Klark Artur/Li Džentri

KOLEVKA
Prevod: Bogdanović Žika/Živković Mirjana

Clarke Arthur/Lee Gentry CRADLE (THE), 1988.

POLARIS
1989.

Prvi deo: UGROŽENA VRSTA

1.

     Smaragdna voda razbija se o tamne vulkanske litice. Fina bela vodena prašina lebdi nad grubim stenjem, stvarajući izmagličasti veo koji svetluca u sutonu. U daljini, dva žuta sunca zalaze istovremeno. Njihovo međusobno lučno rastojanje iznosi oko četrdeset stepeni, ali pod obzorje tonu istovremeno. To se dešava sa jedne strane zemljouza koji na ovom mestu, spuštajući se blagim nagibom sa vulkanskih masiva, spaja dva kontinenta. I dok u jedan okean tonu dva sunca, iz drugog okeana, sa druge strane zemljouza, u crnoplavo nebo počinju se dizati dva puna meseca. Njihova dvojna svetlost, iako mnogo slabija od svetlosti nestajućih sunaca, dovoljno je jaka da na okeanu, pod stenama, stvori razigrane odbleske mesečine.
     I dok se dva meseca dižu istočno od zemljouza, na horizontu pokraj njih, dvadesetak stepeni južno, počinje da se širi svetlost. U početku to liči na sjaj dalekog grada, ali sa svakim novim trenutkom postaje sve jači i širi. Najzad počinje da se uzdiže treći mesec, ogroman. Njegova ivica pojavljuje se nad obzorjem kad su prva dva meseca prevalila možda tek prvih desetak lučnih stepeni svog uspona. Na oba okeana spušta se, u trajanju od nekoliko sekundi, tišina, kao da svet, videći iznad sebe taj gigantski satelit, zastaje da oda poštovanje spektakularnom prizoru. Ogromni žuti mesec, čije je lice vidno izbrazdano kraterima, kao da osmatra svoje kraljevstvo nad kojim se polako diže, kupajući smaragdne okeane misterioznim reflektovanim svetlom. Stotinu puta je veći od manjih meseca; na nebu zaprema veću širinu nego što su je zajedno zapremala oba zalazeća sunca maločas.
     Pod liticama, u senci najnovijeg meseca, nešto izduženo i zmijasto pomalja se iz vode i postepeno, krivudajući, dostiže visinu od oko sedam metara. Dok se to vitko priviđenje, namotavajući se i odmotavajući se, postepeno primiče stenju, jedan prodoran, neprekidan zvuk, nalik na solo trubu, odzvanja, odbija se o mramorje, preleće preko zemljouza. Trenutak kasnije čuje se drugi sličan zvuk, možda prigušeni eho, a možda i odgovor iz drugog okeana. Stvorenje elegantno pliva i uskoro se pojavljuje na mesečini; dugi, elastični vrat je kobaltno plav, a telo, većim delom utonulo u okean, sive je boje. Sada se plavovrata zmija opet ispruža uvis, pa naginje ka kopnu, i tom prilikom izlaže svoje lice širećoj svetlosti meseca. Crte lica su joj složeno izuvijane, sa redovima otvora nepoznate namene. Kad je maksimalno isteglo vrat, stvorenje grči lice, i sada se čuje nekoliko tonova: i truba, i oboa, i orgulje. Posle kraćeg vremena prigušeni odgovor, tiši ali sa istom bogatom složenošću zvuka, stiže sa suprotne strane zemljouza.
     Zmija pliva ka severu, duž obale. Iza nje, na mesečini, iz okeana se uzdiže još pet-šest ustalasanih vratova. To su nešto manja bića, a boje njihovih kobaltnih vratova su manje intenzivne. Odjednom se cela ova skupina okreće i šalje zajednički, šestrostruki, trubni poziv ka istoku. Posle pauze stiže očekivani odgovor: zvuk nekoliko drugih truba, manjih, s one strane kopnene prevlake. Odmah potom, šest novih bića i njihova udaljena prijateljska skupina počinju da pevaju u komplikovanom višeglasju, polako povećavajući jačinu; njihova uvertira stiže do neizbežnog krešenda a onda naglo prestaje.
     Posle još nekoliko sekundi, okeani sa obe strane prevlake oživljavaju od komešanja zmija svih veličina. Stotine, čak hiljade zmija pokrivaju vodu dokle god pogled može dosegnuti. Ležerno opružaju vratove, uvijaju ih kao da gledaju tamo-amo, i pridružuju se pevanju. Zmije u istočnom okeanu su nešto manje nego one u zapadnom. Vratovi istočnih su bledoplavi a ne kobaltno plavi. Uz ove bleđe zmije plove čitave jaslice malenih bića, sa vrlo bledim plavim oznakama na vratovima. Ta malena stvorenja u pevanju učestvuju visokim i pomalo nesigurnim tonovima, i zvucima nalik na pikolo sa dodatkom kristalnih zvona.
     Vode smaragdnih okeana počinju da se bacaju napred, nošene silovitom plimom; naglo rastu uz stenovite litice na zapadnoj strani, brzo potapaju velike delove tla na onoj blaže nagnutoj strani koja vodi ka istočnom okeanu. Ujedinjena privlačna sila triju meseca daje plimu koja će uskoro sasvim potopiti zemljouz i ujediniti dva okeana. Vode se međusobno sve više približavaju, a muzika hiljada raspevanih zmija uzdiže se do veličanstvenosti, preplavljujući čitav taj predeo zvucima hipnotičke lepote. U tim zvucima ima i tuge, i čežnje i iščekivanja; to je univerzalni krik dugo suzbijanog htenja kome se bliži čas ispunjenja.
     Velike, dugovrate zmije planete Kantor završavaju svoju godišnju simfoniju parenja, dva okeana postaju jedan, stanovnici oba traže, u ujedinjenim vodama, svoje doživotne partnere. U svakoj kantorskoj godini ima pet noći kad se plimne sile tako udruže da ovaj zemljouz biva potopljen i seksualno spajanje zmija postane mogućno. Pet noći ljubavne igre i veselja, obnove i obećanja, a onda neizbežni povratak u zasebne okeane, i još jedna godina čekanja na sledeću takvu priliku.
     Za one male, za nove zmije koje su začete na prošlogodišnjem okupljanju i izlegnute uz pomoć majki u istočnom okeanu, ta velika plima je doba uzbuđenja i tuge. Vreme je za napuštanje drugara sa kojima je bilo toliko igre, vreme je da se okonča detinjstvo. Štaviše, polovina mladih mora napustiti i svoje majke i otploviti među kobaltno plave odrasle zmije sa kojima se nikad ranije nisu sreli. Ta polovina mladih živela je godinu dana isključivo sa svojim majkama i njihovim prijateljicama, ali sad moraju, pete noći, preplivati potopljeni zemljouz i pridružiti se svojim očevima. Kad uđu u zapadni okean ovi mladi mužjaci počeće svoj prelaz iz puberteta u zrelost, a njihovi bledoplavi vratovi počeće da dobijaju tamniju boju. A iduće godine, njihovi tanki glasovi biće već zreli, pa će svaki mužjak moći da čuje, tokom simfonije parenja, i poneki uzbuđujući pozitivan odziv.

     Hiljade godina protiču na planeti Kantor. Sile promene počinju da deluju protiv divnih plavovratnih zmija. Prvo dolazi jedno dugotrajno, jako ledeno doba, koje vezuje veću količinu planetne vode u dugovečne ledene kape na polovima, tako da nivoi okeana opadaju. Broj onih uzastopnih noći kad velika plima uspeva da potopi zemljouz smanjuje se na četiri, pa na tri, i najzad samo na dve. Komplikovani obred parenja zmija, izgrađivan tokom stotina pokolenja, najbolje funkcioniše kad romansa traje pet noći. Tokom onih nekoliko stotina godina u kojima je za parenje raspoloživo samo razdoblje od dve noći, broj zmijskog potomstva rođenog svake godine naglo opada. Ukupna populacija ovih zmija na Kantoru postaje opasno mala.
     Najzad, dvojno sunce počinje ponovo da zrači malčice jače, i Kantor izlazi iz tog ledenog doba. Raste nivo mora, pa se broj noći raspoloživih za parenje opet povećava na pet. Zmijska simfonija, koja je tokom teških vremena sa malim brojem dana za parenje dobila žalosni kontrapunkt, sad je ponovo prepuna radosti. Tokom nekoliko pokolenja broj zmija se povećava. Ali onda ta divna stvorenja dobijaju još jednog neprijatelja.
     Na drugom mestu na Kantoru već milion godina trajala je evolucija jedne druge inteligentne vrste. To su zdepasta, žestoka stvorenja sa nezasitim apetitom za kontrolisanje svoje okoline. Ledeno doba je ubrzalo evoluciju ovih patuljaka, jer je nametnulo strogi opstanak samo najuspešnijima, tako da su individue sa najviše sposobnosti (a pre svega, sa najviše inteligencije i snage) preživele; u izvesnom smislu, ledeno doba je pročistilo genetsku bazu tih patuljaka.
     Patuljasta vrsta koja se pojavljuje posle višemilenijske dominacije leda na Kantoru raspolaže oštrijom inteligencijom i uspešnije savladava svoju okolinu. To su sada proizvođači alata, sposobni da koriste planetarna bogatstva za svoje dobro. Nema nigde na Kantoru druge životne vrste koja bi mogla da se takmiči sa inteligencijom ovih 'trolova' ili da ih ugrozi. Zato se trolovi razmnožavaju posvuda, i čitava planeta pada pod njihovu gramzivu vladavinu.
     Tokom ranijih nekoliko stotina hiljada godina, plavovrate zmije Kantora nisu imale nikakve prirodne neprijatelje. Zato nisu zadržale osećanja agresivnosti i teritorijalnosti potrebna za opstanak u situaciji kad se pojavi pretnja. Zmije su se oduvek hranile uglavnom biljkama i životinjama kojih u kantorskim okeanima ima u preobilju. Ti su okeani pravi rogovi obilja - zmije se nisu naročito uznemirile kad su trolovi počeli da izvlače iz okeana bogate žetve hrane za sebe. Međutim, trolovi, čija je glad za teritorijom neutoljiva, videše u ovim zmijama potencijalnog rivala u borbi za okeansko izobilje, pa čak, možda, zbog veličine i inteligencije, i potencijalnu pretnju svom opstanku.

     Opet dođe doba plime. Mužjaci dugovratih zmija završili su svoju okeansku migraciju na vreme, i sjatili se, kao i obično, u neposrednoj blizini velikih vulkanskih litica. Sad ih je bilo ukupno nekoliko stotina, neuporedivo manje nego u zlatnim godinama kad se masa mužjaka protezala do horizonta. Gigantski puni mesec diže se isto kao što je činio hiljadama godina, odmah posle dva manja meseca; počinje uvertira koja nagoveštava dolazeću simfoniju parenja. Ali dok se plima diže da potopi zemljouz, zmije osećaju da nešto nije u redu. U mističnu pesmu parenja uvlači se sve jača kakofonija. S obe strane zemljouza kojim su mužjaci i ženke zmija razdvojeni, zvuci prenose osećaj zabrinutosti. I kad plima najzad pljusne preko vulkanskih stena, što bi u redovnoj sparujućoj simfoniji bio čas za pevanje veličanstvenog finala, kroz kantorsku noć prolama se krik zmijskog očajanja.
     Trolovi su sagradili ogromnu branu tačno duž sredine zemljouza. Projektovali su je pažljivo, da bude taman toliko visoka da onemogući prelaženje čak i najvećim zmijama. Ta zloslutna barijera dopušta divnim plavovratim stvorenjima da se, uz krajnji napor, uzajamno osete, ali ne i da se dodirnu. Izuzetno je bolno posmatrati ovih pet noći velike plime. Sa obe strane, zmije se bez prestanka bacaju na zid, pokušavajući očajno i bezuspešno da ostvare kontakt sa svojim partnerima. Sve im je uzalud. Barijera odoleva. Zmije se ne mogu spariti. Najzad se oba pola vraćaju u svoje okeane, svi obuzeti dubokom tugom i potpuno svesni šta ova barijera znači za njihovu budućnost.
     Neke od zmija bacale su se na prepreku gotovo do besvesti, u pokušajima da je sruše. Sada te ranjene zmije ostaju pokraj zemljouza da se oporave, dok sve ostale, nastavljajući godišnju migraciju kao da se sparivanje obavilo, odlaze; plivaju sporo, tužno, u različite oblasti Kantora.
     Dve su noći prošle od poslednje noći velike plime. Dva starija mužjaka, čiji su vratovi još oguljeni od silnih naletanja na mrsku prepreku, zajedno plivaju, polako, pod mesečinom. Odozgo, sa neba, hitro im se približava neka čudna svetlost. Svetlost zastaje i lebdi nad njima, i čini se da je usmerena na njih kao reflektor; i dvojica mužjaka izvijaju vratove da vide šta se dešava.
     Sledećeg trenutka oba elegantna vrata padaju bez svesti napred i pljuskaju po mesečinom obasjanom okeanu. Do vode se odozgo, iz pravca jedne od tih svetlosti, spušta neki predmet, nešto nalik na korpu. Korpa zahvata oba mužjaka i diže ih tiho iz mora u vazduh, kao da neki neznani pecaroš sa neba vuče svoj ulov. Ista ova scena ponavlja se još desetak puta, prvo u zapadnom okeanu gde su vratovi ranjenih zmija kobaltno plavi, a onda u istočnom okeanu, gde su bledi. Kao da je u pitanju veliko hapšenje svih onih iscrpljenih zmija koje nisu bile u stanju da se pridruže ostalima u godišnjoj migraciji.
     Daleko iznad Kantora, gigantski cilindrični svemirski brod čeka da se vrate njegove robotske sluge. Prečnik cilindra je oko trideset kilometara. Ova putujuća planeta se otvara da primi flotu dolazećih letelica velikih poput golemih aviona; u letelicama je plen sa Kantora. Cilindar lagano rotira. U pozadini, Kantor i gigantski mesec rotiraju polako. Vraća se još jedna, zakasnela letilica, pred kojom se otvaraju vrata na zadnjoj strani većeg broda. Neko vreme, nikakvih daljih aktivnosti nema. Najzad se cilindar naginje na jednu stranu i ispaljuje nekoliko malih raketa. Za nekoliko sekundi nestaje sa vidika: odleteo je sa Kontora na druge svetove.
     Sneg postojano pada na čoveka ogromnog rasta koji ćutke gazi kroz šumu. Obučen je u životinjske kože, na leđima nosi teški teret, u ruci veliko koplje; okreće svoje dlakavo, čupavo lice svojoj porodici, koja ide iza njega, i govori im da požure. Izražava se kratkim gunđanjem. Za njim idu četvoro: žena koja nosi bebu, i dvoje mladih. To dvoje neodraslih odeveni su u kože kao i njihovi roditelji, a na leđima nose velike zavežljaje, okačene o remenje. Dečak takođe nosi koplje. Izbliza gledano, svi izgledaju umorno, gotovo sasvim iscrpljeno.
     Izlaze, bar za kratko, iz šume, na jedno polje u čijoj sredini se nalazi zaleđena bara. Sneg nastavlja da pada, tako da postojeći snežni pokrov, desetak centimetara dubok, polako postaje dublji. Otac pokretom pokazuje svojoj porodici da stane; oprezno se primiče bari. Dok se oni zbijaju u grupicu da bi umanjili hladnoću, on vadi jednu grubu alatku iz svog zavežljaja, raščišćava sneg sa jedne manje površine bare, i počinje da seče led. Prolazi skoro čitav sat. Najzad uspeva, izgovara potmuli uzvik zadovoljstva, i saginje se da pije vodu. Izvlači, potom, jednu životinjsku kožu, puni je, i donosi vodu svojoj ženi i deci.
     Kćer se smeši, sa izrazom ljubavi i divljenja, svome ocu koji joj nudi vodu. Njeno lice je umorno, na njemu su urezane brazde od sunca, vetra i hladnoće. Ona poseže da uzme tu mešinu. Iznenada njeno lice se grči od straha, ona vrišti, a njen otac se okreće tačno na vreme da se odbrani od vuka koji se već bio bacio, režeći, na njega. Čovekova moćna ruka svom silinom pogađa vuka, koji odleće u stranu; onda se čovek tetura prema svom koplju, koje je ostalo na tlu pokraj bare. On grabi koplje i hitro se okreće, spreman da brani svoju porodicu.
     Napala su ih tri vuka. Mladić je već uspeo, veoma spretno, da probode jednog kopljem kroz slabine, ali drugi vuk ga je oborio pre nego što je mladić uspeo da izvuče svoje oružje radi drugog udarca; i sad mladić leži, bespomoćan, pod vukom. Otac se, obuzet jarošću, baca napred i probada vuka koji mu je napao sina. Ali prekasno je. Gladni vuk je već našao dečakovo grlo, i presekao, jednim ugrizom svojih moćnih vilica, jugularnu venu.
     Pećinski čovek se munjevito okreće da napadne poslednjeg vuka. Žena leži na snegu, okrvavljena, a beba leži nekih sedam metara dalje, nezaštićena, umotana u kože, vrišteći. Poslednji vuk zazire od ogromnog čoveka; pretvara se kao da će da izvede napad na njega, a onda se baca ka bebi. Pre nego što čovek može išta učiniti, vuk je već zgrabio bebu za odeću i poneo je u šumu.
     Devojčica je u ovom napadu prošla bez ikakve fizičke povrede, ali je psihički slomljena sudbinom svog brata, koji je umro gotovo trenutno, i nestankom svoje majušne sestre. Drži mrtvoga brata za ruku i jeca nezadrživo. Otac gura čisti sneg u rane svoje žene, a onda diže i nju i teške zavežljaje na leđa. Upućuje nekoliko potmulih uzvika svojoj kćeri, i ona najzad, nevoljno, ustaje i počinje da skuplja ostatak porodične imovine da bi napravila novi zavežljaj.
     Pada noć, i troje preživelih članova porodice približavaju se nekim pećinama na rubu šume. Otac je gotovo sasvim iscrpljen od nošenja žene i škrte porodične imovine. Seda da se bar malo odmori. Njegova kćer teturavim korakom dolazi do njega, takođe seda, i stavlja mu glavu u krilo. Plače nečujno, a otac nežno briše njene suze. Odjednom ih odozgo obasjava blistava svetlost, i sledećeg trena sve troje su u nesvesti.
     Kroz avetinjsku snežnu svetlost spušta se, na kablovima, metalna korpa oko pet metara duga i metar i po široka, i mekano leže na tle pokraj troje ljudi. Bočne strane korpe padaju u stranu. Iz korpe se pružaju metalne trake i obmotavaju se oko svo troje ljudi. Čim su ljudi uvučeni u korpu, stranice se dižu i zatvaraju, i čudni predmet se diže u snežnu noć. Nekoliko sekundi kasnije reflektor se gasi, i život se, u toj preistorijskoj šumi, vraća u normalu.
     Iznad Zemlje, gigantski cilindar mirno lebdi čekajući da se njegovi glasnici vrate. Planeta ispod cilindara gotovo je sasvim bez oblaka; velika plava prostranstva okeana trepere kao dragulji, reflektujući sunčevu svetlost. Blizu večernjeg terminatora, sunčevi zraci, padajući pod niskim uglom, pokazuju ogromno prostranstvo leda koje se od Severnog pola proširilo preko gotovo čitave površine jednog velikog kontinenta. Zapadno od tog kontinenta, preko jednog velikog okeana i jednog potpuno belog severnog ostrva, podnevno sunce obasjava drugi veliki kontinent. I taj je pretežno pokriven ledom. Ovde se led proširio na jug preko dve trećine kopnene mase, i potpuno nestaje tek tamo gde se kontinent sužava dolazeći do južnog mora.
     Lovački šatlovi koji su bili odslati iz velikog cilindra vraćaju se u bazu i istovaruju ulov. U jednom malom šatlu nalaze se otac, povređena majka, mlada kćer, i pedeset do šezdeset drugih ljudskih bića, očigledno odabranih sa različitih tačaka na svetu. Niko od tih ljudi se ne miče. I kad šatl bi bezbedno smešten u unutrašnjost matičnog broda, počinje prenošenje svih preistorijskih ljudi, velikim vozilom nalik na kombi, do prijemne stanice. Tu ih prihvataju, katalogizuju, i odnose u ogromni modul čija unutrašnjost predstavlja imitaciju zemaljske životne sredine.
     Daleko iznad Zemlje, poslednji od robota-izviđača vraća se do gigantskog cilindra. Nastaje kratka pauza, kao da neko proverava stavke na nekoj neznanoj listi, a onda cilindrično svemirsko vozilo nestaje.

Drugi deo: ČETVRTAK

1.

     U zoru su već bili na plaži. U neko doba noći sedam kitova se nasukalo na obalu ostrvca Dir Ki, oko osam kilometara istočno od Ki Vesta. Moćna čudovišta iz dubina, od tri do pet metara duga, izgledala su bespomoćno dok su ležala i bacakala se po pesku. Drugih pet-šest članova ovog zalutalog jata lažnih kitova ubica plivalo je ukrug, u plitkoj laguni neposredno ispred plaže, u očiglednoj zabuni i izgubljenosti.
     Oko sedam sati, tog vedrog martovskog jutra, stigli su iz Ki Vesta eksperti za kitove, i već počeli da koordiniraju napore kojima će se kasnije pridružiti mnogi lokalni ribari i zaljubljenici u morska prostranstva, sa ciljem da se nasukane životinje odguraju natrag u lagunu, a kasnije da se čitavo jato nekako privoli da isplovi u Meksički zaliv. Bilo je malo ili nimalo izgleda da ove životinje prežive ako se ne vrate na otvoreno more.
     Od reportera, prva je stigla Kerol Doson. Parkirala je svoj brzi novi korejski kombi na bankini uz drum, nadomak plaže, i iskočila da prouči situaciju. Na ostrvu Dir Ki, ta plaža i laguna obrazovale su zaliv polumesečastog oblika. Zamišljena linija koja bi spojila dve najisturenije tačke tla na krajevima zaliva bila bi duga oko osam stotina metara. S druge strane te linije prostirao se Meksički zaliv. Tih sedam kitova prodrli su u središte zaliva i nasukali se na sredini plaže, na mestu koje je najudaljenije od otvorenog mora. Kitovi su ležali međusobno razmaknuti po desetak metara, a od vode su bili udaljeni po sedam-osam metara. Preostali kitovi bili su u zamci u plićacima, jedva tridesetak metara daleko od obale.
     Kerol obiđe oko svog vozila, prilazeći zadnjim vratima. Pre nego što je izvukla veliki fotografski sanduk, zastala je da podesi učkur na pantalonama. (Jutros, kad ju je u njenoj hotelskoj sobi u Ki Vestu probudio poziv iz Majamija, obukla se na brzinu. Nije, baš, imala običaj da na posao odlazi u trenerci. Trenerka je sakrivala prednost njenog lepog, fino izvajanog tela, koje je više ličilo na dvadesetogodišnje nego na tridesetogodišnje.) U sanduku je bila kolekcija fotoaparata i video-kamera. Odabrala je tri, ubacila u usta dve 'M i M' pilule iz nekog starog paketića, i pošla ka plaži. Pešačeći po pesku prema ljudima i nasukanim kitovima, Kerol je povremeno zastajkivala da fotografiše scenu.
     Prvo je prišla jednom uniformisanom čoveku iz južnofloridskog Centra za istraživanje mora. Taj čovek bio je okrenut licem ka moru, i razgovarao je sa dvojicom oficira američke ratne mornarnice; bili su to pripadnici marinsko-patrolne sekcije u mornaričkoj vazduhoplovnoj stanici na Ki Vestu. Desetak lokalnih dobrovoljaca nalazilo se u bliskoj orbiti oko ove trojice govornika, držeći se na odstojanju ali pomno prateći diskusiju. Kerol priđe čoveku iz Centra i uhvati ga za mišicu.
     "Dobro jutro, Džefe", reče ona.
     On se okrete da je pogleda. Trenutak potom, neodređeni osmeh prepoznavanja pređe preko njegovog lica.
     "Kerol Doson iz Majami Heralda", dodade ona brzo. "Sreli smo se jedne večeri u MOI. Bila sam sa Dejlom Majklsom."
     "Sigurno, pamtim vas", reče on. "Kako bih mogao zaboraviti superiška facu kao što je vaša?" Trenutak kasnije on dodade: "Ali šta ćete ovde? Koliko je meni poznato, do pre jedan sat niko na svetu nije znao da su ovi kitovi ovde. A Majami je preko sto pedeset kilometara daleko."
     Kerol se nasmeja; njene oči su Džefu učtivo potvrđivale da je kompliment čula, i da mu zahvaljuje na njemu. Navikla se, mada ne bez gunđanja, da prihvata činjenicu (koja joj se ni sad nije dopadala) da je ljudi, naročito muškarci, pamte pre svega po njenom izgledu.
     "Već sam bila u Ki Vestu zbog druge priče. Dejl me je pozvao jutros čim je čuo za kitove. Mogu li da vas prekinem samo za minut i dobijem neke stručne komentare? Koje bih snimila, naravno."
     Dok je ovo govorila, Kerol je već posegnula i dohvatila video kameru. Bio je to jedan od najnovijih modela, '1993 Soni', ne veći od male sveske. Počela je svoj intervju sa dr Džefom Marsdenom, 'najistaknutijim poznavaocem kitova na floridskom ostrvlju u lancu Ki'. Intervju se odvijao sasvim standardno; Kerol je sama mogla dati sve te odgovore. Ali kao dobra reporterka, znala je vrednost pojavljivanja eksperta u ovakvoj situaciji.
     Dr Marsden je objasnio da marinski biolozi još ne znaju uzrok tih kitovskih nasukavanja, mada su sve učestalija nasukavanja krajem osamdesetih i početkom devedesetih godina dala izobilje mogućnosti za istraživački rad. Prema Marsdenovom mišljenju, većina stručnjaka je tvrdila da se nasukavanja događaju zbog toga što paraziti napadnu pojedinačnog kita, pa, ako je to baš onaj koji vodi jato, onda za njim i čitavo jato srlja na obalu. Preovlađujuća teorija je, prema Marsdenu, ona koja kaže da ti paraziti izazovu zbrku u komplikovanom navigacionom sistemu koji govori kitu kuda da ide. Drugim rečima, vodeći kit na neki način stekne utisak da njegova migraciona putanja treba da vodi na plažu i preko kopna; svi ostali idu za njim zbog stroge hijerarhije u jatu.
     "Doktore Marsden, čula sam neke ljude koji tvrde da nasukavanje kitova postaje sve češće zbog nas i zagađenja koje mi stvaramo. Da li biste komentarisali optužbe da naš otpad, i naše akustično i elektronsko zagađenje, razaraju osetljive biološke navigacione sisteme kitova?"
     Kerol je upotrebila zum na svojoj majušnoj video kameri da bi snimila mrštenje na čelu Džefa Marsdena. Očigledno, nije očekivao takvo delikatno pitanje od nje tako rano ujutro.
     Razmišljao je jedan trenutak, a onda napokon odgovorio. "Bilo je nekoliko pokušaja da se objasni zašto sada ima mnogo više nasukavanja nego što ih je u prošlosti zabeleženo. Većina istraživača došla je do neizbežnog zaključka da se u životnoj okolini kitova nešto promenilo u poslednjih pola veka. Nije nerazumno pomisliti da smo mi mogli biti uzročnici tih promena."
     Kerol je znala da je dobila tačno onakve izjave kakve su potrebne za savršenu kratku televizijsku reporatažu o ovome. Zato je brzo i profesionalno okončala intervju, zahvalila se dr Marsdenu, i prišla posmatračima. Minut kasnije imala je obilje dobrovoljaca spremnih da je povezu čamcem u lagunu da bi izbliza snimila zbunjene kitove. U roku od pet minuta ne samo što je popunila nekoliko diskova fotografijama, nego je i namestila video-sekvencu na kojoj se videla ona sama kako objašnjava nasukavanje.
     Pre nego što je otišla sa te plaže na Dir Kiju, Kerol Doson je otvorila zadnja vrata svog kombija. Njoj je kombi služio i kao pokretna foto-laboratorija. Prvo je premotala i proverila video-traku koju je snimila, naročito pazeći da li se čulo pljuskanje kitova iza nje dok je bila u čamcu. Zatim je ubacila diskove iz oba fotoaparata u čitače, da bi proverila da li su joj sve načinjene fotografije po ukusu. Bile su dobre. Osmehnula se sama sebi, zatvorila zadnja vrata kombija, i odvezla se natrag na Ki Vest.

2.

     Kerol je najpre završila redundantni transfer video-trake kroz modem Džou Hernandezu u Majami, a onda pozvala drugi broj. Sedela je u jednoj od privatnih kabina u velikoj novoj komunikacionoj sali u hotelu lanca Mariot u Ki Vestu. Ekran ispred nje pokazivao je da je dobila vezu sa zatraženim brojem, ali slike još nije bilo. A onda Kerol začu kako jedan ženski glas kaže: "Dobro jutro, kancelarija dr Majklsa."
     "Dobro jutro, Bernis, ovde Kerol. Na ekranu sam."
     Već sledećeg sekunda na ekranu se ukaza slika jedne prijatne sredovečne žene. "Oh, haj, Kerol. Reći ću Dejlu da si na liniji."
     Kerol se osmehnu gledajući kako Bernis kreće, zajedno sa svojom točkastom foteljom, prema jednom panelu sa dugmadima, levo od nje. Bernis je bila praktično opkoljena tim svojim radnim stolom. Pred Bernis su bile dve tastature povezane sa dva velika ekrana, nekoliko disk-pogona, i nešto nalik na telefon ugrađen u još jedan monitor. Po svemu sudeći, nije bilo mesta za još jedan komunikacioni panel neposredno pokraj telefona, pa je zato Bernis morala da se 'vozi' više od metar u svojoj fotelji da bi signalisala dr Dejlu Majklsu da je stigao poziv, i to praćen slikom, da to zove Kerol, i da zove iz Ki Vesta. Dr Dejl je, kao što je već bilo poznato svima sem Kerol, voleo da dobije obilje informacija pre nego što bi primio poziv.
     I levo i desno od Bernis bili su uspravni produžeci stola, a u tim produžecima naslagane skupine flopi-diskova različitih veličina (obeležene natpisima 'čitati', 'arhiv' i 'izlazna korespodencija'), i između njih hrpe magazina i koverata od pakpapira sa tvrdim štampanim materijalom iz kompjutera. Bernis pritisnu jedno dugme na panelu, ali ništa se ne dogodi. Ona izvinjavajuće pogleda prema Kerol na ekranu iznad telefona.
     "Izvini, Kerol", reče Bernis malo zajapureno. "Možda nisam izvela stvar kako treba. Dr Dejl je ove nedelje dao da se instalira novi sistem, pa nisam sigurna..."
     Na jednom od dva velika monitora sinu poruka, "E, dobro", nastavi Bernis, sada se smešeći. "Dobro sam izvela. On će ti se javiti za minut. Ima tamo unutra gosta, ali će s njim završiti brzo, da bi te mogao videti i popričati s tobom. Nadam se da ti neće smetati ako te prebacim na čekanje."
     Kerol klimnu i Bernisina slika izblede sa ekrana. Umesto nje pojavi se početak kratkog obrazovnog dokumentarca o gajenju ostriga. Stvar je bila snimljena ispod vode, i to divno, uz korišćenje najnovije fotografske opreme. Tonskim delom snimka dominirao je milozvučni glas dr Dejla. Dokumentarac je isticao vezu između pronalazaka postignutih u MOI (Majamijskom okeanografskom institutu, čiji je osnivač i direktor bio baš dr Dejl) i brzog povećavanja proizvodnje u svakovrsnim morskim uzgajalištima. Ali Kerol se morala i nasmejati. Iza naratorovog glasa čula se, a u razdobljima naratorovog ćutanja se i pojačavala, muzika, i to Pahelbelov 'Kanon'. To je bila Dejlova najomiljenija romantična kompozicija (bio je tako predvidiv - Kerol je uvek znala šta će biti čim bi Dejl stavio Pahelbela na kompakt-disk gramofon u svom apartamanu), ali joj se činilo čudnim da sluša te vesele gudačke tonove dok kamere pokazuju, u krupnom planu rastenje ostriga.
     Pripovest o ostrigama prekide se naglo, in medias res, a ekran se preuredi u sliku unutrašnjosti velike kancelarije rukovodioca. Dejl Majkls je sedeo na jednom kauču, na suprotnom kraju sobe od onog u kom je bio njegov moderni radni sto, i posmatrao jedan od tri video-monitora koji su se u sobi mogli videti. "Dobro jutro još jednom, Kerol", reče on razdragano. "Pa, kako je prošlo? Gde si sad? Nisam znao da je u Mariotovim sobama već imaju video."
     Dr Majkls je bio visok i vitak. Njegova blago zatalasana plava kosa samo malo se proredila na slepoočnicama. Dobacio joj je odveć brz, maltene uvežban, osmeh; ali njegove zelene oči su zračile toplinom i otvorenošću.
     "Sišla sam u kom-salu ovde u hotelu", odgovori Kerol. "Maločas sam Heraldu, na disku, otpremila celu priču o nasukavanju kitova. Boga mi, Dejl, bilo mi je tako žao tih jadnih životinja. Kako je moguće da su tako pametne, a da ipak toliko gube pravac?".
     "To ne znamo, Kerol", odgovori Dejl. "Ali seti se da je naša definicija inteligencije, po svemu sudeći, sasvim drukčija nego njihova, kitovska definicija. Sem toga, nije iznenađujuće da se oni pouzdaju u svoj interni navigacioni sistem čak i kad ih ovaj povede u propast. Možeš li zamisliti situaciju u kojoj bi ti manje-više zanemarila ono što očima vidiš? To je njima isto. Ovde govorimo o kvaru u njihovom glavnom čulnom organu."
     Kerol je neko vreme ćutala. "Mislim da te razumem", reče ona konačno, "ali bilo je bolno gledati ih onako bespomoćne. Nego, snimila sam tu priču i na video. Uzgred rečeno, ta nova, integrisana video-tehnologija je super. Ovi u Mariotu su upravo ugradili novi, brži modem za video, tako da sam dostavila Džou Hernandezu na kanalu 44 celu osmominutnu reportažu za samo dva minuta. Oduševio se. Znaš, on radi one vesti u podne. Uhvati ih ako možeš pa mi reci svoje mišljenje."
     Kerol zastade samo na čas. "I, uzgred, Dejl hvala na obaveštenju."
     "Bilo mi je drago da pomognem." Dejl je bio sav ozaren. Instinski se radovao kada god je mogao da pomogne Kerol u njenom poslu. Udvarao joj se izuzetno uporno, već skoro godinu i po dana, i to na svoj naučnički način, sa preovlađujućom ulogom leve strane mozga. Ali nije uspeo da je ubedi da bi trajna veza bila uzajamno korisna. On je bar, zamišljao da je problem u tome.
     "Mislim da bi čitava ova frka sa kitovima mogla da nam bude dobra maska", reče Kerol. "Znaš da sam se brinula da će tvoj teleskop privući suviše pažnje. A ono o lovu na blago jednostavno neće upaliti ako me neko ovde prepozna. Ali mislim da bih mogla da prođem pod izgovorom da snimam dodatnu priču o kitovima. Šta misliš?"
     "Zvuči mi razumno", složi se Dejl. "Uzgred budi rečeno, još dve nepravilnosti vezane za kitove javljene su nam jutros. Gore na Sanibelu nasukao se deo nekog jata, a severno od Maratona navodno su kitovi napali jedan ribarski brodić. Vlasnik je Vijetnamac, izuzetno sklon uzbuđenju. Naravno, praktično se nikad nije čulo da lažni kitovi-ubice napadnu išta ljudsko. Ali možda možeš nekako upotrebiti celu tu gužvu oko kitova."
     Kerol vide da je već ustao sa kauča i počeo da se šeta po svojoj kancelariji. Dr Dejl Majkls je imao toliko energije da mu je bilo praktično nemoguće da se skrasi na jednom mestu. Do četrdesetog rođendana ostalo mu je samo nekoliko meseci, ali je još raspolagao oduševljenjem i žestinom tinejdžera.
     "Samo, nastoj da niko iz Ratne mornarice ne sazna da je teleskop kod tebe", nastavi on. "Jutros su opet zvali i tražili treći komplet opreme. Rekao sam im da je treći komplet dat na pozajmicu za svrhe istraživačkog rada. Šta god oni sad da traže, mora biti da im je veoma važno." Okrenuo se i pogledao u kameru. "I vrlo tajno. Onaj tip, poručnik Tod, opet me je jutros podsetio, čim sam postavio jedno normalno naučno pitanje, da je reč o mornaričkim poslovima i da mi on o tome ne može ništa reći."
     Kerol načini neke beleške u maloj spiralnoj beležnici. "Znaš, Dejl", poče ona opet, "čim si mi juče pomenuo tu priču, pomislila sam da u njoj leži ogroman potencijal. Sve ukazuje na to da se u Ratnoj dešava nešto neobičajeno i tajno. Bilo mi je smešno kako mi je Tod juče uskračavao informacije na amaterski način, kad smo razgovarali telefonom, a onda zahtevao da zna od koga sam dobila njegovo ime. Kazala sam mu da mi je jedan izvor u Pentagonu nagovestio da je započela neka visokoprioritetna aktivnost u mornaričkoj vazduhoplovnoj stanici u Ki Vestu, i da je on, Tod, u nekoj vezi s tim. Činilo se da je poverovao. A ja sam uverena da onaj spetljani mornarički predstavnik za štampu koji se ovde nalazi nema pojma ni o čemu što bi se moglo dešavati.
     Kerol zevnu i brzo pokri usta šakom. "Pa, sad je prekasno da se vraćam na spavanje. Mislim da ću malo da vežbam a onda ću poći u luku da zakupim brodić kao što smo se dogovorili. Mislim da tražim iglu u plastu sena, ali tvoje nagađanje bi moglo biti i ispravno. U svakom slučaju, počeću sa mapom koju su mi dao. Pa, ako su stvarno izgubili krstareći projektil tamo negde dole, i ako pokušavaju da to prikriju, ja bih tu mogla da ubodem super. Čujemo se kasnije."
     Dejl joj mahnu za zbogom i isključi vezu. Kerol izađe iz komunikacione sale i ode pešice do kraja hotela. Imala je sobu sa pogledom na more, na prvom spratu. Takvo luksuziranje Herald nije bio voljan da plaća, ali ona je odlučila da se sama baci u trošak i da proživi malo komotnije. Dok se presvlačila u pripijeni kostim za plivanje, razmišljala je o svom razgovoru sa Dejlom. Nikom ni na pamet ne bi palo, pomisli ona, da smo Dejl i ja ljubavnici. Ili, bar, seks-partneri. Sve smo tako nešto poslovni. Kao saradnici u nekoj ekipi ili tako nešto. Nema ni 'dragi' ni 'draga'. Zastala je za trenutak, a onda dopunila svoju misao. A jesam li ja odgovorna što je tako? zapitala se.
     Bilo je već blizu devet sati, pa se hotel postepeno budio, kad Kerol iziđe iz svoje sobe na hotelski teren. Na plaži je bilo osoblje, tek pristiglo; razmeštali su po pesku suncobrane i stolice za ležanje, za ranoranioce. Kerol priđe mladom čoveku koji je tu zapovedao (tipičan Strašni Dasa, razmišljala je ironično, gledajući ga kako se šepuri ispred svoje kućice za izdavanje opreme) i obavestila ga da će sad poći na dugo plivanje. Ranije joj se dvaput dešavalo, u hotelima, da zaboravi da kaže čuvarima na plaži da će otplivati osamsto metara daleko od obale. U oba slučaja su je 'spasli' uz dramatične scene, samo joj smetajući.
     Dok se uhodavala u ritam svog plivanja slobodnim stilom, počela je da oseća ono popuštanje napetosti, ono raspuštanje čvorova koji su u njoj najčešće postojali. Iako je govorila većini drugih ljudi da redovno vežba da bi bila u formi, Kerol je, zapravo, trošila najmanje po četrdeset pet minuta svakog jutra na trčanje, plivanje ili brzo hodanje zbog toga što joj je ova vežba omogućavala da izdrži žestoki tempo svog života. Tek posle napornog vežbanja mogla je osetiti stvarni mir i pomirenost sa svetom.
     Za Kerol je bilo normalno da, dok pliva na veliku daljinu, pusti misli da lutaju. Ovog jutra setila se kako je, nekad davno, plivala u hladnoj vodi Pacifika, blizu plaže Laguna u Kaliforniji. Tada joj je bilo osam godina, i bila je otišla na rođendansku zabavu jedne svoje drugarice, Džesike, sa kojim se upoznala u fudbalskom kampu tokom leta. Džesika je imala više igračaka i lutaka nego što je Kerol mogla i zamisliti.
     Hmm, mrmljala je Kerol prisećajući se Džesikine zabave, i klovnova, i ponija. To je bilo onda kad sam još verovala u bajke. To je bilo pre odvojenog života i pre razvoda...
     Alarm na njenom časovniku zazuja, prekidajući tok njenih razmišljanja, i Kerol se okrete u vodi i pođe natrag, ka obali. Dok je to činila, krajičkom oka je ugledala nešto čudno. Na jedva dvadesetak metara daleko od nje jedan veliki kit probio je površinu vode, izazvavši talas jeze u njenoj kičmi i adrenalina u njenom krvotoku. Kit nestade ispod vode; Kerol je još minutima plivala na istom mestu i osmatrala na sve strane, ali ga više nije videla.
     Najzad ona poče da pliva natrag ka obali. Posle onog bizarnog susreta u vodi, njen puls se vraćao na normalu; počela je da razmišlja o svojoj, doživotnoj fascinaciji kitovima. Pamtila je kita-igračku kupljenog u 'Morskkom svetu' u San Diegu, kad joj je bilo sedam godina. Kako se zvao? Šami. Šemu. Tako, nekako. Onda se Kerol priseti jednog još ranijeg iskustva, koje joj u proteklih dvadeset pet godina nijednom nije došlo u sećanje.
     Kerol je tada imala pet ili šest godina. Sedela je u svojoj sobi, spremna za spavanje kao što joj je i bilo rečeno; njen otac ušao je u sobu, noseći slikovnicu. Seli su zajedno na krevet i naslonila se leđima na tepete sa žutim cvećem. Počeo je da joj čita iz slikovnice. Mnogo je volela to kad joj tata prebaci ruku preko ramena, stavi knjigu u njeno krilo, i okreće listove. Tada je imala osećanje udobnosti i zaštićenosti. Čitao joj je priču o jednom kitu koji se ponašao kao čovek, i o čoveku po imenu kapetan Ejheb. Slike su bile zastrašujuće, a naročito jedna koja je prikazivala čamac bacan tamo-amo trzajima gigantskog kita kome je u leđa bio zaboden harpun.
     Te noći, dok ju je ututkavao za spavanje, nekako se dugo zadržao u sobi, i puno je grlio i ljubio. Videla je suze u njegovim očima i pitala ga da li je nešto kako ne treba. Njen otac je samo odmahnuo glavom i rekao joj da je voli toliko da zbog toga ponekad zaplače.
     Kerol se toliko udubila u ovu živu uspomenu, da nije ni pazila kuda pliva. Struja ju je bila odnela na zapad, tako da je sad jedva videla hotel. Trebalo joj je nekoliko minuta da se orijentiše i ponovo zapliva ka hotelu.

3.

     Poručnik Ričard Tod čekao je nestrpljivo, dok je asistentkinja za procesovanje podataka unosila poslednje ispravke na glavne tabele. "Hajde, hajde. Trebalo bi da sastanak počne kroz pet minuta. A treba još dve promene da unesemo."
     Toj jadnoj devojci je očigledno smetalo prisustvo ovog mornaričnog oficira koji joj je praktično visio nad glavom dok je radila za projektnim monitor-ekranom. Na jednoj tabeli popravila je dve slovne greške i pritisnula povratno dugme. Na ekranu ispred nje pojavila se kompjuterska, linijama iscrtana mapa južne Floride i Kijskog ostrvlja. Pokušavala je da prati, svetlosnom olovkom, instrukcije poručnika Toda, i da ističe pojedine oblasti o kojima je on govorio.
     "E tako", reče on najzad, "to je dobro. Time je grupa završena. Sad pritisni dugme za tvrdo kopiranu reprodukciju. Kako glasi inicijalni ključ? 17 BROK 01? Dobro! Informaciona baza je pod 'strogo poverljivo'? U redu. Današnja lozinka?"
     "Matis, poručnice", odgovori ona, ustajući. Obišla je mašinu i uzela gotov, već sređen i spojen primerak njegovog referata. Na Todovom licu stajao je prazan izraz. "To je bio jedan francuski slikar", dodade devojka ironično. "Ako se pitate kako se piše - piše se M-A-T-I-S-S-E."
     Tod potpisa revers za svoj primerak referata, a onda naškraba to Matisse na parčetu hartije. Nezgrapno i minimalno se zahvalivši devojci, on izađe iz te prostorije, zatim i iz sobe, te pređe ulicu.
     Konferencijski centar Vazduhoplovne stanice američke ratne mornarice u Ki Vestu bio je u neposrednoj blizini. Bila je to sasvim nova zgrada, moderno projektovana; spadala je u one malobrojne građevine u toj bazi koje su se izdvajale iz prevlađujuće arhitektonske monotonije tipa 'beli malter - drugi svetski rat'. Poručnik Tod je radio u jednoj od onih tipičnijih, bezličnih belih zgrada, kao rukovodilac ovdašnjih specijalnih projekata. Tod i njegova grupa služili su komandi, u suštini, kao rešavaoci posebno nezgodnih problema sa tehnikom: bili su odlična grupa sistemskih inženjera, a prebacivani su sa projekta na projekat, već prema potrebi. Todu je bilo dvadeset osam godina; diplomirao je na Anapolisu, na katedri za aerosvemirsko inženjerstvo, i sad je bio ambiciozni mornarički neženja, u velikoj žurbi. Odrastao je u saveznoj državi Kolorado, u jednom pregrađu Dnevera zvanom Litlton. Imao je osećaj da se ovde, na Ki Vestu, nalazi izvan glavnog toka, pa je čeznuo za šansom da pređe na neko mesto gde bi mogao zaista dokazati svoju vrednost; na primer, u neki centar za konstruisanje oružja, ili čak, u Pentagon.
     Na vratima konferencijskog centra bio je natpis: STROGO POVERLJIVO. SLOMLJENA STRELA. Poručnik Tod baci pogled na svoj časovnik. Do 09:30, vremena za sastanak, ostao je još jedan minut. On otkuca alfanumerički kod na bravi tih vrata i uđe u zadnji deo jedne konferencijske sale osrednje veličine, sa tri velika ekrana u prednjem delu. Već su bili stigli i članovi njegove grupe - naime, petorica mlađih oficira, ali i nekoliko starijih oficira iz komande. Stajali su kod stočića na levoj strani, okupljeni oko kafe i krofni. Komandant Vermom Vinters sedeo je sam na srednjem sedištu za dugim stolom koji se prostirao gotovo čitavom dužinom sale. Bio je leđima okrenut ulazu, a licem ka ekranima.
     "U redu, u redu", reče Vinters, najpre se osvrnuvši po sali a onda bacivši pogled na digitalni časovni displej u gornjem levom uglu prednjeg zida, "da počnemo. Jeste li spremni, poručniče Tod?" Ostali oficiri sedoše za sto. U poslednjem trenutku u dvoranu uđe još jedan od starijih oficira i sede na jedno od zadnjih sedišta.
     Tod zaobiđe sto i stupi u prednji deo sale. Pope se zatim na podijum gde se, u govorničkom pultu, ispod jednog malog monitor-ekrana, nalazila ugrađena tastatura. On uputi pogled ka komandantu Vintersu. "Da, gospodine", odgovori mu, i aktivira kompjuterski sistem u pultu. Signalisao je da želi pristup strogo poverljivoj informacionoj bazi. Onda je ukucao komplikovani prvi deo šifre. Kao drugi deo služila je, svakog dana, nova lozinka. Tek što je završio, pred njim se pojavi, na interaktivnom monitoru, zahtev da otkuca i današnju lozinku. Tod je otkuca, ali uzalud, jer nije zapamtio kako se tačno piše ime tog slikara. On poče da pretura po džepovima, tražeći ono parče otpadnog papira.
     Još samo jedna takva tastatura postojala je u dvorani, a ta je bila na sredini drugog stola, tamo gde je sedeo Vinters. Dok je poručnik Tod petljao na podijumu, komandant se nasmešio, ukucao lozinku, i dodao neku njegovu, posebnu šifru. Centralni ekran ožive jakim bojama i prikaza jednu stilizovano naslikanu ženu u žutoj haljini kako svira klavir dok iza nje dvojica dočeka igraju dame. Slikom su dominirale snažne crvene nijanse, koje kao da su se iz nje bujno širile na sve strane. Bila je to reprodukcija jedne od Matisovih slika iz njegovih poznih godina u Nici, veličanstveno projektovana u prednji deo ove sale. Poručnik Tod izgledao je pometeno. Dvojica starijih oficira se nasmejaše.
     Vinter se prijateljski osmehnu. "Prilično zapanjujuće stvari se mogu izvesti kad imaš na raspolaganju sliku sa rezulucionom snagom 4 puta 4K i praktično beskrajnu bazu podataka." Usledilo je nelagodno ćutanje, a onda Vinters nastavi. "Mislim da je beznadežno pokušavati proširiti obrazovanje vas mladih oficira u ovoj bazi. Hajde. Nastavite. Već sam vas ubacio u strogo-poverljivu bazu podataka, i svaki novi input će nadvladati ovu sliku."
     Tod se napokon pribra. Ovaj Vinters je stvarno neki otkačenjak, pomisli on. Prošle noći je admiral, koji je komandovao bazom u Ki Vestu, odredio da upravo ovaj komandant vodi istragu o ovom slučaju sa važnim projektilom 'Panter'. Vinters je raspolagao zadivljujućim poznavanjem raketne tehnike i sistemskog inženjerstva, ali, zaboga, na početku jednog kritično važnog sastanka ubaciti na ekran umetničku sliku, pa ko je još čuo za to? Tod sada ukuca 17 BROK 01 i, pošto je prebrojao prisutne, cifru devet. U roku od nekoliko sekundi, mašina u zadnjem uglu sobe odštampa, sredi i isporuči devet primeraka njegovog referata, za potrebe prisutnih. Tod prizva na centralni ekran, sledećim doticajem tipke, svoju prvu sliku, koja je imala naslov 'Uvod i pozadina'.
     "Juče ujutro", poče on, "nad severnim Atlantikom je izvršeno demonstraciono ispaljivanje nove rakete 'Panter'. Projektil je ispaljen u 07:00 sa aviona na visini od 24.360 metara, u blizini obale Labradora. Trebalo je da pogodi jedan od naših starih nosača aviona, koji je bio postavljen blizu Bahama kao meta. Projektil je normalnom balističkom putanjom doleteo do regiona gde se brod-meta nalazi. Trebalo je da 'Panter' tada uključi svoj finalni sistem za navođenje u kome postoji i usavršeni sistem za prepoznavanje obrazaca, zvani APRS. Trebalo je da projektil tada nađe nosač aviona i, koristeći korekcione mlaznike kao glavno a pokretne zakrilce kao pomoćno sredstvo za usmeravanje, ostvari pogodak zarivanjem u glavnu palubu."
     Tod pritisnu jedno dugme na podijumskoj tastaturi, i na levom ekranu se pojavi linijama iscrtana mapa istočne obale SAD, uključujući i čitav prostor od Labradora do Kube. "Taj projektil bio je finalna test-verzija", nastavi on, "u svemu identičan sa konačnom produkcionom verzijom, izuzimajući komandni test-set i bojevu glavu. Trebalo je da ovo bude najduži dosadašnji probni let 'Pantera', i trebalo je da tom prilikom bude temeljito demonstriran novi softver, označen kao 'verzija 4,2' i nedavno instalisan u APRS. Zato, naravno, projektil nije bio sa bojevom glavom."
     Poručnik dohvati svetlosnu olovku sa pulta i poče da iscrtava oznake na monitoru ispred sebe. Svaka takva oznaka odmah se pojavljivala reprodukovana na većem ekranu iza njega, tako da su svi mogli lako pratiti Todovu analizu. "Na ekranu svi možete videti i planiranu, i zaista ostvarenu putanju te ptice juče. U toku letenja koje je izgledalo savršeno, sikvenser je uključio kamere. Bilo je to na nekih šesnaest kilometara od Kejp Kanaverala. Napravljeno je nekoliko stotina kalibracionih slika, u smislu auto-testiranja APRS-a, a onda su aktivirani terminalni algoritmi za navođenje. Koliko možemo zaključiti na osnovu real-vremenske telemetrije, do ovog trenutka se ništa čudno nije desilo."
     Sad se na desnom ekranu ukazala detaljna mapa južne Floride i kijskog ostrvlja, uključujući i metu među Bahamskim ostrvima. Do kraja svoje prezentacije, Tod je na levom i desnom ekranu ostavio te dve mape, ali je na srednji ekran nabacivao stalno nove tekstove, u skladu sa tokom svog referata. "Približna lokacija mete, prema kojoj je kamere trebalo najpre da se okrenu da bi našle nosač aviona, bila je tu, kod Eleutere, u Bahamima. Trebalo je da se algoritam za pretraživanje širi kružno od te tačke, pa bi, da je radio kako valja, pronašao metu u roku od petnaestak sekundi." Pokazavši tačkastu liniju na detaljnijoj mapi, Tod dodade: "Ovo je trebalo da bude trajektorija sudara.
     Međutim", nastavi Tod dramatično, "na osnovu telemetrijskih podataka koje smo dosad analizirali, čini se da je projektil skrenuo oštro ka zapadu, ka obali Floride, ubrzo posle aktiviranja terminalnih algoritama za navođenje. Uspeli smo da rekonstruišemo putanju samo do ove tačke, kad se raketa našla na nekih pet kilometara od obale Majami Biča, na visini od tri hiljade i četrdeset metara. Posle toga telemetrija je postala isprekidana i neispravna. Ipak, znamo da su svi motori za terminalno navođenje bili uključeni u trenutku kad smo izgubili sve podatke. Ako projektujemo ukupnu moć koja je projektilu tada bila preostala, zaključujemo da je mogao pasti ma gde u zoni koja je ovde istaknuta, a ta zona pokriva močvare Everglejds, kijsko ostrvlje, a na jug se pruža čak do Kube.
     Poručnik Tod zastade na trenutak, a komandant Vinters, koji je tokom izlaganja zapisivao glavne podatke u malu beležnicu, odmah skoči na noge i poče da preuzima rukovođenje sastankom. "Nekoliko pitanja, poručniče, pre nego što nastavimo", poče Vinters poslovnim tonom, ali sa jasnim prizvukom autoriteta. "Prvo, zbog čega projektil nije uništen ubrzo posle skretanja sa kursa?"
     "Nismo baš sigurni, komandante. Naravno, u projektil su ugrađeni, baš radi toga, komandni test-set i jedna mala mina. Promena u putanji projektila bila je tako iznenadna i neočekivana da smo, u početku, reagovali pomalo sporo. A kad smo komandu za samouništenje poslali, moguće je da je projektil već bio izvan dometa. Znam samo to da apsolutno nikakvu ekploziju nismo videli. Možemo samo pretpostaviti..."
     "Možemo se kasnije vratiti na tu operacionu grešku", prekide ga Vinters ponovo. Na reč 'greška' Tod poblede i poče da se vrpolji iza govornice. "Gde bi bila tačka udara, ako je izračunavamo prema konstantama za navođenje aktivnim u vreme poslednjeg kompletnog telemetrijskog izveštaja? I koliko će nam vremena biti potrebno da izvučemo dodatne informacije iz nepotpunih podataka?"
     Poručnik Tod zaključi da je ovaj komandant inteligentan. Očigledno, Vinters je imao nekog iskustva sa istragama o anomalijama. Tod dade svoje objašnjenje: ako se aktivne konstante za navođenje nisu kasnije ponovo menjale, neprekidnim radom terminalnih motora projektil bi bio doveden do tačke pada koja bi se nalazila otprilike trideset dva kilometra južno od Ki Vesta. "Međutim", dopuni Tod, "softver je dozvoljavao da se ove konstante menjaju svakih pet sekundi. I promenile su se, i to dva puta tokom poslednjih pet internih ažuriranja podataka. Zato nije verovatno da su ostale iste kakve su bile kad se naša telemtrija u potpunosti prekinula. Na žalost, iako su sve konstante - čak i one buduće, tek predskazane, koje kalkuliše APRS - pohranjene u ukrcani kompjuter, mi, zbog ograničenja u pogledu raspoloživog raspona talasnih dužina, transmitujemo, real-vremenskom telemetrijom, samo aktivne konstante. Sada ručno pregledavamo poslednje, nepozvane podatke, da vidimo da li možemo saznati išta više o konstantama."
     Jedan od ostalih viših oficira uputi mu pitanje o verovatnoći da je projektil pao baš na Kubu. Poručnik Tod odgovori rečima 'veoma niska' i onda uključi elektronsku prekosliku kojom je na desnu mapu bila nabačena jedna isprekidana, žmirkajuća trajektorija. Ovaj niz tačaka, koji se palio i gasio, počinjao je u neposrednoj blizini naselja Koral Gejblz, južno od grada Majamija, pa se nastavljao preko jednog dela južne Floride, u Meksički zaliv, preko kijskog ostrvlja; na vodama Meksičkog zaliva, to jest okeana, ta linija je najzad prestajala. "Nameravamo da svoje traganje koncentrišemo duž ove linije. Ako se ptica nije iznenada predomislila, njeno opšte usmerenje odgovaralo bi kretanju ka meti opaženoj negde, bilo gde, duž ove staze. Pa, pošto nemamo izveštaje da je išta palo na zemlju blizu naseljenih mesta, pretpostavljamo da je projektil pao u Everglejds ili u okean."
     Prethodne večeri, poručnik Tod se bio ukratko konsultovao sa Vintersom u vezi dnevnog reda za ovaj sastanak. Trebalo je da sastanak potraje jedan sat, ali se zbog velikog broja pitanja otegao na sat i po. Tod je u svom referatu bio temeljit i precizan, ali ga je očigledno uznemiravalo Vintersovo neprestano zadiranje u mogućnosti da se dogodila ljudska greška. Poručnik je bez oklevanja priznao da nisu uništili projektil kad je trebalo, to jest čim je skrenuo sa putanje; međutim, branio je svoje ljude tako što je navodio neuobičajene okolnosti i gotovo besprekorne rezultate postizane u ranijim letovima 'Pantera'. Takođe je objasnio da nameravaju da opreme svoja istraživačka plovila najboljim mogućim instrumentima ('uključujući novi okeanski teleskop razvijen u Okeanografskom institutu Majamija') i da će pretraga naznačenih mesta početi punom snagom već sutra.
     Vinters je postavio mnogo pitanja o mogućem uzroku čudnog ponašanja projektila. Tod mu je odgovorio da su on i njegovo osoblje uvereni da je reč o sftverskom problemu, te da je neki novi ili poboljšani algoritam u 'verziji 4,2' na neki način pokvario i inicijalnu sekvencu, i optički memorisane parametre cilja. Vinters je na kraju prihvatio ovo mišljenje, ali je pre toga ipak naredio da Todova ekipa pripremi 'silaznu' (to jest, 'do vrha') analizu modaliteta neuspeha, tako da se pomene svaka moguća greška u hardveru, softveru i u ljudskom postupanju (pri pominjanju ljudske greške Tod se opet trgao) koja je mogla dovesti do onakvog oblika neuspeha kakav je zapažen.
     Pred kraj sastanka, Vinters je ponovo govorio o potrebi da ova aktivnost bude tajna, i istakao da projekat 'Slomljena strela' mora ostati sasvim nepoznat štampi. "Komandante", upade Tod dok je Vinters objašnjavao ovu politiku u vezi sa štampom. Na početku ovog sastanka poručnik je osećao i te kako mnogo samopouzdanja, ali sada, sve manje. "Gospodine, juče kasno popodne zvala me je neka reporterka, mislim da se zove Kerolajn ili Keti Doson, iz lista Majami Herald. Rekla mi je da je načula da se ovde dole odvijaju neke specijalne aktivnosti i da, naravno, ja imam neke veze s time. Tvrdila je da je njen izvor podataka neko u Pentagonu."
     Vinters odmahnu glavom. "E jebi ga, poručniče, zašto niste ranije kazali nešto o tome? Zar ne možete zamisliti šta bi se desilo kad bi se saznalo da je jedan od naših projektila odlutao nad Majami?" On zastade. "Šta ste joj rekli?"
     "Nisam joj rekao ništa. Ali mislim da je još sumnjičava. Posle razgovora sa mnom, zvala je kancelariju predstavnika za štampu."
     Vinters izdade naređenja: da postojanje istrage o projektu 'Slomljena strela' mora biti zadržano u tajnosti, i da sva eventualna buduća raspitivanja o tome moraju biti predata njemu u nadležnost. Onda je odredio da se sledeći sastanak radi sagledavanja situacije ima održati sledećeg dana, dakle u petak, i to u 15:00 časova. Komandant je očekivao (reče on tada poručniku Todu) da će do tad videti rezultate analize isprekidanih telemetrijskih podataka, kompletniju logičku analizu mogućih modaliteta nastanka kvara, i listu novijih otvorenih problema kod softvera nazvanog '4,2'.
     Poručnik Ričard Tod ode sa ovog sastanka svestan da će dobijeni zadaci znatno uticati na njegovu karijeru. Bilo mu je jasno da ovaj komandant, Vinters, već dovodi u pitanje njegovu, Todovu, ličnu kompetentnost. Tod je bio rešen da na ovaj izazov reaguje na pozitivan način. Prvo je sazvao mali 'post mortem' sastanak mlađih oficira, članova njegove grupe. Rekao im je (sve su to bili mladi kadeti, koji su, završivši mornarički program ROTC, tek izašli sa univerziteta: da se njihova kolektivna guzica nalazi na linije paljbe. Onda je definisao seriju akcionih stavki koje će prinuditi većinu njih da rade do duboko u noć. Todu je bilo bitno da za sledeći sastanak bude solidno pripremljen.

4.

     Gradić Ki Vest ponosio se svojom novom marinom. Bila je to moderna marina, dovršena 1992. godine, kad je, zbog naglog povećanja broja jahti za krstarenje, u stari gradić počela da pristiže reka novih posetilaca. Na visokim kulama, koje su bile razmeštene po dokovima, bilo je mnogo automatskih kamera koje su neprestano motrile na ovo pristanište za čamce. Te kamere, kao i mnogi drugi elektronski aparati, činile su samo deo široko razrađenog bezbednosnog sistema koji je štitio privezane čamce kad su njihovi vlasnici bili odsutni. Još jedna od tih novih odlika 'Hemingvejeve marine', (prirodno je tako nazvana, po najslavnijem stanovniku Ki Vesta) bio je centar za kontrolisanje celokupne plovidbe iz jednog mesta. Odatle je samo jedna osoba, koristeći gotovo sasvim automatizovani sistem za kontrolu saobraćaja, mogla davati instrukcije svim čamcima i jahtama u marini, i obezbediti efikasno rukovanje gustim saobraćajem na vodi.
     Ova marina bila je izgrađena na mestu zvanom Ki Vest Bajt, na mestu gde su se ranije nalazili stari, oronuli delovi luke. U ovu marinu moglo se smestiti blizu četiri stotine čamaca i jahti; njenim završetkom, promenila se ekonomska priroda ovog grada. Mladi profesionalci, obuzeti željom da budu blizu svojih plovila pričvršćenih za dokove marine, brzo su pokupovali i renovirali sve one divne kuće iz devetnaestog veka koje su, u ulicama Kerolajn i Iton, sačinjavale takozvani Pelikanski put. Elegantne prodavnice, otmeni restorani, čak i mala pozorišta, pojaviše se u velikom broju u oblasti oko marine, kreirajući atmosferu prometnosti i uzbuđenja. Dođoše čak i Japanci i izgradiše hotel, Mijako Gardens, koji postade slavan po svojoj veličanstvenoj kolekciji tropskih ptica puštenih da se igraju oko vodopada i paprati u hotelskom atrijumu.
     Nešto pred podne, Kerol Doson uđe u upravnu zgradu marine i priđe kružnom radnom stolu za informacije koji se nalazio u sredini velike sal. Na sebi je imala 'žestoku' svilenu bluzu svetlopurpurne boje, i duge, bele, pamučne pantalone koje su ležerno padale preko gornjih delova njenih belih teniskih patika. Oko njenog desnog zgloba bile su obmotane dve male brazletne od rubina i zlata, a u dnu velikog dekoltea u obliku latiničnog slova 'V', nalazio se, u korpici od zlata, ogromni ametist, koji se savršeno njihao na kraju lanca oko Kerolinog vrata. Ličila je na bogatu turistkinju koja je naumila da iznajmi jahtu za to popodne, i izgledala je ošamućujuće lepo.
     Devojka iza informacionog stola imala je dvadesetak godina. Bila je plavuša, prilično privlačna u onom čistorezanom američkom maniru koji je prvobitno oličavala Čeril Tigs. Dok se novinarka energičnim koracima približavala, devojka ju je gledala sa blagim nagoveštajem supaeničkw ljubomore. "Mogu li vam pomoći?" upita službenica sa lažnom razdraganošću čim Kerol priđe stolu.
     "Htela bih da iznajmim brodić za ostatak današnjeg dana", poče Kerol. "Htela bih da izađem da malo ronim i plivam i možda da vidim neke od zanimljivih potopljenih brodova u blizini." Nije imala nameru da bilo šta kaže o kitovima sve dok ne izabere jahtu.
     "Pa, došli ste na pravo mesto", odgovori devojka. Ona se okrete kompjuteru koji joj je bio s leve strane i pripremi se da upotrebi tipke. "Zovem se Džulijana, a jedan od mojih poslova ovde jeste da pomognem turistima u pronalaženju brodića koji će tačno odgovarati njihovim rekreacionim potrebama." Kerol primeti da ta rečenica zvuči kao da je naučena napamet. "Imate li na umu neku određenu cenu? Iako se ovde, u Hemingveju, uglavnom nalaze privatni brodići, imamo i mnogo drugih, za iznajmljivanje, i većina njih će odgovarati vašim potrebama. Naravno, pod pretpostavkom da su još raspoloživi."
     Kerol odmahnu glavom, i dobi, nekoliko minuta kasnije, kompjuterski spisak devet brodića. "Ovo su svi brodići koji su na raspolaganju", reče devojka. "Kao što rekoh, raspon u cenama je popriličan."
     Kerolin pogled pođe niz listu. Najveća i najskuplja jahta bila je Ambrozija, duga šesnaest i po metara, koja se iznajmljivala za osam stotina dolara dnevno ili pet stotina za pola dana. Na listi su bila i dva brodića osrednje veličine, ali i dva mala, dužine po osam metara, čiji je najam bio upola jeftiniji nego najam Ambrozije. "Želela bih da najpre popričam sa kapetanom Ambrozije", reče Kerol posle trenutka oklevanja. "Kuda treba da idem?"
     "A da li vi poznajete kapetana Homera?" upita Džulijana. Čudan osmeh počinjao je da se uobličava u uglu njenih usana. "Homera Ešforda", reče ona ponovo, polagano, kao da bi to ime trebalo da bude prepoznato. Kerolin um se prebaci na rutinu pretraživanja memorije. Poznato ime. Gde ga je, ono, čula? Nekad davno, u nekim vestima...
     Pre nego što je Kerol uspela da sasvim dozove obaveštenje iz svoje memorije, devojka nastavi. "Javiću im da dolazite." Desno od nje, ispod ploče radnog stola, bila je ogromna tabla sa prekidačima - nekoliko stotina njih. Očigledno povezana sa razglasnim sistemom. Devojka prebaci jedan prekidač u promenjeni položaj i okrete se prema Kerol. "Verovatno će biti sad, brzo", reče ona.
     "Šta je bilo, Džulijana?" začu se, dvadesetak sekundi kasnije, jedan gromki ženski glas. Način izgovora nagoveštavao je da je reč o strankinji, verovatno Nemici. I to nestrpljivoj strankinji.
     "Greta, ovde je jedna žena, gospođica Kerol Doson iz Majamija, koja bi želela da siđe da razgovara sa kapetanom Homerom o iznajmljivanju jahte za ovo popodne."
     Tišina potraja samo trenutak, a onda se opet začu Gretin glas: "Ja o-kej, pošalji je dole." Džulijana pokretom pokaza Keroli da upola obiđe kružni radni sto i dođe do mesta gde se, u malom udubljenju, nalazila dobro znana tastatura. Kerol je kroz ovaj proces prošla već mnogo puta od vremena kad je 1991. godine u Sjedinjenim Američkim Državama uveden UIS, univerzalni identifikacioni sistem. Koristeći tastaturu, sama je ukucala svoje ime i svoj broj socijalnog osiguranja. Pitala se pomoću kog pitanja će sad biti proverena. Mesto rođenja? Devojačko prezime njene majke? Datum rođenja njenog oca? Uvek je to bilo neko nasumično odabrano pitanje, usmereno na jedan od dvadeset nepromenljivih ličnih podataka koji su pripadali svakoj individui. Sad zaista više nije bilo baš sasvim lako predstavljati se kao neka druga osoba.
     "Gospođica Kerol Doson, 1418 Oukvud Gardens, apartman 17, Majami Bič." Kerol klimnu. Plavuša Džulijana očigledno je uživala u ovoj svojoj ulozi, to jest u proveravanju identiteta potencijalnih mušterija. "Kad ste rođeni?" zapita je.
     "Dvadeset sedmog decembra 1963", odgovori Kerol. Na Džulijaninom licu jasno se odrazi činjenica da je Kerol dala tačan odgovor. Ali Kerol je na njenom licu videla još nešto, nešto takmičarsko i čak nadmeno, maltene u smislu 'O-ho-ho, a-ha-ha, toliko sam mlađa od tebe, a sad to i znam.' Kerol obično nije obraćala pažnju na takve trivijalnosti. Ali ovog jutra ju je, iz nekog razloga, ispunila nelagodnošću činjenica da joj je već trideset godina. Ona zausti da izrazi svoje nezadovoljstvo ovoj samozadovoljnoj maloj Džulijani, ali se predomisli i ne reče ništa.
     Džulijana joj dade instrukcije. "Izađite kroz ova vrata, sasvim desno, i hodajte pravo sve dok ne dođete do doka broj 4. Onda skrenute levo i ubacite ovu kartu u bravu na kapiji. Ambrozija je na veznom mestu označenom slovom 'P', kao u 'Piter'. Ima dugo da se pešači, sve do kraja doka. Ali ne možete promašiti tu jahtu to je jedna od najvećih i najlepših u Hemingveju."
     Džulijana je bila u pravu. Moralo se dobro potegnuti do kraja doka broj 4. Kerol Doson je prošla pored tridesetak brodića svih veličina, vezanih uz obe strane doka, dok nije najzad stigla do Ambrozije. Dok je uspela da razazna upadljiva plava indentifikujuća slova na prednjem delu kabine, već ju je počeo probijati znoj zbog vreline i vlažnosti ovog poznog jutra.
     Kapetan Homer Ešford, videći da je najzad stigla do Ambrozije, pođe uz mostić ka ivici gata, da je dočeka. Bio je to čovek srednjih ili poznih pedesetih godina, ogromnog rasta, mnogo viši od sto osamdeset centimetara i težak oko sto deset kilograma. Kosa mu je bila još gusta, ali se njena prvobitna crna boja sada gotovo sasvim predala pred sedima.
     Divlje oči kapetana Homera pratile su Kerolino prilaženje sa neskrivenim 'masnim' oduševljenjem. Kerol je primetila taj pohotljivi pogled; istog časa osetila je gađenje. Načinila je pokret kao da će se okrenuti i poći odmah natrag ka direkciji marine. Ali zaustavila se, uviđajući da do tamo ima dosta da se pešači, i da je već pregrejana i umorna. Kapetan Homer je očito primetio, po promeni u njenom hodu, njeno neodobravanje, jer se njegovo cerenje preobrati u rođački osmeh.
     "Gospođica Doson, pretpostavljam", reče kapetan, uz mali naklon lažne galantnosti. "Dobrodošli na Ambroziju. Kapetan Homer Ešford i njegova posada stoje vam na usluzi." Kerol se s oklevanjem nasmeši. Bar se nije činilo da ovaj komedijaš u groznoj plavoj havajskoj košulji shvata samoga sebe odveć ozbiljno. I dalje sa izvesnim zazorom, ona uze iz njegove ispružene ruke flašicu koka-kole i pođe za njim. Išli su manjim, bočnim dokom, paralelno sa jahtom, a onda se brodskim mostićem spustiše na jahtu. Bila je ogromna.
     "Koliko čujemo od Džulijane, vi ste voljni da iznajmite jahtu za ovo popodne. Rado bismo vas odveli na jedno od naših omiljenih mesta, Delfin Ki." Razgovarali su stojeći ispred krmanoške kućice i pokrivenog kabinskog dela. Bilo je jasno da je kapetan Homer već počeo svoju uhodanu reklamnu priču. Odnekud, iz blizine, Kerol je čula kako odzvanja nešto metalno, nešto što je zvučalo poput gimnastičkih tegova.
     "Delfin Ki je divno, izolovano ostrvo", nastavi kapetan Homer. "Perfektno je za plivanje, čak i za sunčanje bez odeće, ako ste nudistkinja. Tamo postoji i jedna potopljena olupina iz osamnaestog veka, udaljena oko tri kilometra, ne više, ako ste zainteresovani za malo ronjenja." Kerol otpi još nekoliko gutljaja koka-kole, i pogleda na trenutak Homera. Brzo, međutim, odvrati pogled. Homer se opet bezobrazno cerio. Način kako je neobično naglasio reči 'bez odeće', promenio je Kerolinu mentalnu sliku Delfin Kija: sad joj se više nije činilo da je to tihi tropski raj, nego pre stecište razvratnika i radoznalih voajera. Trgla se i uzmakla od lakog dodira kapetana Homera kad ju je poveo duž jedne strane jahte. Ovo je neki ljigavko, pomisli ona. Trebalo je da poslušam svoj prvi instinkt i okrenem se.
     Dok su prolazili pored ulaza u kabinu, bližeći se prednjem delu ovog luksuznog plovila, treskanje metala se pojačalo. Kerolina novinarska radoznalost bila je ovim podstaknuta: činilo se da je taj zvuk u velikom neskladu sa ovim mestom. Jedva da je uopšte obraćala pažnju dok je kapetan Homer pričao o svim istaknutim odlikama ove jahte. Kad su najzad bili u mogućnosti da jasno sagledaju prednju palubu Ambrozije, Kerol vide da je to, zaista, bio zvuk tegova za jačanje mišića. Na prednjoj palubi vežbala je tegovima jedna plavuša, leđima okrenuta njima.
     Telo te žene bilo je veličanstveno, čak zapanjujuće. Dok se naprezala da završi seriju dizanja tegova visoko iznad glave, rečice znoja slivale su se niz njene mišiće koji kao da su se u talasima spuštali sa njenih pleća. Bila je obučena u duboko izrezani crni triko, praktično bez leđnog dela; izgledalo je da te tanke bratele neće moći da zadrže ostatak trikoa. Kapetan Homer prestade da priča o jahti. Kerol primeti da je stao, zanet od divljenja, ponet senzualnom lepotom oznojene žene u trikou. Ovo mesto je uvrnuto, pomisli Kerol. Možda me je zato ona devojka pitala da li poznajem ove ljude.
     Žena vrati tegove na malu policu i dohvati peškir. Kad se okrenula, Kerol vide da je u srednjim ili kasnim tridesetim godinama, i da je zgodna u atletskom stilu lepote. Dojke su joj bile velike, zategnute, jasno ocrtane ispod oskudnog trikoa. Njene oči su bile stvarno izuzetne. Bile su sivoplave, i činilo se da pogledom probadaju čoveka. Kerol pomisli da je prvi pogled te žene, njoj upućen, bio neprijateljski, maltene preteći.
     "Greta", reče kapetan Homer, kad ga je Greta pogledala pošto je prvo odmerila Kerol, "ovo je gospođica Kerol Doson. Mogla bi biti naš zakupnac popodne."
     Greta se nije nasmešila, niti išta rekla. Obrisala je znoj sa čela, par puta duboko udahnula, i prebacila peškir iza vrata i na pleća. Okrenula se, potom, pravo ka Kerol i kapetanu Homeru, stavila šake na kukove, povukla ramena unazad, i počela da razgibava prsne mišiće. Pri svakom pokretu činilo se da joj bujne grudi kreću nagore, ka vratu. Dok je ovo radila, njene neverovatno bistre oči odmeravale su Kerol, procenjujući i najsitnije detalje njenog tela i odela. Kerol se i nehotice uzvrpolji.
     "Pa, zdravo, Greta", reče ona; u ovom nezgodnom trenutku njeno uobičajeno samopouzdanje začudo je otkazalo. "Drago mi je što sam vas srela." Isuse, pomisli Kerol videći da Greta samo gleda njenu ispruženu šaku, puštaj me odavde. Ili sam zapala na neku čudnu planetu, ili sanjam strašan san.
     "Greta ponekad voli da se našali sa našim mušterija", objasni kapetan Homer Kerol, "ali ne dozvolite da vas to odbije." Da li se on to naljutio na Gretu? Kerol oseti neku neizgovorenu poruku između kapetana i Grete, jer Greta se, najzad, osmehnu. Ali izveštačenim osmehom.
     "Tobrotošli na Ambroziju", reče Greta, kao da hoće da ponovi Homerove prve reči upućene Kerol. "Naše zatodovoljstvo vas čeka." Greta diže ruke iznad glave i poče da se isteže, i dalje motreći Kerol. "Tođite sa nama u raj."
     Kerol oseti grubu šaku kapetana Homera na svom laktu, i uoči njegovo nastojanje da je okrene na drugu stranu. Učinilo joj se i da vidi kako dobacuje ljutit pogled Greti. "Ambrozija je najbolje plovilo za iznajmljivanje u Ki Vestu", reče on vodeći Kerol ka krmi i nastavljajući svoju reklamnu priču. "Ima sve moguće pogodnosti i luksuze. Kablovsku televiziju sa gigantskim ekranom; kompakt-disk gramofon sa kvadro zvučnicima; automat za kuvanje programovan za preko sto gurmanskih jela; robotsku masažu. A kijsko ostrvlje niko ne poznaje kao kapetan Homer. Ronim i pecam po ovim vodama već pedeset godina."
     Stali su kod ulaza u kabinski deo, na sredini jahte. Kerol je videla, kroz staklena vrata, stepenište koje je vodilo dole, na niži sprat. "Da li biste voleli da siđete i pogledate kuhinju i spavaću sobu?" upita kapetan Homer, bez ikakvog traga one ranije pohotljivosti. Lukavi kameleon, nesumnjivo. Kerol promeni svoju raniju ocenu da je u pitanju komedijaš. Šta je značilo ono sa mišićavom Gretom, ko god da je ona stvarno bila, zapita se Kerol. I šta se uopšte dešava ovde? Zašto su tako čudni?
     "Neka, hvala, kapetane Ešforde", reče Kerol, uočavajući šansu da se elegantno izvuče. Ona mu vrati neispijenu koka-kolu. "Dovoljno sam videla. Ovo je veličanstvena jahta, ali jasno mi je da je suviše skupa za samu ženu koja dolazi u želji da provede jedno relaksirajuće popodne. Međutim, mnogo vam hvala za vaše vreme i ovaj kratki obilazak."
     Krenula je ka mostiću koji će je dovesti na poprečni dok. Oči kapetana Homera se suziše. "Ali nismo ni razgovarali o ceni, gospođice Doson. Siguran sam da bismo za nekoga kao što ste vi mogli napraviti specijalnu ponudu..."
     Kerol smesta uvide da je ovaj neće pustiti da ode bez izvesne dodatne diskusuije. Zakoračila je sa jahte, a u tom času Greta se pojavi pored kapetana Homera. "To bi vam talo temu za pisanje u vašim novinama", reče Greta sa bizarnim osmejkom. "Nešto neuobičajeno."
     Kerol se okrete, zgranuta. "Znači, prepoznali ste me?" upita ona, iskazujući ono što je već bilo jasno. Čudni par joj uzvrati širokim osmesima. "Pa, zašto niste kazali nešto?"
     Kapetan Homer jednostavno sleže svojim ogromnim plećima. "Mislili smo da možda putujete inkognito, ili da tražite neku specijalnu zabavu, ili da možda, čak, radite na nekoj priči..." On zastade. Kerol se osmehnu i odmahnu glavom. Onda im mahnu za zbogom, pope se na mostić, i ubrzo pođe dokom prema dalekoj direkciji marine. Ko su ovi ljudi? upita se ona opet. Sad sam sigurna da sam ih već negde videla. Ali gde?
     Kerol se dvaput osvrnula da vidi da li je kapetan Homer i Greta još prate pogledima. Prilikom drugog osvrtanja kad je bila udaljena već gotovo sto metara, ona vide da su nestali sa vidika. Ona konačno odahnu. Ovaj doživljaj ju je svakako iznervirao.
     Hodala je polako. Iz svoje male, purpurne torbe za plažu izvuče kompjuterski spisak dobijen od Džulijane. Ali pre nego što je stigla da ga osmotri, levo od nje zazvoni telefon, i njene oči se, prirodno, digoše ka tom zvuku. Telefon je zvonio na brodiću koji se nalazio tačno pred njom. Jedan robusno građen čovek u ranim tridesetim sedeo je na stolici na sklapanje na brodiću. Na sebi je imao samo crvenu kapu za bezbol, kupaće gaćice, tamne naočare za sunce, i neki kožni kaiš. Pomno je gledao program na nevelikom televizoru koji je bio namešten na nekakve slabašne nogare sa poslužavnikom. U jednoj ruci držao je sendvič (Kerol je i sa daljine od desetak metara videla kako između kriški hleba curi majonez) a u drugoj konzervu piva. Ni po čemu se nije dalo zaključiti da je čovek sa crvenom kapom uopšte čuo zvuk telefona.
     Kerol priđe malo bliže, zainteresovana. Na ekranu televizora odvijala se neka košarkaška utakmica. Posle, približno, šestog zvonjenja telefona, čovek uzviknu jedan tihi poklik odobravanja (kroz usta puna sendviča) u pravcu ekrana od šesnaest centimetara, potegnu dobrano iz konzerve, pa naglo skoči da odgovori na poziv. Telefon se nalazio pod platnenim svodom u sredini jahte, na drvenom zidu iza krme, pokraj nekih ugrađenih pregrada koje kao da su sadržavale navigacionu i radio-opremu ovog brodića. Tokom kratkog razgovora, čovek se nesveno poigravao krmanoškim točkom, ni za trenutak ne skrećući pogled sa televizora. Okačio je slušalicu, oglasio se još jednim navijačkim usklikom, i vratio u svoju stolicu na sklapanje.
     Kerol je sada stajala samo nekoliko centimetara daleko od pramca jahte, na gatu, jedva tri metra od mesta gde je taj čovek sedeo. Ali on je uopšte nije primećivao, potpuno zanet košarkaškom utakmicom. "E tako", viknu u jednom času, reagujući na nešto što mu se dopalo u igri. Pri tom je skočio na noge. Ovim naglim pokretom izazvao je ljuljanje jahte i pad televizora sa improvizovane podloge na kojoj se dotle držao. Čovek hitro pruži ruke napred i dohvati TV pre udara o palubu, ali izgubi ravnotežu i pade napred, na laktove.
     "E, jebi ga", reče on sebi u bradu, žmirkajući od bola. Ležao je tako, pružen po palubi, sa naočarima koje mu ostadoše ukrivo na glavi, nastavljajući da gleda utakmicu na malenom televizoru koji mu je sad bio u šakama. Kerol nije uspela da suzdrži smeh. Postavši svestan da nije sam, Nik Vilijems, vlasnik i operator Kraljice Floride, pogleda u pravcu odakle je dolazio ženski smeh.
     "Izvinite", poče Kerol prijateljskim tonom. "Slučajno sam, baš prolazila, pa sam videla kako ste pali..." Zastala je. Niku ovo nije bilo zabavno.
     "Šta želite?" Nik ju je fiksirao razornim pogledom. Ustao je, još držeći (i gledajući) televizor, pokušavajući ujedno i da opet sastavi one rasturene nogare sa poslužavnikom. Nije imao dovoljno ruku da sve to uradi odjednom.
     "Znate", reče Kerol, i dalje se osmehujući, "mogla bih vam pomoći oko toga, ako ne bih na taj način povredila vaš muški ponos." Au, pomisli Nik istog trena. Još jedna navalentna, arogantna dromfulja.
     Nik spusti televizor na palubu i poče da sklapa nogare. "Neka, hvala", reče on. "Mogu i sam." Upadljivo ignorišući Kerol, on opet namesti televizorčić na poslužavnik na nogarama, vrati se u svoje sedište, i opet se prihvati sendviča i piva.
     Kerol je raspoložilo ovaj Nikov odnos prema njoj koji je, očigledno, trebalo da bude signal da za nju uopšte ne mari. Ona, onda, osmotri lađicu. Vlasniku, očito, urednost baš nije bila jača strana. Po prednjoj palubi bilo je razasuto sve i svašta, uključujući maske i disaljke za ronjenje, regulatore, peškire, čak i ostatke starih ručkova iz restorana brze hrane. Neki elektronski aparat bio je razmontiran, možda radi opravke, i, u potpuno haotičnom stanju, ostavljen u jednom uglu. Na gornjoj ivici platnenog krova plave boje bila su dva natpisa, izvedena različitim slovima: jedan je davao ime brodića, a drugi vam se zahvaljivao što NE PUŠITE.
     Ovakvom brodiću kao da nije bilo mesto u tako uglađenoj, modernoj marini, i Kerol pomisli da drugi vlasnici jahti verovatno ispoljavaju gađenje kad god prođu pored Kraljice Floride. Vođena nekim impulsom, Kerol pogleda kompjuterski spisak koji joj je bio u ruci. Malo je falilo da se nasmeje kad je ugledala da se i Kraljica Floride nalazi među devet jahti raspoloživih za iznajmljivanje.
     "Izvinite", poče ona s namerom da zapodene razgovor o zakupljivanju brodića za to popodne.
     Nik ispusti jedan mučenički, više no preterani uzdah, i odvoji pogled od prenosa košarkaše utakmice. Zlovoljni izraz njegovog lica jasno je sve kazivao. Kazivao je: šta? Zar si još tu? Mislio sam da smo završili razgovor. A sad odlazi i pusti me da uživam u ovom popdnevu na svom brodu.
     Nestašna Kerol nije mogla propustiti ovu priliku da se zafrkava sa arogantnim gospodinom Vilijemsom (pretpostavila je podudaranje imena na kompjuterskoj listi i čoveka pred sobom, jer nije mogla ni zamisliti da bi se član posade ponašao sa toliko pouzdanja i autoriteta na tuđem brodu). "Ko igra?" upita ona veselo, kao da apsolutno ne uviđa da Nik nastoji da je se otarasi.
     "Havard i Tenesi", odgovori on gunđajućim tonom, zapanjen da Kerol nije shvatila poruku.
     "Kakav je rezultat?" upita ona brzo, sad već uživajući u igri koju je upravo stvorila.
     Nik opet okrete pogled ka njoj. Gledao ju je upitno i zgranuto. "31-29 za Harvard", odvrati on oštro, "neposredno pred kraj prvog poluvremena." A Kerol - ni da se pomakne. Jednostavno se osmehivala i netremice mu uzvraćala njegovo žestoko zurenje. "I to je prvi krug na turniru NCAA, a igra se u Jugoistočnom regionalnom. Je l' imate još pitanja?"
     "Samo jedno", reče ona. "Rado bih iznajmila ovaj brodić za ovo poslepodne. Jeste li vi Nik Vilijems?"
     Ovo ga je zaista iznenadilo. "Štaa?" dreknu Nik. Tog časa Tenesi opet izjednači rezultat, još više povećavši Nikovu zabunu. Gledao je igru još dva-tri sekunda, a onda je pokušao da se sabere. "Džulijana me nije zvala. Ovde u Hemingveju, ko god hoće da iznajmi brod mora da se prijavi u direkciji i..."
     "Došla sam da najpre pogledam jedan drugi brod. Nije mi se dopao. Vraćajući se, zastala sam ovde." Nik se opet bio zagledao u televizor, i Kerol je već počela da gubi strpljenje. U početku je bio zabavan. Bar ne moram da se brinem da će me pipati, pomisli ona. Ovaj ne može da se koncentriše na mene ni koliko je potrebno da bi postigao da njegov brodić bude zakupljen. "Čujte", pokuša ona još jednom, "hoćete li da iznajmite brodić za popodne ili nećete?"
     Prvo poluvreme košarkaške utakmice bilo je završeno. "Pa dobro... valjda", reče Nik polako, dodajući u sebi: ali samo zato što mi je potreban novac. On pokretom pokaza Keroli da siđe na palubu. "Samo da ja zovnem Džulijanu i uverim se da ste o-kej. Kakva su vremena, čovek nikad ne zna."
     Dok je Nik u razgovoru sa direkcijom marine potvrđivao Kerolin identitet, niz molo dođe, živahnim korakom, jedan crnac u ranim dvadesetim, te stade tačno naspram Kraljice Floride. "Hej, profesore", dobaci crnac čim je Nik spustio slušalicu, "je l' sam ja ovo došao na pogrešno mesto?" Gestom je pokazao prema Kerol. "Nisi mi javio da danas prevoziš lepotu, stil i klasu. Jiiipiii! Gledaj taj nakit. Pa tu svilenu bluzu. Je l' da ja sam odšetam, pa da se vratim kasnije da čujem priču?" On pri tom namignu Keroli. "Anđele, ovaj vam ništa ne valja. Sve njegove ženske na kraju dopadnu kod mene."
     "Džefersone, obustavi zajebanciju", obrecnu se Nik. "Ova žena je potencijalna mušterija. A ti, ti si zakasnio, kao i obično. Kako očekuješ da ja vodim ronilački brod za iznajmljivanje kad nemam pojma kad će se moja posada pojaviti na dužnosti i da li će se uopšte pojaviti?"
     "Profesore", prihvati pridošlica uskočivši u brodić i prilazeći Kerol, "da sam znao da imaš ovde dole nešto što izgleda ovako, doš'o bih pre zore. Zdravo, zdravo, mlada damo, zovem se Troj Džeferson. Ja sam sav ostatak posade na ovoj ludnici maskiranoj u brod."
     Kerol se malčice zbunila zbog Trojevog nastupa i te brze razmene dosetki. Ali brzo se prilagodila i povratila samopouzdanje. Ona prihvati Trojevu pruženu ruku i osmehnu se, a on se istog časa nagnu daleko napred i svojim obrazom maltene dotače njen. "Ajiiii." On se odmače, široko se cereći. "Upravo sam nanjušio Oskara De La Rentu. Profesore, zar ti nisam rekao da je ova žena prava klasa? E, pa, anđele", dodade on zureći u Kerol sa šaljivom imitacijom divljenja, "jednostavno vam ne mogu reći koliko mi znači da se konačno sretnem sa nekim nalik na vas u ovom koritu. Obično dobijemo stare dame, mislim stare dame, koje žele da..."
     "Dosta, Džefersone", prekide ga Nik. "Imamo posla. Već je blizu podne, a nama treba bar još pola sata da se spremimo za isplovljavanje. Čak ne znamo ni šta mis Doson želi da činimo."
     "Biće dobro i 'Kerol'", primeti ona. Zastala je za trenutak, odmeravajući dvojicu ljudi ispred sebe. Pa i mogla bih, pomisli ona. Ako budem sa ovima, niko neće ništa posumnjati. "Dakle, u direkciji sam rekla da hoću malo da plivam i ronim. Ali to je samo deo istine. U stvari, hoću da pođem ovamo (ona izvuče iz svoje torbe za plažu presavijenu mapu i pokaza im zonu od oko dvadeset pet kvadratnih kilometara u Meksičkom zalivu severno od Ki Vesta) i da tražim kitove."
     Na Nikovom čelu stvoriše se brazde. Troj je preko Kerolinog ramena zavirivao u mapu. "U poslednje vreme bilo je puno nepravilnosti u ponašanju kitova u ovoj oblasti, uključujući i jedno veliko nasukavanje na Dir Kiju, ovog jutra", nastavljala je Kerol. "Htela bih da pokušam da nađem neku pravilnost u njihovom postupanju. Možda ću morati malo da ronim, pa će tada morati da me prati jedan od vas dvojice. Pretpostavljam da je bar jedan od vas dvojice ovlašćeni ronilac, i da imate ronilačku opremu već ukrcanu?"
     Zurili su u nju s nevericom. Kerol je imala osećaj da gubi tle pod nogama. "Stvarno... ja sam novinarka", dodade ona u znak objašnjenja. "Radim za Majami Herald. Upravo sam, jutros, napravila reportažu o nasukavanju na Dir Ki."
     Troj se okrete Niku. "U redu profo, mislim da ovde imamo pravu živu zakupnicu. Koja tvrdi da hoće da traži kitove po Meksičkom zalivu. Šta veliš? Treba li da primimo njene parice?"
     Nik ravnodušno sleže ramenima, a Troj to prihvati kao saglasnost. "U redu, anđele", reče Troj Keroli, "bićemo spremni kroz pola sata. Obojica imamo ronilačke dozvole, ako budemo stvarno potrebni. Imamo opremu za sebe u brodu, a možemo jednu dati i tebi, jer je imamo još. Što ne bi ti platila Džulijani tamo, i prikupila svoje stvari."
     Troj se okrete i ode do rasturene hrpe elektronskih delova u prednjem delu jahte i, uzevši jednu od delimično razmontiranih kutija, poče nešto da petlja oko nje. Nik izvuče iz frižidera sledeće pivo i otvori one ugrađene police, otkrivši poređanu opremu. Kerol se nije micala. Posle nekih dvadeset sekundi Nik primeti da je ona još tu. "Pa, dobro", reče on kao da želi da je otera, "zar nisi čula Troja? Nećemo biti spremni još pola sata. "Zatim se okrenu i pođe ka zadnjem delu jahte.
     Troj diže pogled sa svog popravljačkog posla. Zabavljao ga je sukob koji se već razvijao između Nika i Kerol. "Je l' on uek ovako prijatan?" upita Kerol pokazavši glavom u pravcu Nika. Još se smeškala, ali u njenom tonu već se osećala izvesna ljutnja. "Imam nekoliko delova opreme, koje želim da donesem na brodić. Da li bi mogao da mi pomogneš oko toga?"

     Trideset minuta kasnije Troj i Kerol se vratiše na Kraljicu Floride. Široko se osmehujući Troj je zviždukao 'Zipiti-du-da', tegleći gatom jedna kolica, koja zaustavi tih ispred Kraljice. Na kolicima se nalazio, delimično ispunjen, neki sanduk. Troj je jedva čekao da vidi na šta će ličiti Nikova faca kad ugleda tih Kerolinih 'nekoliko delova opreme'. Ovakav razvoj događaja uzbuđivao je Troja. Znao je da ovo nije obično poslepodnevno iznajmljivanje. Čak ni uspešne reporterke (a promućurnom Troju odmah je bilo jasno da Kerol nije tek neka obična reporterka) nemaju svakodnevni pristup do ovakve opreme kakvu je ona donela. Već sada je Troj znao da je priča o kitovima samo maska. Ali rešio je da ništa ne govori, nego da čeka i gleda kako će se stvari razvijati.
     Dopadala mu se ova samopouzdana mlada žena. U njenom držanju nije bilo ni traga predrasudama ili nadmenosti. Imala je i dobar smisao za humor. Kad su otvorili zadnja vrata njenog kombija, i kad mu je pokazala sanduk pun opreme, Troj joj je odmah prikazao svoje zavidno poznavanje elektronike. Smesta je prepoznao insigniju MOI na Dejlovom okeanskom teleskopu, i čak pogodio značenje skraćenice MOI-IPL na zadnjoj strani jednog sistema za pohranu podataka sa velikim monitorom. Kad ju je upitno pogledao, očekujući objašnjenje, Kerol se samo nasmejala i rekla: "Pa šta, treba mi određena mala pomoć da bih našla kitove. Šta da ti kažem?"
     Kerol i Troj potom utovariše tu opremu na kolica i odvukoše je preko parkinga. U prvi mah malo joj je zasmetalo to što je Troj prepoznao poreklo opreme i što je postavljao prijateljska, ali oštroumna pitanja. (Na ta pitanja ona je odgovarala vešto i nejasno - a pomagala joj je činjenica što je Troj uglavnom želeo da zna kako koji elektronski deo funkcioniše, a da ona, zaista, o tome ni najmutniju predstavu nije imala). Ali dok su razgovarali, njena osećanja vezana za Troja postala su smirenija. Intuitivno je osećala da će joj Troj biti saveznik, i da će držati, pouzdano, u diskreciji sve važne informacije.
     U svoje planove, međutim, nije bila ukalkulisala bezbednosnu proveru unutar direkcije marine Hemingvej. Kad je ova nova marina izdavala u zakup svoja mesta za vezivanje plovila jedan od glavnih reklamnih argumenata marine sastojao se u tome što je vlasnicima brodića nuđen sistem bezbednosti kome, praktično, nigde nije bilo ravnog. Ko god je hteo da uđe ili izađe morao je da prođe kroz kompjuterizovanu kapiju neposredno uz zgradu direkcije. Svake noći štampan je kompletan spisak svih ulaženja i izlaženja, sa tačnim vremenom svakog prolaska; ti spiskovi bili su potom arhivisani u kancelariji, kao mera opreza ako se kasnije sazna da se dogodilo išta sumnjivo ili rđavo.
     Takođe je rutinski pregledan (i evidentiran) sav materijal prilikom unošenja i iznošenja. Ovo je radio lično šef obezbeđenja, a smisao toga bio je da se spreče krađe skupe navigacione i druge elektronske opreme. Kerol je bila samo blago nezadovoljna kad je, plativši najamninu za brodić, čula od Džulijane da mora na jednom formularu zapisati šta se sve nalazi u tom njenom zatvorenom sanduku. Međutim, Keroli je stvarno zasmetalo, te je počela i da se buni, kad je Džulijana pozvala šefa bezbednosti, tipičnog bostonskog policajca Irca koji se penzionisao i potom doselio u zonu Ki Vesta, te kad je naterala Kerol da otvori sanduk da bi se potvrdila istinitost popunjenog formulara. Keroli, međutim nije pomoglo ni to što se bunila, a nisu joj pomogli ni Trojevi pokušaji da se i sam usprotivi otvaranju sanduka. Pravila su bila pravila.
     Pošto kolica nisu mogla proći kroz vrata kancelarije, sanduk su otvorili u glavnoj sali direkciji. Dođe dvoje-troje radoznalih prolaznika, uključujući jednu ženu divovskog rasta zvanu Elen (koju je Troj odnekud poznavao - verovatno je to bila neka od vlasnica jahti, pomisli Kerol), pa su svi zajedno blenuli dok je policajac O'Rurk pažljivo upoređivao sadržinu sanduka i stavke napisane u formularu koji je Kerol predala.
     Kerol je bila donekle uznemirena dok je, zajedno sa Trojem, vukla kolica niz gat prema Kraljici Floride. Nadala se da će skrenuti najmanju moguću pažnju, pa je sad bila ljuta na sebe što se nije setila da će doći do pretresa zbog bezbednosnih mera. U međuvremenu, Nik je bio završio ono malo rutinskih poslova na brodiću potrebnih za isplovljavanje, pa je otvorio sledeće pivo i opet se zablenuo u košarkašku utakmicu. Sad je njegov voljeni Harvard gubio, a Tenesi pobeđivao. Trojevo žvizdukanje je čuo tek kad su njegov član posade i Kerol stigli na dva-tri metra od brodića.
     "Isuse", reče Nik okrećući se, "mislio sam da ste izgubili put..." On zaneme, ugledavši kolica i sanduk. "Koji je kurac to?"
     "To je oprema mis Doson, profesore", odgovori Troj sa širokim osmehom. Potom zavuče ruke u sanduk i izvuče jedan cilindar sa providnim staklenim licem, sličan ogromnoj baterijskoj lampi koju je neko uglavio u držače. Stvar je bila dugačka, oko šezdeset santimetara i teška oko šest kilograma. "Evo, na primer, ona mi kaže da joj je ovo okeanski teleskop. Mi ga pomoću ovih držača pričvrstimo na dno broda, on snima, a slike se vide na ovom ovde televizijskom monitoru a takođe se beleže na ovom ovde kao rikorde..."
     "Ej, polako", prekide ga Nik zapovedničkim tonom. Zatim se pope uz mostić i zagleda, sa nevericom, u sandučinu; onda odmahnu glavom i poče da posmatra neizmenice Troja i Kerol. "Je l' sam ja to dobro razumeo? Treba da nameštamo svo ovo sranje samo da bismo izašli u Zaliv i jedno popodne tražili kitove?" On se namršti na Troja. "Gde ti je pamet, Džefersone? Ove stvari su teške, trebaće vremena da se nameste, a već je popodne. A što se tiče tebe, sestro", nastavi Nik okrenuvši se prema Kerol, "ponesi svoje igračke i svoju mapu s blagom negde drugde. Znamo šta si smislila, i imamo važnija posla."
     "Jesi li završio?" povika Kerol na Nika koji je već silazio mostićem i stupao na Kraljicu Floride. On zastade i napola se okrenu prema njoj. "Slušaj ti, dupe jedno", besnela je Kerol, dajući oduška osećanju osujećenosti i gnevu koji su se dotad bili nagomilavali u njoj. "Svakako je tvoje pravo da mi ne dozvoliš upotrebu tvog broda. Ali nemaš pravo da se ponašaš kao Gospod bog i postupaš prema meni ili bilo kome drugome kao prema govnima samo zato što sam žena i što si raspoložen da nekoga malo maltretiraš." Kerol koraknu prema njemu i Nik, suočen sa njenom ofanzivom, uzmače jedan korak.
     "Rekla sam ti da ću tražiti kitove, i to, zaista, i nameravam. Savršeno mi je svejedno šta ti možda misliš da ja u stvari radim. A što se tiče tvojih važnih poslova, već čitav sat se nisi ni pomakao od te tvoje bogomproklete košarkaške utakmice, osim što si odlazio po pivo. Ako se samo skloniš da ne smetaš, Troj i ja možemo da postavimo svu ovu opremu za pola sata. Sem toga", Kerol malo uspori počinjući da se oseća pomalo nelagodno zbog ovog svog ispada, "već sam uplatila zakupninu, a znaš koliko je teško razmrsiti te kompjuterske račune sa kreditnim karticama."
     "Jiiiii, profesore", uzviknu Troj smeškajući se kao kakva zloća a namigujući Kerol. "Ova je nešto drugo, a?" Onda se uozbilji "Vidi, Nik, i meni i tebi su potrebne pare. A ja bih njoj veoma rado pomogao. Ako treba smanjiti težinu čamca, možemo da iskrcamo deo suvišne ronilačke opreme."
     Nik se opet odšeta do stolice na sklapanje i do televizora i otpi još piva. Nije se više osvrtao prema Kerol i Troju. "U redu", složi se on napokon, iako s izvesnim oklevanjem. "Počnite. Ali ako do jedan sat ne budemo spremni za isplovljavanje, ne važi." Košarkaši su plivali ispred njegovih očiju. Harvard je opet izjednačio. Ali, Nik sada nije pratio igru. Razmišljao je o Kerolinom gubljenju živaca. Pitam se nije li ona u pravu. Pitam se da li stvarno mislim da su žene inferiorne. Ili nešto još gore.

5.

     Komadant Vernon Vinters je drhtao dok je spuštao slušalicu. Osećao se kao da je maločas video avet. On hitnu ogrizak jabuke u koš i posegnu u džep da izvuče jednu od svojih cigareta Pal Mal. Ne misleći ništa, ustao je i prešao preko sobe, izašao na zastakljen balkon i odatle osmotrio travnato dvorište glavne administrativne zgrade. U toj vazduhoplovnoj stanici američke ratne mornarice vreme za ručak upravo je bilo isteklo. Zamrla je već bila reka mladih ljudi koji su do tada išli ka restoranu i iz restorana. Ostao je samo neki usamljeni mladi kadet koji je čitao knjigu sedeći na travi, leđima naslonjen na veliko drvo.
     Komandant Vinters pripali cigaretu bez filtera i duboko udahnu. Oštro izbacivši dim, on brzo uvuče sledeći. Pre samo dva minuta onaj glas mu je rekao: "Hej, Indijana, Rendli ovde. Sećaš li me se?" Kao da bi Vinters ikad mogao zaboraviti taj nezalni bariton. Ne čekajući odgovor, glas se materijalizovao u jedno čestito lice na video-monitoru. Admiral Rendolf Hilijard sedeo je iza svog radnog stola u jednoj velikoj kancelariji Pentagona. "Dobro je", nastavio je admiral, "sad možemo da se vidimo."
     Hilijard zastade na trenutak, a onda se nagnu prema kameri. "Drago mi je što čujem da te je Daket odredio da rešavaš ovo sa 'Panterom'. Moglo bi ispasti grozno. Moramo brzo i bez publiciteta da saznamo šta se desilo. I sekretar odbrane, i ja, računamo na tebe."
     A kojim rečima je on odgovorio admiralu? Komandant Vinters nije se mogao toga setiti, ali je pretpostavio da je prošlo dobro. Ipak je pamtio poslednjih nekoliko reči, ono kad je admiral Hilijard govorio da će ga ponovo nazvati u petak popodne, da čuje najnovije podatke. Već osam godina Vinters nije bio čuo taj glas, ali ga je ipak istog časa prepoznao. Nekoliko milisekundi kasnije preplaviše ga uspomene.
     Komandant povuče još jedan dim iz cigarete i, okrenuvši se od prozora, pređe polagano preko sobe. Njegov pogled skliznu, ništa ne videći, preko divne, meke reprodukcije jedne Renoarove slike. Ta slika, 'Deux Jeunes Filles au Piano', bila je najistaknutiji predmet na zidu njegove kancelarije. Od svih slika najviše je voleo baš tu. Supruga i sin poklonili su mu tu reprodukciju za četrdeseti rođendan; imao je običaj da se, nekoliko puta nedeljno, zaustavi pred tom prelepom kompozicijom i da joj se divi. Ali danas te dve graciozne devojke koje su odrađivale svoj popodnevni čas klavira nisu bile na dnevnom redu.
     Vernon Vinters opet sede za svoj radni sto i zari lice u šake. Evo, opet mi se vraća, pomisli on. Ne mogu to više sprečiti, ne sada kad sam video Rendija i čuo taj glas. On se osvrnu i zgnječi pikavac u velikoj pepeljari koja mu je bila na radnom stolu. Nekoliko trenutaka besciljno se igrao sa dve male uramljene fotografije na stolu (jedna je bila portret bledog dvanaestogodišnjeg dečaka i jedne ne naročito lepe žene u ranim četrdesetim godinama; druga je bila fotografija načinjena za vreme pozorišne predstave Mačke na usijanom limenom krovu, u izvođenju grupe 'Ki Vest Plejers', sa ispisanim datumom 'Mart 1993' na kojoj se video on, Vinters, u letnjem poslovnom odelu). Najzad, komandant odloži fotografije na stranu, zavali se u svoju fotelju, sklopi oči, i prepusti se moćnoj privlačnoj sili svojih uspomena. U njegovom umu razdvoji se zavesa, i on se prenese u jednu vedru, toplu noć od pre skoro osam godina, početkom aprila 1986, začuvši najpre uzbuđeni nazalni glas poručnika Rendolfa Hilijarda.
     "Šššš, Indijana, probudi se. Kako možeš da spavaš? Ja sam, Rendi. Moramo da razgovaramo. Usraću se kol'ko sam uzbuđen." A i sam Vernon Vinters bio je pao u san tek jedan sat pre toga. I nehotično, on baci pogled na sat. Blizu dva ujutro. Njegov prijatelj stajao mu je pokraj ležaja, osmehujući se od uveta do veta. "Još samo tri sata i napadamo. Najzad ćemo poslati tog Ej-rapskog ludaka i podržavaoca terorista na nebo, kod Alaha. Jebi ga, drugarčino, ovo je naš trenutak. Za ovo smo se čitavog života spremali."
     Vinters protrese glavom i poče da izranja iz dubokog sna. Bio mu je potreban jedan trenutak da se seti da se nalazi u nosaču aviona Nimic, u blizini libijske obale. Bližilo se prvo borbeno dejstvo u njegovoj karijeri. "Čuj, Rendi", prozbori Vinters najzad (te noći pre skoro osam godina), "zar ne bi trebalo da spavamo? Šta ako nas Libijci budu sutra napali? Moraćemo da budemo u pripravnosti."
     "Ma, ni slučajno", odreza njegov prijatelj i kolega, oficir pomažući mu da se podigne u sedeći položaj i dodajući mu cigaretu, "ti gadići nikad ne napadaju nekog ko može da se bori. Teroristi su to. Jedino znaju kako da se bore protiv nenaoružanih ljudi. Jedini među njima koji ima ikakvu petlju je pukovnik Gadafi, a on je lud sto posto. Čim njega razduvamo na paramparče, bitka će biti okončana. Sem toga, kroz mene protiče dovoljno adrenalina da ostanem budam tri'es šes' sati k'o od šale."
     Vinters je osećao kako nikotin struji kroz njegovo telo. Usput je ta supstanca budila ono isto željno iščekivanje koje je Vinters pre samo jednog sata, uspeo da pobedi i tako zaspi. Rendi je pričao kao pravi raketni mlaz. "Ne mogu da poverujem koliko smo bogomprokleto srećne ruke. Šest godina se pitam na koji način može jedan oficir da se, znaš, izdvoji, istakne, u doba mira. A sad, tu smo. Neki dilejkan podmetnuo bombu u neki berlinski klub, a mi baš sad na dužnosti u Mediteranu. Pričaj mi o 'pravom mestu u pravo vreme'. Sranje. Pomisli koliko bi drugih pitomaca iz naše klase dali svoje desno mudo da budu ovde umesto nas. Sutra ubijamo tog debila i u toku sledećih pet do osam godina stižemo do čina kapetana, možda čak i admirala."
     Vinters odbaci u sebi nagoveštaj svog prijatelja da će jedan od dobitaka, postignut udarom na Gadafija, biti i njihovo ubrzano napredovanje u karijeri. Ali ništa ne reče. Već je bio duboko zadubljen u svoje intimne misli. I on je bio uzbuđen, mada nije znao zašto. To uzbuđenje bilo je slično onom koje je osetio kada je, u srednjoj školi, trebalo da nastupi u košarkaškoj četvrtfinalnoj utakmici prvenstva države. Ali poručnik Vinters nije mogao a da se ne zapita do koje mere će to uzbuđenje biti ojačano strahom ako dođe do prave bitke.
     Za taj svoj bombarderski napad pripremali su se već skoro nedelju dana. U svom normalnom radu mornarica se često spremala za bitku, a onda otkazivala pripreme, obično na jedan dan pre planirane operacije. Ali ovog puta bilo je, od početka, drugačije. Hilijard i Vinters brzo su primetili, kod starijih oficira, neku ozbiljnost kakva se ranije nije mogla uočiti. Ni traga od onih uobičajenih gluposti i zafrkancija obično tolerisanih tokom mukotrpnih i dosadnih proveravanja aviona, projektila i topova. Nimic se spremao za rat. A onda, juče, kad bi bilo normalno da se takva vežba otkaže, kapetan je okupio sve oficire i rekao im da je dobio naređenje da napadne u zoru. Vintersovo srce je preskočilo jedan otkucaj dok im je kapetan saopštavao puni obim američke akcije protiv Libije.
     Vinteresova poslednja obaveza, neposredno posle večere, bila je da sa pilotima još jednom pregleda spisak meta. Namera je bila da se pošalju dva aviona, zasebno, da bombarduju rezidenciju u kojoj, navodno, Gadafi spava. Jedan od dvojice odabranih pilota bio je, činilo se, ekstatično raspoložen; on je uviđao da mu je, u ovom napadu, data najbolja meta. Drugi pilot, poručnik Gibson iz Oregona, pripremao se tiho ali temeljito. Uporno je, sa Vintersom, pregledao mapu i proučavao raspored libijskih topova. Gibson se žalio da su mu usta suva, te je popio nekoliko čaša vode.
     "Sranje, Indijana, znaš šta me nervira? Ti piloti idu u bitku a mi ostajemo zaglavljeni ovde, i nećemo imati šta da radimo sem ako ti ludi Ej-rapi ne odluče da napadnu. Kako da se i mi umešamo u bitku? E, setio sam se." Poručnik Helijard je pričao po sistemu 'non-stop'. Već je bilo prošlo tri sata ujutro, i već su bili bar dva puta kazali sve što se imalo kazati u vezi sa tim napadom. Vinters se, zbog neispavanosti, osećao bezvoljno i beživotno, ali je iz zapanjujućeg Hilijarda još zračilo oduševljenje.
     "Koja super-ideja", nastavljao je Rendi, pričajući sam za sebe. "Ali, mi to možemo izvesti. Ti si večeras pripremao pilote, je l'tako? Znači, znaš ko će napasti koje mete?" Vernon je klimnuo. "To je to. Zalepićemo traku sa ličnom porukom 'jebi se' na bočnu stranu onog projektila koji će srediti Gadafija. Na taj način, jedan deo nas stići će u bitku."
     Vernon nije imao snage da ubeđuje Rendija da odustane od tog ludog plana. Dok se vreme za napad primicalo, poručnici Vinters i Hilijard odoše u hangar Nimica i nađoše avion određen za poručnika Gibsona (ne znajući zašto, Vinters je odmah pretpostavio da će Gibson biti taj koji će jednim projektilom pogoditi Gadafijevu enklavu). Najpre je Rendi, smejući se, objasnio kadetu-početniku, koji je bio na straži, šta će Vernon i on uraditi. Onda su gotovo pola sata tražili dok nisu našli pravi avion, pa potom identifikovali raketu koja će prva biti ispaljena protiv Gadafijevog domaćinstva.
     Gotovo deset minuta dvojica poručnika svađali su se koju poruku da napišu na hartiju koja će trakom biti zalepljena na projektil. Vinters je želeo nešto duboko, maltene filosofski, kao, na primer: 'Takav je pravedni kraj tiranije terorizma'. Hilijard je ubedljivo dokazivao da je Vintersova koncepcija nedovoljno napadna. Najzad se umorni poručnik Vinters složio sa vulgarnom porukom koju je njegov prijatelj ispisao. 'UMRI, MAJKOJEBAČU' glasila je poruka koju dvojica poručnika ostaviše na boku rakete.
     Vinters se vratio na svoj ležaj totalno iscrpljen. Ipak, i u tom umoru, uznemiravala ga je veličina onih događaja koje će predstojeći dan doneti, pa je izvukao svoj lični primerak Biblije da pročita nekoliko stihova. Ali ni u 'Dobroj knjizi', za tog prezbiterijanca iz Indijane, nije bilo utehe. Zatim pokuša da se moli, najpre uopštenim molitvama a onda konkretnijim, kao što je obično radio u kritičnim trenucima svog života. Molio je Gospoda da čuva njegovu ženu i sina, i da bude sa njim u ovom času tegobe. A onda, brzo i bez razmišljanja, poručnik Vernon Vinters zatraži od Boga da saspe užas, u formi rakete sa nalepljenom porukom, na pukovnika Gadafija i celu njegovu porodicu.
     Osam godina kasnije, sedeći u svojoj kancelariji u Vazduhoplovnoj stanici američke ratne mornarice u Ki Vestu, komandant Vinters setiće se te molitve i sav će se, u sebi, zgrčiti. Čak i onda, 1986. godine, neposredno posle završetka te molitve, osetio se čudno, dezorijentisano, kao da je na neki način počinio svetogrđe i izazvao božje nezadovoljstvo. Usledio je jedan kratki, mučni sat spavanja, pun snova o grozomornim čudovištima i vampirima. U zoru, gledao je, u transu nalik na san, odlazak oba aviona. U ustima je osećao gorki metalni ukus kad je mehanički protresao Gibsonovu ruku i poželeo mu sreću.
     Tokom svih tih godina Vinters je priželjkivao da tu molitvu nekako povuče. Bio je uveren da je Bog dopustio baš onoj raketi koju je Gibson nosio da uzme život Gadafijevoj kćeri, još bebi, samo da bi Vintersu lično održao lekciju. Tog dana, razmišljao je Vinters sedeći u svojoj kancelariji jednog četvrtka u martu 1994. počinio sam svetogrđe i pogazio Tvoje poverenje. Prekoračio sam granice meni dopuštenog, i izgubio svoju privilegovanu poziciju u Tvom skloništu. Od tada sam mnogo puta molio za oproštaj, ali oproštaj još nije došao. Još koliko dugo ću morati da čekam?

6.

     Vernon Alen Vinters rođen je 25. juna 1950, na dan kad je Severna Koreja krenula da osvaja Južnu Koreju. Na značaj tog datuma rođenja podsećao ga je, čitavog života, njegov otac, Martin Vinters, vredan i duboko religiozan čovek. U vreme Vernonovog rođenja Martin je bio farmer, odgajivač kukuruza, u Indijani. Kad je Vernonu bilo tri godine, a njegovoj sestri Lindi šest, porodica se odselila sa farme i prešla u grad Kolambas, beli, srednjeklasni grad od tridesetak hiljada ljudi u južnom srednjem delu Indijane. Vernonova majka se na farmi osećala izolovanom, naročito tokom zime, pa je želela više društva. Farma Vintersovih donosila je fini profit u gotovom novcu. Gospodin Vinters, kome je tada bilo blizu četrdeset godina, sklonio je najveći deo 'jaja iz košare', na bezbedno mesto, za 'crne dane', i postao bankar.
     Martin Vinters se ponosio činjenicom da je Amerikanac. Kad god je pričao Vernonu o danu njegovog rođenja, priča bi se neizbežno usredsredila na vesti o izbijanju korejskog rata i na objašnjenje koje je u vezi s tim naciji dao predsednik Hari Truman. "Tog dana sam pomislio", pripovedao bi gospodin Vanters, "da to nikako nije puka podudarnost. Dobri Gospod te je baš tog, specijalnog dana doneo nama zato što je imao u vidu jedan cilj za tebe. I kladim se da je nameravao da ti budeš zaštitnik ove divne zemlje koju smo stvorili." Kasnije je bankar Vinters uvek obezbeđivao da ragbi-utakmica između ekipa pešadije i vazduhoplovstva bude jedan od ključnih događaja godine, a svojim prijateljima je govorio, naročito kad je postalo očigledno da će Vernon biti uspešan u školi, da 'dečko još pokušava da se odluči koju će od vojnih akademija pohađati'. Vernona nikad nisu pitali.
     Porodica Vinters živela je jednostavnim srednje-zapadnjačkim životom. Gospodin Vinters bio je umereno uspešan, i najzad je postao najstariji potpredsednik najveće banke u Kolambasu. Glavna društvenana aktivnost te porodice beše crkva. Bili su prezbiterijanci i nedeljom su maltene čitav dan ostajali u crkvi. Gospođa Vinters je rukovodila Nedeljnom školom. Gospodin Vinters je bio upravitelj svetovnih poslova te crkve, i vodio je, dobrovoljno, crkvene finansije. Vernon i Linda su pomagali u nadziranju manje dece u Nedeljnoj školi i pripremali specijalne izložbe sa biblijskom tematikom u zidnim vitrinama u sobama jaslica i osnovne škole.
     Tokom sedmice, gospođa Vinters je šila, gledala srceparateljne priče na televiziji i ponekad igrala bridž sa prijateljicama. Nikad nije radila izvan kuće. Njeno zaposlenje bili su njen muž i deca. Bila je pažljiva, strpljiva majka, duboko zainteresovana za svoju decu; neumorno ih je, tokom njihovih godina do punoletnosti, odvozila automobilom na njihove mnogobrojne aktivnosti.
     Vernon se u srednjoj školi bavio svim sportovima, i to ragbijem i košarkom zato što se to očekivao od njega, a bezbolom zato što je to voleo. U svim sportovima bio je natprosečan, ni u jednom izuzetno uspešan. "Aktivnosti su važne, a naročito sportovi", govorio mu je bankar Vinters često sa odobravanjem. "Akademije ne gledaju samo na tvoje ocene, nego i na mnogo više." Jedina značajna odluka koju je Vernon u prvih osamnaest godina svog života morao doneti bila je u koju od vojnih akademija da pođe, (Oprezni gospodin Vinters bio je politički spreman da obezbedi Vernonu nominaciju za sve tri akademije. Snažno je sugerisao Vernonu da razmisli o mogućnosti da konkuriše na sve tri akademije istovremeno, za svaki slučaj.) U svojoj juniorskoj godini u Kolumbijskoj visokoj školi Vernon je polagao test sposobnosti za školovanje (AT-test) i dobio tako mnogo poena da je bilo očito da će moći da bira koju akademiju želi. Opredelio se za Anapolis, i niko mu nije postavio pitanje o razlozima za to. A da su ga pitali, odgovorio bi da mu se jednostavno dopadala ideja da će nositi mornaričku uniformu.
     Vernonove tinejdžerske godine bile su izrazito neuzbudljive naročito ako se ima u vidu da su pale tokom velikih socijalnih previranja u Sjedinjenim Državama. Porodica Vinters molila se Bogu satima posle ubistva predsednika Kenedija, brinula se zbog mladih meštana poslatih u vijetnamski rat, sa zabrinutošću je posmatrala kako trojica istaknutih učenika starijih razreda srednje škole odbijaju da se ošišaju i kako zbog toga bivaju isterani iz škole, otišla je dva-tri puta na zborove, držane pod protektoratom crkve, o štetnosti marihuane. Ali sve te brige ostajale su izvan svakodnevne harmonije porodice Vinters. Naravno, muzika Bitlsa i Rolingstounsa, ipak je prodrla i u kontrolisanu vintersovsku kulturu, pa su čak i neke od protestnih pesama Boba Dilana i Džoan Baez svirane na Vernonovom stereu. Ali ni Vernon ni njegova sestra Linda nisu obratili mnogo pažnje na tekstove tih pesama.
     Bio je to lagodan život. Svi Vernonovi najbliži prijatelji bili su iz porodica sličnih njegovoj. Majke nezaposlene, očevi bankari ili advokati ili poslovni ljudi, gotovo svi republikanci (ali prihvatali su i ponekog patriotskog demokratu), i svi ispunjeni žestokom verom u Boga, domovinu, i čitavu onu litaniju koja se završava pitom od jabuka. Vernon je bio 'dobar momak', čak i 'izuzetan momak', a po prvi put se istakao svojom glumom na godišnjim crkvenim verskim predstavama za Božić i za Uskrs. Pastor njihove crkve bio je čvrsto ubeđen da predstave u kojima deca iz grada dočaravaju, na pozornici, rođenje i raspeće Hrista, imaju moćan efekat u smislu učvršćenja vere kod građanstva tamošnjega. U tome sveštenik Pendlton nije grešio. Pozorišna izvođenja prezbiterijanske crkve Kolambasa bila su među najistaknutijim datumima lokalne godine. Kad bi okupljeni vernici i njihovi prijatelji videli svoju sopstvenu decu kako igraju uloge Josipa, Marije i, čak, Hrista, emotivno su se vezivali za te prikazane scene i to intenzitetom koji se nije mogao dobiti ni na koji drugi način.
     Za svaku predstavu sveštenik Pendlton imao je po dve ekipe, da bi broj učesnika bio veći, ali Vernon je uvek bio zvezda. Kad je imao jedanaest godina, po prvi put je glumio Hrista u uskršnjoj predstavi; u crkvenoj rubrici kolambaskih novina bilo je pomenuto da je Vernonovo mučeničko tegljenje krsta 'izrazilo celu ljudsku patnju'. Bio je Josif na Božićima i Isus na Uskrsima tokom četiri godine, a onda je, kao prestar, bio eliminisan iz daljeg učešća. Tokom druge polovine tog razdoblja, kad mu je bilo trinaest i četrnaest godina, ulogu device Marije u ekipi 'A' glumila je pastorova kćer, Beti. Tokom proba, Vernon i Beti su često bili zajedno, i obe porodice bile su time oduševljene. Svo četvoro roditelja otvoreno su govorili da bi dali obilatu podršku ako bi, 'ako je božja volja', prijateljstvo Vernon-Beti jednog dana sazrelo u nešto trajnije.
     Vernonu je veoma prijala pažnja kojom je bio okružen kao glumac. Dok je Beti bila duboko potresana religioznom sadržinom njihovih predstava (ostala je istinski pobožna, kroz sve što joj se u životu dešavalo), Vernon je više uživao u tome da, posle svake predstave, stoji uz svoje ponosite roditelje i upija pohvale. U srednjoj školi, prirodno je gravitirao ka tamošnjoj maloj pozorišnoj aktivnosti, i svake godine je bio glavni glumac u školskoj predstavi. Njegova majka je ovo podržavala, nasuprot očevim blagim primedbama ("Pa, najzad, dragi", govorila je ona, "ne verujem da će iko stvarno pomisliti da je Vernon mekušac, budući da učestvuje u tri sporta.") i zato što je uživala u tim aplauzima koji su bili posredno usmereni i ka njoj.
     Tokom leta 1986. neposredno pre svog stupanja u Anapolis, Vernon je radio na kukuruznim poljima svog ujaka. Oko stotinu i sedamdeset kilometara odatle, na konvenciji demokratske strane u Čikagu, izbili su neredi, ali u Kolambasu Vernon je provodio svoje letnje večeri sa Beti, ili pričajući sa drugarima i pijući kraker i kabero u motelu 'A i W'. Ponekad su gospodin i gospođa Vinters igrali mini-golf ili kanastu sa Vernonom i Beti. Bili su oduševljeni i srećni što imaju 'dobru, čistu decu', koja nisu hiposi niti narkosi. Sve u svemu, Vernonovo poslednje leto u Indijani bilo je uredno, suzdržano, i veoma prijatno.
     Kao što se i očekivalo, u Anapolisu je postao uzoran student. Učio je naporno, poštovao sva pravila, naučio je ono čemu su ga profesori učili, i sanjao da postane komandant nosača aviona ili nuklearne podmornice. Nije s mnogo družio, jer mu se činilo da su momci iz velikih gradova previše sofisticirani za njega, a sem toga, nije mu se uvek dopadalo njihovo olako pričanje o seksu. Bio je u seksualnom pogledu nevin, i nije se toga stideo. Samo, nije baš osećao ni potrebu da o tome izvesti čitavu Pomorsku akademiju SAD. Imao je svakog meseca po nekoliko randevua, ništa naročito, i samo onda kad se činilo da okolnosti to od njega zahtevaju. Rano u svojoj juniorskoj godini imao je 'randes naslepo' sa Džoanom Kar, vođom navijačica na Univerzitetu Merilend; posle toga, izveo ju je još nekoliko puta. Bila je živahna, divna, zabavna i moderna. Izvukla je ono najbolje iz Vernona, navevši ga da se smeje i čak da se opusti. Imao je sastanak s njom i onog vikenda kad je u Filadelfiji bila utakmica između ekipa pešadije i mornarice.
     (Tokom čitavog svog studiranja na akademiji Vernon je svakog leta i svakog Božića odlazio kući, u Indijanu. A kad god je bio kod kuće, viđao se sa Beti Pendlton. Beti je bila položila maturu i otišla u obližnji državni koledž da studira obrazovanje. Jednom ili dvaput godišnje, u specijalnim prilikama kao što je bila godišnjica njihovog prvog poljupca na novogodišnje veče, Beti i on su, u izvesnom smislu reči, slavili, radeći ponešto intimno. Kao, na primer, kontrolisani peting - samo spolja - ili ljubljenje u ležećem položaju. Niko od njih nijednom nije predložio ma kakvu varijaciju u ovoj dobro uhodanoj rutini.)
     Za vikend se Vernonu i Džoani pridružio još jedan par; bili su to pitomac Djuen Eler, Vernonov najbliži poznanik u mornarici, ali ipak ne baš ono što bi se moglo nazvati prijateljem, i njegova ženska sa kolumbijskog univerziteta, jedna ekstremno bučna i nasrtljiva devojka po imenu Edit. Vernon nikad dotad nije proveo mnogo vremena u društvu devojke iz Njuroka; za Edit je zaključio da je naprosto nepodnošljiva. Edit je bila žestoko antiniksonovski raspoložena, i žestoko protiv ratovanja u Vijetnamu, i činilo se, bez obzira na to što se njen momak školovao za oficire, žestoko antivojno orijentisana. Prvobitni plan njih četvoro za taj vikend bio je izrazito skroman, čak i konzervativan, ako se ima u vidu da je bila 1970. godina i da je među studentarijom olako upuštanje u seksualne odnose bilo česta pojava. Trebalo je da Vernon i Djuen spavaju u jednoj sobi motela, a dve devojke u drugoj. Noć pre utakmice, tokom večere koja se sastojala od pica, Edit je često vređala i Džoanu i Vernona ("Mis Beti Kroker - ajmo, ekipi, ajmo", i "Krenite vojnici hrišćanski, bog je na našoj strani") a Djuen nije učinio ništa da je spreči. Videći da Edit ide Džoani na živce, Vernon je nabacio Džoani da bi moglo biti zgodnije ako bi njih dvoje otišli u jednu sobu, umesto da postupe po prvobitnom planu. Ona se bez oklevanja saglasila.
     U njihovih prethodnih četiri ili pet sastanaka, koliko su ih ukupno imali, Vernon nije činio nikakve seksualne poteze prema Džoani. Bio je pažljiv, poljubio ju je nekoliko puta za laku noć, a prilikom poslednjeg od tih sastanaka držao ju je, uglavnom svo vreme za ruku. Sve je uvek bilo izuzetno pristojno, ali ni konkretna prilika za intimnost nikad se nije pojavila. Zato Džoana zaita nije znala šta da očekuje. Dopadao joj se ovaj zgodni kadet 'Hužer' (stanovnik Indijane), i nekoliko puta je pomislila na mogućnost da se njihova veza pretvori u nešto ozbiljno. Ali Vernon za nju još nije bio ništa 'super-specijalno'.
     Čim su izveli premeštanje u sobama (koje im je Edit, pijana, učinila težim, jer je nabacivala nepristojne komentare koji su bili nezgodni i za njih sve, i za nju), Vernon se vrlo pažljivo izvinio Džoani i rekao joj da će spavati u kolima ako je ona uvređena. Soba je bila u stilu 'Holidej in' hotela - imala je dva dvostruka kreveta. Džoana se na to nasmejala. "Znam ja da ti nisi ovo planirao", rekla je. "Ako mi bude potrebna zaštita, mogu ti narediti da odeš u svoj krevet." Prve noći, uživali su u gledanju televizije i ispijanju piva u sobi. Oboje su se osećali pomalo nelagodno. Kad je došlo vreme za spavanje, poljubili su se nekoliko puta, maltene strasno, onda su se nasmejali i otišli svako u svoj krevet.
     Sledeće večeri posle plesa posle utakmice u organizaciji Pomorske akademije, u jednom hotelu u centru Filadelfije, Džoana i Vernon vratili su se u svoju sobu, u 'Holidej Inu', nešto pre ponoći. Već su se bili presvukli u farmerice, i Vernon je upravo prao zube, kad se na njihovim vratima začu kucanje. Džoana otvori vrata; na vratima je stajao Djuen sa ogromnim govnožderskim osmehom na licu, u ruci čvrsto stiskajući neki mali predmet. "Ova stvar je jebeno tantastična", reče on, gurajući cigaretu marihuane Džoani u šaku. "Jednostavno moraš da probaš." Djuen se potom brzo povukao, sa divljim osmehom.
     Džoana je bila inteligentna mlada žena. Ali ni na pamet joj nije palo da njen sobni drugar nikad do tada nije ni video, a kamoli pušio, cigaretu sa drogom. Ona je pušila marihuanu desetak puta u proteklom četvorogodišnjem periodu, počevši kao učenica prvog razreda srednje škole. Marihuana joj se dopadala, ali samo u pravoj situaciji i pravom društvu; izbegavala ju je ako nije mogla kontrolisati svoju okolinu. Pošto joj je ovaj vikend sa Vernonom prijao, pomislila je da bi marihuana mogla biti savršen način da malo opusti Vernona.
     Pod gotovo svim drugim okolnostima Vernon bi odbio ponuđenu marihuanu, ne samo zato što je bio protiv svih droga, nego i zato što se plašio da će biti na neki način otkriven i onda izbačen iz Anapolisa. Ali sada je pred njim bila njegova divna družbenica, pripadnica uzornog američkog sloja, merilendska voditeljka navijačica, koja je upravo pripalila jedan 'džoint' i ponudila mu ga. Džoana je brzo uvidela da je početnik u duvanju 'trave'. Pokazala mu je kako da udiše i zadržava dim u plućima, kako da ne pokvari cigaretu, i na kraju kako da upotrebi držač 'džointa' (u ovom slučaju, jednu od njenih ukosnica) da bi ispušio do kraja. Vernon je očekivao da će to kod njega stvoriti osećaj pijanstva. Zapanjio se kad je uvideo da se oseća kao da mu je koncentracija pojačana. Na svoje veliko iznenađenje, poče da recituje poeziju E.E. Kamingsa, koju je svojevremeno učio na časovima književnosti. Onda on i Džoana počeše da se smeju. Sve im je bilo smešno. I Edit, i ragbi, i Pomorska akademija, i njihovi roditelji, čak i Vijetnam. Smejali su se maltene do suza.
     Neodoljiva glad potom spopade i Vernona i Džoanu. Obukoše jakne i krenuše pešice u hladnu decembarsku noć, da nađu nešto za jelo. Držeći se za ruke, paradirali su parkingom u tom predgrađu, i našli jedan dragstor na oko osam stotina metara od motela. Nakupovali su koka-kolu, pržene krompiriće i 'Fritose' i, na Vernonovo veliko iznenađenje, paketić 'ding-donga'. Još dok su bili u prodavnici, Džoana je otvorila krompiriće. Stavila je jedan Vernonu u usta, pa su uzdisali 'Mmmmmm', a kasirka se smejala sa njima.
     Vernon nije verovao da je moguće da krompirići budu tako ukusni. Još dok su pešačili natrag ka svojoj sobi, pojeo je čitavu kesu. Čim je završio sa jelom, spontano je zapevao pesmu Bitlsa 'Maksvelov srebrni čekić'. Džoana mu se energično pridružila kod stihova 'Bang, bang, Maksvelov srebrni čekić spustio mu se na glavu...' Posegnula je gore i bočnom stranom pesnice počela da tupka Vernonu po temenu. Vernon se osećao oslobođeno, razigrano, i činilo mu se kao da Džoanu poznaje već čitavu večnost. Zagrlio ju je i paradno poljubio, dok su zaokretali na prilazni put koji je vodio do njihovog motela.
     Seli su na pod i rasprostrli sve svoje grickarije ispred sebe. Vernon uključi radio: bio je podešen na stanicu klasične muzike, i tako se nađoše usred neke simfonije. Ovi zvuci prosto su hipnotisali Vernona. Po prvi put u životu čuo je u glavi individualne instrumente jednog orkestra, razaznajući ih zasebno. Vizualizovao je pozornicu, video kako muzičari prevlače gudala preko violina. Bio je fasciniran i uzbuđen, i otkri Džoani da su mu sva čula kao oživela.
     Džoani Kar se činilo da se Vernon najzad otvara. Kad se nagnuo da je poljubi, bila je više nego voljna. Poljubili su se slatko ali duboko, nekoliko puta, dok je simfonija svirala. Prekinuli su za trenutak da pojedu još malo grickarija, i za to vreme Džoana je okrenula radio na jednu rok-en-rol stanicu. Ta muzika promenila je i ritam njihovog grljenja. Žestoki, treštavi zvuci pojačali su im tempo, ali i strastvenost ljubljenja. U svom žaru, Vernon gurnu Džoanu na pod i oni legoše jedno uz drugo, ljubeći se neprestano, još potpuno obučeni. Uzbuđenje je postupno ovladavalo njima.
     Na radiju poče pesma 'Upali moju vatru', grupe 'Dors'. A kad se ta pesma završila, Vernon Alan Vinters iz grada Kolambasa u saveznoj državi Indijani, kadet treće godine u akademiji ratne mornarice SAD, nije više bio seksualno nevin. 'Vreme za oklevanje je prošlo, nema vremena za valjanje u močvari, pokušaj sada jer samo možeš izgubiti, a naša ljubav postati pogrebna lomača... Hajde, bejbi, upali moju vatru... Hajde, bejbi, upali moju vatru.' Vernon nikada ranije, u čitavom svom životu, nije izgubio kontrolu nad sobom. Ali kada je Džoana pogladila obrise naraslog penisa ispod njegovih farmerki, činilo se kao da je gigantski zid od čelika i betona odjednom popustio. Tokom kasnijih godina, Vernon će se često čuditi toj sirovoj strasti koju je ispoljio tokom dva ili tri minuta. Kombinacija Džoaninih upornih poljubaca, marihuane, i dinamičnih ritmova muzike gurnula ga je preko ivice. Bio se pretvorio u životinju. Ne ustajući sa poda te hotelske sobe, nekoliko puta je žestoko potegao Džoanine pantalone, i maltene ih pocepao, ali je nazad uspeo da ih strgne sa njenih kukova. Za pantalonama, i gaćice, Vernon ih je grubo dočepao, smakao, i sasvim svukao sa njenih nogu, a istovremeno se uvijajućim pokretima izvlačio iz svojih pantalona.
     Džoana je pokušala tihim rečima da uspori Vernona, da sugeriše da bi, možda, krevet bio bolji. Ili, bar, da bi bilo prijatnije ako bi bar poskidali cipele i čarape i ako ne bi vodili ljubav sa pantalonama smaknutim na stopala što ograničava slobodu pokreta. Ali Vernon je bio nedohvatljiv. Godine suzdržavanja nisu mu ostavile nimalo sposobnosti da savlada ovaj talas želje. Bio je kao opsednut. Popeo se na Džoanu nekakvim puzavim pokretima, sa izrazom prestrašene ozbiljnosti na licu. Po prvi put se uplašila, a taj iznenadni strah doprineo je njenom većem seksualnom uzbuđenju. Tokom nekoliko sekundi (muzika je tad bila u frenetičnom instrumentalnom delu kompozicije 'Upali moju vatru') Vernon se mučio da nađe pravo mesto, a onda je prodro u nju, naglo i silovito. Džoana je osetila kako joj se Vernon zariva jednom, dvaput, a onda se celim telom zatresao. Svršio je za ukupno desetak sekundi. Intiutivno je znala da mu je to prvi put, i zadovoljstvo usled tog saznanja bilo je veće nego ljutnja zbog njegovog nedostatka finoće i nežnosti.
     Vernon ne reče ništa, i brzo pade u san, tu na podu, pokraj Džoane. Ona dignuta čela ode do kreveta, diže ćebe sa kreveta, leže u Vernov zagrljaj na podu, i omota ih oboje tim ćebetom. Nasmešila se za sebe, i otplovila u san, još pomalo zbunjena ovim Hužerom koji je ležao uz nju. Znala je da su sad jedno drugom nešto posebno.
     Ali, koliko posebni, to Ažoana nikad nije stvarno saznala. Kad se, usred noći, probudio, Vernona obuze neotklonjivo osećanje krivice. Nije mogao verovati da se naduvao droge a onda praktično silovao devojku koju jedva da je poznavao. Bio je izgubio kontrolu, bio je nesposoban da se uzdrži, i prema tome, jasno je prekoračio granice ispravnosti. Štrecnuo se pomislivši šta bi njegovi roditelji (ili, još gore, Beti i sveštenik Pendlton) mislili o njemu da su mogli gledati šta čini. Onda krivica ustupi mesto strahu. Počeo je da zamišlja: Džoana trudna, on mora da napusti Anapolis i oženi se njome (A šta bi radio? Koju vrstu zaposlenja bi mogao naći ako ne bi postao oficir mornarice?), mora sve to da objasni svojim roditeljima i Pendltonovima. I još gore, zamislio je, odmah potom, da će svakog trenutka početi policijska racija na ovaj motel, i da će policajci pronaći držač sa opuškom 'džointa'. Prvo će ga zbog drogiranja šutnuti iz Akademije, pa će onda on saznati da je ova devojka zatrudnela s njim.
     Vernon Vinters se tada stvarno uplašio. Ležeći na podu, u jednoj motelskoj sobi u predgrađu Filadelfije, u tri sata ujutro te nedelje, on poče sasvim ozbiljno da se moli bogu. "Dragi bože", molio se Vernon Vinters, tražeći konkretni dobitak za sebe po prvi put otkad je molio boga da mu pomogne na dan SAT-testa, "daj da se iz ovoga izvučem bez štete, pa ću postati najsavršeniji disciplinovani mornarički oficir koga si ikada video. Posvetiću svoj život odbrani ove zemlje koja tebe poštuje. Samo mi, molim te, pomozi."
     Posle nekog vremena Vernon uspe da opet zaspi. Ali njegov san bio je nemiran, jer su ga uznemiravali živopisni snovi. U jednom snu, Vernon je bio obučen u kadetsku uniformu, ali se našao opet u prezbiterijanskoj crkvi u Kolambasu, i to na pozornici. Bila je opet Uskršnja priredba, a on je, opet kao Hrist, teglio svoj krst prema Kalvariji. Oštra ivica krsta sekla ga je kroz košulju uniforme, i Vernon se zabrinu da možda neće proći kroz inspekciju. Spotakao se i pao, krst je zasekao dublje kroz uniformu, čega se i plašio; vide kako mu niz ruku curi krv. "Raspnite ga na krst", začu Vernon, u snu, nečiji povik. "Raspnite ga", povika grupa ljudi iz gledališta. Vernon se uzalud trudio da ih vidi sred bleštanja reflektora. Probudi se oznojen. Dva-tri sekunda ostade tako, potpuno pometen. Onda se priseti šta je noćaš bilo, i njegove emocije opet prođoše celim ciklusom od gađenja preko potištenosti do straha.
     Kad se probudila, Džoana se ponašala prema njemu nežno i sa naklonošću, ali Vernon je bio vrlo dalek. To svoje držanje objasnio je tako što je rekao da se brine zbog dolazećih ispita. Nekoliko puta Džoana je započinjala razgovor o noćašnjim događajima, ali on je svaki put brzo promenio temu. Izdržao je, nekako, njihov kasni, obilni doručak, pa potom vožnju natrag, u park koledža, do Džoaninog ženskog internata. Kad su se rastajali, Džoana je pokušala da ga poljubi, unevši se sva u poljubac, ali joj Vernon nije uzvratio. Žurio je da zaboravi čitav taj vikend. Kad se opet našao u privatnosti svoje sobe u Anapolisu, pogruženo se opet pogađao sa bogom zahtevajući da se izvuče neokrznut.
     Kadet Vernon Vinters održao je reč. Ne samo što više nikad nije razgovarao sa Džoanom Kar (nekoliko puta je zvala, ali ga nije dobila na telefon, poslala je dva pisma koja ostadoše bez odgovora, a onda je odustala), nego se potpuno odrekao svih daljih randevua tokom preostalih osamnaest meseci u Anapolisu. Studirao je veoma vredno, a u kapelu je išao, u skladu sa svojim obećanjem bogu, dvaput nedeljno.
     Diplomirao je sa počastima i krenuo na svoju prvu vojničku plovidbu, raspoređen na veliki nosač aviona. Dve godine kasnije, kad je Beti Pendlton završila koledž i dobila nastavničku diplomu, Vernon se oženio njome u prezbiterijanskoj crkvi u Kolambasu, onoj istoj gde su dvanaestak godina ranije glumili Josifa i Mariju. Odselili su se potom u grad Nofolk, u Virdžiniji, i Vernon je poverovao da je shema njegovog života na ovaj način uspostavljena. On će odlaziti na dugotrajne plovidbe a onda će se vraćati da boravi, kraće, sa Beti i sa decom koju eventualno budu imali.
     Vernon je redovno zahvaljivao bogu za održavanje božjeg dela pogodbe, i potpuno se posvetio tome da bude najbolji oficir u mornarici SAD. U svim izveštajima o njegovom radu stajale su pohvale za njegovu pouzdanost i temeljitost. Starešine su mu otvoreno govorile da je materijal za admirala. Do Libije. Ili, preciznije, do njegovog povratka kući posle libijske akcije. Jer, za Vernona Alena Vintersa čitav svet se promenio tokom nekoliko sedmica posle američkog napada na Gadafija.

7.

     Kerol i Troj su sedeli u stolicama na palubi, na prednjem delu Kraljice Floride. Gledali su prema pramcu, prema okeanu i toplom popodnevnom suncu. Kerol je skinula purpurnu bluzu, otkrivši gornji deo jednodelnog kupaćeg kostima, ali je i dalje na sebi imala bele, ležerne pamučne pantalone. Troj je bio bez košulje, u belim serf-bermudama koje su mu prekrivale lepe crne noge do kolena. Imao je vitko i žilavo telo, očito je bio u dobroj formi, iako nije bio naročito mišićav. Vodili su neobavezan i živahan razgovor, često se smejući krajnje opušteno. Iza njih, ispod platnenog svoda, Nik Vilijems je čitao Navijačeve beleške Freda Ekslija. S vremena na vreme ih je po nekoliko sekundi posmatrao, pa opet spuštao pogled na knjigu.
     "Pa, zbog čega nisi nikad otišao u koledž?" upita Kerol Troja. "Jasno je da si talentovan. Bio bi fantastičan inženjer."
     Troj ustade, skide naočare za sunce i priđe ogradi. "Isto je govorio moj brat Džejmi", odgovori on polako, zureći u tihi okean. "Ali bio sam, jednostavno, suviše divlji. Kad sam konačno nekako završio srednju školu, jedva sam čekao da saznam kakav je svet. Zato sam otišao. Nekoliko godina sam lutao po SAD i Kanadi, uzduž i popreko."
     "Da li si tada naučio elektroniku?" upita Kerol i baci pogled na sat.
     "Ah, to je bilo kasnije, mnogo kasnije", odgovori Troj, prisećajući se. "Tokom te dve godine lutanja nisam naučio ništa sem kako da preživim zahvaljujući snalažljivosti. Plus, kako izgleda biti crni dečko u svetu belaca." On ispod oka pogleda Kerol. Nije bilo nikakve primetne reakcije.
     "Promenio sam, sigurno, stotinu različitih zanimanja", nastavi on, gledajući opet put okeana. "Bio sam kuvar, fotokopirac, barmen, građevinski radnik. Čak sam davao časove plivanja u jednom privatnom klubu..." Troj se nasmeja i opet se okrete, da vidi da li ga Kerol sluša. "Ali pretpostavljam da te ništa od toga ne zanima..."
     "Sigurno da me zanima", odvrati Kerol. "Fascinira me. Pokušavam da zamislim kako si izgledao u hotelskoj uniformi. A ako je gazda-Nik u pravu, treba da utrošimo još deset minuta dok ne stignemo do cilja." Nastavila je tišim glasom. "Ti bar govoriš. Profesor nije baš društven."
     "Biti crni potrčko u odmaralištu u južnom delu države Misisipi, pa, to je bio način da se nauče zapanjujuće stvari", poče opet Troj, preko čijeg lica se širio osmeh. Troj je voleo da priča o svom životu. U takvim pričama uvek je on bio glavni na pozornici. "Zamisli, anđele, ja osamnaest godina, i posreći mi se da dobijem zaposlenje u veličanstvenom starom Galfport Inu koji je tačno na plaži. Dobijam i sobu u njemu, plus napojnice. Na sedmom sam nebu. Bar dok me šef posluge, jedan nemogući čovečuljak po imenu Fiš, nije odveo do barake u kojoj stanuju svi liftboji i kuhinjsko osoblje, i predstavio svima kao 'novog crnčugu liftboja'. Na osnovu odlomaka nekih razgovora, uvidim ja da je hotel u nekakvoj nevolji zbog moguće rasne diskriminacije, te da to što su me zaposlili predstavlja samo deo njihove samoodbrane.
     Moja soba u baraci bila je tačno iza dvanaeste zelene površine na golf-igralištu. Mali ležaj, jedan plakar, sto sa prenosivom lampom, lavabo gde mogu da se umijem i operem zube - eto gde sam živeo šest nedelja. Na drugom kraju zgrade bilo je veliko zajedničko kupatilo, iz koga su svi odlazili čim bih se ja pojavio.
     U mojoj srednjoj školi u Majamiju gotovo svi učenici bili su ili Kubanci, ili crnci, ili jedno i drugo. Zato o belcima nisam znao maltene ništa. Iz knjiga i sa televizije imao sam idealističku sliku o belcima kao zgodnim, sposobnim, obrazovanim i bogatim. Ha! Te sam se fantazije brzo oslobodio. Ne bi verovala kakvi stvorovi su radili u tom hotelu. Šef liftboja, Fiš, svake noći je pušio drogu sa svojim šesnaestogodišnjim sinom Denijem i sanjao o danu kad će u nečijoj sobi naći zaboravljenih milion dolara. Njegov jedini drugi cilj u životu bio je da nastavi, sve dok ne umre, da tuca Mari, ženu glavnog kuvara, u špajzu, svako jutro.
     Jedan od tamošnjih liftboja bio je i jadni usamljenik čije je pravo ime bilo 'Sveti Džon' zato što su njegovi roditelji mislili da je 'Sveti' lično ime. Tip je imao samo šest zuba u glavi, debele naočare, i džinovski tumor ispod levog oka. Sveti Džon je znao da je ružan, i stalno se brinuo da će zbog izgleda biti otpušten. Zato ga je Fiš nemilice eksploatisao: utrpavao mu je sve najusranije poslove i prisiljavao ga da mu daje deo dobijenog bakšiša kao mito. Ostali liftboji su se svakom prilikom rugali Svetom Džonu i izvodili neslane šale na njegov račun.
     Jedne noći, sedim ja u svojoj sobi i čitam knjigu, kad neko tiho zakuca na vrata. Otvorim ja, a ono Sveti Džon. Izgledao je zbunjen i rasejan. U jednoj ruci je držao malu kutiju za šah, u drugoj paket sa šest konzervi piva. Čekao sam nekoliko trenutaka, pa ga upitah šta hoće. On nervozno pogleda tamo, pa amo, i onda me zapita da li znam da igram šah. Kad sam mu kazao da znam, i dodao da bih rado odigrao jednu partiju, Sveti Džon se isceri od uveta do uveta i promumla nešto o tome da mu je drago što je rizikovao. Pozvao sam ga unutra, pa smo igrali, Sveti Džon je ovlaš nabacio da je oklevao pre nego što je došao da mi predloži da igramo, zato što su mu Fiš i Miler rekli da su crnci suviše glupi da igraju šah.
     Postali smo, valjda, nekakvi prijatelji, Sveti Džon i ja, i to ostali tokom ono nekoliko nedelja što sam ih tamo proveo. Spajala nas je najdublja veza, obojica smo bili stranci u čudnoj socijalnoj strukturi koju su stvorili zaposleni u Galfport Inu. Od Svetog Džona sam čuo o mnogim zabludama koje belci sa Juga imaju o crncima." Troj se nasmeja. "Znaš, jedne noći Sveti Džon me je pratio do kupatila da se svoječno uveri da moj nije nešto naročito veći od njegovog."
     Troj se vrati u svoju stolicu i pogleda Kerol. Ona se smeškala. Malo kom se Trojeve priče ne bi dopale. Pričao ih je sa toliko entuzijazma i šarma. Sedeći i dalje pod svojim platnenim krovićem Nik odloži knjigu i poče da sluša njihov razgovor.
     "A bio je i jedan dasa, strašno visok, u ranim dvadesetim, zvao se Ferel, i izgledao je k'o Elvis Presli. Prodavao je gostima piće po nižim cenama, upravljao telefonskim servisom za nabavljanje devojaka 'pratilja', i odvlačio višak hotelske robe kod svoje sestre koja je to posle prodavala u svojoj radnji. Zakupio je deo moje sobe da bi tu držao deo tog pića. Koji stvor! Posle velikih kovencijskih doručaka sipao je preostali sok od pomorandže u flaše i čuvao ga radi preprodaje. Jednog jutra, menadžer hotela nađe sanduk sa takvim flašama soka, strpan privremeno u jednu sobu pored hola, i zatraži da mu se kaže šta se tu dešava. Ferel me zgrabi i izvuče pred hotel. Kaže, da se pogodimo. Daće mi dvadeset dolara ako potvrdim da sam ja uzeo sok. Objasnio je: ako ja priznam, ništa neće biti, jer od crnčuga se i očekuje da kradu. Ali njega ako uhvate, otpustiće ga..."
     Nik izađe ispod svoda. "Žao mi je što vas prekidam", reče on, sa malom oštricom ironije u glasu, "ali prema našem navigacijskom kompjuteru, sad smo na južnoj ivici regiona prikazanog na mapi." A onda vrati mapu Kerol.
     "Hvala, profesore", nasmeja se Troj. "Verujem da si spasao Kerol da ne bude ubijena pričancijom." Potom priđe mestu gde im je sva monitorska prema bila nameštena, kod ormančića, uz platneni svod, i uključi struju. "Hej, anđele, da l' ćeš mi sad reći kako sve ovo radi."
     Okeanski teleskop Dejla Majklsa bio je programiran da, kako god bio usmeren, uvek pravi tri slike, maltene simultano. Prva slika bila je načinjena hvatanjem normalne, vidljive svetlosti, druga hvatanjem infracrvenih talasa iz istog dela mora, a treća je bila kompozitna sonarna slika iste oblasti. Sonarni podsistem nije davao oštre slike, nego samo siluete predmeta. Međutim, sonar je dosezao u veću dubinu nego vidljivi ili infracrveni elementi teleskopa, a mogao se koristiti čak i u mutnoj vodi.
     Ovaj kompaktni teleskop mogao se, pričvršćen za dno gotovo svakog broda, okretati trideset stepeni tamo i amo oko vertikale, pomoću malog unutrašnjeg motora. Plan snimanja obično je bio predprogramiran. Detaji teleskopske radne sekvence, kao i bitni optički parametri, bivali su pohranjeni u mikroprocesor; međutim, ako bi rukovalac poželeo, mogao bi, u real-vremenu, menjati sve elemente softvera.
     Iz teleskopa su informacije prenošene u ostale delove elektronske opreme putem veoma tankih optičkih vlakana. To je išlo kroz kablove pridržavane hvataljkama duž ivice brodića. Nekih deset procenata slike rekonstituisane na osnovu ovih podataka prikazivano je (posle izvesnih veoma primitivnih pojačanja kontrastnosti metodom 'enhasment') na monitoru u brodiću, u real-vremenu. Ali svi podaci dobijeni teleskopom automatski su bili unošeni u memoriju od sto gibabita, pridodatu uz monitor. Ista ta memorijska jedinica bila je, drugim kompletom fiber-optičkih veza, povezana sa centralnim navigacionim sistemom brodića, i sa servomotorskim aktumulatorima koji su kontrolisali teleskope. Svakih deset milisekundi kroz ove cirkjute propuštan je po jedan puls, tako da je u permanentni arhiv ulazila informacija o orijentaciji teleskopa, i o lokaciji brodića u trenutku uzimanja svake pojedine slike.
     Pored monitora, na ormaniću, ali ne sa one strane gde je bila memorijska jedinica, nego sa suprotne, postavili su panel za kontrolu sistema. Doktor Dejl Majkls i MOI bili su slavni širom sveta po dosetljivosti svojih pronalazaka; međutim, te njihove ingeniozne kreacije nisu bile lake za upotrebu. Dejl je pokušao da održi Keroli ubrzani kurs o rukovanju tim sistemom, u noći pre nego što ju je povezao iz Majamija dole do Ki Vesta. Bilo je maltene beskorisno. Na kraju, videći da je pretrpeo neuspeh, Dejl je jednostavno uprogramirao u mikroprocesor jednu laku sekvencu koja redovno mozaički pregleda čitav prostor ispod broda. Onda je podesio jačinu optičkih ulaza na očekivanu normalu, i dao Kerol upustvo da ne menja ništa. "Sve što treba da radiš", govorio joj je dr Majkls dok je pažljivo utovarivao panel za kontrolu sistema u kombi, "jeste da pritisneš ovo dugme na kome piše GO. Onda pokri panel, da obezbediš da niko ne pritisne, nehotično, neko pogrešno dugme."
     Zato Kerol nikako nije uspevala da objasni Troju kako šta funkcioniše. Prišla mu je, tu na palubi brodića, prebacila mu ruku preko ramena, i rekla sa pokornim osmehom: "Žao mi je što moram da te razočaram, moj radoznali prijatelju, ali ja o načinu rada cele ove stvari znam samo onoliko koliko sam ti rekla kad smo opremu nameštali. Da bi stvar proradila, treba samo da uključiš izvor električne energije, što si ti već uradio, i da na panelu pritisneš ovo dugme." Ona pristinu dugme GO na panelu. Na ekranu monitora u boji odmah se pojavi slika, zapanjujuće oštra, koja je prikazivala bistri okean, nekih petnaestak metara u dubinu ispod brodića. Njih troje su zadivljeno gledali kako jedna ajkula sa čekićastom glavom pliva kroz jato malih sivih riba, strahovitim zamasima, i guta ih na stotine.
     "Koliko ja shvatam", nastavi Kerol dok su njih dvojica zadivljeno zurili u monitor, "teleskopski sistem onda uradi sve ostalo, obavlja niz posmatranja, prema planu koji je softverski pohranjen.
     Očigledno, mi ovde na monitoru vidimo ono što teleskop vidi. Bar, vizuelne impulse. Istovremeno, infracrvene i sonarne slike idu u rikorder. Moj drugar u MOI (nije htela da ih još više uzbuni upotrebom Dejlovog imena) pokušao je da mi objasni kako bih mogla da biram između vizuelne, infracrvene i sonarne slike, ali nije bilo jednostavno. Čovek bi pomislio da postoji neko dugme sa slovom 'I' za infracrvenu, i drugo sa 'S' za sonarnu ali ne postoji. Mora se ukucati čak desetak komandi, samo da bi se odredilo da neki drugi izlazni signal uđe u monitor."
     Troj je bio zaista impresioniran. Ne samo okeanskim teleskopskim sistemom, nego i načinom kako je Kerol, žena koja je i sama priznavala da nema inženjerskog niti elektroničarskog obrazovanja, jasno shvatila suštinu. "Ako ja dobro pamtim fiziku iz srednje škole", primeti on polako, "infracrveni deo teleskopa mora meriti termalnu radijaciju. Ali kako će ti podvnodne toplotne razlike reći išta o kitovima?"
     U tom času Nik Vilijems odmahnu glavom i okrete se od ekrana. Uvideo je da se, zbog svih tih inženjerskih termina, našao beznadežno izvan svog intellektrualnog elementa, ali mu je bilo i te kako neprijatno da pred Trojem i Kerol prizna svoje totalno neznanje. Sem toga, Nik ni za tren nije verovao da je Kerol dovukla sve te elektronske čarolije na brod samo da bi tražila kitove koji su skrenuli sa svojih migracionih putanja. On priđe malom frižideru i izvuče još jedno pivo. "I mi ćemo sledeća dva sata, ako dobro shvatam, da plovucakamo unaokolo dok ti čekaš da na tom ekranu vidiš kitove?"
     U ovom Nikovom podsmešljivom komentaru osećao se, nepogrešivo, izazov. Taj komentar značio je remećenje tople i prijateljske atmosfere koju su Kerol i Troj stvorili između sebe. Kerol dopusti sebi da se opet naljuti zbog Nikovog stava, te otpoče svoju verbalnu kontrakanonadu. "To i jeste bio plan, gospodine Vilijemse, kao što sam ti rekla kad smo polazili iz Ki Vesta. Ali Troj mi kaže da si ti pomalo i lovac na blago. Ili si bar bio, pre nekoliko godina. E pa, pošto si izgleda ubedio sebe da ja u stvari tražim blago, možda bi ti se dopalo da sediš ovde uz mene i gledaš iste slike da bi obezbedio da ne propustim nijednog kita. Niti blago, ako bude blaga."
     Nik i Kerol su se nekoliko trenutaka besno gledali. Onda Troj zakorači između njih. "Vidi, profesore... i ti, nađele... ne pretvaram se da razumem zašto vas dvoje tako uporno kvarite dan jedno drugome. Ali meni to postaje dosadno. Zar ne možete malo da o'ladite? Bar privremeno? Najzad", dodade on, gledajući prvo Nika pa Kerol, "ako vas dvoje pođete na ronjenje, bićete partneri. Može se desiti da život jednoga zavisi od drugoga. Znači, obustavljajte."
     Kerol sleže ramenima i klimnu. "Važi, što se mene tiče", prihvati ona. Ali ne uočivši nikakvu trenutnu Nikovu reakciju, nije mogla odoleti da ne ispali još jednu granatu. "Pod uslovom da gospodin Vilijems ima u vidu odgovornost koju ima kao član PADI-ja i ostane dovoljno trezan da roni."
     Nikove oči ljutito sevnuše, a onda priđe ogradi brodića i teatralnim gestom prosu svoje novo pivo u okean. "Ne brini za mene, srce", reče on uz izveštačeni osmeh. "Umem da se brinem o sebi. Ti se brini samo o svojim postupcima."

     U mikroprocesoru okeanskog teleskopa postojala je specijalna alarmna subrutina koja je, kad god bi nastali predviđeni uslovi za uzbunjivanje, dovodila do stvaranja zvukova nalik na zvonjavu telefona. Na Kerolin zahtev, Dejl Majkls je lično izmenio normalni alarmni algoritam, neposredno pre njenog polaska u Ki Vest, da bi algoritam reagovao ili na pojavu velikog stvorenja koje se kreće preko vidnog polja, ili na prisustvo nepokretnog i 'nepoznatog' objekta znatne veličine. Kad je završio planiranje logike potrebne za ovu promenu i poslao plan svom odeljenju softvera radi najhitnijeg kodiranja i testiranja, Dejl se nasmeši sam za sebe. Zabavljalo ga je ovo zavereništvo u koje je stupio sa Kerol. Njihovo tehnološko lukavstvo svakako će ubediti Keroline saputnike, ko god to bude, da ona istinski traga za kitovima. Ali zvonjava će se začuti i ako se na okeanskom dnu, ispod broda, pojavi ono za čim Kerol zaista traga, a to je navodno zalutali, tajni mornarički projektil još u fazi ispitivanja.
     Bilo je lako razumeti bazičnu strukturu oba algoritma. Da bi se identifikovala životinja u pokretu bilo je dovoljno superponirati dve ili tri slike načinjene u razmacima manjim od jednog sekunda (na bilo kojoj talasnoj dužini, mada se proces odvijao preciznije sa oštrijim slikama, vizuelnim), i onda uporediti te podatke, sa osloncem na saznanju da bi trebalo da glavnina scene ostane neizmenjena. Značajno nepodudaranje (to jest, pojava da se na tako prekostavljenim slikama izvesne povezane površine razlikuju od slike do slike) sugerisalo bi da je prisutno neko veliko pokretno biće.
     Za identifikaciju stranog tela u vidnom polju, alarmni algoritam se oslanjao na ogromni kapacitet memorijskog dela sistema za obradu podataka dobijenih iz teleskopa. Infracrvene i vizuelne slike, pravljene maltene istog trenutka, ulagane su u memorijsku jedinicu, a onda grubo analizovane naspram jednog skupa podataka u kome su sadržani lanci parametara za prepoznavanje pravilnih obrazaca, u oba talasnodužinska područja. Ti parametri za prepoznavanje obrazaca razvijeni su tokom više godina pomnog istraživačkog rada, i nedavno su prošireni od strane MOI da bi uključili praktično sve normalno (biljke, životinje, koralne strukture) što se može videti na okeanskom dnu oko floridskog ostrvskog lanca Ki. Svaki krupan predmet koji se ne bude u real-vremenu uklapao u ovu postojeću bazu podataka biće označen, a zvonjava će početi.
     Zahvaljujući takvom sistemu uzbunjivanja nije bilo potrebno sedeti strpljivo pred ekranom i motriti na hiljade slika koje će se smenjivati dok brodić bude plovio. Čak i Troj, koji je za sebe priznao da je 'narkoman znanja', i čije je interesovanje za sve teme bilo praktično nezasito, umorio se već posle desetak minuta zurenja u monitor, naročito kad je brodić zašao u dublju vodu tako da su vizuelne slike pokazivale vrlo malo.
     Nekih dvadesetak minuta posle postavljanja teleskopa, dve usamljene ajkule aktiviraše alarm i izazvaše kratkotrajno uzbuđenje, ali posle toga nastupi dugo razdoblje praznine, tokom kojeg ništa nisu otkrili. Dok se popodne gasilo, Nik je postajao sve nestrpljiviji. "Ne znam zašto sam dozvolio sebi da budem nagovoren na ovu jurnjavu za divljim guskama", gunđao je, ne obraćajući se nekom određenom. "Mogli smo da spremamo brod za iznajmljivanje tokom vikenda."
     Kerol se nije osvrtala na Nikova gunđanja, još više se zadubivši u mapu. Područje koje su ona i Dejl označili, brodić je već preplovio, i to sa juga ka severu, a sad se lagano kretao severnim rubom te zone, ka istoku. Ovu zonu pretrage Dejl je odredio na osnovu svojih naslućivanja, oslanjajući se na pitanja koja su mu postavili predstavnici Ratne mornarice. Verovatno je mogao, da je on njima postavio nekoliko pitanja, pouzdanije da suzi zonu traganja; ali nije želeo da pobudi nikakvu sumnju.
     Kerol je znala da je njena potraga slična traženju igle u plastu sena, ali je smatrala da se ipak isplati pokušati, zbog mogućeg dobitka. Kad bi samo nekako uspela da nađe i fotografiše tajni mornarički projektil koji se srušio u blizini naseljene oblasti... Kakav bi to 'poduhvat' bio! Sada je već i nju počinjalo da obuzima nestrpljenje; posle dugog popodneva na suncu, bilo joj je teško da obnovi svoje ranije uzbuđenje. Uskoro će morati da krenu natrag prema Ki Vestu, da bi bezbedno stigli pre nego što padne moć. Pa, dobro, razmišljala je rezignirano, bar sam pokušala. Kao što je moj ćale imao običaj da kaže, ako ništa ne rizikuješ ništa i ne dobijaš.
     Stajala je na samom pramcu, kad se iz memorijske jedinice, pokraj monitora, začu alarm. Zazvonilo je jednom, dvaput, onda je usledila kratkotrajna tišina, pa treće i odmah potom četvrto zvonjenje. Kerol uzbuđeno pojuri ka monitoru. "Zaustavi brod", povika ona zapovednički Niku. Ali prekasno. Dok je stigla do monitora, alarm je prestao, a na ekranu se više ništa nije videlo.
     "Okreni, okreni", povika Kerol odmah, obuzeta osećanjem uskraćenosti. Nije ni primetila sa koliko je ljutnje Nik gleda.
     "Ra-zumem, kape-tane", reče Nik i poteže krmeni točak tako naglo da Kerol izgubi ravnotežu. Monitor i ostala elektronska oprema počeše da klize sa svojih nejakih postolja na ormaniću; Troj ih u zadnji čas spase. Kraljica Floride oštro je zaokretala kroz vodu. Iako je okean bio miran, jedan mali talas pljusnu preko niže strane palube i pokvasi Kerol od kolena nadole i pamučne pantalone ostadoše joj zalepljene za listove. Čarape i bele teniske patike bile su joj skroz mokre. Nik se nije trudio da sakrije koliko ga to zabavlja.
     Kerol se već spremala da se opet upusti u svađu s njim, kad joj ponovno zvonjenje alarma skrenu pažnju. Zauzevši stabilniji položaj, što je bilo propraćeno žmićkavim zvucima iz patika, ona vide, na monitoru, da su nad nekim koralnim grebenom. Brod se, u međuvremenu, vratio u horizontalu. Duboko ispod broda, jedva raspoznatljiva na ekranu, bila su tri kita one iste vrste koju je tog jutra gledala na plaži u Dir Kiju. Kitovi su plivali u grupi, ali, činilo se, bez cilja. Međutim, postojalo je tu još nešto. Specijalni kod alarma nagoveštavao je da se u istom vidnom polju, uz ta tri sumorna kita, nalazi i neko strano telo. Ne mogavši da obuzda svoje uzbuđenje, Kerol zapljeska rukama. "Sidro, molim", povika a onda se nasmeja, videvši da je Troj već bacio sidro preko ivice brodića.

     Nekoliko minuta kasnije, Kerol je žurno oblačila svoj ronilački prsluk, stojeći na zadnjem delu brodića, iza platnenog krovića. Već je bila pripremila peraja i masku, i oni su se nalazili pored nje, na palubi. Troj joj je pomogao tako što je pridržavao bocu s vazduhom, koja je bila ugrađena u zadnji deo glomaznog prsluka. "Ne brini zbog Nika", dobaci joj Troj. "Možda je danas namćorast iz nekog razloga, možda zato što je Harvard izgubio, ali kao ronilac, on je super. Smatraju ga najboljim nastavnikom ronjenja na kijskim ostrvima." On razvuče lice u osmeh, dodavši: "Pa, najzad, mene je počeo da uči tek pre nekoliko meseci, a smatra se da mi nismo sposobni ni da plivamo."
     Kerol se nasmeši i odmahnu glavom ka Troju. "Je l' ti nikad ne prestaješ da se šališ?" upita ona i provuče slobodnu ruku kroz drugi otvor, i prsluk leže na mesto. "Uzgred", nastavi ona tiho, "tvoj prijatelj koristi opremu koja je, za jednog majstora ronjenja, poprilično zastarela." U tom času žalila je zbog svoje odluke da svoj ronilački prsluk, prilagođen njenoj meri, ostavi u kombiju. Uvek ga je koristila kad je ronila sa Dejlom, jer je imao sve najnovije usavršene elemente, kao što su automatski kompenzator plovnosti (zvani 'ABC') i savršeni džep za njenu podvodnu kameru. Ali posle čitave gužve koju je izazvala odlučila je da ne skreće dalje pažnju na sebe dovlačenjem i najmodernijeg postojećeg ronilačkog prsluka.
     "Nik smatra da ti novi prsluci pružaju suviše pogodnosti roniocu. On voli da podešava plovnost ručno - jer je ronilac onda svesniji koliko je duboko zašao." Troj osmotri Kerol. "Prilično si laka. Možda će biti dovoljan samo ovaj pojas. Da li obično koristiš tegove?"
     Kerol odmahnu glavom i zateže pojas oko struka. Nik dođe do krovića, noseći masku i peraja. Na sebi je već imao ronilački prsluk sa bocom vazduha i pojas sa tegovima. "Ti tvoji kitovi su još na istom mestu tamo dole", reče on. "Nikad nisam video kitove da se tako zadržavaju na jednom mestu." On joj dodade parče duvana za žvakanje, kojim ona istrlja unutrašnjost maske (da bi sprečila kasnije zamagljivanje); dok je to radila, zašao je iza njenih leđa. Osmotrio je njen indikator vazduha, proverio regulator i drugu disaljku koja bi mogla poslužiti njemu za ispomoć u slučaju da se desi nešto nepredviđeno.
     Dok je vršio ta poslednja proveravanja njene opreme, Nik joj se obrati. "Ovo je tvoj najam", poče on, tonom koji je zvučao prijateljski, "pa, prema tome, dok smo dole, možemo da krenemo praktično kud god hoćeš. Ronjenje neće biti teško, jer do dna ima samo nekih petnaestak metara. Međutim", Nik obiđe oko nje i pogleda je pravo u oči, "želim da jedna stvar bude potpuno jasna. Brod je moj, i ja odgovaram za bezbednost ljudi na njemu. To uključuje i tvoju bezbednost, sviđalo se to tebi ili ne. Pre nego što zaronimo, hoću budem siguran da ćeš pod vodom slušati moja uputstva."
     Kerol uvide da se Nik trudi da bude diplomata. Čak joj pade na um da je prilično sladak, bar po izgledu, dok stoji tako pred njom, natrpan ronilačkom opremom. Stoga odluči da bude ljubazna. "Nemam ništa protiv", reče ona. "Ali, pre nego što zaronimo, još nešto da kažem. Imaj na umu da sam novinarka. Imaću kameru sa sobom, i možda ću ponekad zatražiti da se skloniš. Znači, ne ljuti se ako ti pokretom pokažem da se pomeriš u stranu."
     Nik se osmehnu. "O-kej", reče on. "Trudiću se da zapamtim."
     Kerol navuče peraja i stavi masku. Onda dohvati i prebaci sebi preko vrata i jednog ramena kaiš podvodnog fotoaparata, pri čemu joj Troj pomože da kaiš zategne preko leđa. Nik je sedeo na rubu palube, na mestu gde se ograda prekidala, pokraj primitivnih lestvica koje je Troj upravo ubacio u vodu, "Već sam proverio vodu", napomenu Nik, "i ustanovio da ovde postoji i te kakva struja. Idemo niz konopac sidra, dok ne stignemo do dna. Onda ti odredi kojim ćemo pravcem dalje krenuti."
     Nik se baci sa brodića unatraške. Sledećeg trenutka izroni, plivajući u mestu. On joj pokaza znak palcem nagore (što je među roniocima signal da je sve u redu), i Kerol mu na isti način uzvrati; potom i sama sede na rub palube. Troj joj pomaže da izvrši poslednja podešavanja na svom prsluku kako bi joj bilo što udobnije. "Puno sreće, anđele", reče Troj. "Nadam se da ćeš naći to što tražiš. I, pažljivo."
     Kerol uze regulator u usta, udahnu, i onda ponovi Nikov manevar padanja u vodu na leđa. Okeanska voda joj istog časa rashladi leđa pregrajana od sunca. Nekoliko sekundi kasnije doplivala je do Nika, koji se držao za konopac sidra, i tad njih dvoje ponoviše znak palcima nagore. Nik prvi pođe u dubinu. Kretao se oprezno, hvatajući konopac svaki put sve niže ali nikad ga ne ispuštajući sasvim. Kerol je pažljivo išla za njim. Osetila je i sama tu jaku morsku struju koju je Nik pomenuo. Vukla ju je kao da pokušava da je otrgne od konopca, ali se Kerol čvrsto držala. Na svakih dva do dva i po metra spuštanja Nik je zastajao da bi mu se izjednačio pritisak u ušima, i da bi pogledao nagore da se uveri da ga Kerol prati i da je s njom sve u redu. Potom je nastavljao spuštanje.
     Nije imalo ništa naročito da se vidi sve dok nisu stigli do spruda ispod sebe. Teleskopske slike bile su toliko oštre da su navodile na pogrešnu procenu. Na ekranu se činilo da je sprud, prepun životinja i biljaka svih boja, na dohvat ruke, zato što se optički sistem automatski fokusirao. Međutim, petnaest metara je velika dubina. Svaka normalna trospratnica mogla se nalaziti ispod broda, na tom sprudu, i brodić bi prešao preko nje ne dodirnuvši je.
     Kad su konačno dospeli do vrha podmorskog grebena, gde se nalazilo sidro zariveno u dno, Kerol uvide da je pogrešila. Nije prepoznala okolinu, pa zato nije ni znala u kom pravcu treba da pođe da bi našla kitove. Prebacila je sebi što nije neki sekund duže proučavala onu sliku na monitoru, da bi sa sigurnošću mogla da odredi orijentire. Pa šta, pomisli Kerol napokon. Sad je prekasno za to. Izabraću bilo koji pravac i krenuću. Sem toga, ja i ne znam koji je to predmet izazvao uzbunu.
     Vidljivost u vodi bila je između podnošljivo dobre i dobre: petnaestak do dvadesetak metara u svakom pravcu. Kerol malo podesi svoju plovnost, a onda pokaza prema jednom udubljenju između dve koralne uzvisine koje su bile prekrivene morskom travom, anemonama, i naravno, sveprisutnim koralima. Nik klimnu. Prislonivši ruke uz telo da bi dobila veću hidrodinamičnost, Kerol izmahnu perajima i zapliva prema udubljenju.
     Iza nje je plivao Nik. Posmatrao je Kerol sa respektom i divljenjem. Kretala se kroz vodu podjednako graciozno kao ono jato žutih i crnih riba sklat pokraj nje. Nik nije mnogo ispitivao Kerol o njenom ronilačkom iskustvu, pa zato nije znao šta tačno da očekuje. Kad je video sa kojom lakoćom i upoznatošću rukuje opremom, naslutio je da je iskusan ronilac; ali ni tad nije mislio da će se pod vodom naći neko njemu ravan. Izuzimajući Gretu, nikad ranije nije sreo ženu koja bi se pod vodom ponašala tako lagodno kao Kerol.
     Nik je apsolutno voleo spokojstvo i mir bogatog, vibrantnog sveta ispod okeanske površine. Tu nikad nije čuo nijedan zvuk sem svog disanja. Svuda oko njega, koralni grebeni vrveli su od života, nezamislivo lepog i složenog. Upravo sada se, ispod njega, jedna riba 'garupa' kupala na taj način što je sela na dno jedne prirodne rupe i dopustila da sićušne ribe-čistačice pohrle u velikom broju ka njoj i prožderu sve nakupljene parazite. Trenutak pre toga, Nikova šetnja po 'podu' okeana uplašila je jednu mantu koja je ležala na pesku, skrivena. Dok je bežala ševrdajući iz svog skrovišta, ta velika, četvorouglasta, pljosnata 'riba-đavo', kako je zovu poznavaoci, za malo je promašila Nika svojim snažnim, opasnim repom.
     U ovom vodenom svetu na dnu Meksičkog zaliva Nik Vilijems se osećao kao kod kuće. Bila mu je to i rekreacija i utočište. Kad god je bio potresen ili uznemiren događajima na površini, znao je da može da zaroni i nađe i opuštenost i izdvojenost od svega. Ali ovo ronjenje bilo je u tom pogledu izuzetak, jer sad je osećao neko neiskazivo osećanje, možda početak nečeg, čežnju jedva uobličenu, možda povezanu sa uspomenom od pre nekoliko godina. Sad je sledio ovu divnu sirenu koja je plovila duž grebena, i taj prizor ga uznemiri. Poneo sam se kao đačić, pomisli on, i kao dosadnjaković. Ili, i gore od toga. A zašto? Zato što je lepa? Ne. Zato što je tako živa. Toliko življa od mene.

     Kerol i Nik izvedoše dva odvojena obilaska, polazeći oba puta od sidrenog konopca, ali ne nađoše ni kitove ni ma šta drugo, neuobičajeno. Kad su se, posle svog drugog neuspešnog traganja, ponovo vratili do sidra, Nik pokaza prstom ka svom časovniku. Već su skoro pola sata bili su pod vodom. Kerol mu klimnu i podiže kažiprst, davši mu do znanja da će pokušati u još jednom pravcu.
     Kitove pronađoše čim zaplivaše preko jedne velike uzvisine na sprudu, koga je dopirala do na pet metara od površine. Nik ih prvi ugleda, i pokaza prstom nadole. Tri kita nalazila su se otprilike sedam metara ispod i desetak metara ispred njih. Još su plivali polako, manje-više zajedno, kružeći besciljno, na isti onaj način kao što su činili kad su ih Nik i Kerol gledali na ekranu. Kerol mahnu Niku da se skloni, i pokaza ka svom fotoaparatu. Onda zapliva prema kitovima, slikajući ih dok im se približavala, ali istovremeno pažljivo prateći na kojoj se dubini nalazi i izjednačujući pritisak u ušima.
     Nik je plivao uz nju, u dubinu. Bio je siguran da su ih kitovi videli, ali iz nekog razloga nisu bežali. Tokom svih svojih ronilačkih godina Nik je samo jednom video da kit, u otvorenom okeanu, prihvati prisustvo ljudskog bića pored sebe. A i tada je to bila ženka koja se upravo porađala, u jednoj pacifičkoj laguni blizu Kalifornijskog zaliva: njeni porođajni bolovi bili su jači nego njen instinktivni strah od ljudskih bića. Ovde je, međutim, Kerol prišla na možda sedam metara, ali kitovi su nastavili svoje ravnodušno plovljenje. Izgledalo je kao da su izgubljeni, ili možda, čak i drogirani.
     Kad je videla da se kitovi ne udaljavaju, Kerol uspori svoje prilaženje. Načinila je još nekoliko fotografija. Slike kitova dobijene iz blizine, u njihovom prirodnom staništu, bile su retke, tako da je za nju ovo putovanje već bilo novinarski uspeh. Ali i nju je zbunjivalo njihovo ponašanje. Zbog čega se ne osvrću na njeno prisustvo? I zašto se vrte baš oko ove tačke? Setila se kako ju je, tokom jutrošnjeg plivanja, iznenadio jedan usamljeni kit, i još jednom se zapita nisu li svi ovi čudni događaji na neki način povezani.
     Nik je bio sa njene desne strane, nekih sedam metara udaljen. Pokazivao je prema nečemu što se nalazilo na sasvim drugoj strani, i gestovima pozivao Kerol da mu priđe. Ona poče da se udaljava od velikih sisara, i da pliva prema Niku. Odmah vide šta je privuklo njegovu pažnju. Ispod kitova, na morskom dnu, nalazilo se jedno impozantno uzdignuće koralnog izgleda, a na tom uzdignuću, sa strane, neposredno iznad dna, jedan veliki tamni otvor. Na prvi pogled činilo se da je to ulaz u neku podvodnu pećinu. Ali Keroline oštre oči primetiše da je taj otvor, nalik na usne, izuzetno gladak i simetričan, toliko da je maltene nagoveštavao veštačko poreklo. Na tu pomisao ona se nasmeja samoj sebi i dopliva do Nika. Ovaj zapanjujući podvodni svet, i bizarno ponašanje kitova, počeli su da joj zavaravaju um, zaključi ona.
     Nik pokaza dole ka rupi, pa ka sebi, nagovestivši da će lično sići tamo, da izbliza pogleda o čemu je reč. Kad je krenuo, Kerol oseti iznenadnu želju da ga uhvati za stopalo i povuče nazad. Trenutak kasnije, dok je gledala Nika kako se udaljuje, zahvati je siloviti strah kome nije znala poreklo. Drhtala je dok se hrabrno borila sa tim čudnovatim osećanjem. Koža joj se ježila na rukama i nogama, i Kerol oseti nezadrživu želju da se udalji, da pobegne pre nego što se dogodi nešto strašno.
     Sledećeg trenutka vide kako se jedan od kitova pokreće prema Niku. Da je bila na kopnu, mogla je povikati, ali na petnaest metara pod okeanom nije bilo načina da upozori nekog udaljenog. Nik se, nesvestan opasnosti, bližio otvoru, a tada ga kit odgurnu u stranu, takvom snagom da Nik nalete na greben a potom se odbi od njega. On pade na dno, na jednu malu peščanu zaravan. Kerol brzo zapliva ka njemu, motreći pažljivo na kretanje kitova. Nik je ostao bez regulatora, i činilo se da čak i ne pokušava da ga zameni. Ona dopliva do njega i hitro načini znak palcima nagore. Odgovora nije bilo. Nikove oči bile su sklopljene.
     Osećajući u sebi talas adrenalina, Kerol posegnu ka Nikovom regulatoru i gurnu mu ga u usta. Zatim poče da udara pesnicom po njegovoj maski. Posle nekolko bolno dugih sekundi, Nik odmahnu glavom kao da hoće da skloni paučinu ispred očiju, osmehnu se, i uzvrati istim signalom, palcima nagore. Htede da zapliva, ali Kerol ga zadrža. Pokretima mu je pokazala da ostane miran, a onda poče brzo da ga pregleda. Plašila se najgoreg, s obzirom na to koliko je snažno udario o greben. Čak i kad bi mu gnjuračka oprema bila u redu, koža mu je, nesumnjivo, morala biti odrana i zguljena udarom o oštre korale. Međutim, naverovatno, ali činilo se da nije bilo nikakvog značajnijeg oštećenja ni na opremi ni na Niku. Našla je samo dve-tri male ogrebotine.
     Ona tri kita ostala su u istom prostoru gde i ranije. Gledajući ih odozgo, Kerol pomisli da izgledaju kao stražari koji čuvaju jedno određeno mesto okeanske teritorije. Plivali su napred i nazad, opisujući ukupni kompozitni luk od oko dvesta metara. Ni po čemu se nije dalo naslutiti zbog čega je jedan od njih odstupio od ove putanje i naleteo na Nika. Ipak, Kerol nije želela da rizikuje novi sudar. Ona pokaza Niku da treba da pođe za njom, i oni otplivaše nekih tridesetak metara dalje, do jednog peskovitog rova između dva grebena.
     Kerol je planirala da se vrate na površinu čim postane izvesno da Nik nije ozbiljno povređen. Ali dok je Kerol temeljito pregledala njegovo telo da bi se uverila da prilikom prvog, žurnog pregleda nije previdela neku ozbiljnu ogrebotinu, Nik u pesku ispod sebe otkri dva paralelna ureza. On smesta zgrabi Kerol za ruku da joj pokaže šta je našao. Urezi su ličili na tragove tenkovskih gusenica, i bili su doboki oko deset centimetara. Činilo se da su sveži. U jednom smeru, vodili su ka pukotini u sprudu ispod kitova. U drugom smeru protezali su se dokle god su Nik i Kerol mogli videti, kroz dugi peskoviti rov između dva najveća grebena u ovom predelu.
     Nik pokaza uz rov, i otpliva na tu stranu, fascinirano sledeći tragove. Nije se ni okrenuo da proveri ide li Kerol za njim. Kerol hitro pođe na suprotnu stranu, priđe najbliže onoj pukotini što je smela (da li joj se samo činilo, ili su je ona tri kita opet gledala, dok se približavala puzeći po dnu okeana?), da bi načinila nekoliko fotografija i pribavila dokaz da tragovi odista izlaze iz tog otvora u grebenu. Učinilo joj se da vidi čitavu mrežu sličnih ureza koji su vodili tačno do otvora, ali nije se dugo zadržala. Nije želela da na ovom avetinjskom mestu bude dugo razdvojena od Nika. Kad se okrenula, jedva ga je videla, toliko je već daleko bio. Srećom, zaustavio se kad je primetio da Kerol nije iza njega. Kad ga je konačno sustigla, on načini gest izvinjavanja.
     Na jednom mestu tragovi iščezoše, ali baš tu je rov postajao kamenit, a ne više peskovit. Njih dvoje produžiše kroz rov, i nekih pedeset metara dalje naiđoše na nastavak istih tragova. Posle nekog vremena rov postade toliko uzan da su morali plivati oko dva metra iznad njegovog dna, da ne bi naletali na stene i korale sa obe strane. Uskoro potom, i rov i tragovi u njemu skrenuše levo i nestadoše pod jednom nadnesenom izbočinom. Kerol i Nik zastadoše; lebdeli su u vodi, okrenuti licem u lice. Posle kraćeg razgovora pokretima odlučiše da Kerol prva pođe dole, da vidi ima li ičeg ispod te izbočine, jer ionako je želela da izbliza slika mesto gde su tragovi prestajali.
     Kerol pažljivo otpliva do dna rova, vešto izbegavajući ivice grebena sa obe strane. Rov je, na mestu zalaženja pod tu izbočinu, bio taman toliko širok da je mogla u njega staviti, poprečno, jedno peraje. Izbočina se nalazila nekih pola metra iznad dna, ali nije nikako bilo moguće da se Kerol sagne i pogleda pod nju a da ne ogrebe lice ili ruke o greben. Kerol oklevajući zavuče ruku pod izbočinu, nastavivši da pipa u pravcu u kom su tragovi do tada vodili od mesta gde su se prekidali. Ništa. Morala je da se osloni o stene i korale, i da zavuče ruku dublje u to mesto.
     Dok je pokušavala da se bolje namesti, na trenutak je izgubila ravnotežu i osetila kako su je korali zaparali po zadnjoj strani leve butine. Jao, pomisli ona opet gurnuvši ruku pod izbočinu, eto jedne ogrebotine i meni. Jedan fizički trag ovog zapanjujućeg dana. Čak, uvrnutog. Nemoralni kitovi. Tenkovske gusenice na dnu okeana... šta je ovo? Kerolina šaka sklopila se oko nečeg što je, reklo bi se, bila metalna šipka debela oko dva i po centimetra. Bio je to dodir toliko iznenađujući, da ona odmah povuče ruku i oseti jezu niz kičmu. Srce poče brže da joj lupa. Ona pokuša da diše usporeno, da bi se smirila. Onda opet zavuče ruku, odlučnije, i opet nađe taj predmet. Ili je to bio neki drugi predmet? Osećala je, doduše, i sad nešto metalno, ali šire, i činilo se, sa četiri šiljka poput viljuške. Kerol kliznu rukom duž tog predmeta, i nađe onaj šipkasti deo.
     Nik je gledao odozgo, i bilo mu je jasno da je Kerol nešto našla. Sad je i njega obuzelo uzbuđenje. Dok se uzalud borila da izvuče taj predmet, on otpliva dole do nje. Pošto su zamenili mesta, Nik posegnu rukom pod izbočinu. Najpre je dodirnuo nešto što je imalo oblik glatke lopte, približno velike kao njegov dlan. Nik oseti da donji deo te kugle leži na pesku, i da iz nje viri šipka usmerena nagore, dostižući visinu od dvadesetak centimetara. Nik nađe sebi oslonce, pa žestoko cimnu šipku. Ona se malo pomače. On pomače šaku duž šipke, steže opet, i ponovo povuče, jako zapevši. Još nekoliko takvih potezanja, i neobični predmet bi izvučen iz prostora pod izbočinom.
     Skoro čitav minut lebdeli su Nik i Kerol u vodi, iznad zlatastometalnog predmeta koji je ležao ispod njih na pesku. Površina mu je izgled bila od metala, a ukupna dužina oko četrdeset pet centimetara. Koliko se moglo videti, površina predmeta bila je svuda uglačana i reflektujuća, što je nagoveštavalo da je predmet zaista izrađen od neke vrste metala. Dugu osu predmeta sačinjavala je šipka debela dva i po centimetra, na jednom kraju sužena i oblikovana u svojevrsnu kuku. Deset centimetara daleko od kuke nalazio se centar jedne manje sfere, konstruisane simetrično oko ose šipke; prečnik te manje lopte bio je oko šest centimetara. Ona veća lopta, koju je Nik opipao pri prvom zavlačenju šake pod stenu, imala je prečnik od oko deset centimetara, i nalazila se tačno na sredini šipke. I ova sfera bila je savršeno simetrična u odnosu na osu šipke. U produžetku, posle te dve sfere, objekat nije imao nikakve dalje ukrase, a na svom drugom kraju razgranavao se u četiri šiljka, koja je Kerol ranije napipala.
     Kerol pažljivo načini fotografije tog predmeta kako leži pred izbočenom stenom, izložen pogledu. Pre nego što je završila, Nik pokaza ka svom časovniku. Ispod vode su već proveli maltene čitav sat. Kerol pogleda svoj indikator vazduha, i vide da je na rubu crvenog. Ona mahnu Niku i on zapliva dole, da podigne nađeni predmet. Predmet je bio izuzetno težak: po Nikovoj proceni, zapanjujućih desetak kilograma. Znači, nije bio ni za šta zakačen kad sam pokušavao da ga izvučem, pomisli Nik, nego je jednostavno bio toliko težak.
     Težina tog predmeta još više je povećala Nikovo uzbuđenje, koje je započelo čim je ugledao zlatnu boju. Iako nikad nije video ništa nalik na ovu kuku i viljušku sa sferama, setio se da su svi najteži delovi izvučeni iz olupine Santa Roze bili od zlata. A ovaj komad bio je daleko teži od ičega što Nik je ikad dotakao. Isuse, pomisli on, izbacujući neke od olovnih tegova iz svog opasača da bi mogao lakše odneti predmet do broda, ako je ovde makar samo deset funti čistog zlata, pa, po sadašnjoj tržišnoj ceni od hiljadu dolara za finu uncu, to je sto šezdeset hiljada dolara, a to može biti tek početak. Odakle god da je ova stvar došla, tamo mora biti još toga. U redu, Vilijemse. Možda je ovo tvoj srećan dan.
     Keroline misli jurile su 'kilometar u minutu' dok je plivala uz Nika prema sidrenom konopcu. Trudila se da nekako objedini sve što je videla tokom poslednjeg sata. Već je uverila sebe da je sve to u nekoj vezi sa zalutalim mornaričkim projektilom: i ponašanje kitova, i zlatna viljuška sa kukom, i tenkovski tragovi na dnu okeana. Ali u prvi mah nije mogla da nasluti prirodu te veze.
     Tokom povratka Kerol se odjednom priseti da je pre nekoliko godina čitala priču o tome kako su na morskom dnu, blizu jednog švedskog brodogradilišta, nađeni tragovi jedne ruske podmornice. U svom novinarskom umu ona poče da sklapa divlji, ali ne i neverovatni scenario kojim bi objasnila sve što je videla. Možda je projektil pao tu negde, nastavljajući da šalje podatke čak i pod vodom, razmišljala je. Njegovi elektronski signali su na neki način zbunili kitove. A možda su ruske podmornice uhvatile te iste signale. Američke podmornice, isto tako. Tu njene misli na trenutak zastadoše. Znači, postoje bar dve mogućnosti, pomisli ona posle nekoliko zamaha, gledajući Nika koji je prilazio konopcu lengera, držeći i dalje zlatasti predmet čvrsto u ruci. Ili sam natrapala na rusku zaveru da lociraju i ukradu jedan američki projektil. Ili su one brazde na dnu, i zlatasta viljuška, na neki način deo američkog nastojanja da nađu raketu a da javnost ništa ne primeti. Nije bitno, u oba slučaja imam veliku priču. Ali to zlato moram da odnesem kod Dejla, u MOI, na analizu.
     I Niku i Kerol vazduh je već bio na izmaku u trenutku kad su izbili na površinu pokraj Kraljice Floride; smesta su pozvali Troja da im pomogne oko izvlačenja na palubu blaga nađenog u dubini. Kad su konačno ušli u brod, četvoronoške, Kerol i Nik su zaista bili iscrpljeni. Ali bili su i silno uzbuđeni, oduševljeni otkrićima načinjenim tog popodneva. Sve troje počeše da pričaju uglas. Imao je i Troj šta da priča, jer dok su Nik i Kerol pratili tragove u rovu, on je na monitoru video nešto neobično. Nik potom izvuče iz frižidera sendviče i pivo, a Kerol se potrudi da sredi svoje ogrebotine od korala. Nasmejani trio onda zajedno sede na stolice na palubi, u svetlosti zalazećeg sunca. Imali su mnogo toga da kažu jedni drugima tokom devedeset minuta plovide do Ki Vesta.

8.

     Osećanje drugarstva trajalo je tokom najvećeg dela povratka u marinu. Nik više nije bio ćutljiv. Uzbuđen jer je bio uveren da su našli tek prvi delo velikog potopljenog blaga, silno se raspričao. Bar dvaput je ispričao svoju verziju susreta sa kitovima. Bio je siguran da se sudar dogodio slučajno, da je kit iz nekog drugog razloga zaplivao tamo, jednostavno ne obraćajući pažnju na činjenicu da mu se Nik našao na putu.
     "Nemoguće", rekao je sa podsmehom čim je Kerol po prvi put iznela misao da ga je kit možda namerno udario zato što je Nik bio krenuo ka onom otvoru u steni. "Ko je ikad čuo da kitovi drže stražu oko jedne tačke u okeanu? Sem toga, ako ti je tačna ta teorija, zašto me onda taj kit nije stvarno tresnuo, i dokrajčio? Tražiš li to da poverujem da su kitovi štitili jednu podzemnu pećinu? I da su me onda jednim blagim guranjem upozorili da ne prilazim?" Nasmejao se dobrodušno. "Da te pitam nešto, gospođice Doson", reče on, "je l' veruješ ti u patuljke i vile?"
     "Gledano sa mesta gde sam ja bila", odvrati Kerol, "svakako je izgledalo da je cela stvar planirana." Nije dalje govorila o ovoj temi. Zapravo, posle prvog izliva govorljivosti, Kerol tokom povratka na Ki Vest nije mnogo pričala ni o čemu. Bila je odveć uzbuđenja i bojala se da će, ako suviše priča, i nehotice odati svoja razmišljanja o mogućoj vezi izgubljenog projektila Ratne mornarice sa onim što su videli. Zato nije pomenula ni svoje avetinjsko osećanje strave neposredno pre nego što je kit udario Nika, niti svoj utisak da je pred podnožjem one raspukline bilo mnogo tragova na tlu.
     Prema Nikovom mišljenju, nađeni predmet bio je, nesumnjivo deo nekog blaga. Nije ga uznemiravalo to što je predmet nađen sakriven pod jednom izbočinom, na kraju nekih tragova. Te okolnosti je ostavio po strani, iznevši pretpostavku da je možda neko, pre više godina, našao potonulo blago, i pokušao da sakrije nekoliko boljih komada. (Ali, otkud onda sveži tragovi? I čime su bili napravljeni? Kerol je htela da postavi ova pitanja, ali je shvatila da je u njenom najboljem interesu da Nik ostane u uverenju da je našao blago.) Nik je bio slep za sve argumente, pa čak i za sve činjenice, koje se nisu uklapale u njegovu teoriju o blagu. Za Nika je bilo, emotivno, od vitalnog značaj da ta zlatna viljuškasta stvar bude prvi komad otkrivene velike gomile blaga. A Nik je bio, kao i mnogi drugi ljudi, u stanju da odbaci čak i svoju inače oštru kritičku crtu kad bi se emotivno vezao za neku temu.
     Kad su se Nik i Kerol napokon dovoljno utišali, i kada su konačno postali voljni da slušaju, Troj dobi priliku da ispriča svoju priču. "Kad ste vi, narode, otišli iz područja neposredno ispod čamca, i to da biste, pretpostavljam, išli duž svog rova, počeo sam da se brinem za vas, pa sam češće bacao pogled na ekran. Pa, anđele, do tog trenutka ona tri kita provela su više od jednog sata plivajući ukrug, po tom istom glupom obrascu. Zato nisam nešto posebno pazio na njih."
     On ustade iz svoje stolice i poče da šeta napred-nazad ispred Kerol i Nika. Noć je bila mračna; niski oblaci koji su se dovaljali sa severa zaklonili su mesec i većinu zvezda. Snažna svetlost reflektora iznad krovića ponekad je hvatala Trojove isklesane crte lica, dok se šetao kroz senke i izlazio iz njih. "Pošto sam želeo da nađem vas, narode, ukinuo sam, na način kako ste mi pokazali, obustavu alarma, i zato sam imao redovnu serenadu zvonjave zbog ona tri kita. E, al' sad slušajte ovo. Posle nekoliko minuta čuo sam i četvrti alarm. Pogledao sam dole na monitor, očekujući da vidim vas, i video još jednog kita, iste vrste, kako pliva ispod ona tri, ali u suprotnom smeru. U roku od deset sekundi ona prva tri su se okrenula, prekinuvši svoj dotadašnji obrazac, i otišla za novim, levo. Kitovi su potom nestali sa monitora i više se nisu vratili."
     Troj je dramatičnim glasom završio ovu priču, i Nik se na to glasno nasmeja: "Zaboga, Džefersone, kako ti to umeš da ispričaš! Valjda ćeš mi sad reći da su ta tri kita bila raspoređena na dužnost tu, i da je došao novi dasa sa drugačijim naređenjima. Ili, nešto tako. Hriste, pa ubedićete me, ti i Kerol, da su kitovi organizovani u veštičje lože, ili nešto slično tome." Nik za trenutak zastade, i Troj ostade razočaran što Kerol ne reče ništa.
     "E, sad", nastavi Nik, odbacivši Trojevu priču i prelazeći na temu o kojoj je razmišljao već čitav sat, "treba da popričamo o jednoj važnoj stvari. Izneli smo iz okeana nešto što bi, možda, moglo doneti mnogo para. Ako niko drugi ne bude u stanju da pouzdano dokaže da je to njegovo, onda će to pripasti nalazačima." Nik pogleda prvo Kerol, pa Troja. "Iako sam kapetan i vlasnik ovog broda, i kako sam ja izneo taj predmet sa dna okeana, spreman sa da ponudim da podelimo pare na tri dela. Da li se vama dvoma čini da je to fer?"
     Usledila je umereno duga tišina, a onda Troj odgovori. "Sigurno, Nik, meni zvuči fino." Nik se nasmeši i pruži ruku Troju, te se rukovaše. Potom pruži ruku i Keroli.
     "Samo časak", reče ona tiho, gledajući ga u oči, ali ne prihvatajući pruženu ruku. "Kad si već odlučio da započneš ovaj razgovor, onda treba da razmotrimo još nekoliko stavki. Nije reč samo o dobijanju nekih para za ovaj predmet. Mora se postaviti i pitanje raspolaganja. Kod koga će zlatni trozubac ostati? Ko će reći da li nam je ponuđena poštena cena? Da li smo se saglasili šta treba reći, ili ne reći, drugima? I šta ako neko od nas pronađe još takvih predmeta tamo dole? Da li ćemo i to podeliti? Očigledno, pre nego što stignemo do doka, treba da osmislimo čitav jedan sporazum."
     Nik se namršti. "Sad razumem zašto si bila toliko ćutljiva poslednjih nekoliko minuta. Razmišljala si o svom učešću i dobiti. Loše sam te ocenio. Mislio sam da si možda odlučila da ne stvaraš nikakve dalje nevolje..."
     "Ko je pominjao nevolje?" prekide ga Kerol naglo. Podigla je glas, ali samo malo. "Ako moraš da znaš, prokleti novac me ne zanima tako mnogo. Rado ću uzeti svoju trećinu ako od tog pronalaska bude nekih para, jer, trećinu svakako zaslužujem. Ali ako dole ima još sličnih stvari, i ako ih Troj i ti možete naći bez mene, izvolite, slobodno. Ja hoću nešto drugo."
     Obojica su je sada pomno slušali. "Prvo i najvažnije: hoću ekskluzivna prava na ovu priču, a to znači da u apsolutnoj tajnosti zadržimo i šta smo našli, i gde i kada, i sve što je u ikakvoj vezi s tim - bar dok ne budemo sigurni da se nema šta novo saznati. Drugo, tražim da se taj predmet odmah preda meni na raspolaganje, i to na četrdeset osam sati, pre nego što iko drugi sazna za njegovo postojanje. Posle toga, možete uzeti trozubac i odneti ga vlastima na procenu."
     O-ou, pomisli Kerol videći kakvim su je ispitivačkim pogledima sada gledala njih dvojica. Preterala sam. Posumnjali su nešto. Bolje je povući sa malo. "Dabome", dodade ona smešeći se na razoružavajući način, "to vam ja samo iznosim svoju početnu poziciju. Pretpostavljam da bi izvesni pregovori mogli biti potrebni."
     "A-uh, anđele", reče Troj smejući se, "to je bio govor i po. Za trenutak, ali samo za trenutak, pomislio sam da se ovde igra neka sasvim druga igra, i da si ti u njoj jedini igrač. Naravno, profa i ja ćemo sa velikim zadovoljstvom razmotriti s tobom jedan sporazum, zar ne, Nik?"
     Nik potvrdno klimnu. Ali i njega je zbunila pažljiva organizovanost i nepogrešivi intenzitet Kerolinog odgovora. Bili su u velikoj nesrazmeri sa žurnalističkom vrednošću njihovog otkrića. Je l' ona to pokušava da pretvori ovo u nekakvo nadmetanje između nas? pomisli on. Ili meni nešto izmiče?

     Pre nego što je Kraljica Floride stigla do gata u Ki Vestu, napravili su kompromisni sporazum. Prvo će Nik poneti zlatni trozubac (obojici se dopao Kerolin naziv za taj predmet) sa sobom, u petak izjutra. U Ki Vestu je postojala jedna starija žena koja je bila pravi zbornik znanja o raznim slučajevima pronalaženja blaga; ona će biti u stanju da proceni vrednost trozupca i da kaže verovatno vreme nastanka i mesto porekla. Ta žena će im, takođe, biti svedok, za slučaj da njihov pronalazak dospe na neko nepredviđeno mesto. U petak popodne, u četiri sata, njih troje će se sastati na brodiću ili na parkingu marine. Nik će predati trozubac Kerol, i ona će ga zadržati preko vikenda. Kad ga vrati Niku, u ponedeljak ujutro, on će odgovarati za dalju brigu o njemu i za njegovu kasniju prodaju. Vlasništvo nad trozupcem biće im zajedničko, trojno, ali se Kerol odrekla svog učešća u svim eventualnim budućim otkrićima. Kerol ispisa odredbe ovog jednostavnog ugovora na poleđini jednog restoranskog jelovnika koji joj se našao u tašni; svi potpisaše, a ona obeća da će sutra doneti kopije.
     Troj je bio ćutljiv i povučen dok je utovarivao Kerolinu opremu natrag u sanduk. Digao je potom sanduk na kolica i povukao ih duž gata. Kerol je hodala uz njega. Bilo je oko devet sati uveče i u marini je bilo vrlo tiho. Visokofluorescentne svetiljke bacale su čudne odsjaje po drvenim gatovima. "Pa, anđele", reče Troj dok su se on i Kerol bližili direkciji Marine, "bio je ovo dan i po. Stvarno sam uživao u tvom društvu." On zastade i okrenu se da je pogleda. Njena crna kosa, neujednačeno osušena, izgledala je donekle razbarušeno, ali joj je lice, u odrazima svetla, bilo divno.
     Troj pogleda na drugu stranu, preko vode i brodića. "Znaš, ponekad je baš sramota kako stvari u životu ispadaju. Sretneš nekoga slučajno, nastane prijateljstvo, a onda, puf, taj neko nestane. Sve je tako... tako prolazno."
     Kerol mu priđe i diže se na prste da bi ga poljubila u obraz. "Znaj da se i ti meni sviđaš", reče ona, unevši malo veselosti u taj razgovor jednim osmehom i obezbedivši se da Troj shvati koja vrsta prijateljstva može postojati između njih. "Ali razvedri se. Nije sve izgubljeno. Videćeš me sutra na neko vreme, a onda možda kad budem vraćala tu zlatnu stvar, u ponedeljak."
     Pošli su da se malo prošetaju natrag po doku, ostavivšii kolica za sobom. Uhvatila ga je pod ruku. "Ko zna", nasmeja se Kerol, "ja ponekad siđem do kijskih ostrva. Možemo da odemo zajedno na piće da mi ispričaš još koju priču." Mogli su razaznati, ali jedva, reflektor iznad krovića Kraljica Floride, nekoliko stotina metara ispred sebe. "Vidim da tvoj prijatelj, profesor, još radi. Pozdravljanje na rastanku izgleda da ne upražnjava. A koliko vidim, ni druge oblasti lepog ponašanja nisu mu jača strana."
     Okrenula se, kao i on, u mestu, pri čemu su promenili ruke kojima su se držali. Odšetali su natrag do natovarenih kolica. Prođoše potom kroz direkciju koja je izgledala kao da je napuštena, ne govoreći ništa. Kad je sanduk bio vraćen u kombi, Kerol zagrli Troja. "Dobar si čovek, Troje Džefersone", reče ona. "Želim ti svako dobro."

     Kad se Troj vratio do brodića, Nik je bio već gotovo spreman za polazak. Upravo je stavljao nešto u malu sportsku torbu. "Izgleda dovoljno nevino, a, Troje? Niko neće pomisliti da se unutra nalazi jedno od velikih okeanskih blaga." Zastao je, pa promenio temu. "Smestio si je bezbedno u njena kola? Dobro. Čudna neka ženska, a? Sve nešto svadljiva i agresivna, ali ipak u isti mah i zgodna. Pitam se šta nju zapravo pokreće."
     Nik zatvori torbu i ode u jedan kraj nadsvođenog prostora. "Ti večeras samo sredi šta još ima da se sredi oko ronilačke opreme, i ne brini za ostalo na brodu - to ćemo sređivati sutra. Ja ću sad kući, da sanjam o bogatstvu."
     "Kad već govorimo o bogatstvu, profesore", reče Troj sa osmehom, "šta ćemo sa onim što sam te u utorak pitao - da mi pozajmiš sto dolara. Nisi mi još odgovorio, samo si rekao 'Videćemo'."
     Nik priđe Troju krajnje odlučnim koracima i stade tačno pred njega, progovorivši veoma sporo. "Trebalo je da ti održim govor u fazonu Plonijusa još onda kad si me pitao prvi put. Ali evo nas: davalac i uzimalac pozajmice. Ne dopada mi se to. Pozajmiću ti stotku, ali gospodine Troje Džefersone, ovo je apsolutno poslednji put. Molim te da mi više nikad ne tražiš novac. To pozajmljivanje love za tvoje navodne pronalaske otežava mi saradnju sa tobom."
     Troj je bio pomalo iznenađen neočekivanom oštrinom Nikovog tona. Sem toga, ljutio ga je prizvuk te poslednje rečenice. "Inače, ti kao nagoveštavaš", reče Troj tiho, suzbijajući svoju ljutnju, "da ja ne govorim istinu, da pare ne idu na elektroniku? Ili mi kažeš da ne veruješ da jedan neškolovani crnac može da načini ikakav vredan pronalazak?"
     Nik se opet suoči sa Trojem. "Poštedi me svoje pravedničke rasne indignacije. Ovo nije pitanje ni predubeđenja, ni laži. Reč je samo o novcu, čisto i jednostavno. Moje pozajmljivanje love tebi - to će nam razjebati prijateljstvo." Troj zausti da nešto kaže, ali ga Nik zaustavi pokretom ruke. "Dan je bio dug. I zaista veličanstven. Rekao sam sve što sam hteo o temi pozajmljivanja, i smatram je okončanom."
     Nik podiže torbu, dobacivši kratko 'Laku noć', i ode sa Kraljice Floride. Troj zađe iza krovića, da sredi ronilačku opremu. Nekih deset minuta kasnije, baš kad je završavao, začu kako ga neko zove. "Troje... Troje, jesi l' to ti?" govorio je glas sa čudnim naglaskom.
     Nagnuvši se na jednu stranu, Troj proviri iza platnene konstrukcije krova i ugleda Gretu, koja je stajala na molu, pod fluorescentnim svetlom. Iako se sada kroz vazduh provlačila primetna hladnoća, Greta je bila u svom uobičajenom oskudnom bikiniju koji je dobro isticao njeno izvanredno telo. Trojevo lice raširi se u grandiozni osmeh. "O-pa-pa, evo super-Švabice! Kako si, do vraga? Vidim da se i dalje dobro brineš o tom čudesnom telu."
     Greta uspe da izvede početak osmeha. "Homer i Elen i ja priređujemo malu zabavu večeras. Primetili smo da si ostao na poslu do kasno, pa smo pomislili da bi možda voleo da nam se pridružiš kad budeš završio."
     "Pa, baš bih i mogao", prihvati Troj, klimnuvši.

9.

     Oh, bože, zar ne možemo sada stati? Konačno? Molim te, dopusti nam. Ovde je sada tako tiho. "Obraćala se zvezdama i nebu. U invalidskim kolicima sedeo je starac, koji sada udahnu svoj poslednji dah; a onda mu glava klonu napred. Hana Jelkeš kleče pored njega da vidi da li je zaista umro. Potom ga poljubi u teme, pa opet pogleda u nebo, ovog puta smireno se osmehujući. Zavesa se spusti, pa se opet, neki sekund kasnije podiže. Glumačka ekipa se brzo okupi na pozornici.
     "O-kej, to je sve za večeras, dobro je urađeno." Režiser, čovek u ranim šezdesetim godinama, sa kosom sedom i proređenom na temenu, priđe pozornici elastičnim koracima. "Izvenredno izvođenje, Henrijeta, pokušaj da to zadržiš tako za sutra, za premijeru. Tačno prava kombinacija snage i ranjivosti." Melvin Barton gipko skoči na pozornicu. "A ti, Džesi, ako načiniš Maksinu iole pohotljivijom, zatvoriće nam pozorište." On se teatralno okrete i nasmeja uglas sa još dvoje ljudi koji su se nalazili u prednjem delu gledališta.
     "O-kej, družino", ponovi Melvin okrenuvši se još jednom, da se obrati ekipi, "sad kući, i dobro se odmorite. Večeras je bilo bolje, išlo je dobro. Ah, da, komandante, možete li vi i Tifani da ostanete još trenutak, posle presvlačenja? Imam još nekoliko uputstava za vas."
     Skočio je sa bine opet u gledalište, i otišao do četvrtog reda sedišta. Tu je sedelo dvoje njegovih asistenata. Jedna je bila žena, nešto starija od Melvina, ali sa sjajem u zelenim očima, iza bapskih naočara. Na sebi je imala blistavu šarenu haljinu punu prolećnih boja. Asistent je bio čovek četrdesetih godina, studioznog lica i toplog, otvorenog ponašanja. Spustivši se pokraj njih, Melvin stade da se vajka. "Kad smo odabrali Noć iguane brinuo sam se da će možda biti preteška za Ki Vest. Nije tako dobro poznata kao Tramvaj ili Staklena menažerija. Sem toga, likovi su, u izvesnom smislu, podjednako tuđi kao oni u Iznanada, prošlog leta. Ali, stvar izgleda kao da je maltene dobro. Kad bismo samo mogli da dovedemo u red scene između Šenona i Šarlote."
     "Da li se sad kaješ što si dodao prolog?" upita žena. U Ki Vestu, Amanda Vinčester bila je institucija. Između ostalog, bila je i doajen teatarskih poduhvata u revitalizovanom gradu. Bila je vlasnica dva nova pozorišta blizu marine, i učestvovala je u osnivanju bar tri različite lokalne teatarske družine. Volela je pozorište i pozorišne ljude. A njen omiljeni režiser bio je upravo Malvin Barton.
     "Ne kajem se, Amanda. Jasno je da prolog daje predstavi neku vrstu početnog osećanja o tome kako bi osujećujuće bilo povesti skupinu baptiskinja na turneju po Meksiku. A što se tiče seksualne scene između Šarlote i Šenona u toj maloj, zagušljivoj hotelskoj sobi, nisam siguran da je njihov odnos uverljiv publici." Za trenutak je zastao, razmišljajući. "Hjuston je u filmu uradio isto."
     "U ovom trenutku, ta seksualna scena uopšte ne uspeva", primeti drugi muškarac. "Zapravo, blizu je komičnog. Grle se kao kad moj brat grli svoje kćeri."
     "Strpljenja, Mark", odvrati Melvin.
     "Treba ili učiniti nešto u vezi s tim, ili izbaciti ceo prolog", saglasi se Amanda. "Mark je u pravu, ta scena je večeras bila maltene komična. Deo problema je u tome što Šarlota u toj sceni izgleda kao dete." Ona zastade za trenutak. "Znate, ta devojka ima divnu dugu kosu, koju smo joj mi natrpali na teme da bi izgledala pristojno i uredno. Jasno je da je ona ne bi ceo dan nosila raspuštenu po vrućini meksičkog leta. Ali šta ako bi je ona raspustila pre polaska u Šenonovu sobu?"
     "To je izvrsna ideja, Amanda. Kao što često govorim, ti bi bila fenomenalna rediteljka." Melvin pogleda Marka, i njih dvojica razmeniše tople osmehe. Onda se režiser opet zavali u svoje sedište, i poče da razmišlja šta će reći glumcu i glumici kada se kroz koji trenutak budu pojavili pred njim.
     Melvin Barton bio je srećan čovek. Živeo je sa svojim prijateljem, Markom Adlerom, već petnaest godina. Sad su stanovali u kući na plaži na ostrvu Šugarlouf Ki, nekih petnaestak kilometara istočno od Ki Vesta. Melvin je na Brodveju deset godina režirao predstave, a razne poslove u vezi sa teatrom obavljao je još od sredine 1950-tih godina. Uvek obazriv kada je novac bio u pitanju, Melvin je do 1979. uspeo da uštedi pozamašnu sumu. Zabrinut zbog dejstva inflacije na njegovu ušteđevinu, potražio je savet od jednog računovođe koji je bio prijatelj nekog Melvinovog bliskog saradnika. Bila je to maltene ljubav na prvi pogled. Mark je u to vreme imao dvadeset osam godina, bio je stidljiv, usamljen, i u oluji grada Njujorka, nesiguran u sebe. Melvinovo poznavanje života i teatarski elan uveli su Marka u izvesne aspekte života njemu ranije sasvim nepoznate.
     Dok se berza, sredinom osamdesetih, malo po malo podizala, Melvin je gledao kako se njegov ukupni kapital bliži cifri od milion dolara. Međutim, neki drugi faktori u njegovom životu nisu bili tako povoljni. Epidemija side zadavala je teške udarce njujorškom teatarskom svetu. Sem toga, Melvinova karijera kao da je bila na silaznoj putanji; nije više bio tražen kao režiser premijera.
     Jedne noći grupa tinejdžera napala je Marka kad se vraćao kući iz pozorišta. Istukli su ga, ukrali mu časovnik i novčanik i ostavili ga okrvavljenog na ulici. Dok je vidao rane svoga prijatelja, ožalošćeni Melvin doneo je krupnu odluku: njih dvojica će napustiti Njujork. On će prodati svoje deonice i preobratiće svoje bogatstvo u investicije koje daju fiksni prihod. Kupiće potom kuću na nekom toplom i bezbednom mestu, gde će moći zajedno da se prepuste opuštenom životu, plivanju i čitanju. Možda će se, do neke mere, angažovati i u lokalnim pozorišnim aktivnostima, ako takvog posla bude, ali to neće biti važno. Biće važno da njih dvojica provedu Melvinove preostale godine zajedno.
     jednog dana, dok su on i Mark bili na letovanju na Ki Vestu, Melvin nalete na Amandu Vinčester. Kratkotrajno su sarađivali na jednom projektu koji pre dvadeset godina nije uspeo. Tada mu Amanda reče da je upravo okupila lokalnu amatersku pozorišnu družinu koja će spremati po dve drame Tenesija Vilijemsa godišnje. Da li bi on bio zainteresovan da ih režira?
     Melvin i Mark se tako doseliše na Ki Vest i počeše da grade sebi kuću na Šugarlouf Kiju. Obojica su silno uživali u svom radu sa glumcima iz Ki Vesta. Ti su glumci bili obični ljudi, čestiti, odani pozorištu. Neki od njih imali su i po malo glumačkog iskustva. Većinom su te sekretarice, domaćice, prodavci, oficiri i vojnici iz Vazduhoplovne mornaričke stanice, bili početnici kojima je jedna stvar bila zajednička. Svako od njih je smatrao da će njegovi malobrojni dani na pozornici biti njegov trenutak slave, i trudio se da da sve od sebe.
     Iz presvlačionice izađe najpre komandat Vinters. Sad je na sebi imao uniformu (na ovu pozorišnu probu došao je pravo iz baze); činilo se da je pomalo krut i nesiguran. On sede na pokraj Amande Vinčester. "Stvarno mi je drago što vidim da ste se vratili", reče mu Amanda, rukujući se sa njim. "Prošle jeseni sam smatrala da je vaš Guber bio tačno onakav kakav je trebalo da bude."
     Vinters joj učtivo zahvali i Amanda promeni temu. "Nego kako idu stvari u bazi? Čitala sam pre neki dan onaj članak u Majami Heraldu o tome kako mornarica u poslednje vreme ima sva ta moderna oružja, podmornice bez posade, lovačke avione sa vertikalnim uzletanje, torpeda koja sama traže i nalaze metu. Čini se da nema granica našoj sposobnosti da gradimo sve moćnije i sve opasnije ratne igračke. Da li ste u nekoj vezi sa svim tim?"
     "Samo na ograničen način", odgovori komandant Vinters prijatno. Onda se on, očekujući diskusiju sa režiserom, nagnu napred, tako da je mogao videti i Melvina i Marka, a ne samo Amandu. "Izvinjavam se ako sam večeras bio malo bezizražajan", poče on. "U bazi imamo nekoliko velikih problema, pa sam možda bio malo rasejan, ali sutra ću biti spreman da..."
     "Oh, ne", prekida ga Melvin, "nisam o tome hteo da razgovaram s vama. Reč je o vašoj prvoj sceni sa Tifani... A, evo i nje. Idemo gore na pozornicu."
     Tifani Tomas imala je blizu sedamnaest godina. Bila je na prvoj godini srednje škole u Ki Vestu. Čitavog života bila je razmaženo mornaričko derište. Od svog izlaska iz jaslica, a to znači tokom poslednjih jedanaest godina svog života, promenila je sedam škola. Njen otac je bio podoficir, raspoređen u Ki Vest pre otprilike tri meseca. Nastavnik drame u srednjoj školi, preporučio ju je Melvinu Bartonu kad je postalo očigledno da ulogu Šarlote Gudol jednostavno nije moguće poveriti Denizi Rajt.
     "Za mene još nije uradila ništa sem što je dolazila probe", rekao je tom prilikom nastavnik o Tifani, "ali tekstove uči brzo, i ima neki kvalitet, rekao bih izvesnu jačinu, kojom se izdvaja od ostalih. Ne znam može li se spremiti za tri sedmice, ali ona je moj izbor, daleko ispred svih ostalih."
     Đaci iz njenog odeljenja verovatno ne bi rekli da je Tifani lepa. Imala je veoma neobične crte lica, da ih većina mladića u toj srednjoj školi nije mogla valjano ceniti. Njene jake strane bile su njene oči maslinaste boje, smirene i zamišljene, zatim lake pegice na bledom tenu, duge crvene trepavice sa nijansom smeđeg, i veličanstveno izobilje guste mrko riđe kose. Držala se uspravno i čvrsto, a ne pogrbljeno kao većina tinejdžera, pa se njenom društvu verovatno činilo da je nadmena. "Upečatljiv izgled", rekla je Amanda za nju, precizno, kad ju je prvi put ugledala.
     Sad je Tifani stala na pozornicu sama, obučena u bluzu kratkih rukava i farmerke, a dvojica muškaraca pođoše ka njoj. Kosa joj je bila skupljena pozadi, u 'konjski rep', kako je to njen tata voleo. Tifani je bila izrazito nervozna, brinulo ju je šta će joj to gospodin Barton kazati. Načula je kako prodavačica koja glumi Hanu Jelkeš govori da bi Melvin mogao sasvim izbaciti ulogu Šarlote ako 'nova devojka ne može da ispliva'. Toliko sam se trudila oko ove uloge, razmišljala je Tifani. Oh, samo, samo da ne bude loša vest.
     Kad su joj se Melivn Barton i komandant Vinters pridružili na pozornici, Tifani je gledala u svoja stopala. "Dakle, ovako", poče Melvin, "da pređemo odmah na stvar. Ova prva scena, u kojoj ste vas dvoje u hotelskoj sobi, ne funkcioniše. Zapravo, katastrofalna je. Moramo nešto da menjamo."
     Melvin vide da Tifani ne gleda ka njemu. Blago joj je stavio šaku pod bradu i stao da joj podiže glavu sve dok se njene oči nisu srele sa njegovima. "Moraš me gledati, dete, jer pokušavam da ti kažem neke veoma važne stvari". Primetio je da su joj oči pune suza, i kao iskusan reditelj odmah je znao šta nije u redu. On se naže napred i prošaputa tako da niko drugi nije mogao čuti: "Rekao sam da menjamo, a ne da ukidamo tu scenu. A sad se saberi i slušaj pažljivije."
     Barton se okrete ka Vintersu i nastavi, opet rediteljskim glasom. "U ovoj sceni, komandante, vaš lik Šenon i mlada gospođica Gudol upuštaju se u predigru koja će kasnije te noći dovesti do seksualnog odnosa. U sledećoj sceni njih otkriva, in flagrante delicto, zbunjena gospođica Felouz. Time se uspostavlja očajna situacija koja navodi Šenona da pobegne kod Maksine i Freda, na Kosta Verde.
     Naša scena za sada ne funkcioniše zato što nijedan gledalac neće shvatiti da je vama to predigra. Pa, ja mogu da promenim vaše kretanje da bih im olakšao da shvate - jedan od načina bio bi da se Šenon već nalazi na krevetu, i da tad otkrije Šarlotu iza vrata; a mogu i da promenim Šarlotinu odeću, da bi ona manje ličila na devojčicu; ali postoji jedna stvar koju ne mogu..." Melvin zaćuta i poče da prenosi pogled tamo-amo sa Tifani na Vintersa i nazad. Oboje su ga gledali 'belo'.
     "Dođite ovamo, dođite, oboje", reče Melvin, uz nestrpljivi pokret desne ruke. Ponovo utišavši glas, on uze Tifani za ruku svojom levom, a komandanta Vintersa svojom desnom. "U ovom komadu vas dvoje ste tokom jedne noći ljubavnici. Bitno je da publika poveruje u to, inače neće moći sasvim da shvati zašto je Šenon već na kraju svog konopca, kao ona iguana. Šenom je očajan, jer je već isteran iz crkve zbog popuštanja istoj pohoti..."
     Oboje su ga slušali, ali njegova rediteljska intuicija govorila mu je da ipak ne uspeva da se probije do njih. Onda mu pade na um druga ideja. On povuče Tifaninu šaku i stavi je u komandantovu, pa svojom šakom steže njihove šake, radi isticanja. "Pogledajte se na trenutak. Tako." Zatim se okrete Vintersu. "Ona je divna mlada žena, zar ne, komandante?"
     Njih dvoje su se sada gledali oči u oči. "A on je zgodan muškarac, zar ne, Tifani? Želim da zamisliš da imaš nesavladivu želju da ga diraš, da ga ljubiš, da budeš gola s njim." Tifani pocrvene, dok se Vinters vrpoljio. Melvin je bio prilično siguran da je uočio varnicu, makar samo kratkotrajnu.
     "Dakle, sutra uveče", nastavi on, gledajući u Tifani i sklanjajući svoju šaku sa njihovih, "želim da uhvatiš to osećanje kad se skrivaš u njegovoj sobi. Želim da to eksplodira iz tebe onog časa kad on primeti da si tu. A vi, komandate", nastavi on gledajući opet u sredovečnog mornaričkog oficira, "vi ste u raskolu između neodoljive želje da fizički posedujete ovu devojku, i izvesnosti da će to značiti konačnu propast i vašeg života i vaše duše. Vi ste beznadežno u klopci. Ne zaboravite, vi se plašite da vas je bog već napustio zbog vaših ranijih grehova. Ali, uprkos tome, vi se konačno predajete svojoj pohoti i činite još jedan neoprostivi greh."
     Tifani i komandant Vinters, shvatiše, maltene istovremeno, da su njihove ruke još prepletene. Pogledaše se za trenutak, a onda, obuzeti nelagodnošću, razdvojiše šake. Melvin Barton kliznu između svojih glumaca i obgrli ih rukama oko pleća. "Dakle, idite sad kući, i razmislite o ovome što sam rekao. I vratite se sutra, i stvarno razvalite radnju."

     Vernon Vinters utera pontijaka na prilaznu stazu svoje kuće, u predgrađu Ki Vesta nešto pre pre jedanest sati. Kuća je bila tiha; svetlosti je bilo samo u garaži i kuhinji. Pravilnost kao kod kretanja zvezda, pomisli Vernon. Hep ide na spavanje u deset, a Beti u deset i trideset. On u mašti dočara sebi kako njegova supruga ulazi u spavaću sobu njihovog sina, kao i svake noći, i nekoliko sekundi petlja oko njegovog čaršava i jorgana. "Jesi li izgovorio svoje molitve?"
     "Da, gospođo", odgovorio bi Hep svaki put.
     Onda bi ga ona poljubila u čelo za laku noć, izlazeći iz sobe ugasila bi svetlo kod njega, pa bi prešla u svoju spavaću sobu. U toku sledećih deset minuta presvukla bi se u pidžamu, oprala zube, umila se. Onda bi kleknula pokraj svog kreveta, oslonivši se laktovima na ćebe i sastavivši šake tačno ispred lica. "Dragi Bože", rekla bi glasno, a onda bi molitvu nastavila tačno do deset i trideset, pomičući usne nečujno, sklopljenih očiju. Pet minuta kasnije već bi spavala.
     Dok je hodao kroz dnevnu sobu, krećući se od onog dela kuće u kome se nalazi garaža u pravcu onog gde se nalaze tri spavaće sobe, bio je svestan nekog nejasnog nemira u sebi. Nešto se u njemu pomicalo, nešto što nije uspevao da pouzdano odredi, ali za šta je pretpostavljao da je u vezi ili sa tremom zbog premijere, ili sa iznenadnim povratkom Rendija Hilijarda u njegov život. Želeo je da popriča s nekim.
     Najpre je zastao kod vrata Hepove sobe. Komandant Vinters tiho uđe u mrak i sede sa strane na krevet svog sina. Hep je, ležeći na boku, čvrsto spavao. Majušna noćna svetiljka pokraj njegovog kreveta osvetljavala je njegov profil. Koliko ličiš na svoju majku, pomisli Vinters. I koliko slično njoj postupaš. Bliski ste, vas dvoje. Ja sam maltene uljez u sopstvenoj kući. Blago je spustio šaku na Hepov obraz. Dečko se nije pomerio. Kako da nadoknadim toliku svoju odsutnost iz kuće?
     Vinters blagim gurkanjem probudi sina. "Hep", reče on tiho, "ja sam, tvoj tata". Henri Alen Pendlton Vinters protrlja oči, a onda se brzo podiže u sedeći položaj. "Da, gospodine", reče on, "da se nije nešto desilo? Je l' mami dobro?"
     "Nije", odgovori njegov otac i nasmeja se. "Mislim, jeste. Mami je dobro. Nije se desilo ništa loše. Samo sam hteo da porazgovaramo."
     Hep baci pogled ka časovniku koji mu je stajao uz krevet. "Hmmm, pa, može, tata. O čemu si hteo da razgovaraš?"
     Vinters je jedan trenutak ćutao. "Hep, da li si ikad čitao onaj primerak teksta koji sam doneo da vidite ti i tvoja mama, ono iz moje drame?"
     "Nisam, gospodine. Ne nešto mnogo", odvrati Hep. "Žao mi je, ali nikako nisam mogao da se uključim. Možda je to preteško za mene." Ozario se. "Ali, baš ću vas rado gledati u toj drami sutra uveče." Nastade dugo ćutanje. "Hmmm, o čemu je tu zapravo reč?"
     Vinters ustade i pogleda kroz otvoren prozor. Čuo je, s druge strane mreže za komarce, blago šuštanje crvčaka. "O jednom čoveku koji gubi svoje mesto kod Boga zato što neće ili ne može da kontroliše svoje postupke. Reč je o..." Vinters brzo okrete glavu i uhvati sina kako gleda u časovnik. Vintersa prostreli oštar bol. On sačeka da bol popusti, a onda udahnu. "Pa, možemo neki drugi put da pričamo o tome, sine. Upravo sam uvideo koliko je kasno."
     On se uputi ka vratima. "Laku noć, Hep", reče on.
     "Laku noć, gospodine."
     Vernon Vinters prođe pored sobe svoje žene i uđe u treću spavaću sobu, onu na kraju hodnika. Skinuo se polako, sada još svesniji neke nezadovoljene čežnje. Kroz njegovu svest hitro prolete, i odmah nestade, pomisao da bi mogao probuditi Beti radi razgovora i možda... Ali znao je da to ne bi bilo dobro. Nije to u njenom stilu, reče on sebi, a nikad nije ni bilo. Čak ni ranije, kad smo spavali zajedno. A posle Libije, i snova, i noćnih suza, ko bi joj mogao zameriti što želi zasebnu spavaću sobu.
     On lagano skliznu u svoj krevet. Na sebi je imao samo gaćice. Umirujuća melodija cikada obuhvati ga odasvud. Sem toga, ona ima svog boga, a ja svoje očajanje. Između nas postoji još samo Hep, i ništa više. Družimo se kao stranci, oboje u strahu od ma kakvog otkrića.

10.

     "Emisiona prostorija zatvara se kroz pet minuta. Emisiona prostorija zatvara se kroz pet minuta." Bestelesni snimljeni glas zvučao je umorno. I Kerol Doson je bila umorna. Razgovarala je sa Dejlom Majklsom preko videofona. Fotografije su bile razasute po čitavom radnom stolu ispod ekrana i video-kamere.
     "U redu", govorila je Kerol. "Slažem se, valjda, s tobom. Jedini način da ovu zagonetku dešifrujem jeste da donesem sve fotose i teleskopsku memorijsku jedinicu natrag u Majami." Ona uzdahnu i zevnu. "Stići ću tamo odmah ujutro, onim avionom koji stiže u sedam i trideset, da bi IPL mogao da počne rad sa memorisanim podacima. Ali upamti, moram se vratiti ovamo na vreme da uzmem zlatni trozubac u četiri sata. Može li laboratorija da obradi sve podatke za nekoliko sati?"
     "Taj deo posla nije težak. Težak će nam biti pokušaj da analiziramo podatke i sastavimo bar donekle povezanu priču u roku od sat-dva." Dr Dejl je sedeo na kauču u dnevnoj sobi svog prostranog apartmana u jednoj suvlasničkoj zgradi u Ki Biskejnu. Ispred njega je, na kafe-stočiću, bila veličanstvena šahovska tabla od žada sa belim i zelenim poljima. Na tabli je još stajalo šest izrezbarenih šahovskih figura, i to dve suparničke kraljice i četiri pešaka, po dva sa svake strane. Dejl Majkls zastade i pogleda značajno prema kameri. "Znam koliko ti je ovo važno. Otkazao sam jedan sastanak u jedanaest da bih ti pomogao."
     "Hvala", odvrati Kerol automatski, osetivši, za trenutak izvesnu razdraženost. Zbog čega, pomisli ona, dok je Dejl govorio o jednom od svojih novih projekata u MOI, muškarci uvek zahtevaju zahvalnost za svako svoje malo žrtvovanje. Ako žena promeni svoje planove za taj dan, da bi se prilagodila muškarcu, to je nešto očekivano. Ali ako muškarac revidira svoj dragoceni raspored poslova to je jebeno velika žrtva.
     Dejl je zujao dalje. Sad joj je s oduševljenjem pričao o novom naporu Instituta da ispita podzemne vulkane oko Papue na Novoj Gvineji. A-uh, pomisli Kerol sa osmehom koji je bio samo unutrašnji, u mislima, čim je uvidela da se počela nervirati zbog Dejlovog egocentričnog gledanja na događaje, mora da sam stvarno premorena. Mislim da sam na ivici čantranja. "Ej", prekide ga Kerol i ustade i poče da skuplja rasute fotografije. "Žao mi je da prekidam zabavu, ali zatvaraju salu, a ja sam premorena. Vidimo se ujutro."
     "Zar nećeš da povučeš potez?" upita Dejl, pokazavši rukom prema tabli za šah.
     "Ne, neću", reče Kerol, iskazavši samo trag gneva. "A možda i neću nikad više. Svaki razuman igrač bi prihvatio remi koji sam ti ponudila prošlog vikenda, i prešao na značajnije stvari. Tvoj prokleti ego jednostavno ne može da se pomiri sa idejom da ja u petini partija sa tobom uspevam da se izborim za remi."
     "Dešavalo se da ljudi u završnicama pogreše", odgovori Dejl, potpuno izbegavši emotivnu sadržinu njene primedbe. "Znam da si umorna. Čekam te na aerodromu i vodim te na doručak."
     "Važi. Laku noć." Kerol sa izvesnom odsečnošću spusti slušalicu videofona i složi fotografije u svoju aktentašnu. Ranije, čim je izašla iz marine, odnela je fotoaparat i film pravo u mračnu komoru u redakciju lista Ki Vest Indipendent i tamo provela jedan sat razvijajući i proučavajući snimke. Na jednome je jasno videla četiri zasebna traga koji su se usredsređivali prema jednoj tački neposredno ispod procepa u steni. Na drugom fotosu tela tri kita bila su uhvaćena u pozi koja je davala utisak kao da su bili zadubljeni u razgovor.
     Kerol prođe kroz prostrani hol hotela Mariot. Klavirski bar bio je maltene pust. Gipki crni pijanista svirao je jednu staru pesmu Karen Karpenter, 'Zbogom ljubavi'. Jedan zgodan muškarac kasnih tridesetih ili ranih četrdesetih godina ljubio je mladu plavušu zasenjujućeg izgleda u jednom kutku na desnoj strani. Kerol se sva naroguši. Droca sigurno ima čak čitavih dvadeset tri, primeti ona u sebi. Verovatno mu je sekretarica ili nešto podjednako važno.
     Dok je zaokretala u dugi hodnik koji je vodio ka njenoj sobi, Kerol je razmišljala o svom razgovoru sa Dejlom. Ispričao joj je da Mornarica ima mala robot-vozila, neka izvedena iz prvobitnih planova MOI, koja su lako mogla napraviti takve tragove. Znači, bilo je gotovo sigurno da i Rusi imaju slična vozila. Odbacio je ponašanje kitova kao nevažno, ali je smatrao da je Kerol ozbiljno pogrešila što nije ispitala da li se ispod one izbočine nalazilo još nešto. Dabome, uvidela je Kerol čim je on to rekao, trebalo je da tražim još neki minut. E, jebi ga. Nadam se da nisam uprskala stvar. Tada je u svom umu pažljivo ponovila čitav tok događaja, da bi videla ima li ikakvih nagoveštaja da je tamo moglo biti skriveno još nešto.
     Najveće iznenađenje u toj njihovoj diskusiji bilo je kad je Kerol, uzgred, pomenula da je novi alarmni algoritam radio dobro. Dejl se, tada, odjednom veoma zainteresovao. "Znači, sigurna si da je bio ispisan alarmni kod 101?" upitao je.
     "Da", odgovorila je, "zato i nisam bila toliko zaprepašćena kad smo našli taj objekat.
     "Ni u kom slučaju", rekao je tada Dejl naglašeno, "trozubac nije mogao izazvati pojavu takvog alarma. Čak i da se trozubac našao na rubu vidnog polja teleskopa, što ne izgleda verovatno s obzirom na to da ste toliko daleko išli rovom, premalen je da odapne taj alarm za strano telo. A, sem toga, kako bi kamera mogla videti nešto što je skriveno ispod stene?" Dejl zastade nekoliko sekundi. "Infracrvene slike uopšte niste gledali u real-vremenu, a?" možemo ih obraditi sutra i videti da li možemo naći uzrok odapinjanja alarma."
     Dok je otvarala vrata svoje motelske sobe, Kerol je bila obuzeta čudnim osećanjem poraza. Ma to je samo umor, reče ona samoj sebi, ne želeći da prizna da se zbog razgovora sa Dejlom osetila nedovoljno sposobnom. Stavivši aktentašnu na jednu stolicu, ona umorno pođe do kupatila da se umije. Dva minuta kasnije, već je, obučena samo u donji veš, spavala na krevetu. Njene pantalone, cipele, čarape i bluza bili su bačeni u ugao, na gomilu.

     U svom snu opet je mala, ona je devojčica u haljinici sa plavim i žutim prugama koju je od roditelja dobila za svoj sedmi rođendan. Šeta se sa ocem po tržnici Nortridž Mol, jednog prometnog subotnjeg jutra. Prolaze pored velike prodavnice slatkiša. Ona pušta njegovu ruku, juri u prodavnicu i zuri kroz stakla na tezgama u sve te čokolade. Kad je veliki čovek iza tezge zapita šta želi, Kerol upire prstom ka nekim kornjačama od mlečne čokolade.
     U tom snu, Kerol ne može da dohvati tezgu i uopšte nema para. "Gde ti je majka, devojčice?" pita prodavac slatkiša. Kerol odmahuje glavom, a on ponavlja pitanje. Ona se propinje na prste i kaže mu, poverljivim šapatom, da njena mama suviše pije, ali da joj tata uvek kupuje slatkiše.
     Čovek se osmehuje, ali joj ni sad ne daje čokolade. "A gde ti je tata, devojčice?" pita je on sada. Kerol u staklu vidi odraz ljubaznog, nasmešenog čoveka koji stoji iza nje; dve gomile čokolade uokviruju taj odraz. Ona se okreće, očekujući da vidi svog oca. Ali, čovek iza nje nije njen otac. Lice tog čoveka je groteskno, unakaženo. Uplašena, ona se opet okreće čokoladama. Ali prodavac ih već odnosi. Vreme je da se radnja zatvori. Kerol počinje da plače.
     "Gde ti je tata, devojčice? Gde ti je tata?" U tom snu, devojčica jeca. Opkoljavaju je veliki ljudi, koji joj svi postavljaju pitanja. Ona stavlja šake na uši i stiska ih.
     "Otišao je", viče, najzad, Kerol. "Otišao. Napustio nas je i otišao i sad sam potpuno sama.

Treći deo: CIKLUS 447

1.

     Naspram duboke crne pozadine razasutih zvezda, pramenovi galaksije Mlečni put izgledaju kao svetlosno paperje dodato rukom majstora slikarstva. Ovde, na dalekoj ivici Spoljašnjeg omotoča, blizu početka onoga što kolonisti nazivaju izrazom Jas, nema ni nagoveštaja o rojećoj aktivnosti Kolonije, udaljene nekih dvadeset četiri svetlosnih miliciklusa. Grandiozna, neprekinuta tišina čini pozadinu zapanjujućoj lepoti crnog neba prepunog treperavih zvezda.
     Iz vakuuma iznenada izleće mali interstelarni robot-kurir. On traži, i konačno nalazi, jednu tamnu sferu: satelit, oko pet kilometara u prečniku, koji se u velikoj panorami svemirskog neba lako može prevideti. Vreme prolazi. Snimak iz blizine pokazuje da se na satelitu odvija izvesna aktinovst. Neki delovi površine sada su obasjani blagom veštačkom svetlošću. Na periferiji ovog objekta rade automatska vozila koja mu, čini se, menjaju oblik. Demontiraju se izvesne spoljašnje konstrukcije i odnose ka jednoj privremenoj zoni smeštenoj u daljini. Najzad, prvobitni izgled satelita sasvim nestaje, a na njegovom mestu sada su dve duge paralelne šine od legurisanih metala, sagrađene od dvestametarskih komada sada bivšeg satelita. Svaka šipka debela je oko deset metara, a udaljenost do paralelne šipke na suprotnoj strani iznosi stotinak metara.
     Dolaženje u smeštajnu zonu nastavlja se redovno, sve dok ima korisnog materijala za dovlačenje. Sad su već šine dugačke oko petnaest kilometara, a onda sva aktivnost odjednom prestaje. Šine koje vode od nigde do nigde u svemirskom prostoru ostaju kao nemi podsetnik na veliku, iznenada napuštenu, graditeljsku aktivnost. No, da li je napuštena? Jedna čestica se pojavljuje neposredno ispod jednog binarnog para zvezda koji predstavlja dve najsjajnije tačke svetlosti na istočnom nebu. Čestica raste, i najzad dominira istočnim kvadrantom neba. Desetak, ne, šesnaest velikih međuzvedanih teretnih brodova sa bleštavim žmirkajućim crvenim svetlima dovode kolonu robotskih vozila u ovu oblast. Avetinjske šine koje nikud ne vode okružene su, sada, ovim pridošlicama. Otvara se prvi od teretnjaka, iz njega izleće osam malih šatlova, i svaki kreće nazad duž kolone, do još nekog od velikih teretnjaka. Šatlovi tiho čekaju pored teretnih divova, dok ostatak kolone pristiže.
     Poslednje pristiglo vozilo je maleni svemirski tegljač koji za sobom vuče neki izduženi, vitki predmet nalik na dve sklopljene japanske lepeze spojene na krajevima. Taj objekat je obmotan providnim zaštitnim omotačem od nekog vrlo tankog materijala. Osam malih, hitrih vozila počinju da plešu kao kolibri duž tog objekta, kao da ga na neki način vode, čuvaju i proveravaju njegovo zdravlje, sve to istovremeno.
     Veliki teretnjaci oblikovani poput drevnih dirižabala sad se otvaraju i otkrivaju svoju sadržinu. Većina njih nosi komade šina, naslagane u ogromne gomile. Šatlovi to istovaraju i raspoređuju u gomile, kroz mnogo kilometara prostora u produžetku oba kraja postojećih šina. Kad je istovarivanje delova šina već pri kraju, četiri šatla se približavaju boku jednog od preostalih tovarnih džinova i čekaju da se rasklope vrata tovarnog prostora. Iz unutrašnjosti teretnjaka izleće osam mašina; one, dve po dve, napadaju i pažljivo demontiraju svaki od tih šatlova i odnose delove nazad, u mrak tovarnog prostora. Nekoliko sekundi kasnije, jedan izduženi, razuđeni blok mašinerije izlazi iz velikog broda. Čim se oslobodio svoje sputanosti u teretnjaku, ovaj blok počinje da se ispruža, i najzad se pretvara u nešto nalik na radni sto dug oko jedan i po kilometar. Na svakih stotinak metara duž glavne platforme tog stola nalazi se po jedna visoko organizovana lokalna grupa komponenata.
     To je automatski višenamenski konstrukcioni sistem, jedno od tehnoloških blaga kolonista. Taj sistem se potom pokreće i dolazi na jedan kraj postojećih tračnica; oslobađa od sebe mnogobrojne daljinske manipulatore koji počinju da dovlače, iz različitih gomila, šinske delove. Zatim, na nekim mestima, spretne šake i prsti ovog bloka postavljaju šinske delove na potrebna mesta i spajaju ih atomskim zavarivanjem. Brzina rada je zapanjujuća. Za nekoliko minuta završena je montaža još kilometar i po tračnica, i veliki graditelj se pomera dalje, do sledeće gomile šinskih delova. Tračnice se izdužuju i posle nekog vremena prostiru se oko sto pedeset kilometara kroz svemir.
     Okončavši jedan posao, konstrukcioni sistem započinje svoju sledeću metamorfozu. Počinjući sa oba kraja, radni sto razdire samog sebe na komade, njegova monolitna struktura nestaje i reorganizuje se u hiljade odvojenih ali sličnih komponenata. Te male, mravolike naprave pripijaju se u skupinama uz pojedinačne segmente tračnica, pažljivo mereći sve dimenzije i proveravajući sve varove između segmenata. A tada, kao da je dat neki znak, krajevi tračnica počinje da se dižu i savijaju; dižu ih mravolike komponente. Izvijaju se šine, uvis, uvis, vukući ostatak konstrukcije za sobom, i najzad se dve duge paralelne linije pretvaraju u gigantski dvojni obruč, poluprečnika većeg od petnaest kilometara, nalik na praterski točak iz luna-parka ostavljen da lebdi u svemiru.
     Po završetku dvostrukog obruča, konstrukcioni sistem se opet rekonstituiše. Neki od novih elemenata tog sistema dohvataju onu dugu vitku stvar oblikovanu poput dve japanske lepeze sklopljene i na krajevima sastavljene, te je uspravljaju blizu dvostrukog obruča. Dužina ove stvari je (što ne iznenađuje) gotovo jednaka prečniku dvostrukog obruča. Kolibrijski zaštitnici sve vreme budno motre na ovaj proces. Onda se ta stvar dovlači u obruč i postaje mu paok, postavljen uspravno, od severa ka jugu. Neki od kolibrija izvlače tanke kablove, koji se i ne vide, i pomoću njih pričvršćuju paok, na oba kraja, za obruč. Ostala hitra mehanička bića stvaraju mrežu koja se širi oko centra i spaja veliku antenu sa istočno-zapadnom osom obruča.
     Antena, sada spojena sa svojom nosećom strukturom, počinje polako da se otvara i širi na oba svoja kraja, i na severnom i na južnom. Posmatranjem sa nešto bliže stajne tačke pokazuje se da kolibri zapravo vuku i razdvajaju tanane pojedinačne listove lepeza. Dve lepeze se šire. I najzad je čitava unutrašnjost dvostrukog obruča prekrivena kombinacijom mreže, traka, i zapanjujuće kompleksnih lokalnih mehanizama. Montaža je gotova.
     Ovaj komunikacioni kompleks sada podvrgava sebe obimnom testiranju, a graditeljska posluga stoji uokolo spremna da priskoči ako se pojavi ikakav problem. Testiranje je bilo uspešno, potvrđeno je da je stanica za upotrebu. U toku sledećih nekoliko sati falanga robotskih izaslanika iz nastanjenog dela univerzuma uspeva da sakupi sav metalni otpad koji je ležao unaokolo i da ga spakuje u jedan od ogromnih teretnjaka. Onda, isto onako brzo kako su došla, ova robotska vozila i odlaze u mrak kojim je stanica okružena ostavljajući impozantno kružno zdanje da stoji samo, kao podsetnik da u kosmosu postoji inteligencija.
     Kroz ogromni Spoljašnji omotač, sačinjen od preko dve stotine pedeset sektora od kojih svaki ima veću zapreminu nego Kolonija, razasuto je preko hiljadu sličnih pojačivača izgrađenih tokom ciklusa 446, sa ciljem da se moderne komunikacije produže do novih zona. Ovaj, sada izgrađeni pojačivač je poslednji u jednoj vrlo teškoj skupini, u području blizu Jaza. Izgradnja te skupine zastajala je nekoliko puta zbog neprihvatljivo velikog broja proizvođačkih grešaka u najbližoj velikoj fabrici, udaljenoj preko dva svetlosna miliciklusa. Posle nekoliko pokušaja da se problemi prepoznaju i otklone, fabrika je morala biti zatvorena i potom ponovo izgrađena, praktično od početka. Ukupno zakašnjenje u radu na ovom projektu iznelo je četrnaest miliciklusa, baš koliko je Savet inženjera bio i predvideo u stojoj analizi najgoreg mogućeg toka radova, koja je bila pridodata uz proklamaciju za ciklus 446.

     Dok se veliki trenutak primiče, sva normalna aktivnost u srcu Kolonije prestaje. U toku poslednjeg nanociklusa nema ni poslovnih aktivnosti ni zabava. Čak su i svemirske luke prazne. Tačno u 446,9, posle dve stotine miliciklusa debata i diskusija u Savetu vođa, biće objavljeni vladini planovi za sledeću eru; slušaće sve što raspolaže razumom u Koloniji.
     Džinovski emitor aktiviran je po planu, i proklamacija za ciklus 447 počinje da kulja iz njega brzinom od sto hiljada milijardi bitova informacije u pikociklusu. Informacije, zapravo, pristižu iz moćnog šifrovanja i stalnih unutrašnjih kontrola tačnosti. Zahvaljujući šifrovanju, jedino kolonijski prijemnici, opremljeni specijalnim algoritmima za dešifrovanje, mogu da prodru do ma kog nivoa značenja ove poruke. A zahvaljujući unutrašnjim periodičnim kontrolama konzistentnosti, koje se sprovode u svakoj etapi transmitovanja, verovatnoća da ijedna informacija bude primljena pogrešno, čak i na ogromnim udaljenostima, svedena je praktično na nulu.
     U skladu sa organizacionim i programskim principima za ovakve proklamcije, uspostavljenim u eri genija, između 371. i 406. ciklusa, prvi mikrociklus transmisije predstavlja rezime celine. Po dve stotine nanociklusa ovog rezimea posvećeno je svakoj od pet oblasti kojima Savet vođa upravlja: administraciji, informatici, komunikaciji, transportu i istraživanju. Posle planiranog prekida od četiri stotine nanociklusa, da bi se omogućila podešavanja prijemnika duž staze signala, počinje emitovanje same proklamacije za ciklus 447. Emitovanje traje i traje. Prestaje tek dvadeset mikrociklusa kasnije. Cela četiri mikrociklusa upotrebljena su za detaljno objašnjavanje glavnih projekata koji treba da budu preduzeti u tih pet oblasti. Za komitet Spoljašnjeg omotača, grupu koja upravlja ogromnim koncentričnim prostorom što predstavlja najudaljeniju zonu nad kojom Kolonisti imaju jurisdikciju, naročito je interesantan plan Istraživačkog odeljenja da se izvrši repatrijacija blizu milion živih vrsta iz zoološkog vrta broj tri u Spoljašnji omotač.
     Ovo emitovanje proklamacije, bogato informacijama koje se mogu prevesti u jezike, slike, zvuke i druge čulne utiske u skladu sa telesnim odlikama primala i u skladu sa stupnjem sofistikovanosti njihove dešifrantske opreme, jeste početak sprovođenja procesa vladanja u svakom ciklusu. Na bazi te proklamacije, regionalne uprave ili administrativna tela koja imaju podređenu jurisdikciju izvrše, tada, prilagođavanje svojih planova, da bi bili u skladu sa onim što je Savet vođa saopštio. (Ova procedura je podrobno određena u Ustavu konfederacije kolonista.)
     Emitovanje ove proklamacije kroz čitavu Koloniju obavlja se pomoću džinovskih komunikacionih stanica koje postoje duž razvijenih saobraćajnih putanja; istim načinom emitovanje zadire i u bliže delove Unutrašnjeg omotača. Te stanice zapravo su informacioni centri koji u svojim prostranim bibliotekama čuvaju sve kolonističke poruke čak stotinu ciklusa, i amplifikuju i retransmituju signale da bi ovi mogli, zahvaljujući tome, stići do sledeće stanice u lancu, udaljene oko deset svetlosnih mikrociklusa. Dekretom o granicama, u tekstu proklamacije za ciklus 416, granica Kolonije (a to znači i granica od koje počinje Unutrašnji omotač) odmaknuta je tako da su unutar granice ostale sve tačke udaljene od administrativnog centra do tri svetlosna miliciklusa. Zato je poruka morala da prođe kroz tri stotine relejnih stanica, dok je stigla do mamutskog zoološkog kompleksa koji se nalazi odmah iza te nove granice Kolonije. Kompleks je sačinjen od tri zvezde i devetnaest planeta, od čega su četiri planete veštačke.
     Komitet čuvara zoo-vrta željno očekuje proklamaciju da bi saznao kako je Savet vođa reagovao na njegovu preporuku da se zoološki kompleks proširi. Na svoje iznenađenje, saznaje da je umesto proširenja planirana još jedna repatrijacija. Jednom ranijom prilikom, u toku ciklusa 429, čuvari su predložili proširenje zoološkog vrta, da bi se izašlo na kraj sa populacionom eksplozijom uspešnog potomstva stvorenog zahvaljujući probojima u adaptivnom genetskom inženjeringu tokom ciklusa 426-428. I tada je njihov zahtev bio odbijen, a kao rešenje za populacioni problem Savet vođa je predložio repatrijaciju. Tokom ciklusa 430-436 populacija zoo-vrta održavana je putem tih regularnih transfera običnih živih vrsta na njihove provobitne planete na približno istom nivou.
     Međutim, početkom ciklusa 437, došlo je do naglog povećanja interesovanja za komparativnu biologiju. To je bilo omogućeno otkrićem pete klase živih bića. Ova nova klasa, koju je Savet biologa nazvao 'tip E', pronađena je u 28. sektoru Spoljašnjeg omotača. Kasnije ekspedicije u tu oblast pokazale su ne samo da širom sektora 28. do 33. dominira upravo tip E, nego i da je tip A takođe u iznenađujuće velikoj meri prisutan u tim istim sektorima. To je bio prvi ustanovljeni slučaj da prirodna evolucija, u ma kom sektoru, pokaže veću naklonost prema nekom drugom tipu života, a ne prema tipu A, kome su pripadali i Kolonisti i iz njih izvedene, hibridne vrste. Želja da ta neobična bića budu shvaćena dovela je do ekspedicija spasavanja ugroženih vrsta u Spoljašnjem omotaču tokom ciklusa 440 i 441, i do pravljenja, tokom ciklusa 442, nekoliko planeta čija je svrha bila da se na njima proučava ta nova forma života, tip E.
     Mnoge od tih novih vrsta bujno su uspevale u zoo-sistemu broj 3, praveći nanovo populacione i prostorne probleme Komitetu čuvara zoo-vrta. Naročito je prisutan bio nedostatak prostora, pogoršan koliko naglim razmnožavanjem živih bića tipa E, toliko i potrebom da njihove različite vrste budu razdvojene jedne od drugih. Zbog toga je na početku procesa planiranja za predstojeći ciklus 447 Komitet čuvara zoo-vrta predložio jednu malu ekspanziju zoo-kompleksa: izgradnju zoo-sistema broj 4, koji bi ceo bio posvećen raznim bićima tipa E, i energičnu kampanju da se izvrši repatrijacija svih kolonijskih i unutrašnjeomotačkih živih vrsta sa koeficijentom agresije ispod 14.
     Sada je Komitet čuvara zoo-vrta ostao gotovo ošamućen razmerama repatrijacijskog plana sadržanog u proklamaciji za ciklus 447. U žustroj stručnoj diskusiji koja je tim neočekivanim predlogom bila zapodenuta, oni snažno naglašavaju koliko je opasno vraćati spoljašnjoomotačke žive vrste na njihove prvobitne planete. Komitet donosi odluku, ali ne konačnu, da preduzme neuobičajeni korak - da podnese Savetu vođa na razmatranje svoju varijantu proklamacije. U nacrtu tog alternativnog teksta, čuvari ističu da su sa bićima tipa E izvršeni mnogi genetički eksperimenti; da su, stoga, evolucione mogućnosti novih živih vrsta nepoznate; da su u Spoljašnjem omotaču neadekvatni i kapaciteti za vršenje testova i frekvencije za nadziranje; i da još nisu pouzdano utvrđeni koeficijenti agresije za mnoge rase u tipu E.
     Međutim, pre nego što su stvarno odaslali svoju varijantu, članovi Komiteta čuvara zoo-vrta uviđaju da je, nesumnjivo, neko već morao pomenuti sve te faktore u prvobitnim debatama. Pa, zašto je onda usvojena ovakva nova politika repatrijacije? Da li je to deo nekog novog, daleko šireg plana, u kome će se posvećivati manje pažnje zoološkim informacijama uopšte? Ili je stvar čisto politička, možda u nekoj vezi sa porukom od Druge sile?

2.

     U skladu sa kolonijalnim zakonima o širenju i čuvanju važnih istorijskih informacija, emitovanje proklamacije za ciklus 447 propraćeno je zvaničnim komentarima ključnih organizacija na nivou Saveta. Za one umešane u projekat spoljašnjoomotačke repatrijacije, naročito su važni sledeći odlomci iz izveštaja Saveta inženjera:

     ... Prve repatrijacije u Spoljašnji omotač vršene su maltene improvizovano: mase živih bića jednostavno su transportovane u područje porekla ili u neku sličnu životnu okolinu u nekom od bliskih sektora. Ovo je postizano odlaskom u zoološku životnu sredinu, upotrebom trankvilizujućih sredstava da bi se bića umirila, hvatanjem trankvilizovanih bića, utovarivanjem tih bića u ogromna teretna vozila u kojima su održavani interni uslovi saglasni onima u toj životnoj sredini, i zatim puštanjem bića da se raziđu po svojim novim staništima. Ovo je uspevalo u slučajevima transfera malog broja bića na mala rastojanja. Bilo je i jeftinije. Međutim, imalo je mnoge ozbiljne slabosti zbog kojih je bilo praktično nekorisno kao dugoročna politika.
     Pre svega, ontogenetski razvoj bića bivao je procesom repatrijacije prilično narušen. Bića su bila uplašena hvatanjem, uznemirena neizbežnom stešnjenošću tokom tranzita, i na odredištima bi uznemirile čak i vrlo male razlike u odnosu na njihova ranija staništa. U svom pamćenju, čak i posle elektronskog čišćenja, bića su zadržavala intezivno osećanje gubitka koje im je remetilo proces prilagođanjva. Sticaj svih ovih elemenata vodio je do primetnog filogenetskog povećanja koeficijenta agresije, koji se potom, kod nekih vrsta, nije bitnije smanjivao tokom sledećih deset ili petnaest generacija...
     ... Sa tačke gledišta konstrukcije svemirskih brodova, zbog masovnosti i daljine nije bilo moguće povesti sazrele primerke; ovo je bilo jasno mnogo pre nego što su biološki problemi, i problemi razvoja, temeljito shvaćeni. Kad je u proklamaciji za ciklus 432 zatraženo pojačanje repatrijacije u koloniji i Unutrašnjem omotaču, u Savetu inženjera došlo je do izvesne panike, jer se pomislilo da bi mogla zatrebati vozila maltene planetarnih dimenzija. Srećom, komiteti za biološki inženjering i za višu robotiku predložili su da se ubuduće transferi vrše korišćenjem zigota u hibernisanom stanju, uz upotrebu robota koji bi služili kao zoo-nadzornici.
     U prvi mah je bilo izvesnih problema sa zigotskom tehnikom, ali je ona kasnije usavršena, bar do neke mere, i bar za tipove A i B koji su u Koloniji bili toliko premoćni. U poslednjih deset ciklusa procenat uspešno izvršenih repatrijacija bio je veoma visok, čak i za teže tipove, C i D. Međutim, nije trebalo očekivati toliko uspeha prilikom primene proklamacije za ciklus 447. Ne samo što su neke od ciljnih životnih formi predstavljale najnovije i najmanje shvaćene u zoo-kompleksu, nego će se i repatrirati, u mnogim slučajevima, u daleke, slabo ispitane biološke okoline gde se monitorisanje vrši retko, u nekim slučajevima čak samo jednom u svakih tri ili četiri stotine miliciklusa. Neke od naprednijih rasa tipa E imaju životni vek zapanjujuće kratak za inteligenciju, čak samo pet ili šest miliciklusa, što znači da između dve kontrole razvoja događaja može proći pedeset, pa i stotinu generacija...
     .... Ali, sve u svemu, bio je to za inženjerstvo veličanstveni izazov. Na svom putu mnoga vozila za prenos ovih bića moraće sasvim da se odvoje od standardne transportne infrastrukture i, prema tome, moraće da imaju sposobnost da samostalno nalaze i sirovine za svoje potrebe. Možda će na odredišnim svetovima biti zatečeni izmenjeni uslovi, što znači da je u konstruisanju vozila bitno postići adaptabilnost i sposobnost obrade novih informacija. Zbog dugotrajnosti letova, u elektronskim komponentama biće i više kvarova, što znači da se moraju razviti i isprobati sasvim posebni sistemi za vršenje popravki...

     I odlomci iz izveštaja Saveta istoričara:

     Korisno je započeti ovaj naš pretežno negativni komentar o spoljnoomotačkom repatrijacijskom planu podsećanjem svih Kolonista da naš Savet, u poređenju sa svim ostalim savetima u sastavu Direktorijuma, ima u svom sastavu najstariju kontinuirano aktivnu skupinu inteligentnih bića. Dva pripadnika naše skupine neposredno pamte eru genija, zahvaljujući mnogogeneracijskom biološkom osvežavanju. Otud je prirodno da je naš pristup svakom predloženom projektu sledeći: oceniti njegovu valjanost s aspekta njegove uloge u opštoj evolucije i/ili strategije našeg društva. Nije nam želja da suzbijamo mladalačko oduševljenje koje ustrepti pred izgledima da se stekne novo znanje ili izvede neka velika avantura; želja nam je, zapravo, da u sve poduhvate Kolonije unesemo osećaj perspektive, i da odmerimo kakve će biti buduće posledice svake zapažene promene u bazičnoj politici...
     ... Predloženi plan repatrijacije znači još jedan korak unapred u opasnoj gluposti nesputanog ekspanzionizma započetog, prema našem mišljenju, Dekretom o granicama u proklamaciji za ciklus 416. Umesto da diskutujemo o pojedinostima predloženog plana bez osvrtanja na njegov istorijski kontekst (odlični opisi elemenata tog plana dati su u izveštaju Saveta inženjera - a neki od značajnih kratkoročnih rizika navedeni su u raportu Saveta biologa), želimo da ocrtamo rizičnost ovog plana tako što ćemo ga uključiti u našu široku osudu čitave jedne kategorije avantura izazvanih Dekretom o granicama...
     ... Opravdanja za ekspanzionizam, spolja gledano, uvek zvuče dobro. Zastupnici ekspanzionizma ističu da nove informacije, stečene izvan uobičajenog toka događaja, dovode do socijalnih promena; da je bitan cilj širenja granica upravo sticanje novog znanja; i da promene perspektive, koje nastaju zbog 'novog gledanja na univerzum', vode ka kvalitetnom i redovnom preispitivanju naše kulture.
     Istorijsko iskustvo najčešće, u širokom smislu reči, daje za pravo tim zagovornicima ekspanzije, te nema sumnje da su zbog toga sa toliko entuzijazma podržali i ovaj sadašnji predlog o repatrijaciji, i niz ranijih istraživačkih aktivnosti. Međutim, postoje granice i blagodetima koje pritiču od novog znanja, naročito ako istraživanja na granicama otkriju činjenice koje su ili neprijateljske prema fundamentalnoj strukturi društva, ili neshvatljive čak i za najučenije skupine u tom društvu. U tim slučajevima, difuzija novih informacija kroz društvo dovodi ne do bogaćenja i uzdizanja, nego do remećenja društva i potkopavanja bezbednosti uspostavljenih institucija.
     Savršen primer onoga što se dešava kad ekspanzionizam bude nesuzdržano prigrljen možemo videti u događajima iz poslednjih trideset ciklusa, koji su doveli do prijema poruke od Druge sile sredinom 444. ciklusa. Dekret o granicama izazvao je započinjanje ovog procesa tako što je, efektivno, dao kolonistima novi jurisdikcioni domen. Stara centralna Kolonija nije imala nikakvu čvrsto određenu granicu. Udaljenost na kojoj su preduzimani značajni razvojni projekti iznosila je samo dva svetlosna miliciklusa od administrativnog centra. Najudaljenija stalna stanica bila je u to doba udaljena samo deset svetlosnih miliciklusa. Dekret za ciklus 416 trebalo je da unese red u okolne prostore vasione, stvorivši četiri koncentrična sveta i šireći samu centralnu Koloniju do radijusa od tri svetlosna miliciklusa. Stvorene su i tri tačno određene zone, nazvane omotačima, pri čemu je određeno da Spoljašnji omotač bude celokupna oblast između dvanaest i dvadeset četiri svetlosna miliciklusa udaljenosti od administrativnog centra.
     Ovaj Spoljašnji omotač sadržao je pedeset hiljada neistraženih zvezdanih sistema, a njegova zapremina bila je hiljadu puta veća od zapremine stare centralne Kolonije. Tokom razdoblja između ciklusa 425 i 430, gotovo polovina krupnih inicijativa izražavanih u ciklusnim proklamacijama bile su, na ovaj ili onaj način, u vezi sa istraživanjem Spoljašnjeg omotača. (Trebalo bi istaći da je tokom tih pet ciklusa bilo i dokumentovanih tvrdnji da takva ubrzana ekspanzija naše baze znanja može imati nepredviđene posledice, ali su nosioci ovih upozorenja, tada nazivani 'negativistima', nadvikani kolektivnom fascinacijom koja je postojala u vezi sa istraživačkom zahuktalošću.) A tada je, u toku ciklusa 433, naša nova klasa interstelarnih robota, konstruisana radi proučavanja i kategorizovanja mnogobrojnih svetova Spoljašnjeg omotača, naišla na jedan veliki, uspavani svemirski brod nepoznatog porekla. Pomna ispitivanja na licu mesta nisu uspela da povežu tehnologiju ovog broda sa tehnološkom bazom ma koje znane kosmoploveće rase.
     Ne obazirući se na sugestije mnogih komiteta da treba biti oprezan, Savet vođa je naredio da se zagonetni svemirski brod odvuče do jednog od razvijenih gradova u Unutrašnjem omotaču. Tamo je stavljen na uvid posmatračima i podrobno proučen, pri čemu je potvrđena tačnost prvobitnog zaključka robota. Brod nije doplovio ni sa jednog mesta unutar Kolonije. Savet inženjera je stoga zaključio da su tehnološke moći tih graditelja bile na nivou približno jednakom onome na kome su Kolonisti bili početkom Ere genija. Ali kada je bio proizveden? I odakle je došao? I najvažnije, ko ga je napravio?
     Svojom odlukom da se taj mrtvi kosmoplov vrati u civilizaciju Savet vođa je, u osnovi, obezbedio da uznemirujuće pitanje njegovog porekla ostane u središtu pažnje Kolonista. Ova nesuzdržana jurnjava za svim i svakojakim informacijama opet je povela našu kulturu u pravcu destabilizacije. Kroz čitavo društvo proširilo se mnoštvo glasina koje su predstavljale pokušaje da se odgovori na neodgovorena a uznemirujuća pitanja u vezi sa tim svemirskim vozilom. Preovladavalo je mišljenje da je to neki od kolonijalnih prototipova, ali da je nekim slučajem izostavljen iz zvanične Enciklopedije svemirskih vozila. Ovo mišljenje bilo je u skladu i sa opštom težnjom kolonista da veruju kako su obdareni urođenom superiornošću u odnosu na sve druge forme života.
     Možda je tada bilo moguće pustiti da se sumnje i strahovi nastali oko tog kosmoplova smanje do nule, ali Savet vođa je oživeo kolektivnu brižnost tako što je, u proklamaciji za ciklus 434, saopštio da će najveći novi projekat Kolonije biti konstruisanje i raspoređivanje jedne nove generacije prijemnih antena u Spoljašnjem omotaču. Njihova svrha bila je: uhvatiti i dekodirati ma kakvu smislenu radio-poruku koja eventualno dopre iz Jaza. Ovo je, pak, značilo jasan nagoveštaj da je rukovodstvo uvereno da je taj tihi kosmoplov ekstrakolonijalnog porekla.
     Tokom ciklusa 435 i 436 Kolonija se teturala pod sve novim i novim talasima uznemirujućih informacija. Najpre je javnosti prerano dozvoljeno da sazna da je već dešifrovano mnogo ekstrakolonijalnih poruka. Pošto je ovo saznanje procurilo, nabujale su glasine o tobožnjem postojanju mnogih Sila u našoj galaksiji, pri čemu su navodno neke bile na daleko višem stupnju evolucije nego mi. Čitavih pola ciklusa ova zastrašujuća ideja se vrzmala po javnosti, a onda je Savet astronoma, reagujući na to obilje poluistina, konačno saopštio da sve te poruke, sem nekoliko, mogu biti pripisane samo jednoj velikoj sili, naime, Drugoj sili, i da je središte aktivnosti Druge sile, po svoj prilici, udaljeno oko dve stotine svetlosnih miliciklusa. Ubrzo posle ovoga, u svom sledećem zaprepašćujućem saopštenju, Savet astronoma je nedvosmisleno izneo da su neke od poruka Druge sile stizale iz emitora međusobno udaljenih i do sto pedeset svetlosnih miliciklusa, dakle tri puta više od celokupnog jurisdikcionog prečnika Kolonije!
     Između ciklusa 438 i trenutka prijema poruke Druge sile, Savet vođa se oglušivao o mišljenja da bi trebalo da Kolonija pažljivo štedi svoje resurse, dok se budu proučavale posledice otkrivanja tuđinskog svemirskog plovila. Doduše, otpočeti su hitni programi u oblasti usavršenog šifrovanja, prvenstveno radi toga da se umire strahovanja da Druga sila možda prati sve naše emisije. Ova akcija bila je široko pozdravljena kao korak u dobrom pravcu. Međutim, u isto vreme i istraživanje prostranstava Spoljašnjeg omotača bilo je pojačano, što je dovelo do otkrivanja živih bića novog tipa, tipa E, i do kasnijih slabo prikrivenih hvatanja izvesnog broja pripadnika ugroženih vrsta. Zanemarivane su, sve sugestije da bi se trebalo povući u čvršće bedeme i usporiti program istraživanja. Tokom ciklusa 442 zoološki kompleks je čak proizveo nekoliko veštačkih planeta, samo da bi na njima podvrgavao žive vrste tipa E raznim eksperimentima u vezi sa genetskim mogućnostima.
     Onda je stigla poruka Druge sile. Tako jednostavna, tako direktna, tako užasavajuća. Bila je šifrovana našim najusavršenijim kodnim algoritmom. U njoj se potvrđivalo da su dve sile svesne jedna druge, i predlogalo započinjanje bilateralnih komunikacija. Kraj poruke...
     ... Nije nikakav strah od Druge sile, niti neprijateljstvo prema njoj, naš razlog da se protivimo daljem istraživanju Spoljašnjeg omotača. Naprotiv. Mi, kao istoričari, smatramo da su strahovi začeti u vezi sa mogućom agresivnošću Druge sile neosnovani. Niz studija je pokazao da postoji velika pozitivna korelacija između visokog koeficijenta agresivnosti i nemoći da se evoluira u društvu sa horizontom širim od jednog solarnog sistema. Zapravo, šansa da društvo napredno poput našeg zadrži agresivnost i teritorijalnost kao konstituente svoje ukupne fiziološke strukture potpuno je zanemarljiva.
     Ipak, događaji tako monumentalni kao što je prijem poruke od Druge sile zahtevaju razmišljanje i sintezu, a ne dodatne istraživačke aktivnosti. Trebalo bi da koristimo svoje resurse da proučimo i shvatimo celokupni raspon posledica što će u našem društvu nastati zbog prijema poruke Druge sile, a ne da resurse rasipamo na odvažne planove repatrijacije. Ovo je pitanje prioriteta; i još jednom, zastupnici ekspanzionizma, tvrdeći da su nove informacije i novi tehnološki razvoj važniji nego stabilnost našeg društva, ostaju slepi za ponore prema kojima njihovi napori mogu odvesti...

Četvrti deo: PETAK

1.

     Nik Vilijems se probudio u pet ujutro i nije više mogao da zaspi. Mozak mu je već radio punom parom: jurio je, stalno iznova, preko događaja od prethodnog dana i preko mogućih događaja u predstojećem danu. Isto tako osećao se često u srednjoj školi u Virdžiniji, i samo po nemi put na Harvardu, obično pred velika plivačka takmičenja. Kad mu je sistem bio previše uzbuđen, mozak je odbijao da se isključi u dovoljnoj meri da bi san bio moguć.
     Ležao je još skoro čitav sat u krevetu, naizmenično pokušavajući da opet navede sebe da usni, i prepuštajući se maštanju o tome da je pronađeni predmet samo prva stavka u ogromnoj hrpi blaga. Nik je voleo da fantazira. Uvek mu je bilo lako da zamisli, u mašti, sve one scene iz romana koje je toliko voleo da čita. Sad je za trenutak zamislio naslove u Majami Heraldu u kojima se objavljuje da je on, Nik, otkrio gomilu potopljenog blaga blizu obale Ki Vesta.
     Oko šest ujutro Nik konačno odustade od pokušaja da zaspi, i ustade iz kreveta. Sportska torbica ležala je pokraj ormana za odeću. On izvuče zlatni trozubac da ga pogleda, baš kao što je tokom protekle noći činio već nekoliko puta. Ama, šta ova stvar predstavlja? zapita se još jednom. Morala je imati neku praktičnu svrhu, jer je bila previše prokleto ružna da bi bila ukrasna. On odmahnu glavom. Amanda će znati. Ako mi iko može reći kakvog je porekla ovaj predmet, ona može.
     Nik pređe preko spavaće sobe do kliznih staklenih vrata i razmače zavese. Bližio se izlazak sunca... Nik kroz vrata ugleda maleni balkon, a s druge strane balkona plažu i okean. Nik je bio vlasnik ovog stana na trećem spratu ove zgrade, odakle je imao slobodan pogled ka mirnim morskim talasima. Iznad vode su u elegantnoj formaciji letela dva smeđa pelikana, vrebajući priliku da se sjure u vodu i zgrabe neku nesmotrenuu ribu koja je doplivala preblizu površini. Nik vide i jedan par sedamdesetih godina: hodali su polako duž plaže, držali se za ruke i tiho pričali. Nekoliko puta žena se odvojila da uzme školjku ili dve i stavi u torbicu sa zipom.
     Nik se okrete od staklenih vrata i dohvati farmerke koje je prethodne večeri bacio na pod. Navukavši ih preko gaća, on ode u dnevnu sobu, noseći torbu sa trozupcem. Pažljivo je stavio taj zlatni predmet na sto gde ga je mogao proučavati, a onda se vratio u otvorenu kuhinju da uključi mašinu za kafu i radio.
     Nikova dnevna soba nimalo se nije razlikovala, ako se izuzmu knjige, od stotina stanova u oblaskim suvlasničkim kućama u Floridi. Kauč i stolica za ležanje - udobni, svetlih boja, sa dve-tri zelene grane paprati ubačene u dekorativnu šaru. Zidovi su bili prazni, izuzimajući dve male slike vodenih ptica koje stoje na praznoj plaži. Ćilim i zavese bili su svetle bež boje; duga staklena vrata koja se mogu odgurnuti da kliznu u stranu a kad se prođe kroz njih, balkončić sa garniturom od trske.
     Jedino su knjige davale ovom apartmanu neku individualnost. Uz zid, nasuprot kauča, između spavaće i dnevne sobe, stajala je velika drvena polica za knjige. Protezala se gotovo čitavom dužinom, od klizećih staklenih vrata ispred balkona do vrata spavaće sobe. Iako je stan kao celina bio uglavnom u neredu (novine i sportski časopisi rasuti po kafe-stočiću, odeća i peškiri na podu u spavaćoj sobi i u kupatilu, prljavi sudovi u sudoperi, mašina za pranje sudova otvorena i napola puna sudova), videlo se da je polica sa knjigama dobro održavana. Na četiri duge daske moralo je biti četiri do pet stotina knjiga; sve su bile sa mekim koricama, gotovo sve romani, i sve pažljivo razvrstane u kategorije.
     Ispred svake grupe knjiga nalazio se po jedan listić, zalepljen za dasku samolepljivom trakom, sa natpisom o kojoj je kategoriji reč. U četvrtak je Nik bio završio čitanje romana Navijačeve beleške, još na brodu, i tu knjigu je već bio vratio na njeno pravo mesto na polici (kategorija: 'američki, 20. vek, A-G') uz desetak ili petnaest knjiga Vilijema Foknera. Onda je odabrao, za čitanje u krevetu, francuski roman iz devetnaestog veka, Madam Bovari, od Gistava Flobera. Nik je ranije, tokom svoje prve godine na Harvardu, već čitao tu knjigu, ali tada nije mnogo razmišljao o njoj. Međutim, nedavno je, na svoje iznenađenje, našao tu knjigu na nekoliko spiskova deset najboljih romana svih vremena. I to često pri vrhu liste, uz remek-dela kao što je Zločin i kazna Dostojevskog. Hmm. Možda sam pri prvom čitanju nešto propustio, rekao je on sebi prethodne noći, i onda odlučio da knjigu ponovo pročita.
     Ali dok je čitao, Nik nije bio u stanju da se usredsredi na veličanstveno podroban opis života u francuskoj provinciji pre sto pedeset godina. Pratio je priču o lepotici Emi Bovari, ženi koja se zbog umrtvljujuće monotonije svog života upustila u veze koje su najzad izazvale skandal u njenom selu, ali uzbuđenja njegovog sopstvenog života su mu se, za promenu, nametala jače. Nije uspevao da lebdi u romanu. Njegove misli neprestano su se vraćale mogućnostima koje je nudio zlatni predmet u sportskoj torbi.
     Pijući jutarnju kafu, prevrtao je taj predmet po rukama. Onda mu nešto pade na um. Otišavši do svoje druge spavaće sobe, naspram kuhinje, pokraj sobe za pranje veša, on otvori vrata jednog plakara. Glavninu ovog plakara koristio je kao ostavu. U jednom uglu plakara bile su četiri ogromne kartonske kutije pune raznih koještarija koje je Nik dovukao sa sobom pre sedam godina, kad je kupio ovaj stan. Od toga dana, pa sve do danas, nije ih otvorio ni jedan jedini put. Ali pamtio je da se u jednoj od tih kutija nalazi hrpa fotografija raznih predmeta koje su izneli sa Santa Rose. Ako pogledam te slike, pomisli on trudeći se da u slabo osvetljenom plakaru nađe pravu kutiju, možda ću videti nešto slično ovoj stvari.
     Najzad pronađe pravu kutiju i izvuče je na sredinu dnevne sobe. Možda je sadržina kutije bila nekada, davno, dobro sređena; unutra su i sad postojale fascikle od kartona u boji, sa etiketama koje su označavale šta se u kojoj nalazi. Ali iz tih fascikli su u međuvremenu poispadale gotovo sve hartije, fotografije i isečci iz novina, i sve je sada ležalo pomešano i nagomilano u kutiji. Nik pruži ruku i izvuče jedan isečak iz Majami Heralda, požuteo od starosti, iz pretrpanog ugla kutije. Bila je to fotografija sa naslovne strane; na njoj je bilo petoro ljudi, uključujući i Nika.
     Zastao je, gledajući sliku i natpis ispod nje. Zar je zaista toliko vremena prošlo? zapita se on. Test je identifikovao tih pet osoba na slici kao posadu Neptuna, broda za ronilačke i imovinsko-spasilačke poslove. Neptun je, pisalo je, pronašao u Meksičkom zalivu, oko dvadeset četiri kilometra severno od ostrva Draj Tortugas, olupinu starog španskog broda Santa Rosa. Zlatni i srebrni predmeti u vrednosti od preko dva miliona dolara izvađeni su iz olupine i na slici su se videli nagomilani pred srećnom, nasmešenom posadom. A to su, s leva na desno, bili: Greta Erhard, Džejk Luis, Homer Ešford, Elen Ešford, i Nik Vilijems.
     To je bilo pre nego što su počeli da jedu, pomisli Nik. Elen je jela zbog Grete, jer je tako imala, u svojoj svesti, izgovor za ono što se dešavalo sa Homerom. A Homer je jeo jer je imao dovoljno para za to. Tako on postupa i u svakom drugom pogledu. Neke ljude spasava samo postojanje nametnutih ograničenja. Daj im slobodu i oni će poblesaviti.
     Nik poče da rije dublje po kutiji, tražeći komplet od dvadesetak fotografija na kojima je bila prikazana većina predmeta izvađenih sa Santa Rose. Posle nekog vremena poče da ih pronalazi, ali u skupinama od po četiri-pet, u raznim delovima hrpe, koja je već postajala beznadežna, na dnu kutije. Kad god bi našao još neku, izvukao bi je, pomno razgledao, a onda odmahnuo glavom da bi naznačio da onaj zlatni trozubac uopšte ne liči na predmete sa Santa Rose.
     Na dnu kutije Nik nađe jednu žutu fasciklu pažljivo stegnutu gumicom. Pomislivši da bi tu mogao biti ostatak slika sa Santa Rose, Nik žurno izvuče fasciklu i otvori je. Slika veličine dvadeset sa dvadeset devet centimetara, na kojoj se videla divna žena u ranim tridesetim, iskliznu i pade na pod dnevne sobe. Za slikom, kaskada kartica, beležaka rukom pisanih, nekoliko pisama u kovertama, i oko dvadeset listova za pisaću mašinu, iskucanih dvostrukim proredom. Nik uzdahnu. Kako je samo bilo moguće da ovu fasciklu nije prepoznao?
     Žena na tom portretu imala je dugu crnu sa malim šatiranu kosu. Na sebi je imala tamnocrvenu pamučnu bluzu, sa malim okruglim izrezom, dovoljnim da se vidi trostruka niska bisera odmah pod vratom. Plavim mastilom koje je bilo u kontrastu sa crvenilom bluze, neko je napisao divnim rukopisom, očito umetničkom rukom: 'Mon Cher - Je t'aime, Monique' preko donjeg desnog ugla fotografije.
     Nik kleknu da skupi prosutu sadržinu te fascikle. Potom se još jednom pažljivo zagleda u portret; prisetivši se koliko lepa je nekad bila, njegovo srce preskoči nekoliko otkucaja. Zatim poče da slaže otkucane stranice. Na vrhu jedne od tih stranica bilo je otkucano, samo velikim slovima 'MONIK', a ispod toga: 'napisao Nikolas C. Vilijems'. On poče da čita.
     'Nepredvidljivost života, to je ono što je u životu čudesno. Život svakoga od nas menjaju stvari koje nikako nismo mogli predvideti. Svakog jutra izađemo kroz vrata, da pođemo na posao ili na čas, ili čak u piljarnicu, i u devedeset devet odsto slučajeva ne desi nam se ništa što ćemo pamtiti makar i mesec dana. To su dani kad naše živote nosi banalost življenja, dani u dosadnim osnovnim kadencama svakidašnjice. Živimo za onaj drugi dan, onaj magičan.
     A kad taj magični dan dođe, naš karakter dobija jasnije crte, počnemo da rastemo ubrzano, prelazimo u druga emotivna stanja. Ponekad, možda jednom u životu, doživimo niz takvih magičnih dana; oni nam se događaju uzastopno, i budu tako puni života, promena i izazova, da pod uticajem tog iskustva doživimo potpunu promenu, a naša duša ispuni se radošću bez granica. Dok to traje, često nas zahvata osećanje divljenja pred jednostavnom, ali neverovatnom i čudesnom činjenicom da smo živi. Ovo je priča o jednom takvom magičnom razdoblju.
     Počinjalo je proleće u Fort Loderdejlu. Za nas u Harvardu sezona plivanja bila je upravo završena, i ujak mi je ponudio, kao poklon za dvadeset prvi rođendan, mogućnost da koristim njegov etažni stan na Floridi dve nedelje, da bih se opustio posle dvostrukog napora: studiranja i treniranja plivanja...'
     Nik već skoro deset godina nije video te stranice. Dok je čitao prve pasuse, živo se setio sa kakvim oduševljenjem su pisani. Bilo je to dve noći pre dotične zabave. Ona je te večeri otišla na neki svečani skup, najavila je da će ostati nešto duže i da će doći tek ujutro. Nisam mogao da zaspim. To je bila prva noć bez nje te nedelje. Na trenutak, on prekide čitanje; u njemu su se uzburkala stara osećanja, izazivajući vrtoglavicu i blagu mučninu u stomaku. Zatim ponovo pročita prvi pasus. Bilo je to, takođe, vreme pre bola. Pre neverovatnog, bogomprokletog bola.
     Već skoro pola sata sa radija je dopirala muzika. Nik ju je čuo, bio je svestan njenog prisustva, ali samo kao zvučne pozadine, ne znajući koje su to pojedinačne pesme. A sad, upravo kad su njegove uspomene na Monik bile najdirljivije, 'klasična rok-en-rol stanica, WMIM, 99,9 na vašoj FM skali' iz Majamija poče da emituje uznemiravajuću pesmu Sindi Loper iz 1984. godine, 'Iznova i iznova'. Njemu se, čak, učini da se jačina muzike povećala, tako da je morao da sedne i uhvati dah. Do te pesme, mogao je nekako ovladati svojim uspomenama na Monik. Ali ta pesma, koju je puštao na kasetašu u svojim kolima gotovo svake večeri dok se vozio od Fort Loderdejla do Palm Biča da bi video Monik, na neki je način sadržavala u sebi svu onu mladalačku zaljubljenost, radost, strah i gnev kojima je ta veza bila obeležena. Nika to konačno svlada. Dok je, sedeći na kauču, slušao pesmu, u njegove oči navreše vruće suze i potekoše mu polako niz obraze.
     '... Ležim u krevetu, čujem kucanje sata, i mislim o tebi... U krugove uhvaćena, zbrka nije ništa novo... Prisećanje, tople noći, gotovo sasvim iza mene... Pun kofer uspomena... iznova i iznova.'

2.

     'Kažeš uspori, i ja zaostanem... Odmotava se druga kazaljka...' Brenda se nagnu i utiša kasetaš. "To sam ja, gospodine Stabs, časna reč. Brenda Goldfajn. Zar me ne prepoznajete?" Vikala je na starca u plavoj uniformi koji je sedeo na okrugloj stoličici u maloj okrugloj kuli nasred druma. "A pozadi, kevo, sedi Tereza Silver. Ne oseća se baš dobro. Hajde, otvorite kapiju i propustite nas."
     Stražar siđe sa svoje stoličice i polako izađe pred Nikov stari pontijak. U jednu beležnicu zapisa broj automobila, a onda zaobiđe auto i priđe Brendinom prozoru. "Ovog puta neka ti bude, Brenda, ali ovo nije po propisu. Svi posetioci koji u Vindzor Kouv dolaze posle deset sati uveče moraju imati dozvolu dobijenu unapred."
     Stražar najzad diže kapiju i Nik potera svoja kola opet napred. "Čiča stvarno tupi", dobaci Brenda Niku, mljackajući žvakom dok je govorila. "Zaboga, k'o da je on vlasnik jedne od kuća il' tako nešto." Nik je već ranije čuo za Vindzor Kouv. Tačnije, čitao je o tom mestu. Jednom prilikom, kad je bio gost u kući svog ujaka u gradu Potomak, u Merilendu, na stolu se našao primerak časopisa Grad i selo, i u njemu je Nik čitao o 'elegantnom načinu života u Vindzor Kouvu'. Sada, dok se vozio pored imanja u tom, najelitnijem delu Palm Biča, bio je obuzet strahopoštovanjem pred ogromnošću napadno ispoljavanih ličnih bogatstava.
     "Ono tamo, to je Terezina kuća." Brenda pokaza ka jednoj kući kolonijalnog stila, povučenoj od druma oko stotinu metara. Nik zaokrete na dugi polukružni prilazni put i zaustavi kola pred pešačkom stazom koja je vodila ka prednjoj strani kuće. Bilo je to impozantno zdanje. Kapija - visoka čitava dva sprata, okružena sa šest belih stubova od po sedam metara visine; raskošna, u gornjem delu izvijena u polukružni luk pod odgovarajućim svodom i napravljena u vidu staklenog vitraža na kome se videla bela čaplja u letu naspram plavog neba ispunjenog runastim oblacima.
     Brenda pogleda u zadnji deo automobila, gde je njena prijateljica ležala u nesvesti. "Čuj, bolje da ja ovo sredim. Idem gore da popričam sa gospođom Silver da joj objasnim šta je bilo i tako to. Inače bi se ti mogao naći u dobikim govnima. Ona poneki put prosto nema strpljenja da sasluša u čemu je stvar."
     Dok je Brenda stigla do ulaznih vrata, sa namerom da pozvoni, ona su počela da se otvaraju. Na njima je čekala jedna žena privlačnog izgleda, u crvenoj svilenoj bluzi i elegantnim crnim pantalonama. Nik zaključi da ju je, verovatno, onaj stražar u međuvremenu pozvao. Nije dobro čuo razgovor, ali video je da Terezina majka postavlja pitanja. Posle dva-tri minuta, Brenda i ta žena priđoše kolima. "Nisi mi rekla da je ona još u nesvesti", začu Nik reči izgovorene iznenađujuće promuklim glasom. Izgovor je takođe bio malo neobičan, možda evropski. "Znaš, Brenda, ovo je apsolutno poslednji put da je puštam da igde ide sa tobom. Ti nju jednostavno ne možeš da kontrolišeš. Nisam sigurna ni da pokušavaš." U glasu se osećala ljutnja, ali ne i želja za svađom.
     Nik otvori vrata i izađe iz kola. "Ovo je momak o kome sam vam pričala, gospođo Silver", reče Brenda. "Da nije bilo njega, možda bi Tereza još ležala na plaži."
     Gospođa Silver pruži ruku. Nik je prihvati, osećajući se pomalo nelagodno. Nije znao kako da se rukuje sa ženom. "Koliko shvatam, vaš sam dužnik, mladi čoveče", reče gospođa Silver otmeno. "Brenda mi kaže da ste vi spasli Terezu od svakojakih užasa." Svetlost uličnih lampi igrala je svoje igre na njenom izvajanom licu. Šaka joj je bila meka, senzualna. Nik oseti samo trag nekog egzotičnog parfema. Njen pogled bio je uperen pravo u njegove oči, netremice, znatiželjno.
     "Da, gospođo", reče Nik nespretno. "Mislim, ovaj, previše je popila, a sem toga, smatrao sam da je ta gomila tinejdžera, sa kojima je bila, malčice razuzdana." Zastao je. Ona ga je još gledala i odmeravala. Počeo je da se oseća nelagodno, mada nije znao zašto. "Neko joj je morao pomoći, a ja sam se zatekao tamo..." On zaćuta.
     Gospođa Silver mu se opet zahvali, pa se okrenu ka Brendi. "Majka te očekuje, draga moja. Ostaćemo ovde, napolju, dok ti ne stigneš do svoje kuće. Kad stigneš, daj nam signal farovima." Činilo se da je Brenda srećna što je ovako lako uspela da se izvuče. Ona odskakuta u noć, prema najbližoj, oko stotinu metara udaljenoj kući.
     Ćutali su neko vreme, gledajući kako ta šesnaestogodišnja devojka nestaje u noći, a onda Nik uhvati sebe kako krišom baca poglede prema profilu gospođe Silver. Postao je, međutim, još nervozniji čim je uvideo kakva je bila priroda njegovih osećanja. Isuse, baš je lepa. I mlada. Kako je moguće da je Terezina majka? Dok se rvao sa gomilom raznorodnih misli, on u daljini ugleda treptanje dva svetla.
     "Dobro je", reče gospođa Silver okrenuvši se ka Niku, sa osmehom. "Brenda je stigla kući. Sad možemo da se pobrinemo oko Tereze." Na trenutak zastade, pa se nasmeja. "Oh, umalo da zaboravim. Nismo se formalno upoznali. Ja sam Terezina majka, Monika Silver."
     "Ja sam Nik Vilijems", odvrati on. Opet su ga fiksirale njene tamne oči. U jednom trenutku bila je vila, u sledećem zavodnica, u trećem pristojna žena iz društva Palm Biča. Ili se sve to samo Niku pričinjavalo? Nije joj više mogao uzvraćati pogled. On skrenu pogled i istovremeno oseti crvenilo u obrazima.
     "Morao sam da je nosim od plaže do parkinga" reče Nik naglo, a onda priđe zadnjim vratima svojih kola i otvori ih. Tinejdžerka koja je bila na njih naslonjena klonu, zamalo ispavši iz vozila; posle toga, ostade nepomična. On dohvati Terezu i prebaci je preko ramena. "I zato mi ni sad nije teško da je ponesem. Već sam se navikao."
     Ćutke su išli stazom prema kući. Monika Silver bila je nekoliko koraka ispred Nika. Posmatrao je taj njen hod. Kretala se bez napora, kao plesačica, držanje joj je bilo gotovo savršeno. Njena crna kosa bila je podignuta u pundžu na potiljku. Mora biti da je veoma duga, pomisli on oduševljeno, zamišljajući kako bi ta kosa izgledala kad bi bila raspuštena niz njena lepa leđa.
     Bilo je toplo, vlažno palmbičovsko veče. Nik se oznojio dok je stigao do ulaznih vrata. "Da li biste mi mogli učiniti još jednu uslugu, Nik?" upita gospođa Silver. "Da li biste je mogli odneti gore, do njene sobe. Moj muž nije kod kuće, a sva posluga je otišla na spavanje. A nemam baš utisak da će se ona sabrati dovoljno da bi se popela uz stepenice, čak i uz moju pomoć, u bliskoj budućnosti."
     Nik ponese Terezu, sledećui uputstva gospođe Silver kroz atrij, pa kroz dnevnu sobu, prilaznim stepenicama do odmorišta, zatim uz levi krak stepeništa do prvog sprata, i najzad u Terezinu spavaću sobu. Soba je bila ogromna. U svojoj sobi Tereza je imala kraljevski krevet sa četiri stuba, džinovski televizor, čitav jedan orman pun video-kaseta i audio sistem kojim bi se mogla ponositi svaka rok-en-rol grupa. Posteri i slike Brusa Springstina bili su posvuda. Nik nežno položi Terezu na krevet. Ona progunđa kratko 'Hvala', što mu kaza da je bar polusvesna. Njena majka se naže nad nju i poljubi je.
     Nik ostavi njih dve u sobi i siđe u dnevnu sobu. Nije mogao poverovati da neko stanuje u ovakvoj kući. Pa, sama ta dnevna soba bila je veća nego ona kuća u Folz Čerču, u kojoj je Nik odrastao. On poče da luta po sobi. Na zidovima originali umetničkih slika, sa plafona vise lusteri od kristala, na stolovima, i u svakom kutku, razni umetnički predmeti i lepe sitnice. Sve je to za Nika bilo previše. Bio je preneražen.
     Osetivši ruku na svom ramenu, on nehotice poskoči. Monika Silver ga ukori. "Zaboga, al' ste plašljivi. To sam samo ja." On se okrete da je pogleda. Da li mu se to samo činilo, ili je ona nekako uspela i da se očešlja, i da nabaci novu šminku, tokom ovih nekoliko sekundi njihove razdvojenosti? Sad ju je, po prvi put, video u punoj svetlosti. Bila je najlepša žena koju je ikad dotad video. On ostade bez daha, i u glavi poče da mu se vrti. Dok su bili napolju, nije mogao jasno da vidi njenu kožu, ali sada uhvati sebe kako zuri u njene gole ruke i prati pogledom elegantne obrise njenog vrata. Bila je to koža glatka kao slonova kost, zvala ga je da je dotakne. Ej, pazi se ti, Vilijemse, začu on neki glas u sebi. Da se ne obrukaš. On pokuša da se kontroliše.
     Ali uzalud. Nije mogao da odvoji pogled s nje. Govorila je nešto. Neko pitanje za njega. Nije ni čuo šta ga je pitala, toliko je bio ošamućen onim što mu se dešavalo i mestom gde se našao. Povela ga je nekud, kroz kuću. Njegova mašta je pravila neverovatne uzlete. Ona ga uvede u jednu sobicu sa stolom, i reče mu da sedne.
     "Bar ovoliko mogu da učinim", govorila je, "da ti se odužim za ono što si učinio za Terezu. Sigurno si gladan. A od jučerašnje zabave ostalo nam je još nešto izvrsne hrane."
     Nik se zapravo obreo u sobici za doručkovanje, odmah uz kuhinju. Levo od njega, jedna vrata vodila su ka unutrašnjem dvorištu te zgrade; iz unutrašnjeg se moglo proći dalje, u zadnje dvorište, iza zgrade. Svetiljke oko ogromnog bazena bile su još uključene. Video je prelepo odnegovane vrtove pune rascvalih ruža, stolice za ležanje, šarene suncobrane, bele gvozdene stolove sa izuvijanim čipkastim nogarima - nije mogao poverovati da je sve to stvarno. Imao je osećaj da je prenet u neki drugi svet, u neki svet koji postoji još samo u knjigama i na filomovima.
     Monika Silver stavi nešto hrane na sto. Dimljeni losos, crni luk, krem-sir, dve različite vrste hleba, i neku drugu vrstu ribe koju Nik nije prepoznao. "Marinirana haringa", objasni ona sa osmehom, primetivši Nikov upitni izraz lica. Potom mu dodade vinsku čašu. Nik je uze, nehotice pogleda Moniki u oči i ostade kao omađijan. Osetio se slab, nemoćan, kao da ga nešto uvlači u njene dukobosmeđe, očaravajuće oči, u njen svet bogatstva, luksuza i lepote. Srce mu je lupalo kao pomahnitalo, kolena su mu klecala, osećao je bockanje u vrhovima prstiju.
     Ona sunu malo belog vina u njegovu čašu, pa u svoju. "Ovo je odistinski briljantni burgundac, 'Klo-de-muš'", objasni ona, ovlašno kucnuvši svoju čašu o njegovu. "Da nazdravimo".
     Očarano je posmatrao sjaj koji je iz nje zračio. "Za sreću", reče ona.

     Pričali su, posle toga, duže od tri sata. Nik je saznao da je Monika odrasla u Francuskoj, da je njen otac bio sitan, jedva uspešan trgovac krznom u Parizu, i da je ona, pomažući svome ocu u prodavnici, upoznala Arona, najvećeg krznara u Montrealu, za koga se kasnije i udala. U vreme tog munjevitog udvaranja bilo joj je samo sedamnaest godina. Gospodin Silver ju je zaprosio samo sedam dana pošto su se upoznali, a ona je odmah pristala iako je njen budući suprug bio dvadeset godina stariji. Preselila se u Montreal i udala za njega pre nego što je napunila osamnaest godina. Devet meseci kasnije rodila je Terezu.
     Nik joj je ispričao da je brucoš na Harvardu, i da se opredelio za učenje engleskog i francuskog da bi stekao dobro humanističko obrazovanje i kasnije išao ili na studije prava, ili na postdiplomske. Čim je saznala da on već tri godine uči francuski, prestala je da govori engleski i prešla na svoj maternji jezik. Od tog trenutka njeno ime je bilo Monik, a ne Monika. Nik nije razumeo baš sve što je govorila, ali to nije bilo važno. Razumeo je glavninu. A njen dramatični glas, i zvuk stranog jezika, samo su povećali magiju već stvorenu vinom i Monikinom lepotom.
     I Nik je pokušavao da govori francuski, s vremena na vreme. Trema koju bi u normalnoj situaciji možda osećao govoreći francuski sasvim je nestala pred magijom ovakvog okruženja i sve veće bliskosti između njih dvoje. Sa lakoćom su se smejali njegovim greškama. Ispravlja ga je elegantno i šarmantno, dodajući uvek: "Mais vous parlez francais tres bien" u prvim satima te večeri. Kasnije, kad su prešli na intimnije teme (Nik je pričao kakve probleme ima sa ocem, a Monik sa glasno pitala može li majka išta da uradi sa kćerkom tinejdžerkom osim da se nada da joj je usadila neke osnovne vrednosti), Monik pređe, u obraćanju Niku, na ličniju formu, zamenicu 'tu', dakle 'ti' a ne više 'vi'. To je doprinelo da se u sitnim satima tog jutra intimnost između njih dalje poveća.
     Monik je pripovedala o Parizu, o romantici pariskih ulica, bistroa, muzeja, pariske istorije. To je Nik sve sebi dočaravao, imajući osećaj da su oboje kao preneseni u grad svetlosti. Pričala mu je šta je sanjala dok je odrastala, i kako se šetala kroz šesnaesti 'arondisman' (gradsku četvrt) gde žive bogataši, te obećavala sebi da će jednog dana... Slušao je pomno, zaneseno, sa maltene anđeoskim osmehom na licu. Na kraju, Monik mu je morala reći da je vreme za polazak, budući da je imala zakazan čas tenisa rano ujutro. Već je bilo prošlo tri. Izvinio joj se dok su zajedno išli ka vratima i ona se nasmejala i rekla da je veče bilo zabavno. Kod vrata se podigla na prste i poljubila ga u obraz, i na dodir njenih usana njegovo srce polete iz tela, ka nebu. "Pozovi me ponekas", rekla je sa veselim osmehom i zatvorila vrata za njim.
     Posle toga Nik je, više od trideset sati, mislio samo na Monik i ni na šta drugo. Tokom dana vodio je, u svojoj glavi, razgovore s njom; noću je, u snovima, bio njen ljubavnik. Zvao ju je jednom, drugi put, treći put, i stalno je nailazio samo na telefonsku sekretaricu. Treći put ostavio je svoj telefonski broj i svoju adresu i naznačio da bi trebalo da ona pokuša da stupi u kontakt s njim kada to njen raspored dnevnih poslova bude dozvolio.
     Oko podne drugog dana posle te noći u palati Silverovih u Palm Biču počeo se smirivati; počeo je shvatati da nema smisla da nastavlja da obožava sliku jedne žene u čijem društvu je proveo samo jednu noć. Naročito, ako je bila udata za drugog. Kasno popodne on ode na plažu da igra odbojku sa nekim drugim studentima koje je sreo tokom svojih prvih dana u Floridi. Upravo kad je izveo jednu majstorsku servu, učini mu se da ga zove, po imenu, neki promukli glas sa stranim naglaskom - nepogrešivo prepoznatljiv.
     Za trenutak je mislio da sanja. Na pesku je, ni deset metara od njega, stajala Monik. Na sebi je imala bikini sa belim i blistavo crvenim prugama, a njena duga crna kosa bila joj je raspuštena niz leđa, otprilike do struka. Odbojkaški meč istog je časa prestao. Njegovi drugari su oduševljeno zviždukali. On krenu ka njoj, dok mu je dobovalo u slepočnicama i dah se borio da izađe iz zgrčenih pluća. Monik se nasmeši i provuče ruku ispod njegove, objasnivši mu: pošto je već dovela Terezu u Loderdejl na neku malu srednjoškolsku zabavu, i pošto je toliko toplo...
     Šetali su duž plaže i pričali, dok je sunce zalazilo iza etažno-vlasničkih zgrada. Nisu obraćali nikakvu pažnju na prisustvo mnogih mladih ljudi unaokolo. Blagi, mlaki talasi zapljuskivali su njihova stopala. Monik u jednom trenutku reče da treba da nešto pojedu u Nikovom stanu, pa su svratili da kupe tunjevinu, paradajz, crni luk, i majonez, za sendviče. Ti sendviči, plus hladno pivo i prženi krompirići, sve to raspoređeno po golom stolu od tvrde plastike, predstavljali su ceo njihov ručak. Za desert su imali seks. Već pri prvom poljupcu Nik se našao blizu orgazma. Njegovi pokušaji da joj skine bikini bili su, zbog silne strasti, spetljani i smešni. Monik ga uspori, i blago se nasmešivši, uredno složi i svoj bikini i njegove kupaće gaće na jednu gomilicu (za to vreme on je, naravno, ludeo); a onda dođe da mu se pridruži u krevetu. Čim su tako goli u krevetu razmenili prva dva poljupca, Nika ponese paroksizam pohote. Grubo se ispentrao na Monik i počeo da kruži kukovima. U prvi mah malčice zbunjena, Monik ga samo malo uspori, i blago ga uvede u sebe.
     Monikino telo bilo je maltene savršeno. Lepe, pune, uzdignute dojke, hirurški rekonstruisane, dakako, kad je završila sa dojenjem Tereze, ali kako je Nik to mogao znati, ili za to mariti? uzan struk, zadnjica okrugla i ženstvena (a ne dočačka kao kod stvarno mršavih žena), čvrste mišićave noge održavane u formi stalnim vežbanjem. Ali Nika je u ekstazu slala ponajviše njena koža, njena veličanstvena koža poput slonovače, meka, dodiru podložna.
     Činilo se da njena usta savršeno odgovaraju njegovim. Nik je pre toga u životu bio samo sa dve žene, i to sa jednom skupom kol-gerlom koju su mu obezbedili momci iz harvardskog plivačkog tima kad su čuli da je na kraju svoje brucoške godine još seksualno nevin, pa mu je dali kao božićni poklon, i sa Dženifer Barns iz Radklifa, koja mu je tokom druge godine studija bila manje-više stalna devojka. Ta Dženifer je imala zube koji su se pri ljubljenju stalno sudarali sa njegovima. To, međutim, Niku nije bio jedini problem u odnosima s njom. Bila je doktorka i pristupala je seksu maltene klinički. Merila je dimenzije, trajanje, učestanost, pa čak i količinu sperme. Posle tri takva 'planirana izvršenja' sa Dženi, Nik je zaključio da se ne vredi dalje truditi.
     Jeknuo je prodirući u Monik. Oboje su znali da je svršetak vrlo blizu. Deset sekundi kasnije Nik je završio posao i počeo da se povlači. Ali Monik ga je čvrsto stisnula šakama za stražnjicu i zadržala ga na mestu, a zatim spretno (kako li je to izvela?) došla gore, okrenula se tako da je sad ona bila na njemu. Nik se našao izvan svog elementa. U njegovom ograničenom iskustvu, trebalo je postići orgazam a onda se izvući. Nije znao šta to Monika sad radi. Monik je poluzatvorenih očiju, pevušući u sebi neki odlomak klasične muzike, veoma sporo jahala na njemu, njišući se napred-nazad, čvrsto stežući svojim vaginalnim zidovima njegov sad mlitavi penis. Posle nekoliko minuta počela je, uz to, i da se trlja karlicom o njega; dah joj postade kraći; i Nik, na svoje veliko zaprepašćenje, uvide da se njegov organ ponovo diže. Sad je sasvim zažmurila, i pojačala ritam, tako da je pri njenom navaljivanju napred osećao čak i malo bola u kostima. Nik poče, sada sa čvrstom erekcijom, da prati njene pokrete, pomalo mičući kukove u ritmu s njom.
     Monik se onda nagnu napred, očiju sklopljenih, koncentrišući se ali i osmehujući se; spremala se za orgazam, ali svoj. Bila je očigledno svesna, i oduševljena, da se Niku opet digao. Savršeno je kontrolisala situaciju i tempirala svoj napredak. Posegnula je napred i počela nežno da trlja Nikove bradavice na prsima, u ritmu sa kretanjem svojih kukova. U ranijim vođenjima ljubavi njemu nikad nisu bile dotaknute bradavice, tako da je sad bio šokiran. Ali sirovo uzbuđenje nadvladavalo je sve. Ona pojača to draškanje, čak počinjući da ga štipa kad je videla (i osetila) njegovu reakciju. Onda divno oslobađanje poče u talasima da se krši kroz njeno telo; istovremeno Nik, doživljavajući svoj drugi orgazam za petnaest minuta, otegnuto i glasno kriknu. Na kraju orgazma, sav predat zadovoljstvu, ispuštao je sitne životinjske zvuke i nehotično se tresao od zasićene iscrpljenosti.
     Niku je bilo pomalo neprijatno što je reagovao tako bučno i nekontrolisano, ali Monikina šaljiva i prijateljska posleigra uverila ga je da je sve u redu. Otišla je do njegovog ormana, uzela jednu od njegove tri košulje za nošenje uz večernje odelo, i obukla je. Svojim donjim rubom košulja joj se sezala maltene do kolena (Monik je bila samo 165 centimetara visoka, a Nik blizu 189); izgledala je kao pravi mali mangup, sa tim vilinskim osmehom, dugom kosom, i muškom košuljom. Nik zausti da joj izjavi ljubav, ali mu ona priđe i stavi prst preko njegovih usana. Onda ga poljubi s puno čežnje, reče mu da mora da ide po Terezu, odskakuta pod tuš, i posle najviše jednog minuta tuširanja, obuče se, opet ga poljubi, i ode iz stana. Za sve to vreme Nik se nije ni pomakao. Čim je otišla, on zadovoljno zaspa, bez snova.
     Sledećih osam dana Nik je bio na vrhu sveta. Svaki dan se viđao sa Monik, ponekad u stanu njegovog ujaka, češće u njenoj palati u Palm Biču. Svakom prilikom prepuštali su se vođenju ljubavi, i svaki put je bilo drukčije. Monik je bila puna iznenađenja. Na primer, kad je po drugi put otišao u njenu kuću, našao ju je kako pliva gola u bazenu, iza kuće. Pošto mu reče da je celoj posluzi dala slobodan dan, u roku od nekoliko minuta već su se zabavljali i smejali na travi između bašte i bazena.
     Bila je to veza na francuskom jeziku. Monik ga je učila o francuskoj hrani i vinu. Razmenjivali su znanje o francuskoj literaturi. Jedne strasne noći diskutovali su o delu Andrea Žida Pastoralna simfonija i pre i posle vođenja ljubavi. Monika je branila pastora i smejala se Nikovom insistiranju da je slepa Gertruda 'nevinašce'. Jedne druge večeri Monik je zahtevala da Nik bude obučen u beli triko i da nosi crnu masku u stilu tikve izrezane za 'noć veštica' tokom čitave njihove druge francuske večere; onda su čitali Balkon Žana Ženea, i to im je bio preludijum za seks.
     Dani su nezadrživo promicali, zaodenuti magijom ljubavi i intimnosti. Jednom prilikom, kad se Nik pojavio u palati, Monik ga je pozdravila obučena u jedan neverovatan kaput, dugačak, načinjen od krzna aljaskih foka, ali oivičen oko vrata, niz peševe, i niz rukave, lisičjim krznom indigo boje. Taj kaput bio je najmekša stvar koju je Nik u životu dodirnuo, mekša čak i od Monikine izbezumljujuće kože. Njegova vesela ljubavnica bila je podesila rashladne uređaje na najjače, da bi mogla da obuče taj svoj omiljeni kaput. Ispod kaputa na sebi nije imala ništa. Te večeri, posle vođenja ljubavi, obukla je Niku preko golog tela jedan od kaputa njenog muža, izrađenih od dabrovine. Prisutnost šest krznenih kaputa u Palm Biču objasnila je jednostavnom napomenom da je to 'naš biznis', pa volimo da imamo šta da pokažemo prijateljima i poznanicima ako su zainteresovani.

     Pri svakom susretu Nik joj je sa sve većim žarom izjavljivao ljubav. Monik je odgovarala svojim uobičajenim 'je t'aime', ali nije htela da odgovara na Nikova uporna pitanja o budućnosti. Izbegavala je i sva pitanja o njenoj vezi sa gospodinom Silverom, sem što je govorila da je on fanatik rada, i da skoro čitavu godinu provodi u Montrealu. Ovu kuću u Palm Biču kupio je prvenstveno zato što Monik nije volela hladnoću, i što je želela društveni život aktivniji od onog koji su imali u Montrealu. Monik je obično provodila razdoblje od Božića do Uskrsa u Palm Biču; Tereza je upravo iskoristila prolećni raspust u svojoj eksluzivnoj privatnoj školi i vratila se u Kanadu, ali je ipak putovala 'dole' što je češće mogla, da bi bila sa svojom majkom.
     O svom sadašnjem životu Monik je davala kratke, škrte odgovore. Ali o svom detinjstvu u Parizu - čitave rapsodije. Nikad nije kritikovala muža, niti se žalila na svoj bračni život. Ipak, rekla je Niku da su ovi dani provedeni s njim najsrećniji u njenom životu. Pričala je i o nekima od svojih prijatelja, ali Nik nijednog nikad nije video. Njih dvoje su uvek bili sami.
     Jednog dana povezla ga je svojim kadilakom prema Ki Largu, da bi Nik mogao da obavi neka ronjenja u rekreacijskoj zoni Penekemp. Kao i uvek, imala je burmu na ruci. Nik se bio zarekao da će baš tog dana dobiti neke odgovore o budućnosti, a stalna prisutnost te burme išla mu je na živce. Zatražio je od nje da taj prsten skine. Ona je učtivo odbila. On poče da navaljuje; i ona se naljuti. Onda je parkirala kola uz drum, na močvarnom zemljištu severno od kijskog ostrvlja, i ugasila motor.
     "Činjenica je da sam udata", reče ona odlučno, "i skidanjem burme tu se neće ništa promeniti. Tebe volim, tu sumnje nema, ali ti si od početka razumeo moju situaciju. Ako više ne možeš da je podnosiš, možda bi trebalo da stavimo tačku."
     Nik je ovim bio šokiran. Užasavala ga je pomisao da ostane bez nje. Izvinio se i izjavio joj ljubav. Poče strasno da je ljubi, a onda skoči na zadnje sedište. Reče joj da oseća potrebu za njom baš tad, baš tog časa. Uz izvesno oklevanje, pridružila mu se na zadnjem sedištu kadilaka gde su vodili ljubav. Od tad, pa do kraja tog dana, Monik je bila uglavnom ćutljiva i setna.
     U petak, tačno sedam dana posle njihovog upoznavanja, Monik odvede Nika u prodavnicu muških večernjih odela, da bi mu kupila odeću potrebnu za 'večeru sa crnom kravatom' koju je priređivala sledećeg dana, u sobotu uveče, u svom domu, za neke prijatelje. Znači, on će konačno biti viđen s njom. Sad će se verovatno izjasniti i o našoj budućnosti, pomisli Nik. Nikovi roditelji očekivali su da se on pojavi u subotu uveče u Folz Čerču, a u ponedeljak je morao biti na predavanjima u Bostonu, i to jutarnjim; međutim, uveravao je sebe da može da vozi ceo dan (pa, ako treba, i celu noć - toliko je bio zanet svojom ljubavlju prema Monik) da bi stigao na početak nastave u ponedeljak ujutro.
     U subotu uveče Nik je u palatu Silverovih ušao pun nade i snova. Izgledao je elegantno u svom letnjem večernjem odelu, a osmeh kojim je na vratima pozdravio Monik mogao je dobiti neku nagradu. Iako je pokraj njih stajao portir, on joj dade dvanaest crvenih ruža, i poljubi je, i reče joj da je voli. "Naravno da me voliš", odvrati ona nemarnim tonom, "pa zar me ne vole svi?" Uvela ga je unutra i predstavila prisutnima, kojih je bilo četvoro, kao "mladog čoveka koji je pre neki dan spasao našu Terezu u Loderdejlu." Onda se izvinila što na trenutak mora da iziđe. Kasnije je Nik saznao da je njen običaj bio takav: da pozove nekoliko odabranih prijatelja na zabavu ranije, da ih pozdravi nemarno obučena, a onda da se vrati kroz približno jedan sat, kad su već svi stigli, i da to bude njen veličanstveni ulazak. Dok je Monik graciozno hodala uz stepenice palate, Nik je za njom upućivao poglede koji su, greške nije moglo biti, zračili obožavanjem.
     "Zar nije divna", upita Nika jedan opušteni od sunca pocrneli čovek od oko pedeset godina, koji mu je ponudio martini. Zvao se Klejton. "Jednom sam proveo ceo vikend s njom na njihovoj jahti, dok je Aron bio u Montrealu. Ja mislio pozvala me radi malo zabave sa strane." Klejton se nasmeja. "Al' nije. Samo joj je trebalo društvo, a ja sam umeo da pričam o Francuskoj i Evropi. Pođi sa mnom (i on provuče ruku ispod Nikove ruke) da te upoznam sa odabranom skupinom koja je večeras pozvana dovoljno rano."
     Ostalo troje favorizovanih gostiju ophodilo se prema Niku sa izuzetnom ljubaznošću, ali njihova pitanja o Monik naiđoše, ipak, na njegovu opreznu reakciju. Bio je, ipak, momak s juga: ako o njihovoj vezi treba nešto da se priča, neka ona priča. Zato je odgovarao učtivo, ali skromno, bez ikakvog zalaženja u širinu.
     Od to troje, dve su bile žene. Jedna od dveju žena u baru predstavila se kao Džejn Nešto i rekla da je najstarija Monikina prijateljica u Palm Biču. (Za sve njih, Monik je bila Monika. Nik je, međutim, mogao da je zove samo Monik, bez 'a'. Pitao se da li su oni pogodili šta se između Monik i njega dešava, i da li im je ona, možda, to sama rekla.) Džejn je bila u poznim tridesetim, pomalo debeljuškasta i rapavog glasa, pila je mnogo, pušila je jednu cigaretu za drugom. Bila je, nekad davno, prilično privlačna, ali je prerano počela suviše burno daživi. Bila je jedna od onih osoba koje tokom razgovora, svakoga pipkaju. Nika je činila krajnje nervoznim.
     Počeše, uskoro, da stižu i drugi gosti. Činilo se da Džejn i taj Klejton (kao u 'Klejton Pointdekster treći, od Njuporta i Palm Biča'. Kad ga je Nik pitao čime se bavi, Klejton je odgovorio skraćenicom 'NVIP'. Nik, dabome, pojma nije imao šta bi to moglo značiti. Klejton se nasmejao. 'NVIP - nema vidljivih izvora prihoda - skraćenica koja važi za sve mangupe'.) obavljaju posao domaćina i domaćice kada je Monik odsutna. Oni su ga upoznavali sa svakim. Tokom prvog sata provedenog te večeri u palati Nik je popio tri-četiri martinija i ispričao priču o Terezi bar sedam puta.
     Već ga je počinjalo da obuzima znatno nezadovoljstvo. Uzimajući još jedan martini za poslužavnika ponuđenog od strane jednog od poslužitelja, Nik poče da pevuši sam za sebe. Alkohol ga je ohrabrio i dao mu neko privremeno osećanje blagosti i otmenog dobrog raspoloženja. Bio je u unutrašnjem dvorištu sa Monikinom 'partnerkom u jahanju', ženom divnog izgleda, u srednjim dvadesetim godinama, po imenu En, kad se iz dnevne sobe začu snažan aplauz. "To je Monika", primeti En. "Aj' da vidimo."
     U toj kolonijalnoj palati Silverovih stepenište veličanstvenog izgleda počinjalo je od poda, dolazilo do jedne platforme na visini od oko dva metra, a onda se račvalo, tako da je svaki krak zasebno stizao do prvog sprata. Na toj platformi sad je stajala Monik i klanjala se svojoj publici. Na sebi je imala jednostavnu pletenu vunenu haljinu marinske plave boje, koja kao da je bila po meri krojena samo da bi tačno odgovarala njenom savršenom telu. Na leđima je haljina imala veoma dubok izrez, gotovo do kraja Monikine spektakularne kose (Monik se okrenula da bi zadovoljila svojih četrdesetak gostiju), a sa prednje strane dve uzane trake vodile su od ramena do struka, na odgovarajući način prekrivajući i jednu i drugu dojku ali ipak ostavljajući ogroman dekolte posmatračima za divljenje. Očaran vizijom svoje kraljice, Nik povika srčano, i malo preglasno: "Bravo! Bravo!" Monik, međutim kao da nije čula ove njegove uzvike. Okrenula se i pogledala uz stepenište.
     Niku je bio potreban valjda čitav minut da shvati ono što su njegove oči videle. Jedan muškarac, muškarac uglednog izgleda, u radnim pedesetim, u tamnom večernjem odelu krojenom po meri i sa zaprepašćujućim safirnim prstenom na malom prstu, sišao je stepeništem, a onda rukama obuhvatio Monikin struk. Ona se malčice propela i poljubila ga, na šta se on nasmešio i mahnuo gomili koja je učtivo pljeskala. Njih dvoje zatim zajedno siđoše niz stepenište, u dnevnu sobu.
     Ko je taj? razmišljao je Nik, a odgovor je došao i kroz vermut i džin i kroz sva ta neverovatna osećanja: To joj je muž, Aron. Šta će on ovde? Zašto mi nije rekla? Onda, vrlo brzo, jedna za drugom, misli: kako je mogla ovo da mi uradi? Ja je volim, ona voli mene, i nešto je tu veoma pogrešno. Nije moguće da se ovo dešava.
     Nik se upinjao da diše, ali imao je osećanje da mu je po prsima polegla neka oveća mašina za teške zemljane radove. Instinktivno se okrenuo od Monik i Arona, koji su silazili niz stepenište, ruku pod ruku. U tom okretanju on proli malo martinija na Enino rame, te stade da se krajnje nespretno izvinjava. Sad već sasvim izgubljen, on se otetura prema baru, očajno pokušavajući da normalizuje disanje i da zaustavi damare u prsima. Ne. Ne. Nije moguće da ona ovo radi. Mora biti da je neka greška. Njegov um nije sposoban da pročita poruku koju oči dostavljaju. On brzo ispi još jedan martini, jedva svestan gde je ili koja to ispretumbana osećanje mrcvare njegovu dušu.
     "Eno ga." Začu njen glas iza sebe, glas koji je za njega bio počeo da znači sve što je u životu važno i vredno; glas ljubavi. Ovog puta, međutim, Nik je uplašen. Okreće se. Monik i Aron stoje tačno ispred njega.
     "Znači, najzad dobijam priliku da sretnem tog mladića o kome sam toliko slušao", kaže Aron. Prijatno i prijateljski se držao, u njegovom glasu nema ni traga bilo čega, sem zahvalnosti. Aron Silver mu i ruku pruža. Monik se osmehuje. Bože, tako je lepa. Čak i sad, kad bi trebalo da je mrzim. Nik se mehanički rukuje sa Aronom i ćutke prihvata Aronovo zahvaljivanje što je 'pomogao Terezi u teškim trenucima'. Nik ne govori ništa. Okreće se da pogleda Moniku. Ona se proteže nagore i ljubi ga u obraz. Oh, te usne. Kako još čeznem za tim usnama. Zašto? Zašto? Šta će sad sa nama biti?
     Odjednom Nik uvide da mu se u očima stvaraju suze. Oo-bože-moj-zaplakaću. S neizmernom nelagodnošću, Nik se naglo izvinjava što mora da ide, i izlazi u unutrašnje dvorište. Suze počeše da mu se slivaju niz obraze. Odjednom ga obuze strah da će sesti u travu i početi da slini kao beba. Zbunjen, konfuzan, šeta po bašti i trudi se, neuspešno, da uhvati pravilan ritam disanja.
     A onda oseti nečiju ruku na svom laktu. Bila je to Džejn, poslednja osoba na svetu koju bi poželeo da vidi u tom momentu. "Ona će kroz nekoliko minuta izaći da te vidi. Najpre moraju ona i Aron da pozdrave svakog gosta, znaš kako je na zabavama kad si domaćica." Džejn pripali cigaretu. Nik oseti da će se sigurno ispovraćati. On se hitro okrete da od nje zatraži da ugasi tu cigaretu, ali pri tom, izgubi ravnotežu.
     Možda je to bilo zbog pića, možda zbog adrenalina, možda mu je, jednostavno, bilo suviše. U glavi mu se jako vrtelo. On se i nehotice nasloni na Džejn, da bi našao oslonac. Pogrešno ga shvativši ona privuče njegovu glavu sebi na rame. "Polako, polako", reče ona. "Nemoj da ti to pada tako teško. Moći ćete ti i Monik da se provodite zajedno. Aron ostaje samo nekoliko dana, pa se vraća u Montreal da radi. Osim toga", nastavi ona razdragano, "ako si i približno toliko dobar koliko Monika kaže da jesi, biću presrećna da ti se nađem pri ruci dok je ona sa Aronom."
     Nik je, međutim, samo odgurnu od sebe i zatetura se unazad. Osećao se kao da ga je upravo tresnuo malj u lice. Puni smisao Džejninih reči uranjao je postupno u njega; nezadrživa mešavina gneva i povređenosti pojuri prema površini. Šta? Šta? Ova zna! Ova gadna kurveštara zna. Možda svi ovi znaju. Šta? Jebi ga. Jebi sve ovo skupa. I onda, praktično istog trenutka, dok mu je um počinjao da sagledava pravu meru događaja te večeri, pomisli: Kako da izađem odavde? Gde je izlaz? Krenuvši oko kuće ka prednjem delu dvorišta (nije nameravao da opet uđe u kuću), Nik oseti da iz njega, iz dubine njegovog bića, navire jedan zvuk, nezadrživo. Bio je to lelek bola, nesuzdržani i nesuzdrživi krik životinje obuzete potpunim očajanjem. Zbog proteklih milenijuma akulturacije, takvi krici se od ljudskih bića više ne čuju često. Ali taj siloviti, neuljudni krik, koji se prolomio kroz noć Palm Biča kao sirena policijskih kola, dade Niku prvu utehu. Dok su gosti na zabavi pokušali da zaključe šta su to čuli, Nik je već ušao u svoj pontiak iz 1977. i odvezao se odatle.
     Vozio je ka jugu, ka Fort Loderdejlu. Njegovo srce još je ludački pumpalo, a telo drhtalo od adrenalina. U glavi nije imao nijednu sređenu misao. Činilo se da slike ulaze u njegov um nasumično, bez ikakvih jasnih međusobnih veza. U toj montaži Monik je bila u središtu svih kadrova. Monik u svom kaputu od foka sa Aljaske, Monik u crveno i belom kupaćem kostimu, Monik u svojoj večerašnjoj haljini (pri ovome se Nikovo lice trže, jer je naslućivao, na samom levom rubu ekrana u svom umu, Arona kako silazi niz stepenice). Da li je sve to bila lišeno smisla? Da li je sve samo igra? Nik je bio premlad da zna za postojanje raznih sivila u životu. Za njega je sve bilo ili crno, ili belo. Ili divno, ili govno. Monik je ili rešena da odustane od svog luksuznog života i uda se za njega zato što ga strasno voli, ili ga koristi samo za zadovoljavanje svojih seksualnih potreba i svog ega. Znači tako, zaključi on stigavši pred stan svog ujaka u Fort Loderdejlu, bio sam još jedna njena igračka. Bio sam joj kao ta krzna i konji i jahte i odeća. Prijao sam joj.
     Gadeći se samog sebe, krajnje deprimiran, sa glavoboljom izazvanom alkoholom koja je počela da mu razdire mozak, Nik poče hitro da pakuje svoju odeću. Nije se ni okupao, niti išta pojeo. Poneo je svoja dva kofera dole u kola, iznajmljeni sako ostavio kod menadžera ovog kompleksa etažnih stanova, i povezao se ka magistrali 95. Tri-četiri kilometra pre izlaska na autoput zastao je na bankini druma i dopustio sebi nekoliko suza. To je bilo sve. Tog trenutka počela je da se pomalja ona spoljašnja tvrdoća, koja će karakterisati sledećih deset godina njegovog života. Nikad više, reče on sebi. Nikad više neću dozvoliti nijednoj drolji da napravi budalu od mene. Ni na koji način, Hoze.
     Deset godina kasnije, u rano martovsko jutro, u svom sopstvenom etažnom stanu u Ki Vestu, Nik Vilijems će se dokono igrati zlatastim predmetom na kafe-stočiću, a onda opet iskusiti užasni bol koji mu je nanelo suočavanje sa Monik i njenim mužem na onoj zabavi. Stiće se, sa malo sete i malo sazrele tuge, kako je, izlazeći na autoput I-95, skrenuo levo, ka jugu, prema Majamiju i kijskom ostrvlju, a ne desno, ka severu, ka Bostonu. U to vreme ne bi mogao objasniti zašto je tako postupio. Možda bi bio kazao da je posle Monik Harvard trivijalan; potreba da okrene apsolutno novu stranicu proisticala je iz činjenice da nije mogao da se suoči sam sa sobom.
     Već pet godina nije nijednom ponovio u sebi uspomene na Monik od početka do kraja. Jutros je po prvi put osetio da može bar malo da se distancira od tih upamćenih osećanja, i da sagleda celu tu stvar bar koliko-toliko u perspektivi. Uvide da je za sve sam bio kriv jer se prepustio slepoj mladalačkoj strasti; ipak Monikino ponašanje ni sada nije mogao nazvati besprekornim. Pa, bar ga ta uspomena više nije uništavala. On dohvati trozubac i priđe prozoru. Možda se sve sada sklapa, pomisli on. Novo blago. I konačno mitarenje poslednjeg pubertetskog traumatičnog perja. On pomisli na Kerol Doson. Išla mu je na nerve, ali ga i fascinirala svojom uzbujalošću. Nik, večiti sanjar, zamisli Kerol u svojim rukama, zamisli toplinu i mekoću njenog poljupca.

3.

     Kerol je zadivljeno gledala kako oktopod dugim pipcima grabi plen. "Zamisli kako bi bilo imati osam ruku", reče Oskar Barkam. "Pomisli samo kakva je arhitektura mozga potrebna da bi svi inputi bili razdvojeni, da bi se identifikovalo koji nadražaj dolazi iz kog uda, da bi se koordinisalo dejstvo svih pipaka pri odbrani ili pri dobavljanju hrane."
     Kerol se nasmeja i okrete ka svom pratiocu. Stajali su ispred velikog staklenog prozora u unutrašnjosti mutno osvetljene zgrade. "Ma, Oskare", reče ona starcu čije su oči sijale, "ne menjaš se ti uopšte. Jedino ti si u stanju da sagledaš sva ta živa stvorenja kao biološke sisteme sa arhitekturama. Pa zar se nikad ne zapitaš kakva su im osećanja, o čemu sanjaju dok spavaju, kakvu predstavu imaju o smrti?"
     "Jest, jest, i to činim", odvrati Oskar sa iskricom u oku. "Ali ljudskim bićima je praktično nemoguće, čak i ako imaju zajednički jezik i dobro razvijene veštine komuniciranja, da stvarno opišu svoja osećanja. Kako bismo mogli, na primer ikad spoznati ili oceniti osećaj usamljenosti kod jednog delfina? Na svoj sentimentalni način, mi njima pripisujemo ljudska osećanja, što je komično." On za tren zastade da razmisli. "Ne", nastavi on, "plodonosniji pristup jeste vršenje naučnih ispitivanja na onim nivoima gde odgovore možemo razumeti. Dugoročno gledano, verujem da ćemo, znajući kako ta bića funkcionišu, u naučnom smislu, imati više izgleda da stignemo i do njihovih emocionalnih pokazatelja, nego ako vršimo psihološke eksperimente čije ishode nije moguće interpretirati."
     Kerol se nagnu ka njemu i poljubi ga sa naklonošću. "Ti, Oskare, tako ozbiljno primaš sve što ja kažem. Čak i kad se šalim, uvek obratiš pažnju na moje komentare." Ona zastade i pogleda na drugu stranu. "Jedino ti."
     Oskar dramatično koraknu unazad i položi obe ruke na Kerolino desno rame. "Ovde se nalazi jedan baksuzni 'čip', znam sigurno da je tako... gotovo uvek je tu.... A-ha, našao sam ga." On je znalački osmotri. "Ne dolikuje ti to, znaš. Pogledaj se, uspešna si, čak i slavna reporterka, a još patiš od nečega što se jedino može opisati kao terminalni nedostatak samopouzdanja. Zbog čega ovo sad? Da li si imala veliku frku sa šefom jutros?"
     "Nisam", odgovori Kerol dok su išli kroz salu, ka drugom delu akvarijuma. "Nego, i ja kao da nagađam šta mi je. Znaš ti njega. Sve on preuzme u svoje ruke. Radim na toj velikoj priči dole u Ki Vestu. Dejl dođe na aerodrom da me poveze, izvede me na doručak, i onda mi kaže tačno šta sve ja treba da radim da bih obavila svoj posao. Gotovo svi njegovi predlozi su dobri, a cenim i njegovu pomoć u tehničkim stvarima, ali smeta mi način na koji mi se obraća. Kao da misli da sam glupa ili tako nešto."
     Oskar je pažljivo pogleda. "Kerol, draga moja, on na taj način razgovara sa svima, pa i sa mnom. Ništa time ne želi da saopšti. Apsolutno je ubeđen u svoju superiornost, a u životu mu se nikad nije desilo ništa što bi ga nateralo da se u tom pogledu pokoleba. Još pre nego što je diplomirao na MIT bio je milioner, zahvaljujući svojim patentima."
     Kerol oseti nestrpljenje i uskraćenost. "Znam ja sve to, Oskare, veruj mi, znam. Ali opet ga štitiš. Dejl i ja smo ljubavnici već skoro godinu dana. Svakom on priča koliko se ponosi mnome, koliko uživa u stimulativnom dejstvu mog uma. Ali kad smo zajedno ponaša se prema meni kao prema budali. Jutros se čak raspravljao sa mnom oko toga šta treba da doručkujem. Za ime Hrista, ja sam nominovana za Pulicerovu nagradu, ali tip koji hoće sa mnom da se oženi ne veruje da sam sposobna da naručim sebi doručak."
     Stajali su pred velikim rezervoarom u kome je bila kristalno čista voda. U njemu je kružilo pet-šest malih kitova, povremeno izlazeći na površinu radi vazduha. "Na početku si ti došla i pitala me šta mislim, mlada moja prijateljice", reče on tiho. "A ja sam ti rekao da smatram da duše vas dvoje nisu kompatibilne. Pamtiš li šta si mi rekla?"
     "Pamtim", odvrati ona sa tužnim osmehom. "Pitala sam te kako bi glavni naučnik u MOI mogao išta znati o dušama. Žao mi je, Oskare. I tad mi je bilo žao. Bila sam toliko tvrdoglava. Dejl je na papiru izgledao super, pa sam želela i tvoju saglasnost..."
     "Zaboravi to", prekide je on. "Znaš kakva su moja osećanja prema tebi. Ali nikad nemoj potceniti naučnika. Neki od naučnika", dodade on zamišljeno, "žele da znaju činjenice i koncepte, da bi na kraju razumeli opštu prirodu svega. Pa, i postojeće duše.
     Eto, recimo, kitovi", nastavi Oskar, pojačavajući tempo govora, i ujedno vešto menjajući temu. "Već deceniju pravimo mape njihovih mozgova, izolujemo razne vrste funkcija u određenim lokacijama, pokušavamo da sačinimo razne vrste funkcija u određenim lokacijama, pokušavamo da sačinimo korelaciju kitovske i ljudske strukture mozga. Postigli smo razumnu meru uspeha. Izdvojena je ona jezička funkcija koja upravlja njihovim pevanjem, identifikovane su lokacije mehanizama za fizičku kontrolu svih delova tela. Zapravo, našli smo u mozgu kita po jednu zonu koja odgovara ekvivalentnoj funkciji svake značajne sposobnosti ljudskog mozga. Ali ostao je još jedan problem, jedna, ako želiš tako da se izraziš, misterija."
     Jedan od kitova prekide svoje normalno kruženje po bazenu. Izgledalo je da posmatra njih dvoje.
     "Postoji jedan prostran deo njihovog mozga za koji uopšte nismo bili u stanju da odredimo čemu služi. Pre više godina jedan briljantan naučnik, koji je slušao pesme kitova tokom migracija i onda ih dovodio u međuodnos sa ostalim elementima ponašanja tih istih kitova, postavio je tezu da taj veliki, nemapirani deo mozga služi kitovima kao multidimenzionalni memorijski blok. Njegova je hipoteza bila da kitovi u taj blok pohranjuju čitave događaje, uključujući i prizore, i zvuke, pa čak i osećanja, i da onda, tokom migracija, ponovo preživljavaju te događaje, da bi sebi ublažili dosadu. Naši testovi počinju da potvrđuju tu teoriju."
     Kerol se odjednom zainteresova. "Misliš, taj blok im služi da zapamte komplet čulnih utisaka o nečemu što im je bilo važno, na primer o rađanju nekog mladunca, i onda da sebi puste potpun snimak toga, u bilo kom trenutku kad to zažele, tokom nekog naročito dosadnog dela putovanja? A-uh. Fascinirajuće. Mene moja memorija čitavo vreme nervira. Bilo bi super kad bih mogla na neki usmeren način da zađem u nju i izvučem ono što hoću. I to kompletno, sa osećanjima." Ona se nasmeja. "Dešavalo mi se da leti ne mogu tačno da se setim onog divnog osećanja pri skijanju, i da se onda uspaničim da li ću, kad dođe zima, uvideti da sam trajno ostala bez tog osećanja."
     Oskar mahnu prema kitu, i kit otpliva. "Oprezna budi", reče joj on. "I drugi su pomišljali da bi bilo izvanredno ako bi naše memorije bile potpunije, kao kompjuterske. Pretpostavi da zaista raspolažemo tom savršenom multidimenzionalnom memorijom koju mislimo da bi kitovi mogli imati. I pretpostavi da smo isto tako nemoćni da kontrolišemo ulaz u tu memoriju, što je karakteristično za sadašnju ljudsku memoriju. Znaš, to da ne možemo voljno da kontrolišemo šta ćemo zapamtiti i kad ćemo se toga prisetiti. Onda bi tek nastajali problemi. Moglo bi se čak desiti da kao vrsta budemo nesposobni za funkcionisanje. Neka pesma, slika, miris, čak i ukus nekog kolača mogli bi nas iznenada prinuditi da se iznova suočimo sa punom snagom emocija koje smo doživeli kad je umro neko od naših dragih. Moglo bi se desiti da ponovo gledamo neku bolnu međusobnu borbu naših roditelja. Ili, čak, da osetimo traumu sopstvenog rađanja."
     Oskar je jedan trenutak ćutao. "Ne", reče on najzad, "evolucija je dobro postupila prema nama. Nije se potrudila da razvije nikakav kontrolni mehanizam za naše pamćenje. Da bi nas zaštitila, da bi obezbedila da nas ne unište greške ili događaji iz prošlosti, ugradila je u naše memorije jedan prirodni proces izbleđivanja..."
     "Kerol Doson. Kerol Doson. Javite se odmah u audiovizuelnu konferencijsku salu pored direktorske kancelarije."
     Zvučnik je narušio tišinu u akvarijumu MOI. Kerol zagrli Oskara. "Bilo je super, Ozi, kao i uvek", reče ona, gledajući trzaj na njegovom licu kad je upotrebila taj njen nadimak za njega. "Izgleda da su završili sa razvijanjem slika. Inače, mislim da je sve to u vezi sa kitovskim pamćenjem zadivljujuće. Želim da se vratim i napravim reportažu o tome. Možda, tokom iduće nedelje. Prenesi moju ljubav tvojoj kćeri i unuku."
     Kerol se toliko zadubila u diskusiju sa Oskarom da je na trenutak zaboravila zbog čega je doletela u Majami rano tog jutra. Sada, dok se vozila iz akvarijuma prema glavnoj administrativnoj zgradi MOI, opet je osetila snažno uzbuđenje. Za doručkom je Dejl ispoljio uverenje da će obrada infracrvenih slika otkriti nešto zanimljivo. "Najzad", rekao je on tako logično, "alarm za strano telo bio je pokrenut više puta, dok se na vizuelnim slikama nije moglo videti ništa. Prema tome, ili je alarm bio izazvan infracrvenim slikama, ili je algoritam loše radio. Ova druga mogućnost je vrlo malo verovatna, jer sam ja lično planirao protok podataka, a moji najbolji programeri ga testirali posle kodiranja."
     Dok je ulazio u konferencijsku dvoranu Dejl je bio uzbuđen, što za njega nije bilo nimalo tipično. Kerol zausti da ga nešto upita, ali je zaustavi to što on, posle pozdravnog osmeha, žestoko odmahnu glavom kao da nešto odriče. To se Dejl obraćao dvojici tehničara za procesovanje slika. "O-kej, spremni smo? Prikažite slike u ovoj sekvenci. Ja ću pretraživati jednu po jednu pomoću pikla." Tehničari odoše iz sale.
     Dejl dođe do Kerol i zgrabi je. "Nećeš u ovo verovati", reče on. "Kakav pogodak. Kakav jebeni pogodak!" Zatim se malo smiri. "Ali, idemo redom. Obećao sam sebi da ti neću pokvariti gledanje." On joj pokaza da sedne za konferencijski sto, ispred jednog velikog ekrana, a onda i sam sede pored nju.
     Posle toga, on pritisnu prekidač za daljinsku kontrolu. Na velikom ekranu pojavi se fotografija tri kita u koralnom predelu ispod brodića. Desno, ispod kitova, jasno se videla ona pukotina. Dejl poogleda ka Kerol. "Pa vidim", reče ona sležući ramenima, "ali u čemu je štos? Ja sam svojim podvodnim fotoaparatom napravila podjednako dobre slike."
     Dejl se opet okrete prema ekranu i još nekoliko puta pritisnu dugme za daljinsku kontrolu. Prizor je bio zumiran više puta uzastopno, u pravcu te rupe u koralnom grebenu, i najzad se javi slika do te mere uvećana da je u sredini, izolovan, stajao neki mali odsjaj, na donjoj levoj strani rupe. Dejl opet pogleda prema Kerol. "I ja sam napravila slično uvečanje", reče ona neraspoloženo. "Nemoguće je znati da li tu stvarno ima nečeg ili je samo u pitanju kiks u fotografskom procesu." Ona zastade za trenutak. "Mada, činjenica da je dvema jasno različitim tehnikama nađena svetlost na praktično istom mestu nagoveštava da, ipak, možda i nije posredi greška u obradi. Posle toga, nagnu se napred, zainteresovana. "I šta je sledeće?"
     Više se nije mogao suzdržavati; skočio je na noge i počeo da šetka po sali. "To sledeće", poče on, "moglo bi značiti, za tebe, kartu za Pulicerov banket u Njujorku. Sad ću ti pokazati istu tu sekvencu slika, ali načinjenu infracrvenim, delić sekunde kasnije. Pažljivo gledaj, naročito u centar fisure."
     Prva obrađena infracrvena slika pokrivala je onaj isti prostor ispod brodića, kao i prva vizuelna slika maločas. Međutim, na infracrvenoj su bile prikazane toplotne razlike na tom prostoru. Tokom obrade slike, svakoj pikseli (zasebnoj tačkici slike) bila je pripisana neka određena temperatura, na osnovu jačine infracrvenog zračenja na tom mestu slike. Onda su kompjuterskim postupkom slične temperature bile grupisane i obeležene istom bojom. Ovim procesom dobijeni su izotermalni regioni, to jest, regioni gde je podmorska temperatura bila ista, vizuelno povezani identičnošću boje. Kao posledica ovoga, na prvoj slici kitovi su se isticali crvenom bojom, biljke na sprudu bile su pretežno plave, a temperatura vode, uzeta kao norma, davala je sumračnu sivu pozadinu. Posle jednog trenutka Kerol se prilagodi i ovakvoj slici. Dejl se trijumfalno smešio. I pre nego što je Kerol imala vremena da se usredsredi na dve male oblasti, crvenu i smeđu, u sredini otvora u grebenu, poče proces zumiranja - to jest, uveličavanja slike. Kroz nekoliko sekundi, uveličana infracrvena slika rupe jasno je pokazala zbog čega je Dejl tako uzbuđen.
     "Rekao sam ti da je ispod brodića bilo nešto", reče on, prilazeći ekranu i pokazujući prema nečem smeđom i izduženom. Bio je to neki cilindrični predmet, zašiljen na jednom kraju. Procesom zumiranja otvor je bio toliko uveličan da je gotovo sasvim ispunjavao ekran. Čak i pri tolikom uveličanju, kivalitet infracrvene slike bio je izvanredan. Unutar otvora mogle su se videti tri-četiri razne boje, alli su samo smeđa i crvena bile kontinuirano proširene preko značajnog broja piksela.
     "Svetog mu sranja", ote se Kerol. Nehotice je i sama ustala sa svog sedišta i stala uz Dejla. "Ovo smeđe tu mora da je izgubljeni projektil. Bio je svo vreme ispod nas." Ona dohvati štap za pokazivanje i mahnu njime ka ekranu. "Ali, šta je ova crvena zona ovde? Izgleda kao češirska mačka iz Alise u zemlji čuda."
     "Nisam sasvim siguran", odgovori Dejl, "verovatno ništa od krupnog značaja. Ali, ipak, imam jednu ludu ideju. Zasnovana je, zapravo, na onome što si mi kazala o čudnovatom ponašanju kitova tamo dole. Ovo bi mogla biti glava još jednog kita, koji kao da je virio iz pećine, ali uzmičući od svetlosti. Ako je taj otvor uopšte pećina. Pogledaj sad ovo. Vraćajući se na nešto slabije uveličanje, dobijamo sliku na kojoj se vide oba crvena izotermalna regiona. Vidi kako je identično ono crveno u sredini otvora i crvenilo tvojih kitova-stražara. Čak i uz dodatno preciziranje, ta dva regiona ostaju slična po temperaturi. To nije nikakav dokaz, ali svakako jeste podrška mojoj pretpostavci."
     Kerolin um je već hitao napred. Već je planirala svoj sledeći potez. Bilo je bitno da izvuče raketu, pre nego što iko drugi sazna da se raketa tu nalazi. Znači, mora se vratiti u Ki Vest što je pre moguće. Ona dohvati tašnu i akten-tašnu. "Da l' bi me mogao odbaciti do aerodroma, molim te, Dejl? Odmah. Hoću opet da zovem poručnika Toda i da ga malo uplašim. Znaš, da ga nateram na dodatni oprez, tako da nama ostane malo više vremena."
     Zastala je, razmišljajući o milion stvari odjednom. "Ali ne mogu ga zvati odavde a da ne probudim njegove sumnje... A moram i da napravim aranžam za neki brodić za sutra... Ovaj, uzgred, pretpostavljam da si mi spremio i kopije ovih slika."
     Dejl klimnu. "Jesam", reče on. "Sedi i opusti se za sekund. Hoću još nešto da ti pokažem. Još ne znam da li je reč o nečemu što stvarno postoji, ali ako jeste..." Kerol zausti da protestuje, ali je u njegovom držanju bilo nečeg što joj je govorilo da treba da pristane na ovaj njegov predlog. Sela je. On započe izlaganje o algoritmima za 'enhasment', pojašnjavanje slike, objašnjavajući na koji način se informacije već sadržane u slici mogu preraditi da bi se neke određene crte istakle i time olakšala interpretacija.
     "Dobro, dobro", reče ona konačno. "Mene interesuje ono ispod linije na dnu. Već mi je poznato koliko ste pametni ti i tvoji inženjeri."
     Dejl opet vrati na ekran onu prvu infracrvenu sliku, koja je davala puni pregled prostora po kome su, ispod brodića, plivala tri kita. "Ova slika nema veliku termalnu granularnost. Na primer, ne odgovora svaka piksela u crvenoj zoni baš tačno istoj temperaturi. U stvarnosti, raspon temperatura za svaku boju je oko pet stepeni. Ako, pak, obradom postignemo da svaki izotermalni region pokrije raspon od samo dva stepena, dobijamo ovakvu sliku."
     Na novoj slici bilo je deset različitih boja. Sad je bilo mnogo teže sagledati bilo koji oblik; obilje suvišnih tačaka informacija činilo je sliku izuzetno teškom za interpretiranje. Jedna zona na prednjem delu tela jednog kita bila je sad drugačije bolje nego ostatak te životinje.
     "U fazi kad se sirovi podaci dobijeni osmatranjem konvertuju u cifre o temperaturama, limit preciznosti opreme iznosi približno jedan stepen. Ako sad istu ovu sliku, veoma preciznom obradom, sastavimo tako da svaki povezani izotermalni region pokriva samo raspon od jednog jedinog stepena celzijusa, dobija se maltene haos. Sada postoji dvadeset boja za izotermalne regione, a pošto je u svakoj informacionoj tački buka, to jest greška, koja se uvek može dogoditi, istog raspona kao i sam taj izotermalni region, postaje praktično nemoguće videti siluete predmeta za koje znamo da su tamo, na primer ta tri kita. Govorim ti sve ovo unapred da bih bio siguran da će shvatiti da ono što ću ti pokazati može biti i potpuno pogrešno. Ipak, apsolutno je fascinirajuće."
     Sledeća slika projektovana na ekran bila je uvećana slika okeanskog dna, neposredno iznad onog rova duž kog je Kerol plivala kad je tražila početak guseničnih tragova. Na infracrvenoj slici te dobro znane paralelne linije jedva su se videle. Rupa je bila većim svojim delom izostavljena iz slike; samo njen početak bio je vidljiv na levom rubu slike. Sa ove strane rova, dva bedema bila su u plavoj boji, sa malčice zelene, tu-i-tamo. Kerol, zbunjenog izraza lica, pogleda Dejla.
     "Ova uvećana slika ima istu onu petostepenu granularnost kao velika, referentna slika. I ništa vredno pažnje tu se ne primećuje." On potom nabaci sledeću sliku. "A ni ovde, gde smo još jednom povećali broj boja na deset. Ali gledaj ovo." Na ekranu se pojavi još jedna slika. Bilo je vrlo teško videti da tu uopšte ičeg ima, a kamo li upuštati se u interpretacije. Čak dvadeset različitih boja bilo je spojeno u razne čudne mrlje i mrljice, reklo bi se nasumične. Praktično, jedina pravilnost na slici poticala je od podloge na kojoj su živeli korali i druga morska bića, a koja se sastojala od stena. Upravo su te podležne stene toliko uzbudile Dejla.
     "Ovo sam želeo da vidiš", reče on, mašući rukom prema stenama levo i desno od rova. "Te sve koralne izbočine nisu iste boje. Iz nekog nepoznatog i apsolutno neobjašnjivog razloga, na ovoj strani rova sve pozadinske stene, prilikom kodiranja, dobile su boju šartreza - bledu, jabučnozelenu boju. A sve podležne stene na ovoj drugoj strani jarka, samo metar-dva dalje, dobile su žutu boju. To je razlika od jednog stepena. Da su žute i bledozelenkaste zone međusobno izmešane, ja bih rekao da taj podatak nema značaja, da mi to samo vidimo posledice buke. Ali ovakva raspoređenost bledozelenkaste i žute boje tera na razmišljanje."
     Kerol se oseti izgubljenom. Videla je, dakako, da su stene na jednoj koralnoj izbočini bledozelenkaste, a na drugoj žute boje. Ali to njoj nije ništa značilo, i ona odmahnu glavom. Bila su joj potrebna dodatna objašnjenja.
     "Zar ne razumeš?" upita Dejl. To mu je bio završni, dramatični uzlet retorike. "Ako su ovi podaci tačni, onda smo naišli na još nešto, veoma značajno. Ili se unutar jednog od ovih koralnih izdignuća nalazi nešto što proizvodi toplotu, tako da je površina tog izdignuća ujednačeno toplija, ili - priznajem da ovo zvuči apsolutno neverovatno - jedno od ta dva izdignuća uopšte nije koralni greben, nego nešto sasvim drugo, maskirano u greben."

4.

     Po pravilu je bilo praktično nemoguće naći slobodno mesto za parkiranje sredinom radnom dana blizu kuće Amande Vinčester u Ki Vestu. Marina Hemingvej donela je novi život tom starom delu grada gde je Amanda stanovala, ali kao i obično, svi su potcenili parkirališne potrebe. Ispred svih renoviranih i nanovo obojenih devetnaestovekovskih građevina duž ulica Iton i Kerolajn bili su istaknuti natpisi tipa I NE POMIŠLJAJTE DA SE PARKIRATE OVDE AKO NISTE NAŠ STANAR, ali uzalud. Zaposleni u prodavnicama oko marine parkirali su gde god im je bilo zgodno, da bi izbegli skupo parkiranje na parkiralištu same marine.
     Posle petnaest minuta uzaludnog traganja za mestom za parkiranje, Nik Vilijems odluči da se uparkira ispred jedne prodavnice i da otpešači približno jedan blok do Amandine kuće. Bio je ispunjen čudnom zabrinutošću. Njegova nervoza delom je bila izazvana uzbuđenjem, a delom osećanjem da je malčice kriv. Amanda je svojevremeno bila jedan od glavnih sponzora prve ekspedicije ka Santa Rosi i Nik je, posle pronalaženja blaga, proveo sa Amandom dosta vremena. Amanda, Nik i Džejk Luis verovali su da su Homer Ešford i njegova trojka na neki način sakrili deo blaga i prevarili ostale, izbegavši poštenu deobu. Nik i Amanda sarađivali su potom u pokušajima da nađu dokaze da je Homer izvršio takvo potkradanje, ali nikad nisu našli ništa pouzdano.
     Tokom tog razdoblja Amanda i Nik bili su se veoma zbližili. Viđali su se skoro svake sedmice, i Nik je o njoj neko vreme razmišljao kao o nekakvoj svojoj teki ili babi. Ali posle približno godinu dana, Nik konačno prestade da joj odlazi u posete. U to vreme nije shvatao pravi razlog što je počeo da izbegava Amandu; razlog je, međutim, bio taj što je Amanda bila suviše živa za njega. I uvek previše lična. Postavljala mu je premnogo pitanja, i to grubih, u smislu: šta on to čini sa svojim životom.
     Ovog jutra Nik zapravo nije imao izbora. Amanda je bila nadaleko priznata kao najveći ekspert za potonula blaga nastanjen na kijskim ostrvima. Njen život sačinjavale su dve komponente - blaga i teatar; o obe je imala znanje enciklopedijskih razmera. Nik joj se nije obratio prvo telefonom, zato što nije želeo da na taj način oglasi pronalazak trozupca, nego samo kad i ako bude primljen u posetu. Zato je sa izvesnom zebnjom pritisnuo zvono na prednjem tremu njene divne kuće.
     Jedna žena u ranim dvadesetim godinama priđe vratima i samo ih otškrinu. "Da?" upita ona obazrivo provirivši kroz taj mali otvor.
     "Zovem se Nik Vilijems", predstavi se on. "Želeo bih da vidim gospođu Vinčester, ako je moguće. Da li je kod kuće?" Nastade ćutanje. "Ja sam njen stari..."
     "Moja baba je jutros veoma zauzeta", prekide ga devojka suvo. "Možda je možete pozvati telefonom i zakazati susret." Ona poče da zatvara vrata, ostavljajući Nika da stoji na tremu pored svoje sportske torbe. Onda Nik začu još jedan glas, prugušenu razmenu rečenica, i - vrata se širom otvoriše.
     "Oh, za ime boga", uzviknu Amanda ispruživši ruke. "Jedan mladi džentlmen mi je došao u posetu. Ulazi, Niki, i daj mi jedan poljubac." Niku je bilo nezgodno. On koraknu unutra i ovlaš zagrli staru ženu.
     Još dok se povlačio iz tog zagrljaja, počeo je da se izvinjava. "Žao mi je što nisam svraćao da te vidim. Hteo sam, ali moje obaveze su nekako..."
     "U redu je, Niki, shvatam." Amanda ga prekinu nimalo neljubazno. Oštrina njenog pogleda bila je u neskladu sa njenim godinama. "Uđi i reci mi šta si radio. Nisam te videla, pa, zaboga, zar je već prošlo dve godine od kad smo podelili onaj konjak posle Tramvaja?" Ona ga povede u svoju radnu-i-dnevnu sobu i pokaza mu da sedne pored nje na kauč. "Znaš, Niki, smatrala sam da su tvoji komentari o glumici koja je igrala Blanšu Diboa bili nešto najpronicljivije što sam čula tokom čitavog tog posla. Bio si u pravu u vezi sa njom. Ona nije mogla da odigra Blanšu nikako, sem kao potpunu mentalku. Ta žena jednostavno nije imala pojma o ženskom seksualnom apetitu."
     Nik pogleda unaokolo. Ova soba jedva da se nešto promenila tokom osam godina, od kad je poslednji put bio u njoj. Plafon je bio veoma visok, možda oko četiri i po metra. Duž zidova su bili ormani za knjige, pružajući se nagore sve do plafona. Police su bile pune knjiga. Nasuprot vrata nalazila se uljana slika, ogromna, koja je prikazivala Amandu i njenog muža kako stoje ispred svoje kuće na Kejp Kodu; slika je dominirala sobom. U pozadini te slike bio je delimično vidljiv jedan novi ford iz 1955. Na slici je Amanda zračila lepotom; bile je u svojim ranim tridesetim, u beloj večernjoj haljini sa smelim crvenim paspulom oko zglobova i duž okovratnika. Njen muž bio je u crnom večernjem odelu. Bio je pretežno ćelav, sa kratkom plavom kosom, koja je na slepočnicama već sedela. Njegove oči bile su naslikane kao jako tople i ljubazne.
     Amanda upita Nika da li hoće čaj, i on potvrdno klimnu. Unuka Dženifer iščeze u hodnik, a Amanda se okrete i dohvati Nika za ruke. "Drago mi je što si došao, Niki, nedostajao si mi. S vremena na vreme čujem ponegde po koju reč o tebi i tvom brodu, ali to su obaveštenja iz druge ruke, a ona su često pogrešna. Čime si se bavio? Još neprestano čitaš? Imaš li devojku?"
     Nik se nasmeja: nije se Amanda promenila. Nikad nije bila sklona ćaskanju o sitnicama. "Nema devojke", reče on. "Isti je problem kao i uvek: one koje su inteligentne ili arogantne ili emotivno spetljane, ili i jedno i drugo; one, pak, koje su osećajne i pune naklonosti, nikad nijednu knjigu nisu pročitale." Iz nekog razloga u svest mu uskoči Kerol Doson, i malo je nedostajalo da kaže, ne razmišljajući, "sem, možda..." ali se uzdrža. "Ono što meni treba", reče on umesto toga, "jeste neka nalik na tebe."
     "A ne, Niki", odgovori Amanda, iznenada se uozbiljivši. Sklopivši šake u krilu, ona se za trenutak zagleda preko sobe. "Ne", ponovi tiho, pa se okrete opet ka njemu; njen glas poče ponovo da dobija na jačini. "Čak ni ja nisam dovoljno savršena za tebe. Dobro pamtim sve tvoje fantazije o gracioznoj mladoj boginji. Ti si, na neki način, pomešao u jednu celinu najbolje osobine svih žena iz tvojih omiljenih romana i ono o čemu si kao tinejdžer sanjao. Uvek mi se činilo da stavljaš žene na neki pijedestal: da žena mora biti kraljica ili princeza. Kod devojaka sa kojima si zaista izlazio, tražio si slabosti, znake običnosti, znake običnog ponašanja. Maltene kao da si se nadao da ćeš naći dokaze da nisu savršene, da ćeš pronaći pukotine u njihovom oklopu, i onda time opravdati svoje pomanjkanje interesovanja."
     U to stiže i Dženifer sa čajem. Nik se počeo osećati nelagodno. Bio je već zaboravio kako izgleda pričati sa Amandom. Njene emocionalne sonde i njene netražene primedbe ovog jutra su ga izuzetno uznemiravale; jer, nije došao kod nje da bi vršila disekciju njegovih stavova prema ženama. On promeni temu.
     "Govoreći o blagu", reče on saginjući se da uzme svoju torbu, "juče sam pri ronjenju našao nešto vrlo zanimljivo. Mislio sam da si možda već videla nešto slično." I on izvuče trozubac iz torbe i dodade ga Amandi, koja ga, ne očekujući toliku težinu, maltene ispusti.
     "Zaboga", uzviku ona; njena mršava ruka drhtala je od napora dok je držala zlatni trozubac u vazduhu, ispred sebe. "Od čega bi ovo uopšte moglo biti napravljeno? Suviše je teško da bi bilo zlato!"
     Nik se nagnu napred i ponovo uze predmet iz njenih ruku. Držao je trozubac pred njom, dok je ona prstima prelazila preko njegove izuzetno glatke površine. "Nikad ništa slično ovome nisam videla, Niki. Nije potrebno da potežem sve svoje knjige i fotografije radi upoređivanja. Glatkoća završne obrade nije u skladu sa tehnikama obrade koje su u Evropi postojale za vreme, ili posle, epohe galija. Ovo mora biti modernog porekla. Gde si, za ime sveta, to našao?"
     On joj ispriča samo skicu priče, pazeći, kao i uvek, da ne oda ključna obaveštenja. Nije to bilo samo zbog njegovog dogovora sa Kerol i Trojem; lovci na blago nikad nemaju stvarnog poverenja ni u koga. Ipak, podelio je sa sa Amandom svoju ideju da je, možda, neko sakrio ovaj zlatni predmet, i druge, slične, da bi ih kasnije uzeo. Insistirao je na tome da ta njegova ideja sasvim uverljivo objašnjava tragove na dnu mora.
     "Tvoj scenario deluje mi vrlo neubedljivo", primeti Amanda, "iako moram priznati da sam zbunjena i da nemam bolje objašnjenje. Možda gospođica Doson raspolaže nekim izvorima koji bi mogli baciti svetlost na poreklo ove stvari. Ali, praktično nikakva mogućnost ne postoji da grešim. Videla sam u stvarnosti, ili gledala na fotografijama snimljenim iz blizine, svaki značajan komadić blaga izvučen u kijskoj oblasti u toku poslednjih sto godina. Mogao bi da mi pokažeš neki novi komad danas, i ja bih ti verovatno mogla reći u kojoj evropskoj zemlji je proizveden, i u kojoj deceniji. Ako je ovo sa potopljenog broda, onda je to neki moderan brod, gotovo sigurno izgrađen posle drugog svetskog rata. Toliko ti mogu pomoći, više ne."
     Nik vrati trozubac u torbu i ustade da pođe. "Samo minut sečakaj, Niki, pre nego što odeš", reče Amanda. "Hodi ovamo za časak." Ona ga uze za ruku i dovede tačno pred veliku sliku na platnu. "Da si poznavao Voltera, Niki, dopao biti se. I on je bio sanjar. Voleo je da traži blago. Svake godine provodili smo po nedelju-dve u Karibima, na jahti, tobož tražeći blago, ali zapravo samo učestvujući u zajedničkim snovima. S vremena na vreme pronalazili smo na dnu okeana predmete koje nismo mogli razumeti, pa smo gradili fantastične hipoteze da bismo ih objasnili. Gotovo uvek je postojalo i neko prozaično objašnjenje, sasvim inferiorno u odnosu na naše fantazije."
     Nik je stajao uz nju, držeći torbu u desnoj ruci. Amanda se okrete ka njemu i blago položi šaku na njegovu levu podlakticu. "Ali to nije bilo važno. Nije bilo važno čak ni to što smo tokom godina uglavnom ostajali bukvalno praznih ruku. Jer uvek smo nalazili ono pravo blago, a to je bila naša uzajamna ljubav. Svaki put bismo se vratili kući obnovljeni, nasmejani, i zahvalni što nam je život dozvolio da zajedno provedemo još jednu sedmicu, ili desetak dana, tokom kojih smo maštali, fantazirali i zajedno tragali za blagom."
     Njene oči bile su blage i ispunjene ljubavlju; glas joj je bio tih, ali pun strasti. "Ne znam da li ćeš i kad ćeš opet doći, Niki, ali postoje neke stvari koje već neko vreme čekam da ti kažem. Ako želiš, možeš ih odbaciti kao lupetanja jedne brbljive babe, ali možda više nikad neću imati priliku da ti o tome opet govorim. Imaš sve one osobine koje sam kod Voltera volela - inteligenciju, maštu, osećajnost. Ali nešto ipak nije u redu. Sam si. Namerno. Tvoji snovi o blagu, tvoja volja za životom - ne deliš te stvari ni sa kim. Vrlo mi je tužno da to gledam." Zastala je za sekund i opet pogledala sliku. Onda je dovršila svoju misao, maltene kao da priča sama sa sobom. "Jer, kada ti bude sedamdeset godina, i kad se osvrneš da vidiš šta je tvoj život značio, nećeš usmeriti misli na ono što si radio sam. Pamtićeš dodire, trenutke kad si život obogaćivao deleći nešto sa prijateljem ili sa voljenom osobom. Samo zahvaljujući našoj zajedničkoj svesti o ovoj čudesnoj pojavi zvanoj život, u stanju smo da prihvatimo činjenicu sopstvene smrtnosti."

     Nik nije bio spreman za emotivni susret sa Amandom. Mislio je da svrati na nekoliko minuta, postavi joj pitanje o trozupcu, i ode. Gledajući unatrag, uvide da je tokom godina postupao vrlo nemarno prema Amandi. Ona je nudila pravo prijateljstvo, a on je to prezreo, isključio ju je sasvim iz svog života čim mu međuodnos sa njom više nije bio po volji. I on se strese, uviđajući svoju sebičnost.
     Dok je polako pešačio niz ulicu, dokono gledajući elegantne stare kuće sazidane pre više od sto godina, Nik duboko udahnu. Previše emocija za jedno jutro. Najpre Monik, a sad Amanda. Čini se da trozubac neće rešiti sve moje probleme. Baš čudno, kako stvari uvek nailaze u nizu.
     Odjednom uvide da se već zadubio u razmišljanje o tome da je u Amandinim rečima možda bilo poprilično istine, postavši, istovremeno, spreman da prizna samom sebi: u poslednje vreme je osećao usamljenost. Stoga se zapita nije li ta nejasna usamljenost zaista u nekoj vezi sa tim što je polako postajao svestan da je smrtan; nije tu reč o izlasku iz one životne faze koju je Tomas Vulf ovekovečio rečenicom: "Mladi smo bili, verujući da nikad ne možemo umreti." Osetio je veliki umor kada je došao do kraja trotoara i stigao na parking ispred prodavnice gde je ostavio kola.
     Ugledao ju je prvi. Stajala je pokraj vozačkog sedišta svog potpuno novog crvenog sportskog mercedesa dvoseda. Držala je omanju papirnu kesu, i zavirivala kroz prozor automobila koji se nalazio pokraj njenog - a to je bio Nikov pontijak iz 1990. Nik oseti nalet adrenalina, i odmah potom, gnev i nepoverenje. Ugledala ga je, konačno, tek kad je već zaustio: "Greta, kakvo iznenađenje! Izgleda da smo se pukim slučajem danas istovremeno obreli u ovom delu Ki Vesta."
     "Ja, Nik, mislila sam da su to tvoja kola. Kako si?" Greta ostavi papirnu kesu u prtljažnik svojih kola i priđe mu, prijateljski raspoložena. Ironiju u njegovom pozdravu ili nije shvatila, ili je namerno prenebregla. Na sebi je imala žuti gornji deo odela za ronjenje bez rukava i tesne plave kratke pantalonice. Plava kosa bila joj je pokupljena u dve kratke kikice.
     "Nemoj mi tu glumiti nevinašce fraulein", obrecnu se Nik, reagujući možda previše žestoko. "Znam da nisi došla ovamo da bi kupovala." Već je maltene vikao. Koristio je slobodnu ruku da naglasi pojedine reči, i da onemogući Greti prilaženje. "Nije ovo jedno od onih mesta na kojima ti zastaneš kada dođeš u grad. Došla si ovamo da nađeš mene. I šta sad hoćeš?" Konačno, on spusti ruku. Dvoje prolaznika zastaše da posmatraju njihovo suočavanje.
     Greta ga je jedan trenutak gledala svojim kristalno bistrim očima. Na licu nije imala nimalo šminke. Izgledala je, ako se izuzmu bore na licu, kao devojčica. "Još si tako ljut, Nik? Posle toliko godina?" Prišla mu je sasvim blizu i nasmešila mu se znalački u oči. "Pamtim jednu noć, pre pet godina", dodade ona, tonom kao da se šali, "kad nisi bio tako ljut. Bilo ti je drago da me vidiš. Pitao si me da li bih te pustila jednu noć, ali da niko ne postavlja nikakva pitanja, i ja sam pristala. Bio si super."
     U jednom sevu Nik se priseti jedne kišne noći kad je zaustavio Gretu upravo kad je odlazila sa doka. Priseti se, takođe, svoje tadašnje očajničke potrebe da dodirne nekoga, bilo koga, baš te noći. "To je bilo dan posle sahrane mog oca", odvrati on grubo, "sem toga, ionako mi ništa nije značilo." On pogleda na drugu stranu. Nije želeo da joj uzvrati prodorni, uporni pogled.
     "Ja nisam stekla takav utisak", nastavi Greta istim onim tonom, bez emocija, ali kao da se šali. "Osećala sam te u sebi, osetila sam ukus tvojih poljubaca. Ne možeš mi sad pričati da..."
     "Vidi", prekide je Nik, vidno razdražen. "Šta hoćeš? Ne želim ovde da stojim čitavo jutro i razglabam sa tobom o nekoj glupoj noći od pre pet godina. Sad znam da si ovde iz nekog razloga. Iz kog?"
     Greta uzmače jedan korak, i njeno lice otvrdnu. "Vrlo si težak čovek, Nik. Bilo bi baš zabavno da uđemo u biznis zajedno, samo da nisi takav, kako vi ono kažete, 'bol u zadnjici'." Ona zastade. "Zaista me šalje Homer. Ima predlog za tebe. Želi da vidi šta si to juče našao u okeanu i možda da pregovara o ortakluku."
     Nik se trijumfalno nasmeja. "Znači, od početka sam bio u pravu. Poslata si da me nađeš. I sad taj kopilan hoće da pregovara da mi bude ortak. Ha! Nema jebene šanse. Nećete vi više krasti od mene. Reci svom ljubavniku ili poslodavcu ili već šta ti je, da nabije taj predlog sebi u dupe. A sad, ako ćeš me izviniti..."
     On krenu da zaobiđe Gretu i otvori vrata svojih kola. Gretina čvrsta šaka zgrabi ga za podlakticu. "Grešiš, Nik." Njen pogled je dubio kroz njega poput svrdla . "Veoma. Nemaš ti para da to vodiš sam. Ono što si našao verovatno je bezvredno. Pa, ako jeste, neka se on istroši." Njene kameleonske oči još jednom promeniše boju. "A bilo bi baš i zabavno da opet radimo zajedno."
     Nik uđe u svoja kola i upali motor. "Nema ništa od toga, Greta. Gubiš vreme. Sad moram da idem." Poterao je kola unazad sa parkinga, a onda se izvezao u usku ulicu. Blago mu je opet zaokupljivalo sve misli. Ako je ranije bio privremeno deprimiran onim što mu je Amanda kazala o trozupcu, sad je, zahvaljujući činjenici da je Homer želeo da vidi taj predmet, doživeo osećaj moći. Ali, zapita se on, kako je moguće da on to već zna? Ko je progovorio? Ili nas je neko možda video?

5.

     Čim se komandant Vinters, posle zakazanog sastanka u odeljenju za odnose sa javnošću, vratio u kancelariju, njegova sekretarica, Dora, poče upadljivo da čita jedan primerak ki-vestovskih novina. "A-hrm", učini ona, namerno privlačeći njegovu pažnju. "Ovaj ovde Vernon Vinters koji glumi u Noći iguane u pozorištu Ki Vest Plejhaus noćas, je l' to neko koga poznajem? Ili ih u ovom gradu ima dvojica?"
     On se nasmeja. Sviđala mu se ta Dora. Blizu šezdeset godina, crnkinja, sa više od dvanaestoro unučadi, jedna od malobrojnih sekretarica u toj bazi sklonih da se bar donekle ponose svojim poslom. Ona je postupala prema svima, pa i prema komandantu Vintersu, kao prema svojoj deci. "Dakle, zašto mi nisi rekao?" nastavi ona, glumeći ljutnju. "A šta da uopšte nisam primetila? Prošle godine sam ti rekla da mi uvek kažeš kad glumiš u pozorištu."
     On je dohvati za ruku i malo stisnu. "Dora, nameravao sam da ti kažem, ali nekako sam to smetnuo s uma. A znaš i to da mornarica nije osobito oduševljena mojim tespijskim aktivnostima, pa se ja zato njima i ne hvališem preterano. Ali kroz dve-tri nedelje ću imati karte za tebe i tvog muža." On baci pogled na gomilu pribeleženih poruka na njenom radnom stolu. "Toliko toga ima, a? A bio sam odsutan samo dva sata. Kad pada, onda pljušti."
     "Dve su navodno hitne", primeti Dora, pogledavši na svoj ručni časovnik. "Izvesna gospođica Doson iz Majami Heralda će ponovo zvati kroz oko pet minuta, a onaj poručnik Tod neprestano zove, celo jutro. Insistira da mora da te vidi pre ručka jer inače neće moći dobro da se spremi za popodnevni sastanak. Izgleda da je ostavio dugu poruku u tvojoj strogo poverljivoj tele-pošti jutros u neko doba. U ovom času besni na mene što ne prekidam tvoje sastanke da bih ti javila o njegovoj poruci. Zar je stvarno toliko važno?"
     Komandant Vinters slegnu ramenima i otvori vrata svoje kancelarije. Baš se pitam šta Tod hoće, pomisli on. Možda je trebalo da proverim tele-poštu pre nego što sam odjurio na sastanak sa šefom. "Da l' si ubacila i sve ostale poruke u kompjuter?" upita on Doru pre nego što je zatvorio vrata. Ona potvrdno klimnu. "O-kej, razgovaraću sa gospođicom Doson kad bude zvala. Reci Todu da ću ga videti kroz petnaest minuta." On sede za radni sto i uključi kompjuter. Aktivirao je spisak tele-pošte, i video da su od jutros stigle već tri poruke, od kojih jedna u koloni STROGO POV. Komandant Vinters se predstavi kompjuteru, ukuca supertajnu kodnu reč, i poče da pregleda ono što je stiglo od poručnika Toda.
     U to zazvoni telefon. Posle nekoliko sekundi Dora ga pozva i saopšti da ga zove mis Doson. Pre nego što su počeli razgovor o samoj stvari, komadant Vinters se saglasi sa njenim zahtevom da intervju bude videofonski i da se sme snimati na traku. Odmah je prepoznao Kerolin lik, jer ju je pokatkad viđao na televiziji. Ona mu objasni da zove iz komunikacijske sobe na majamijskom međunarodnom aerodromu.
     "Komadante Vinters" poče ona ne gubeći vreme, "imamo nepotvrđeni izveštaj da u ovom času Mornarica traga za nečim važnim, a tajnim, u Meksičkom zalivu, između Ki Vesta i Everglejdsa. Taj izveštaj su demantovali i vaši predstavnici za štampu, i izvesni poručnik Tod, i rekli da se sa svim pitanjima obratimo vama. Naš izvor nam je takođe - a obe te činjenice koje ću sad kazati potvrđene su naknadnim izveštajima - rekao sledeće: da danas veliki broj tehnoloških brodova plovi zalivom, i da ste pokušavali da iznajmite sofistikovane okeanske teleskope od Majamijskog okeanografskog instituta. Imate li ikakvih komentara?"
     "Svakako, gospođice Doson." Komandant nabaci svoj najzanosniji glumački osmeh. Na jutrošnjem sastanku sa admiralom bilo je pažljivo isprobano šta će Vinters odgovoriti u ovoj situaciji. "Zaista je zapanjujuće kako govorkanja daleko lete, osobito kad neko posumnja da Mornarica radi nešto opako." On se tiho nasmeja. "Sva ta aktivnost je samo priprema za rutinske manevre sledeće nedelje. Na tehnološkim brodovima ima nekoliko mornara koji su malčice zarđali, pa žele da vežbaju ove nedelje. Što se tiče teleskopa iz MOI, nameravamo da ih koristimo tokom naših manevara, da bismo proverili koliko mogu da posluže ako dođe do neke podvodne pretnje." On pogleda pravo u kameru. "To vam je sve, gospođice Doson. Ne dešava se ništa specijalno."
     Kerol je gledala komandanta na aerodromskom monitoru. Očekivala je nekog impozantnog, ko će odisati autoritetom. Ovaj čovek imao je blag pogled, i neku vrstu senzitivnosti koja kod oficira nije uobičajena. Odjednom, na pamet joj pade jedna ideja i ona priđe bliže kameri koja je bila okrenuta ka njoj. "Komandante Vinters", reče ona milozvučno, "dozvolite da vam postavim jedno hipotetično pitanje. Kada bi, na primer, Mornarica testirala neki novi projektil, i ta raketa na probnom letu odlutala, možda čak pri tom ugrozivši naseljena mesta, zar Mornarica ne bi, oslanjajući se na tvrdnje o interesima nacionalne bezbednosti da bi zaštitila sebe, demantovala da se to desilo."
     U toku jednog teško uhvatljivog delića sekunde izraz u očima komandanta Vintersa kao da se pokolebao. Činilo se da je komandant šokiran. Odmah potom, on opet uspostavi kontrolu. "Teško je odgovoriti na takvo pitanje, jer je hipotetično", poče on dostojanstvenim službenim tonom, "ali mogu vam reći da je politika Mornarice da obaveštava javnost o svojim aktivnostima. Cenzirisanje, ma kakvo, stupilo bi na snagu samo u slučaju ako bi odlivanjem informacija u javnost moglo doći do značajnije štete po našu nacionalnu bezbednost."
     Intervju se završio brzo. Kerol je postigla svoj cilj. Do đavola, reče komandant Vinters u sebi. Dora je već javljala da je došao poručnik Tod i da čeka da ga vidi. Trebalo je da očekujem to pitanje. Ali kako je saznala? Da li je to izvukla iz Toda ili nekog drugog oficira? Ili je neko u Vašingtonu provalio stvar?
     Vinters otvori vrata kancelarije, i poručnik Tod praktično ulete unutra. Posle njega uđe još jedan mladi poručnik, čovek zdepastih ramena i žbunastih brkova, koga Tod predstavi kao poručnika Ramireza iz mornaričke obaveštajne službe. "Da li ste pročitali moju tele-poštansku poruku? Gospode bože, pa to što su ti Rusi uradili, to je praktično neverovatno. Pojma nisam imao da umeju da budu tako pametni." Tod je, hodajući uzbuđeno po kancelariji, maltene vikao.
     Vinters ga je gledao kako gotovo skače po kancelariji. Ovaj mladi poručnik, pomisli Vinters, veoma žuri da nekud stigne. Nestrpljenje šišti iz svake njegove pore. Ali, šta to on trabunja o Rusima? I šta će ovaj meksikanski siledžija tu sa njim?
     "Molim vas, sedite", odvrati komandant, pokazavši rukom ka dvema stolicama koje su se nalazile sa druge strane njegovog radnog stola. On strogo pogleda poručnika Toda. "I počnite objašnjenjem zbog čega je poručnik Ramirez ovde. Pravila službe znate: prošle nedelje su nas sve opet podsetili na njih. Samo oficiri sa činom komandanta, ili višim, mogu da odobre da se informacije stavljaju na uvid drugima, na bazi potrebe da neko sazna."
     Tod odmah poče da se brani od ovog prekora. "Komandante Vinterse, gospodine", odgovori on, "smatram da ovde imamo krupan međunarodni incident, suviše velikih razmera da bi mogao ostati samo u rukama inženjera za specijalne projekte i sistemskih inženjera. Ostavio sam vam u tele-pošti hitnu poruku jutros u 8:30, da kontaktirate sa mnom u ASAP-u, jer je došlo do značajnih novih momenata u projektu 'Slomljena strela'. Pošto se ni do 10:00 nisam čuo sa vama, mada sam u međuvremenu još nekoliko puta pokušao da vas dobijem telefonom, zabrinuo sam se da možda gubimo dragoceno vreme. Onda sam stupio u kontakt sa Ramirezom i njegovima, da bi i oni počeli da rade svoj posao."
     Tod ustade. "Gospodine", poče on ponovo, sa rastućim uzbuđenjem u glasu, "možda u mojoj tele-poštanskoj poruci nije bilo dovoljno jasno rečeno. Imamo čvrste dokaze da je neko naredio Panteru da ode na drugu stranu, odmah posle aktiviranja APRS-a. Specijalnim ručnim kontrolisanjem onih isprekidanih telemetrijskih podataka dokazali smo da su brojači primljenih naređenja poludeli na dve sekunde, neposredno pre nego što je projektil skrenuo s kursa."
     "Smirite se, poručniče Tod, i sedite." Vintersa je ljutila Todova nehajnost u pogledu pitanja pridržavanja pravilima službe, ali i Todova neskrivena optužba da je Vinters propustio da odgovara na poruke koje su mu stizale. Ovaj dan je komandantu počeo sastankom sa admiralom koji je ovom stanicom upravljao. Admiral je želeo da bude upoznat sa čitavom tom petljancijom oko 'Slomljene strele'. Zato je Vinters u kancelariji proveo samo dva-tri minuta, i posle toga nije više u nju svraćao, sve do svog malopređašnjeg povratka iz odeljenja za veze sa javnošću.
     Kad je Tod opet seo, Vinters obazrivo produži. "A sad me poštedite i histerije, i vaših ličnih zaključaka. Želim da mi date činjenice, samo činjenice, i to polako i bez predubeđenja. Optužbe koje ste izrekli pre nekoliko trenutaka veoma su ozbiljne. Prema mom mišljenju, ako ste izvodili zaključke prebrzo i bez osnova, vaša podobnost za oficira može biti dovedena u pitanje. Zato počnite od početka."
     U poručnikovim očima sevnu gnev, no, ipak, samo otvori svoju beležnicu. Kad je opet progovorio, glas mu je bio monoton, brižljivo oslobođen svih emocija. "Tačno u 03:45, jutros", poče on, "probudio me je kadet Endrus, koji je skoro čitavu noć proveo radeći sa telemetrijskim podacima zabeležnim u stanici Kaneveral i na brodu za praćenje blizu Biminija. Njegov zadatak bio je da razmatra planirani redosled događaja unutar rakete Panter i da sačini zaključak, ako je moguće, uz pomoć isprekidane telemetrije, da li se nešto nepredviđeno dogodilo sa projektilom neposredno pre skretanja sa putanje. Smatrali smo da ćemo na taj način možda uspeti da dođemo do uzroka skretanja.
     U suštini, kadet Endrus je radio kao detektiv. Kao što znate, imformativni sistem je veoma ograničen, zbog toga što je i frekvencijski raspon za emitovanje nadole takođe veoma ograničen. Zato paketi informacija izlaze iz projektila na donekle veštaki način, naime, mnoge informacije o vrednostima koje odlučujuće utiču na ponašanje naše ptice mogle su biti upućene ka zemlji tek nekoliko minuta kasnije, posle napuštanja putanje, kad su stanice za praćenje već nekoliko puta gubile i ponovo postizale tačno usmerenje svojih antena.
     Kadet Endrus mi je pokazao da su dobijena četiri podatka sa brojača primljenih komandi; to je jedan jednostavan deo u softveru koji zapiše jednu jedinicu više svaki put kad projektil korektno primi neko naređenje. U prvi mah nismo verovali svojim očima. Mislili smo da je možda neko pogrešio, ili da su nam mape za dekomutaciju bile pogrešne. Ali do 07:00 izvršili smo kontrolu podataka dobijenih iz oba mesta za praćenje, i uverili se da posmatramo tačan kanal. Komandante, tokom razdoblja od 1,7 sekundi posle aktiviranja APRS-a, na brojaču primljenih komandi ostalo je zapisano da ih je primljeno preko tri stotine. Posle toga, projektil je prestao da leti prema svojoj određenoj meti."
     Dok je Tod pričao, komandant je hvatao beleške u svoju malu spiralnu beležnicu. Kada je Tod zaćutao, komandant je još pola minuta završavao zapisivanje, a onda diže pogled ka Todu i Ramirezu. "Znači, treba da smatram", reče on glasom prepunim ironije, "da su to podaci na kojima želite da zasnujete svoju optužbu protiv Sovjetskog Saveza, i zbog kojih ste uzbunili mornaričku obaveštajnu službu? Ili postoji još nešto?"
     Tod je izgledao zbunjeno. "Vi smatrate da je verovatnije", nastavi komandant Vinters, postepeno podižući glas, "da su Rusi znali šifru za komandovanje test-kompletom, i da su emitovali tri stotine poruka za manje od dva sekunda, tačno kada je trebalo, i to sa nekog mesta blizu obale Floride, nego da se negde u softverskom sistemu 4,2 potkrala neka greška zbog koje se cifra u brojaču primljenih komandi nepropisno uvećala? Pa, pobogu, poručniče, mućnite malo glavom! Viđate li možda i vampire noću? Ovo je 1994. godina. Na međunarodnoj sceni nema praktično nikakvih napetosti. Zar zaista verujete da bi Rusi bili tako kolosalno glupi da ugroze detant samo zato da bi naredili jednom mornaričkom projektilu, koji je tek u fazi testiranja, da skrene s kursa? Čak i kad bi mogli da navedu projektil da padne u neku određenu zonu, pa da ga uzmu, i da ga putem reverziranog inženjerstva temeljito upoznaju, zašto bi preduzimali tako strašan rizik radi takve, srazmerno male dobiti?"
     Tokom čitave ove komandantove grdnje Tod i Ramirez su ćutali. Pred kraj se videlo da je Ramirezu baš Ramirezu neprijatno. Izbledelo je bilo i Todovo dečačko samopouzdanje, te on poče da prepliće prste i rasejano pucka zglobovima. Posle srazmerno duge pauze Vinters nastavi, otresito, ali bez onako snažno ispoljene ogorčenosti kao do tada.
     "Mi smo juče dali ljudima neke određene radne zadatke, poručniče. Trebalo je da zadaci budu obavljeni do danas. Proverite ponovo softver 4,2, sa naročitim naglaskom na ispitivanje da li ima ikakvih grešaka na elementima za prelazak u komandi test-komplet, što bi se moglo pokazati pri testiranju modula ili pri testiranju integracije. Možda je u subrutini za beleženje broja primljenih poruka postojala neka buba, koja nije ispravljena ni u novoj verziji. A na sastanku danas popodne, želim da mi pokažete spisak mogućih kvarova koji bi objasnili takve telemetrijske podatke - ako se pođe od postavke da nije bilo ubacivanja komandi od strane neke druge sile. A onda, da pokažete na koji način nameravate da analizirate svaki od tih modusa grešenja, da biste skratili dotični spisak."
     Ramirez ustade da pođe. "Pod ovim okolnostima, komandante, smatram da je moje prisustvo ovde malčice, hm, neprilično. Već sam dao uputstva dvojici mojih ljudi i pokrenuo izvesnu istražnu aktivnost, da bismo videli da li je u poslednje vreme bilo ikakve ruske vojne ili civilne aktivnosti u ovoj zoni. Tom zadatku dao sam vrhunski prioritet. Međutim, imajući u vidu ovaj razgovor, mislim da bi trebalo da obustavim..."
     "To nije neophodno", prekide ga komandant Vinters. "Moglo bi vam, u ovom trenutku, biti vrlo teško da objasnite obustavljanje." On pogleda dvojicu mladih poručnika, koji su se vrpoljili. "A ja nemam želju da se ponašam osvetoljubivo i da vas prijavljujem, iako mislim da ste obojica postupili brzopleto i mimo pravila službe. Ne, poručnice, vi nastavite sa prikupljanjem obaveštajnih podataka; to bi kasnije moglo biti od značaja. Samo, ne pravite od toga veliku frku. Odgovornost za ovo neka bude moja."
     Ramirez pođe ka vratima. Videlo se da je zahvalan. "Hvala vam, komandante", reče on krajnje iskreno. "Maločas sam na trenutak pomislio da sam možda ukenjao stvar. Ovo mi je bila vredna lekcija."
     Vinters salutiranjem pozdravi oficira obaveštajne službe koji izađe, ali pokretom pokaza Todu, koji se takođe spremao za odlazak, da se vrati i opet sedne. Onda komandant priđe Renoarovoj slici, i kao da se zadubi u posmatranje. Malo potom progovori tiho, ne okrećući se prema mlađem poručniku. "Da li se išta kazali onoj novinarki, gospođici Doson, o nekom projektilu, i da li je ona tokom razgovora pominjala projektil?"
     "Ne, gospodine, ništa slično nije pominjano", odgovori Tod. "Čak se izražavala vrlo neodređeno kad sam je pitao šta je čula."
     "Ona je ili dobila neke informacije iznutra, ili ima veoma mnogo sreće", primeti komandant rasejaneo, govoreći maltene sam sebi. Zatim priđe bliže slici i zamisli da može da čuje kako mlađa od dveju sestara svira klavir. Danas je, na taj način, čuo Mocarta. Ali nije bilo pravo vreme za slušanje. Potrebno je da ovaj mladi čovek izvuče dobru pouku iz svega ovoga, pomisli Vinters i okrete se.
     "Pušite li, poručniče?" upita on, ponudivši Todu cigaretu i uzevši i sam jednu. Mlađi čovek odmahnu glavom. "Ja pušim", reče Vinters, pripalivši sebi Pal Mal cigaretu, "iako ima hiljadu razloga zbog kojih ne bi trebalo da pušim. Ali skoro nikad ne pušim pored nepušača. To je pitanje obzirnosti."
     Vinters priđe prozoru da pogleda napolje i lagano izduva dim. Tod je izgledao zbunjeno. "A u ovom trenutku", nastavi Vinters, "pušim, čudno je reći, takođe iz obzirnosti. Prema vama. Jer, vidite, poručniče Tode", dodade on, okrenivši se ka njemu dramatično, "smireniji sam posle pušenja. To znači da mogu bolje da savladam svoj bes."
     Vinters se namesti tačno pred poručnika. "Jer, zaista sam prokleto ljut zbog ovoga, mladi čoveče. Nemojte se nimalo zavaravati u tom pogledu. Jedan deo mene želi da poslužite ljudima kao primer šta se ne sme, možda čak i da vas izvede na vojni sud zbog kršenja pravila službe. Previše ste samouvereni, previše se oslanjate samo na sopstvene zaključke. Opasni ste. Da vam je neka od tih tvrdnji, ovde izrečenih, izmakla i pred onom reporterkom, bilo bi 'Keti, zamandali vrata'. Ali", Vinters zaobiđe sto i ugasi cigaretu, prignječivši je, "oduvek sam verovao da ljude ne treba razapinjati na krst zbog samo jedne greške."
     Komandant sede i zavali se unazad. "Onako, čisto da se razumemo između sebe kao dva momka; kod mene ste sada na uslovnoj kazni, poručniče. Neću da čujem više nikakve gluposti o međunarodnom incidentu. Ovo je jednostavan slučaj probnog primerka koji se pokvario. Uradite svoj posao temeljito i pažljivo. Ne brinite, bićete zapaženi ako rad bude obavljen propisno. Sitem nije slep za vašu ambiciju i vaš talenat. Ali ako samo još jednom odjurite bez kurca na svadbu u vezi sa ovim problemom, lično ću se pobrinuti da vaše napredovanje u službi bude upropašćeno."
     Todu je bilo jasno da sad treba da izađe, jer mu je upravo to poslednjom rečenicom signalisano. Bio je još ljut, sada ponajviše na sebe, ali mu je bilo jasno da to ne sme čak ni da nagovesti. Smatrao je da je ovaj komandant Vinters samo jedan marginalno kompetentni matori prdonja, i bilo mu je ogavno da mu takav drži predavanja. Ali, sad mi nema druge nego da se povinujem, reče on sebi izlazeći iz komandantove kancelarije.

6.

     Kada je Nik, posle susreta sa Amandom i Gretom, ušao u svoju kuću u gradu, ono što najpre ugleda bilo je da njegov indikator poruka žmirka. On stavi torbu sa trozupcem u orman i uključi 'elektronsku sekretaricu'. Na malom monitoru, sa ekranom od imao samo sedam i po centimetara, pojavi se Džulijana. Nik se nasmeši. Uvek mu je sve poruke, pa i najsitnije, ostavljala u video-tehnici.
     "Nik, žao mi je da ti to javljam, ali oni koji su vas bili iznajmili za Tampu za sutra i nedelju, upravo su pozvali i otkazali. Rekli su da su čuli vremensku prognozu, koja predviđa oluju sa grmljavinom. Ipak, ne gubite baš sve, jer vam ostaje njihov depozit." Ćutala je dva-tri sekunda. "Inače, Linda i Korin i ja idemo večeras kod Aljkavog Džoa, da čujemo Endži Ledervud. Što ne svratiš da se pozdravimo? Čak bi se moglo desiti da ti platim jedno piće."
     E, sranje, reče Nik u sebi. Te pare su mi baš bile potrebne. A i Troju. On automatski iskuca Trojevo ime na maloj tastaturi pokraj telefona, i sačeka da Troj digne slušalicu i pritisne video-prekidač.
     "Ooo, zdravo, profesore. Šta radiš ovog divnog dana u tropskom predelu?" Troj je, kao i obično, bio dobro raspoložen. Niku nikako nije bilo jasno kako iko može biti neprekidno u tako dobrom raspoloženju.
     "Imam loše vesti i loše vesti, prijatelju moj", reče Nik. "Prvo, Amanda Vinčester kaže da je naš trozubac moderan i da gotovo sigurno nije deo nikakvog drevnog blaga. Ja u to, međutim, nisam sasvim uveren. Ipak, stvar ne izgleda obećavajuće. Drugo, i verovatno u kratkoročnom smislu važnije: otkazali nam najam. Nemamo posao za vikend."
     "Auuuh", jeknu Troj, i njegovog lice se namršti. "Iz tog zaista proističu neki problemčići." Na trenutak se činilo da Troj ne zna šta bi dalje kazao. Ali onda se opet javi onaj normalni Troj, sa vedrim osmehom. "Hej, profo, imam ideju. Pošto sad obojica nemamo šta da radimo popodne, što ne bi svratio ovamo, u senatorijum 'Džeferson', na krompiriće i pivo? I inače sam hteo nešto da ti pokažem." Njegove oči su svetlucale.
     Nik bi inače ovu ponudu odbio i proveo popodne čitajući Madam Bovari. Ali pre podne je već bilo pretrpano emocijama, i Nik je bio bolno svestan da mu je potrebno malo veselja. On se, samo u sebi, osmehnu. Troj je zaista smešan stvor. Popodne provedeno u pijuckanju i zezanju - zvuči privlačno. Sem toga, već četiri meseca taj Troj radi za njega, a još nijednom se nisu samo družili. Mnoge sate proveli su radeći zajedno na brodiću, ali Nik nijednom nije otišao u Trojev stan. "Važi", začu Nik samog sebe kako odgovara, "na programu si. Ja donosim klopu, ti spremi pivo. Vidimo se kroz dva'es - tri'es minuta."
     Kad je Nik zaustavio kola ispred male dupleks kuće u jednom od najstarijih delova Ki Vesta, i Troj je upravo dolazio. Očigledno je otpešačio do obližnje prodavnice, jer je nosio veliku kesu od smeđe hartije, a u njoj tri pakovanja sa po šest konzervi piva. "Ovo bi trebalo da nam izdrži tokom popodneva." Pozdravljajući Nika, namignu mu i povede ga do svojih prednjih vrata. Na vrata je trakom bio zalepljen list hartije sa natpisom: PROFO - VRAĆAM SE ODMAH - TROJ. Troj ga sad skide i posegnu rukom ka jednom malom ispustu iznad vrata da nađe ključ.
     Nik se nikada do tog trenutka nije zapitao kako bi Trojev apartman mogao izgledati. Ali i da jeste, ni slučajno ne bi zamislio dnevnu sobu u kakvu ga sad Troj uvede. Bila je uredno nameštena, u stilu koji bi se jedino mogao nazvati stilom baka iz davnih vremena. Šaroliki skup starih kaučeva i fotelja nakupovanih na komšijskim garažnim rasprodajama (sve različitih boja, što Troju nije bilo važno, jer su za njega komadi nameštaja bili predmeti sa čisto funkcionalnom, a ne dekorativnom ulogom) bio je raspoređen u pravougaonik, sa dugim drvenim kafe-stočićem u sredini. Primerci nekoliko raznih elektronskih i video časopisa bili su uredno naslagani na tom stočiću. Sobom je dominirao supermoderni zvučni sistem čije su četiri visoke zvučne kutije bila pažljivo smeštene u uglove, tako da se sav zvuk morao fokusirati prema središtu sobe. Čim uđoše, Troj ode do kompakt-diska na vrhu police sa stereo-opremom i uključi ga. Sobu ispuni divno bogat glas neke crnjkinje, uz pratnju klavira i gitare.
     "To je Endžin novi album", objasni Troj, dodajući Niku jedno otvoreno pivo. Dok je Nik razgledao sobu, Troj ode do kuhinje i do frižidera, i potom se vrati. "Njen agent misli da će taj album biti zlatan. 'Ljubavna pisma' su za malo promašila zlato, ali su joj ipak donela četvrt miliona. Ne računajući pare sa turneje."
     "Sećam se da si mi rekao da je poznaješ", reče Nik, potegnuvši dug gutljaj piva. On odšeta preko sobe, do kutije pokraj stereo-police; u kutiji je bilo nekih šezdeset ili sedamdeset diskova, uredno složenih. Na vrhu, jedna otvorena omotnica za kompakt-disk, a na njenoj prednjoj strani fotografija divne mlade crnkinje sa blagim osvetljenjem pozadi. Na sebi je imala dugu, tamnu koktel-haljinu. Naslov albuma bio je 'Uspomene na očaravajuće noći'. "Je l' ima još nešto da se ispriča o gospođici Ledervud?" upita Nik, podigavši pogled ka Troju. "U pitanju je dama veličanstvenog izgleda, ako mene pitaš."
     Troj mu priđe. Programirao je uređaj da pusti odmah osmu pesmu na albumu. "Mislio sam da nikad nećeš pitati", odvrati on sa širokim osmehom. "Ova pesma to govori, verovatno, najbolje." Nik sede na jednu od neobičnih fotelja i poče da sluša nežnu baladu, sa mekim pozadinskim ritmom. Naslov pesme bio je 'Dozvoli da se ja brinem o tebi, dragi'. Bila je to priča o talentovanom ljubavniku koji je pevačicu navodio na smeh i u kući i u postelji. Dobro su se slagali, bili su prijatelji. Ali on nije mogao da razgovara o trajnom vezivanju, jer još nije uspeo u životu. Zato ga u poslednjoj strofi pevačica poziva da proguta svoj ponos i da joj dopusti da mu ona olakša situaciju.
     Nik pogleda Troja, pa preokrenu oči, ujedno vrteći glavom levo-desno. "Džefersone, teško je s tobom", reče on. "Nikad ne znam da li govoriš istinu li se oberučke gađaš sranjem."
     Troj se nasmeja i ustade sa kauča. "Ali, profesore", pobuni se on "tako je zanimljivije." Zatim priđe i uze od Nika praznu pivsku konzervu. "Teško ti da poveruješ, a?" reče on, i dalje se osmehujući, ali sad gledajući pravo u Nika. "Da tvoj smešni crni prvi oficir ima u sebi i ponešto što još nisi video."
     Troj se okrete i ode ka kuhinji. Nik ga je čuo kako otvara konzerve piva i sipa pržene krompiriće u zdelu. "Pa, dobro", povika Nik, "ja čekam. Istrkeljaj."
     "Pet godina se Endži i ja poznajemo", odazva se Troj iz kuhinje. "Kad smo počeli da izlazimo, imala je samo devetnaest godina i bila krajnje naivna kad je reč o životu. Jedne noći bili smo ovde, u ovom stanu, bilo je to odmah posle mog useljenja, i slušali smo jedan album Vitni Hjuston. Kad, Endži poče da peva."
     Troj se vrati u dnevnu sobu. Zdelu sa raznovrsnim prženim krompirićima stavi na kafe-stočić, pa sede na fotelju pored Nika. "I kao što kažu u Holivudu, ostalo je istorija." On raširi ruke. "Predstavio sam je vlasniku jednog ovdašnjeg noćnog kluba. U roku od samo godinu dana, imala je ugovor za snimanje ploče, a ja sam imao problem. Bila je moja ženska. Ali nisam imao dovoljno para da održim korak s njom." Troj se, za njega netipično, ućuta tokom nekoliko sekundi. "Odista je sranje kad čovek zbog ponosa mora da gazi svoja osećanja prema jedinoj ženi koju je ikada voleo."
     Nik, na svoje iznenađenje, uvide da ga je dirnulo ovo Trojevo priznanje o ličnom životu. On se nagnu napred i potapša Troja po ramenu, gestom razumevanja. Troj brzo promeni temu. "A ti, profesore? Koliko slomljenih srdaca imaš okačenih u svom ormanu? Video sam kako te gledaju Džulijana, Korin, pa čak i Greta. Što se ti nisi oženio?"
     Nik se nasmeja i poteže pivo. "Hriste, ovo mora da mi je srećan dan. Znaš li, Džefersone, da si druga osoba danas koja mi postavlja pitanje o mom ljubavnom životu. A prva je bila žena od sedamdeset godina."
     Nik otpi još piva. "Kad već pomenu Gretu", nastavi on, "naleteo sam na nju jutros - ali ne slučajno. Čekala me je dok sam pričao sa Amandom. Znala je da smo juče našli nešto, i htela je da pregovara o uortačenju. Znaš li išta o tome?"
     "Dabome da znam", odgovori Troj nemarno. "Mora da ju je Homer slao da nas špijunira. Noćas, kada sam završio sa brodom, čekala je da me muva da nešto kažem. Gledala te je kako odlaziš sa sportskom torbom, pa je ili nagađala, ili znala, da smo nešto našli. Nisam joj ništa rekao, ali ni poricao. Seti se da je Elen gledala kako Kerol i ja prolazimo kroz direkciju marine sa svom onom šljaštećom opremom."
     "Da, znam", prihvati Nik, "i stvarno nisam ni očekivao da ćemo stvar zadržati sasvim ispod pokrivača za večita vremena. Samo bih želeo da nađemo još blaga, ako ga ima, pre nego što špijunčine počnu da vrebaju na svaki naš pokret."
     Ćutke nastaviše da piju pivo. "Ama, uspeo si da izvrdaš moje pitanje", reče najzad Troj sa osmehom nevaljalca. "Govorili smo o ženama. Kako to da tip poput tebe, zgodan, obrazovan, i reklo bi se ne peder, nema stalnu žensku?"
     Nik je jedan trenutak razmišljao. Proučavajući Trojevo prijateljsko, dobronamerno lice, on odluči da se baci u neizvesnost. "Ne znam zapravo, Troje", odgovori on ozbiljno, "ali mislim da ih možda teram od sebe. Svakoj nađem neku manu, da bih imao izgovor." Nova ideja mu, puzeći, uđe u svest. "Možda se ja to, na neki način, svetim. Pitao si o slomljenim srcima? U mom ormanu najveće slomljeno srce je moje sopstveno. Pokidala ga je na komade, kad sam bio klinac, jedna ženska koja me se verovatno više i ne seća."
     Troj ustade iz fotelje i priđe uređaju da promeni muziku. "Slušaj nas dvojicu", dobaci on vedrim tonom, "kako se borimo sa beskrajnom složenošću ženskog roda. Neka one ostanu zauvek lude, misterione i divne. I, uzgred rečeno, profesore", Trojev karakteristični široki osmeh se vratio, "ovu temu sam pokrenuo da bih te upozorio. Ako se ne varam, ona reporterka te ima na nišanu. Ona voli izazove. A ti si joj dosad davao samo negativne signale. Najblaže rečeno."
     Nik, ponet talasom energije, iskoči iz fotelje. "Odoh ja po još jedno pivo, dobri moj čoveče. Sve do ovog tenutka mislio sam da razgovaram sa nekim ko je uviđavan i pun razumevanja. Sad nalazim da, umesto toga, razgovaram sa nekim glupim crncem koji misli da je reč 'čmar' način tepanja." Ušavši u kuhinju da uzme još krompirića, on nakratko zastade. "Inače", povika on prema Troju ne prestajući da žvaće krompiriće, "preko telefona si rekao da hočeš nešto da mi pokažeš. Je l' to bio album Endži Ledervud, ili nešto drugo?"
     Kada se Nik vraćao sa pivom, Troj ga presrete u hodniku. "Nije", reče on iskreno, "reč je o nečem drugom. Ali, hteo sam najpre da malo popričam s tobom, da budem siguran... pa, ne znam baš zbog čega. Recimo, da bih se uverio da me nećeš omalovažavati."
     "O čemu ti pričaš?" upita Nik, malčice u nedoumici.
     "Nalazi se ovde", odgovori Troj, kuckajući po jednim zatvorenim vratima u hodniku, koja su bila tačno na suprotnoj strani od vratiju dnevne sobe. "Moje malo stvorenje. Već više od dve godine radim na njemu, uglavnom sam - mada mi je u ponečemu pomogao Endžin umetnički nastrojen mlađi brat, Leni - a sad bih želeo da ti to isprobaš." Osmehnuo se. "Bićeš moj prvi alfa-tester."
     "Šta je do đavola... Ne kapiram. Šta je alfa-tester?" Nik se mrštio pokušavajući da prati razgovor. Dva brza piva na prazan stomak već su izazvala blagu, neočekivanu ošamućenost.
     "Moj pronalazak", odvrati Troj polako, da bi Nik temeljito shvatio svaku pojedinu reč. "To je jedna kompjuterska igra. Na njoj radim već blizu dve godine. A ti ćeš biti prvo strano lice koje će je igrati."
     Nik napravi grimasu kao da je upravo zagrizao u neko posebno kiselo parče grejpfruta. "Moi?" uzviknu on. "Ja da igram kompjutersku igru, to hočeš? Ja, kod koga koordinacija ruka-oko praktično ne postoji ni kad sam dibidus trezan, ja da sednem i utepavam vanzemaljce, vrdam od bombi, ili da frcam klikere nekim frenetičnim tempom u kome mogu da uživaju samo mlađi tinejdžeri? Džefersone, jesi li sišao s uma? Ovo je Nik Vilijems, tip koga zoveš profesore, tip koji je sklon da sedi i čita knjige da bi se zabavio."
     "Vrlo, vrlo dobro", odvrati Troj, koji se od srca smejao dok je Nik govorio. "Ti si savršen alfa-tester. Ova moja igra nije jedna od onih iz salona za zabavu koje stavljaju na probu reflekse igrača, mada u igri ima nekoliko mesta gde je tempo prilično brz. Moja kreacija jeste igra avanture. To ti je pomalo kao roman, ali s tim što igrač određuje kako će se igra završiti. Ciljam na široku publiku, i uključujem obilje neuobičajenih tehnoloških fazona. Veoma bih voleo da vidim kako ćeš reagovati."
     Nik sleže ramenima, što Troj protumači kao gunđajući pristanak i otvori vrata iza kojih je, u 'dupleks' kući, trebalo da se nalazi glavna spavaća soba. Umesto toga, Nikove oči pozdravi gotovo fantazmagorična kolekcija elektronske opreme kojom je bilo ispunjen svaki ugao jedne prilično prostrane sobe. Nikov prvi utisak bio je da tu vlada totalni haos. Ali, kad je malo otresao glavom i nekoliko puta žmirnuo, Nik vide da ipak ima nekog reda u toj gomili indikatora, monitorskih ekrana, kablova, kompjutera i raznih nepovezanih delova. Na jednoj strani sobe bila je fotelja, udaljena oko tri metra od džinovskog ekrana. Između ove fotelje i ekrana bio je niski sto, a na njemu tastatura. Troj pokretom pozva Nika da sedne.
     "Moja se igra zove 'Vanzemaljska avantura'" nabaci Troj uzbuđeno, "i počeće čim ja pokrenem diskove i čim ti budeš spreman pred tastaturom. Ali neke stvari ti moram reći pre nego što počneš." On kleče pokraj Nika i poče da pokazuje pojedine tipke na tastaturi. "Postoje tri bitne tipke na koje moraš misliti dok igraš. Prvo, tipka iks, koja zaustavlja časovnik. On kreće u trenutku kad počneš igru. I dok radi, ti trošiš vitalne zalihe. Jedino na ovaj način možeš da zaustaviš sat i da se sabereš, a da za to ne dobiješ kaznu. Pritiskom na iks, omogućuješ sebi da zastaneš i razmisliš.
     Od iksa je važnija tipka es. Ovo es ti omogućuje da sačuvaš stanje na ekranu, ili, kako bi ti to rekao, da spaseš igru. U ovom času ne razumeš šta ti pričam, jer nikad ranije nisi igrao komplikovane kompjuterske igre, ali veruj mi, moraš da naučiš da redovno čuvaš stanja. Kad pritisneš es, svi parametri igre bivaju zapisani u jednu specijalnu bazu podataka, koja ima svoj jedinstveni identifikator. Posle, u bilo kom budućem trenutku, možeš da pozoveš taj identifikator i igra će krenuti opet od onog mesta koje je bilo zapamćeno, to jest sačuvano. Ovo može da ti spase život. Ako u igri pođeš rizičnim putem, i tvoj junak počne da umire, ti, zahvaljujući tome što si sačuvao neko ranije stanje, ne moraš da počneš igru opet od samog početka."
     Nik je bio zapanjen. Ovaj Troj bitno se razlikovao od onog koga je Nik do sada znao. Doduše, Nik je često bivao pomalo iznenađen, i poprilično impresioniran, sposobnošću svog pomagača da popravi praktično sve elektronske delove na brodu, ali nikad ni u najluđem snu nije zamislio da Troj, otišavši sa brodića kući, nastavlja da radi sa sličnim delovima ali mnogo kreativnije. A sad ga je isti taj nasmešeni crnac stavio u fotelju, pred ogromni ekran, i počeo da mu drži predavanje, strpljivo, kao da govori detetu. Nik je jedva čekao da vidi šta će se sledeće desiti.
     "Najzad", reče Troj, pogledom pitajući Nika da li još prati njegovo izlaganje, "postoji tipka ha, za pomoć. Kad ti, jednostavno, ponestane mašte i ne znaš šta bi činio, možeš da pritisneš ha. Tada ti igra daje neke nagoveštaje o mogućim načinima da nastaviš. Ali, moram te upozoriti na jednu stvar. Dok ti ne stigne pomoć, časovnik radi. Sem toga, postoje neka mesta u igri, na primer kad si usred bitke, gde bi pritisakanje ha bilo kobno, jer ostaješ praktično bespomoćan tokom onog vremena kad igra obrađuje tvoj zahtev da ti se pomogne. Ha je najkorisnije kad si u nekom bezazlenom položaju i kad želiš da razmisliš o svojoj ukupnoj strategiji."
     I dalje čućeći pokraj njega, Troj dade Niku malu spiralno beležnicu i pokretom mu pokaza da je otvori. Na prvoj stranici pisalo je 'Komandni rečnik'. Na svakoj sledećoj stranici bilo je ispisano po jedno uputstvo, rukom, ali čitko, u kome se objašnjavalo šta biva ako se pritisne komandna tipka naznačena na vrhu stranice. "Ovo su ti ostale komande, ukupno njih pedeset", reče Troj. "Ali nije potrebno da ih pamtiš. Ja ću ti pomagati. Neke ćeš i sam naučiti, ako budeš iole duže igrao. Glavnina važnih komandi aktivira se pritiskanjem samo jedne tipke na tastaturi, ali ima i komandi koje izdaješ tako što pritisneš dve tipke."
     Nik prelista svesku. Vide da L stoji za 'gledati'. Ali bilo je potrebno dodirnuti još jednu tipku da bi se znalo pomoću kojeg instrumenta gledaš. Na primer, L i jedinica posle toga značili su: gledaš golim okom. L8 je značilo da gledaš pomoću ultravioletnog spektrometra, šta god to bilo. Nik je već bio obuzet divljenjem, i on baci pogled ka svom prijatelju, koji je bio zauzet poslednjim proverama neke opreme.
     Troj se vrati do fotelje i pogleda dole, ka Niku. "E pa", reče on, "mislim da si sad spreman. Imaš li ikakvih pitanja?"
     "Samo jedno, moj gospodaru i vodiču", odvrati Nik sa šaljivom poniznošću. "Mogu li, molim, dobiti još jedno pivo, pre nego što rizikujem svoju muškost u nekom uvrnutom svetu koji si stvorio svojom rukom?"

     Nik, zapravo, još nije mogao početi igru. Iako je Troj uključio tri komapakt-diska, Nik je morao da obavi neke preliminarne aktivnosti, koje su obavezno prethodile samoj igri. Morao je da ukuca svoje ime, rasu, godine starosti i pol, jer su se na ogromnom ekranu pojavljivala pitanja o tome. Nik začuđeno nakrivi glavu, i sa nenormalnim izrazom na licu, pogleda Troja, a ovaj mu reče: "Nikakva pitanja sad ne postavljaj, sve će vrlo brzo postati jasno."
     Potom se na ekranu pojavi, ispunjavajući ga, divna planeta sa prstenovima, nalik na nešto što bi slikar sklon korišćenju purpurne boje mogao napraviti od Saturna. Planeta je bila viđena iz pravca jednog njenog pola, pa su se prstenovi videli svi u istoj ravni, kao različiti koncentrični krugovi na meti za pikado. Među prstenovima su se povremeno pojavljivali mali odsjaji, koji su nagoveštavali da su se sunce, ili neka zvezda, ili već koji-god izvor svetlosti, nalazili negde u blizini posmatrača. Bila je to divna slika. Preko nje se pojaviše, i tokom tri-četiri sekunda zadržaše, četvrtasta slova jednostavne špice: "Vanzemaljska avantura - autor Troj Džeferson", a posle toga se u sobi začu tiha klasična muzika. Nik odole impulsu da se nasmeje kad začu, iz jednog od zvučnika, Trojev glas, primetno uozbiljen i samosvestan.
     Taj Trojev snimljeni glas objašnjavao je početne uslove igre. Avanturista se nalazi na svemirskoj stanici u polarnoj orbiti oko Gane, najveće planete u jednom solarnom sistemu čije centralno telo je zvezda G-klase, nama poznata pod nazivom Tau Ceti, samo desetak svetlosnih godina daleko od Zemlje. "U svom sistemu, Tau Ceti ima osam primarnih tela", reče Trojev glas, "a to su šest planeta i dva meseca.
     Mape sistema se mogu dobiti od komesara u svemirskoj stanici", nastavi Trojev glas, "ali neka područja još nisu kompletno obrađena. U trenutku kad vaša avantura počinje, vi ste u stanici, u svojoj kabini, i spavate. Na vašem ličnom prijemniku oglašava se alarm..."
     Glas izblede, i začu se zvuk alarma. Slika na ogromnom ekranu prikazivala je unutrašnjost svemirske kabine, gotovo sigurno skinutu iz nekog od mnogih uspešnih naučno-fantastičnih filmova. U gornjem desnom uglu ekrana bio je digitalni časovnik igre, koji se približno svake četiri sekunde menjao za po jednu jedinicu. Nik bespomoćno pogleda Troja. Ovaj mu predloži tipku 'L' i Nik kroz nekoliko sekundi saznade da pomoću određenih tipki može da razgleda pojedine stvari u svojoj kabini. Kad god je pritiskao tipku za pravac, slika na ekranu se menjala kao da je sad nastajala gledanjem iz nekog novog pravca. Primetivši u kabini mali televizor, i videvši na njemu neku nejasnu sliku, Nik usmeri gledanje u tom pravcu, a zatim, prihvativši Trojev predlog, nastavi sa posmatranjem televizora sve dok se slika na njemu nije izoštrila.
     Čim se fokusirala, Nik na slici na svom kabinskom televizoru vide jednu mladu ženu u dugoj, punoj, jarko crvenoj haljini koja se spuštala maltene do poda. Ta žena nalazila se, što je delovalo donekle neskladno, u jednoj maloj i strogoj sobi; od nameštaja, se video samo mali radni sto, jedna uspravna stolica, i krevet za jednu osobu. U sobu je ulazilo malo svetlosti, kroz jedini prozor koji se nalazio iza radnog stola, blizu plafona. U prozorsko staklo bile su ulivene debele uspravne šipke.
     Žena je stajala. Kamera je zumirala njeno lice. Nik se, u svojoj fotelji u Trojevom stanu, nagnu napred "Pa... pa to je Džulijana", reče on zaprepašćeno. Upravo tad žena progovori.
     "Kapetane Vilijemse", obrati mu se ona, na njegovo veliko iznenađenje, "mi se nikad nismo sreli, ali u ovoj Federaciji niko drugi nema tako veliki ugled hrabrog i pametnog čoveka kao vi. Ja sam princeza Heder od Otena. Dok sam bila na velikom balu povodom inauguracije vicekralja planete Tum, kidnapovali su me Vileni i odveli u svoje uporište na planeti Akutar. Rekli su mom ocu, kralju Mersonu, da me neće pustiti ako im on ne prepusti sve rudom bogate asteroide u regionu Endelva.
     On to ne sme učiniti, Nik", nastavi princeza iskrenim tonom, dok je kamera zumirala njeno lice, "jer bi onda naš narod ostao bez svog jedinog izvora hrane, a hrana je ključ naše besmrtnosti. Moji izvori podataka kažu mi da je moj otac zapao u sumorna razmišljanja zbog ove situacije, koja je za njega nepodnošljiva, i da je počeo brzo da propada. Moja sestra Samanta pobegla je sa Otena, odvevši ključnu diviziju naših najboljih vojnika i odnevši ogromnu zalihu hrane. Nije jasno da li namerava da me oslobodi, ili, ako moj otac odluči da preda asteroide Endelve u zamenu za moj život, da se pobuni protiv njegove vlasti. Uvek je bila krajnje nepredvidljiva.
     Juče su Vileni uputili mome ocu ultimatum. Mora da donese odluku u roku od mesec dana, inače će mi odseći glavu. Kapetane Vilijemse, molim vas, pomozite mi. Ne želim da umrem. Ako dođete i spasete me, podeliću sa vama presto Otena, i tajnu naše besmrtnosti. Možemo živeti kao kralj i kraljica zauvek."
     Ovde emisija naglo prestade. Slika iščeze. Sad se na ogromnom ekranu opet videla unutrašnjost Nikove kabine u svemirskoj stanici. Nik odole impulsu da aplaudira, i ostade da sedi nepomično. Troj je, na neki način, uspeo da transformiše Džulijanu u vrlo uverljivu princezu Heder. Ali, otkud moje ime u tekstu igre? pitao se Nik. Želeo je da počne sa postavljanjem pitanja, ali na džinovskom ekranu sevnu poruka koja je upozoravala da vreme protiče a da avanturista ništa ne preduzima. Nik nađe tipku iks i digitalni časovnik na ekranu stade. On se okrete Troju. "I šta ću sad?"
     Uz povremenu Trojevu pomoć, Nik se opremi za putovanje, nađe put do svemirske luke, i uđe u mali šatl. Nasuprot Trojevim nagoveštajima da su slabi izgledi da će preživeti u 'otvorenom kosmosu', sem ako malo bolje ne prouči i druge elemente ugrađene u svemirsku stanicu, Nik polete. Bilo je vrlo zabavno. Pomoću komandne dugmadi na tastaturi kontrolisao je brzinu i pravac. Slika na ekranu kretala se u savršenom skladu sa njegovim komandama, što mu je davalo iluziju da stvarno pilotira kosmičkom letelicom. Dok je manevrisao ka planeti Gani, video je, na svom monitoru, još mnogo letelica, ali nijedna nije prilazila njegovom šatlu. Međutim, u neposrednoj blizini ganajske sfere uticaja, jedna letelica iglastog nosa brzo mu se primače i, bez ikakvog upozorenja, ispali nekoliko projektila prema njemu. Nik nije mogao pobeći. Ekran se ispuni plamenovima eksplozije koja mu raznese šatl. Potom ekran ostade crn i prazan, sa belim slovima 'Igra završena' na sredini.
     "Vreme za još jedno pivo?" upita Nik, koji sa iznenađenjem otkri da ga je pogibija njegovog junaka u igri zaista razočarala.
     "Od-mah kapetane", odgovori Troj.
     Pošto zajedno odoše u kuhinju, Troj otvori frižider i izvuče još dva piva i dade jedno Niku. Profesor je još bio obuzet razmišljanjem o igri. "Ako dobro pamtim, na onoj mapi svemirske stanice bile su označene četiri zone", reče Nik. "A ja sam išao samo u dve. Da li bi mi rekao šta ima u druge dve?"
     "Preskočio si kafeteriju i bibilioteku", reče Troj, oduševljen činjenicom da je Nik još zainteresovan. "Kafeterija nije nešto mnogo važna", nastavi on, smejući se, "mada ne znam da si ikad igde otišao a da nisi najpre jeo. Međutim, biblioteka..."
     "Nemoj mi reći", prekide ga Nik. "Pusti da sam ukapiram. U bibilioteci mogu da učim o Vilenima i o Odencima, ili već kako se zovu ti koji mogu večno da žive; i da saznam šta je zapravo vicekralj Tuma." On odmahnu glavom. "Zaista, zaista, Troj, moram reći da sam impresioniran, i to ne malo. Pojma nemam kako je iko mogao da kreira nešto poput toga. A čini mi se da sam tek zagrebao po površini."
     "Rekao bih da si spreman da nastaviš, profesore?" uzvrati Troj, koji je ove pohvale primio sa ogromnim osmehom. "Jedan savet. Kad budeš u biblioteci, zaviri u Enciklopediju kosmoplova, da bi bar mogao da prepoznaš neprijateljski brod kad se pojavi. Inače nikad nećeš stići do uzbudljivih delova igre."

     Popodne je prošlo brzo. Nik je ustanovio da bekstvo u izmišljeni svet Trojeve igre ima veličanstveno opuštajuće dejstvo, i da je to tačno onaj tonikum koji mu je bio potreban posle jutrošnjih uspomena na Monik. Troj je znao da Nik uživa u igri i da je oduševljen. On oseti pravu plimu kreaktivnog ponosa, a njegova ubeđenost da će mu 'Vanzemaljska avantura' biti ulaznica za uspeh nanovo bi rođena.
     U svom uzaludnom traganju za princezom Heder, Nik je poginuo još dva-tri puta. Jednom je sleteo na neispitanu planetu Teniju; prišao mu je crnac sa gušterskom glavom i rekao mu da Nik treba da ide odatle, jer na Teniji nema ničeg sem nevolja. Nik na to upozorenje nije obratio pažnju i krenuo je iz šatla jednim terenskim vozilom tipa 'lendrover'. Dogodila se vulkanska erupcija, koju je jedva izbegao, ali potom ga je uhvatilo i pojelo gigantsko sluzavo biće koje kao da je izniklo iz zemljišta u blizini mesta gde je Nik sleteo.
     U drugoj reinkarnaciji Nik je naišao na Samantu, sestru princeze Heder. Samantu je, tokom nekoliko scena, glumila Džulijanina prsata drugarica Korina. Troj je Korinu, zapravo, malo izmenio, tako da je ličila na Suzi Kju, slavnu zvezdu porno-filmova iz 1990-tih godina; većina prizora sa princezom Samantom u igrici bila je preuzeta iz Kjuinog klasičnog pornića Slast do bola. Veštim preplitanjem novih i pozajmljenih kadrova dobijena je iluzija da se avanturista našao u Kjuinom porno-filmu, i to baš u onim trenucima kad Suzi Kju nudi seksualne raskoši tako izazovne da ih je bilo nemoguće odbiti.
     Samanta, alias Suzi Kju, alias Korina, zavela je Nika, a onda ga ubila ubodima malog bodeža dok je on, iščekujući seks, ležao nag na krevetu. U međuvremenu su Troj i Nik već prešli na poslednje pakovanje od šest konzervi piva, pa je njihov razgovor, pod kombinovanim dejstvom pornografskih scena i alkohola, postojao vulgaran i priglup. "E sranje", uzviknu Nik, koji je od Troja upravo zatražio ponavljanje scene u kojoj gola Samanta/Suzi Kju prilazi kameri da uzme u usta dignuti avanturistov penis. "Nisam nikad, ali baš nikad, ni čuo za kompjutersku igru u kojoj ti ga neko maltene popuši. Čoveče, uvrnut si. U redu, genije, to se slažem, ali apsolutno zajebano uvrnuti genije. Šta te je, za ime sveta, navelo da uvedeš scene sa tucanjem u ovu igru?"
     "Hej, čoveče", smejao se Troj obuhvativši Nika jednom rukom oko pleća; zajedno potom odoše u dnevnu sobu, napola se teturajući. "Poenta je u tome kako prodati. A evo ovde piše, u Zabavnom softveru (on podiže sa stola jedan primerak tog časopisa) da su sedamdeset dva posto, sedamdeset dva jebana procenta, prijatelju moj, kupaca kompjuterskih igara muškarci od 16 do 24 godine starosti. A je l' znaš šta ta grupa još voli, sem kompjuterskih igara i naučne fantastike? Seks, čoveče. Zar ne možeš sebi da dočaraš nekog tinejdžerskog kretena kako se uvlači, u svoju sobu da igra ovu igru i da 'poliva bašticu' uz pomoć desne šake? Iiiiiii jaaaaaaa!" Troj pade na jednu od fotelja i poče da se busa pesnicama u prsa.
     "Džefersone, ti si mentalno lud", reče Nik gledajući šta Troj čini. "Ne znam da li ikad više smem da ostanem sam na brodu s tobom. Mislim, pa ti si dokazani mentalac. Zamisli, ej, samo prikaze u štampi. 'Vanzemaljska avantura' omogućava susret sa Suzi 'Q', kraljicom pornografije, u podzemnom dvorcu unutar asteroida Vit. A to me podseti - kako si, zaboga, preneo tolike odlomke iz filmova u ovo?"
     "Obilje istraživačkog i drugog napornog rada, profesore", odgovori Troj, koji je počeo pomalo da se smiruje. "Leni i trojica njegovih prijatelja proveli su možda hiljadu sati gledajući filmove za mene, pokušavajući da nađu dobre odlomke. Ali ništa od toga ne bi bilo moguće, naravno, bez ovih novih metoda za pohranjivanje podatka. Mi smo sad u mogućnosti da smestimo odlične digitalne snimke svih filmova ikada snimljenih u SAD u magacin ne mnogo veći od ovog dupleksa. Ja sam samo maksimalno iskoristio kapacitet baze podataka."
     Nik zgnječi pivsku konzervu u šaci. "Fenomenalno je. Zaista. Ali nisam siguran oko tih jebačkih delova. I šta će ti ono da igrač na početku prijavi koje je rase? Zar ne misliš da će to uvrediti neke ljude? Nisam u igri primetio ništa zasnovano na rasnoj osnovi."
     Iako pijan, Troj se na trenutak uozbilji i, čak, donekle otrezni. "Gledaj, čoveče", reče on otresito, "i seks i rasa su život. Možda neki ljudi žele kompjuterske igre prvenstveno radi zabave, i možda ne žele da se sa izvesnim temama suoče dok igraju, ali mora mi se dozvoliti izvesna kreativna sloboda. Rasa je sa nama svaki dan, i rekao bih, ako je ignorišemo, to samo povećava problem."
     Troj se razvedri. "Hej, profesore. Onaj čovek-gušter koji te je upozorio na Teniji bio je crnac. Ti si njegovo upozorenje ignorisao, i krenuo napred. A da je bio bolac? Da li bi se okrenuo i vratio u šatl? Crnac koji bude igrao istu ovu igru naići će na Teniji na čoveka-guštera koji će biti belac. To ti je deo predstave, čoveče. U scenariju ima dvadesetak promena baziranih na podatku o korisnikovoj rasi."
     Na Nikovom licu jasno se videla neverica. "Istina je", reče Troj, ustavši s namerom da se vrati u sobu sa igrom. "Pokazaću ti. Gledaj kako će igra da počne ako prijaviš da si crnac."
     Nik ode za Trojem u igraonicu. Videlo se da je radoznao. Troj mu uključi igru, i Nik unese svoje biografske podatke, ali uz jednu promenu, tvrdeći sada je crnac. Ovog puta, kad se izoštrila slika na televizoru u njegovoj svemirskoj kabini, princeza Heder bila je crnkinja! Bila je to, u stvari, Endži Ledervud. "E pa, đavo da me nosi", uzviknu Nik prenoseći pogled na ozarenog Troja. "Lukav si ti dasa, gospodine Džefersone." On izađe iz igraonice, zviždućući i opet odmahujući glavom. Troj isključi igru i pođe za njim.
     "U redu", poče Nik kad su opet seli na kauč u dnevnoj sobi, "još jedno, poslednje pitanje, a onda ću predložiti da za sad zaboravimo tu igru. Kako si ubacio moje ime u igru? To je na mene ostavilo i te kakav utisak."
     "Tu ideju dao mi je Leni, jer je video neki film o jednom logopedu. Leni je doveo sve sporedne likove da tokom jednog dana izgovaraju sve samoglasnike i suglasnike, i da se to snima. Onda samo uklopimo te zvuke u niz, pomoću tehnike koja se zove 'audio-analitička kontinuacija'." Troj se nasmeja. Osećao se poletno, sav se topio od komplimenata. "Ali ima to i loših strana. Naš tumač zna da čita samo jednostavne engleske reći. Možda ćemo taj element morati da ukinemo ako budemo prodavali ovu igru u inostranstvu."
     Nik ustade. "Potrošio sam sve superlative. Uzgred, ima li vas još - mislim, braće, sestara, i to? Mislim da bi trebalo da upozorim ostatak čovečanstva."
     "Sad sam samo ja", odgovori Troj, čije lice na tren poprimi odsutan izraz. "Imao sam brata, Džejmija, koji je bio šest godina stariji od mene. Bili smo vrlo bliski. Poginuo je u automobilskoj nesreći kad mi je bilo četrnaest godina."
     Nastade neprijatna tišina. "Žao mi je", reče Nik, opet dirnut Trojevom otvorenošću. Troj, boreći se sa iznenadnom uspomenom, sleže ramenima.
     Nik promeni temu. Nekoliko minuta provedoše pričajući o brodiću, i o Homeru i njegovoj posadi. Iznenada, Nik pogleda na časovnik. "Isuse Hriste", reče on. "Prošlo je četiri. Pa zar nije trebalo da se sretnemo sa Kerol Doson u četiri?"
     Troj iskoči iz fotelje. "Dabome da je trebalo. Jaki smo ortaci, nas dvojica, celo popodne pijemo pivo i igramo igrice." Široko se smešio. Njih dvojica se na trenutak zagrliše, pobacaše prazne pivske flaše u kantu za smeće, i izađoše iz kuće. Krenuli su ka Nikovim kolima.

7.

     Kerol je, vidno nevozna, sedela u komunikacijskoj sali Mariota. Dobovala je prstima po stolu, slušajući zvonjavu telefona. Začu se kratko škljocanje, a onda i Nikov glas: "Nisam sad kod kuće. Ali ako..." Ona hitro pomače prekidač u položaj 'isključeno' i sama dovrši rečenicu, ironizujući, i na taj način se oslobađajući jednog dela napetosti. "Ali ako ostavite svoje ime, svoj broj, i vreme kad ste zvali, uzvratiću vam pozivom čim budem mogao. S-r-a-nj-e. Sranje. Znala sam da je trebalo da zovem pre polaska iz Majamija."
     Ona pozva drugi broj. Odazva se Bernis i odmah joj dade video-vezu sa dr Dejlom Majklsom. Kerol se nije zamajavala oko pozdravljanja. "Možeš li verovati da ja tog tupavog kopilana ne mogu ni da pronađem? Nije ni na borodiću, ni kod kuće. Niko ne zna gde je. Mogla sam da ostanem u Majamiju i dremam."
     Kerol nije bila rekla Dejlu mnogo o Niku i Troju. Ono što jeste rekla o Niku, nije bilo laskavo. "Pa, šta si očekivala?" odvrati Dejl. "Htela si da isploviš sa amaterima da bi ti oni poslužili kao maska. Odakle ti pomisao da će njega biti lako naći pre zakazanog vremena? Ta vrsta ljudi obično ostaje u krevetu sa svojom ženskom za taj dan, sve dok ne naiđe neki razlog da kažu svetu 'zdravo'. Tu se Dejl malo nasmeja.
     Kerol, na svoje čuđenje, oseti da joj smeta ovaj Dejlov omalovažavajući komentar o Nikovom ljubavnom životu. Ona zausti da nešto kaže, ali odustade. "Čuj, Dejl" reče ona umesto toga, "da li je ova telefonska linija apsolutno sigurna? Ima nekoliko osetljivih tema o kojima bih htela da razgovaram s tobom."
     On se osmehnu. "Nema ni o čemu da brineš. Imam senzore koji sevaju ako se igde na liniji pojavi makar i najmanji neobjašnjeni prekid. Čak i ako je to na tvom kraju."
     "Dobro", odvrati Kerol. Ona izvuče svesku i osmotri jedan rukom zabeleženi spisak. "Koliko je poznato Arniju Veberu", reče ona, dižući pogled ka video-kameri, "nije zakonom zabranjeno spasavati imovinu vlade SAD, ukoliko je vrlo brzo posle spasavanja vratiš zakonitom vlasniku. Znači, ja, zakonski gledano, neću činiti krivično delo ako budem izvukla projektil." Ona pokretom olovke 'otkači' prvu stavku na svom spisku.
     "Ali, Dejl, dok sam letela od Majamija dovde, pomislila sam i na nešto drugo. Taj predmet je, ipak, nekakav teledirigovani projektil. Šta ako eksplodira? Jesam li luda što se brinem zbog takve mogućnosti? Ili je raketa na neki način onesposobljena zato što je nekoliko dana sedela tamo dole, u pesku i slanoj vodi?"
     Dejl se nasmeja. "Kerol, ponekad si božanstvena. Prilično čvrsto sam uveren da je taj novi projektil projektovan tako da može raditi i u vazduhu i pod vodom. I ne verujem da bi pesak mogao za kratko vreme da upropasti bitne delove. Međutim, činjenica da raketa već dosad nije eksplodirala navodi me na pomisao da verovatno nije ni imala bojevu glavu, ili da je imala samo malo punjenje za samouništenje; možda je to punjenje već postalo neupotrebljivo, a možda još nije. Vadeći raketu, ti preuzimaš na sebe sračunati rizik. I dalje ti svesrdno preporučujem da obaviš ronjenje, napraviš fotografije, a onda objaviš priču. To da ti projektil vadiš sa dna, da bi ga izlagala gledaocima, meni više liči na vratolomiju nego na žurnalizam. Sem toga, i opasno je."
     Njen odgovor bio je suv. "Kao što sam rekla u kolima, imaš pravo na svoje mišljenje. Mornarica bi mogla tvrditi da sam na neki način falsifikovala slike. Ali ne može reči da projektil nisam našla ako je on fizički prisutan i jasno vidljiv televizijskoj publici čitave nacije. Želim da priča postigne maksimalni efekat."
     Ona otkači još jednu stavku na spisku. "Ah, da, zaboravih da pomenem jutros: ovde dole srela sam još jednog kapetana lađice, jednog starijeg, debelog, pomalo odvratnog tipa po imenu Homer. Taj me je prepoznao, činilo se, istog trenutka. Bogat, ima veliku jahtu i tako to. Čudna posada..."
     "Da li mu je prezime bilo Ešford? Homer Ešford?" prekide je Dejl.
     Kerol potvrdno klimnu. "Znači, poznaješ ga?" upita ona.
     "Dabome", odvrati Dejl. "On je predvodio ekspediciju koja je 1986. našla blago na Santa Rosi. Srela si ga i ti, mada si ga očigledno zaboravila. On i njegova žena bili su gosti na nagradnom banketu MOI početkom 1993.godine." Dejl zastade da razmisli. "Tako je. Sad se sećam, na zabavu si stigla zaista kasno, zbog one pretnje koju ti je uputio Huan Salvador. Ipak, iznenađuje me da si ih zaboravila, naročito njegovu ženu. Bila je to jedna velika, debela ženetina, koja je za tebe mislila da si mačja pidžama."
     U Kerolinom sećanju sve se sklopi, polako ali sigurno, i škljocnu u jednu celinu. Prisetila se jedne bizarne večeri, tek neki dan pošto je počela da izlazi sa Dejlom. U Heraldu je bila objavila članak o švercovanju kokaina, i nagovestila da jedan gradski većnik, poreklom Kubanac, Huan Salvador, namerno ometa policijsku istragu. Tog dana, u podne, jedan obično pouzdani izvor telefonirao je njenom uredniku u redakciju i rekao mu da je senjor Salvador upravo 'ugovorio' da Kerol bude ubijena. Herald joj je tad dodelio telesnog čuvara i preporučio joj da izmeni svoj uobičajeni raspored kretanja, da se nikad ne bi moglo tačno znati gde se u kom trenutku nalazi.
     Te večeri, na banketu MOI, Kerol je bila kao u magli. Taj čuvar je s njom proveo tek tri sata, a već je imala osećaj da je sputana i lišena slobode. Pretnja ju je istinski uplašila. Na banketu je Kerol zagledala svako lice, pomišljajući da li je ubica ovaj ili onaj, čekajući da neko krene na nju. Sada, četrnaest meseci kasnije, sedeći u hotelskoj komunikacijskoj dvorani, mutno se prisetila da je, odista, tada bila videla i Homera (u večernjem odelu) i jednu veselu debeljucu koja je dvadesetak minuta išla stalno za njom. Do đavola, pomisli Kerol. Opet to moje pamćenje. Trebalo je odmah da ga prepoznam. Baš glupo od mene.
     "O-kej", reče Kerol Dejlu, "sad ih se sećam. Ali zašto su oni bili prisutni na MOI-jevom nagradnom banketu?"
     "Te noći smo iskazivali počast svojim vodećim dobrotvorima", odgovori Dejl. "Homer i Elen bili su veliki podržavaoci našeg truda oko podvodne straže. Zapravo, on je na svom terenu, tamo u Ki Vestu, testirao, u praksi, mnoge naše prototipove. Dobijao je, odista, solidne podatke. Niko nije sastavio bolji komplet informacija o reakcijama tipa stražar-uljez. Zapravo, Ešford je bio taj koji nam je pokazao kako MQ-6 može biti prevaren..."
     "Dobro, dobro", prekide ga Kerol, uviđajući da joj je prag tolerancije još izuzetno nizak. "Hvala za informacije. Sad je četvrt do četiri. Idem dole u marinu da se sretnem sa Nikom Vilijemsom i sklopim aranžman za sutra. Ako se pojavi išta novo, zvaću te večeras, na kuću."
     "Ćao", dobaci joj Dejl Majkls, neuspešno pokušavši da zazvuči sofistikovano, "i čuvaj se, molim te."
     Kerol sa uzdahom spusti slušalicu, zapitavši se ne bi li trebalo da utroši minut ili dva na iznalaženje kuda, zapravo, idu ona i Dejl. Ili kuda, možda, ne idemo. A može biti i to. Ona poče da razmišlja o svemu što je bilo potrebno da uradi. Sklopivši svesku, ustade iz stolice. Pa, nemam baš sad vremena da razmišljam o Dejlu, pomisli ona. Ali, moraću, čim budem dobila neki dan odmora u ovom mom ludom životu.

     Kad je po drugi put ušla u direkciju marine, Kerol je bila silno ljuta. Prišla je informacionom stolu sevajući očima. "Gospođice", obrati se ona ogorčeno Džulijani, "kao što sam vam rekla pre petnaest minuta, imala sam zakazan susret ovde u četiri sata sa Nikom Vilijemsom i Trojem Džefersonom. Sad je, kao što možete videti, već prošlo četiri i trideset."
     Kerol pokaza ka digitalnom časovniku, nestrpljivim i širokim zamahom ruke, kao da nalaže Džulijani da tamo i pogleda. "Obe smo nezavisno jedna od druge, utvrdile da gospodin Vilijems nije kod kuće", nastavi Kerol. "E, sada, hoćete li mi dati telefonski broj gospodina Džefersona, ili da vam napravim scenu?"
     Džulijani se nije dopadala ni Kerol, ni Kerolin očigledan stav superiornosti. Stoga ostade pri svome. "Kao što sam vam rekla, gospođice Doson" odvrati ona učtivo, ali uz zajedljiv prizvuk, "politika naše marine zabranjuje nam da dajemo telefonske brojeve nezavisnih vlasnika plovila, ili brojeve njihovih članova posade. To je pitanje privatnosti. Kad biste imali dokument o iznajmljivanju njihovog broda, sačinjen preko ove marine", nastavi Džulijana, uživajući u svom trenutku slave, "bio bi naš posao da vam pomognemo. Međutim, kao što rekoh, nemamo podatak da..."
     "Bog ga prokleo, znam to", reče Kerol kipteći od besa. Ona tresnu koverat sa fotografijama, koji je nosila sa sobom, na Džulijanin radni sto. "Nisam imbecil. Već smo jednom prošle kroz sve ovo. Rekla sam vam da je trebalo da se u četiri ovde sa njima sastanem. Ako nećete da mi pomognete, tražim da razgovoram sa vašim pretpostavljenim, sa pomoćnikom menadžera ili bilo kojim službenim licem."
     "Fino", sačeka je Džulijana, ispaljujući iz očiju strelice prezira prema Kerol. "Ako samo lepo sednete tamo preko, videću da li mogu da nađem..."
     "Neću sesti tamo preko", povika Kerol ogorčeno. "Hoću da ga vidim odmah sad. Ovo je stvar od izuzetne hitnosti. A sad uzmite taj telefon, i..."
     "Je l' nešto ovde nije u redu? Možda ja mogu pomoći." Kerol se munjevito okrete. Neposredno iza nje stajao je Homer Ešford. Desno od Kerol, dakle na onoj strani gde je bila kapija za izlaz na dokove, stajale su Greta i jedna visoka, debela žena. (To je Elen. Sad je se sećam, pomisli Kerol.) Tiho pričajući između sebe, došle su blizu Kerol. Elen se nasmeši Kerol, a Greta pogleda pravo kroz Kerol kao kroz prazan prostor.
     "Oh, zdravo, kapetane Homere", reče Džulijana slatkim glasom, "baš lepo što to pitate. Ali mislim da je sve u redu... Gospođica Doson je upravo nagovestila da ne prihvata moje objašnjenje o politici marine. Ona će sačekati..."
     "Možda i možete pomoći", prekide je Kerol prkosno. "Imala sam ovde zakazan sastanak u četiri sa Nikom Vilijemsom i Trojem Džefersonom. Nisu se pojavili. Da li kojim slučajem znate Trojev telefonski broj?"
     Kapetan Homer podozrivo osmotri Kerol, a onda izmenja sa Elen i Gretom znalačke poglede. Zatim ponovo pogleda Kerol. "Pa, svakako je iznenađenje, gospođice Doson, videti da ste se vratili ovamo. Eto, baš juče smo pričali o vama, o tome kako se nadamo da ste se dobro proveli tokom vašeg slobodnog dana u Ki Vestu." On zastade radi efekta. "A sad se pitam zašto ste se već vratili ovamo, dan kasnije. I da li sam dobro čuo - potrebno vam je da vidite Vilijemsa i Džefersona zbog neke 'izuzetno hitne' stvari? To ni slučajno ne bi moglo imati neke veze sa svom onom opremom koju ste juče doneli, a? Ili s onom sivom torbicom koju Vilijems čuva još od juče uveče?"
     A-u, pomisli Kerol, videći da Greta i Elen staju levo i desno od nje. Opkoljena sam. Kapetan Homer pruži ruku da uzme zapečaćen koverat sa Džulijaninog stola, ali ga Kerol spreči.
     "Ako nemate ništa protiv, kapetane Ešforde", reče ona odlučno, sklanjajući njegovu šaku sa koverta i stavljajući koverat sebi pod mišku. Zatim nastavi nešto tiše. "Želela bih da popričam sa vama nasamo." Klimanjem glave ona pokaza ka Greti i Elen. "Možemo li izaći za trenutak na parking?"
     Homer usmeri svoj žmirkavi, svetlucavi pogled ka njoj. Onda se njegovo lice razvuče u isti onaj odvratni, pohotni osmeh koji je već videla na Ambroziji. "Naravno, draga moja", složi se on. Dok je sa Kerol izlazio kroz vrata, on doviknu Elen i Greti: "Tu čekajte. Za minut se vraćam."
     Potreba je majka snalaženja, razmišljala je Kerol dok je izvodila Homera Ešforda napolje. Dakle, izmišljaj, kučko. Odmah sad. To jest, ovog sekunda.
     Krenuše uz stepenice, na parking. Čim stiže na vrh stepenica, Kerol se, sa zavereničkim izrazom na licu, okrete kapetanu Homeru. "Jasno mi je da ste ukapirali zbog čega sam ovde", reče ona. "Nisam želela da ovako ispadne, smatrala sam da će priča biti bolja ako niko ne sazna šta radim. Ali, očigledno, suviše ste pametni za mene." Homer se glupavo isceri. "Zamolila bih vas da to kažete što manjem broju ljudi. Možete reći svojoj ženi i Greti, ali molim Vas, nikom drugom. Herald želi da ovo bude iznenađenje."
     Homer je izgledao zbunjen. Ona se nagnu napred i poče, maltene, da mu šapuće na uvo. "Ceo nedeljni magazinski dodatak, četvrte sedmice u aprilu. Nije li to neverovatno? Radni naslov glasi: 'Snovi o bogataškom životu'. To su priče o ljudima kao što ste vi, kao što je Mel Fišer, kao što su ono četvoro sa Floride koji su na lutriji dobili svako po više od milion dolara. Reč je o tome kako iznenadan prihod menja vaše živote. Ja pravim ceo prilog. Počinjem sa nalaženjem blaga, zato što to interesuje svakog."
     Kerol odmah opazi da je Kapetan Homer uzdrman iz temelja i bi joj jasno da je njegova odbrana popustila. "Juče sam samo želela da na brzinu proverim vaš brod, da vidim kako živite i kako bi to ispalo na fotografijama. Malo sam se šoknula kad ste me onako brzo prepoznali. Ali plan mi je od početka bio da najpre isplovim sa Vilijemsom." Kerol se nasmeja. "Oprema za traženje blaga koju sam uzela iz MOI prevarila ga je. On još veruje da sam pravi tragač za blagom. Intervju sa njim sam gotovo sasvim kompletirala juče. Vratila sam se danas samo da bih završila nekoliko detalja."
     Čim je pomenula da je prevarila Nika, u sistemu Homera Ešforda zazvoni uzbuna. Homer još nije bio siguran da treba verovati ovoj slatkoj reporterskoj priči. Razmišljao je: priča je prihvatljiva, ali ostaje još jedno veliko neodgovoreno pitanje. "Ali šta je to Vilijems nosio u torbi?" upita on.
     "Ma, ništa", odvrati Kerol, osetivši njegovo nepoverenje. Ona uzvi obrve i opet se nasmeja. "Ili praktično ništa. Juče popodne smo vadili neku bezvrednu staru tričariju, da bih mogla da fotografišem proces spasavanja potopljene imovine, za priču. Rekla sam mu da to danas odnese na procenu. On smatra da sam ekscentrična. Verovatno to čuva u torbi, da niko ne vidi, zato što mu je neprijatno, osećao bi se nezgodno."
     Kerol laktom ovlaš munu Homera u rebra. On odmahnu glavom. Jedan deo njega shvatao je da su to, što mu Kerol govori, veoma pametne laži. Ali njene reči bile su do te mere logične, da nije mogao da odredi gde je prevara. On se na trenutak namršti. "Znači, nameravate da razgovarate i sa nama, kad budete završili sa druga dva slučaja..."
     Kerol nije znala da Nik i Troj upravo u tom času ulaze, automobilom, u parkiralište marine. Bili su još malčice pijani i luckasti. "Bouuže moj, booouuže moj", reče Troj, primetivši Kerol i Homera kako razgovaraju, "mislim da su se moje oči nešto zajebale. Šalju mi u mozak sliku lepotice i zveri. Eno gde gospođica Kerol Doson priča sa našim omiljenim debelim kapetanom. E pa, šta ti misliš, o čemu oni to?"
     "Ne znam", odvrati Nik, istog trenutka narogušen, "ali prokleto je sigurno da ću saznati. Ako nas ona vara..." On brzo utera kola na slobodno mesto, i krete da iskoči iz njih. Troj pruži ruku i zadrža ga.
     "A zašto ne pustiš da ja ovo sredim?" reče Troj. "Ovde humor može biti prava stvar."
     Nik se zamisli na trenutak ili dva. "Možda si u pravu", reče on. "Pustiću te da odeš prvi."

     Troj se pojavi na vidiku upravo kad su Kerol i kapetan Homer završavali razgovor. "Zdraaaaaavo, anđele", izbaci Troj sa udaljenosti od četrdesetak metara, "šta se to dešava?"
     Kerol diže ruku u znak pozdrava, ali se ne okrete ka Troju. "Znači, ulica Kolumbija, broj 2748, odmah posle odmarališta Pelikan, sutra uveče u osam i trideset?"
     "Tako je", odgovori Homer Ešford. Klimnuvši prema Troju, on krenu da se udalji. "Bićemo spremni za vas. Donesite obilje trake, jer priča je duga." On načini neobičan coktavi zvuk ustima. "I planirajte da posle ostanete na maloj zabavi."
     Homer je već bio na pola puta niz stepenište kad Troj dođe do nje. "Zdravo, kapetane Homere. Zbogom, kapetane Homere", reče Troj tiho, i dalje glumeći komedijanta. Zatim se naže prema Kerol da je poljubi u obraz. "Zdravo anđele..."
     "Bljak", uzvrati Kerol izmičući odraz od njega. "Mirišeš na pivaru. Nije čudo što sam morala da vas dvojicu tražim po celom gradu." Ona vide Nika kako ide preko parkinga prema njima. Nosio je sportsku torbu. Ona diže glas. "Pa, gospodine Vilijemse, kakvo prijatno iznenađenje. Baš zgodno što ste vi i vaš brat, ovde prisutan, umeli da siđete sa svojih barskih stolica i dođete na sastanak." Ona pogleda na sat. "Oo-hoo", reče svojim najironičnijim glasom, "zakasnili smo tačno koliko je u modi. Da vidimo, ako čovek treba da čeka petnaest minuta da se pojavi neki redovni profesor, koliko treba da čeka na lažnog profesora?"
     "Bez sranja, gospođice Visoka i Moćna", dobaci joj Nik ljutito reagujući na njeno bockanje. Stižući do Kerol i Troja, on uhvati, dah. "Imamo i mi šta da zamerimo tebi", nastavi on. "Šta si radila tu sa tim čmarom Ešfordom?"
     U Nikovim rečima zvučala je pretnja. "Slušaj ti njega", podsmehnu se ona. "Tipičan mačo muškarac. Uvek prebacuje krivicu na ženu. 'Ej kučko', veli on 'zaboravi da sam zakasnio, zaboravi da sam arogantan kopilan, ionako si ti kriva...'"
     "Hej, jeh... hej", umeša se Troj. Kerol i Nik su besno zurili jedno u drugo. Oboje zaustiše da nešto kažu, ali ih Troj opet prekide. "Deco, deco, molim vas", nastavi on, "imam nešto važno da kažem." Oboje ga pogledaše. Troj diže ruke kao da traži tišinu. Onda se ukoči i poče da glumi čitanje. "'Pre osamdeset i sedam leta, preci naši stvoriše na ovom kontinentu naciju novu...'"
     Kerol prva popusti. "Troje", reče ona smešeći se i kroz svoju ljutnju, "ti si nešto drugo. Takođe, nešto smešno."
     Široko iscereni Troj lupnu Nika po ramenu. "Kakav sam, profesore? Je l' bih bio dobar Linkoln? Da li bi fini mladi crni dečak mogao glumiti Linkolna za gospodu belce?"
     Nik se bez mnogo volje nasmeši i obori pogled ka makadamu, a Troj nastavi da brblja. Kad Troj napokon prestade, Nik se pomirljivim tonom obrati Kerol. "Izvinjavam se što smo zakasnili", reče on odmereno. "Zaboravili smo na vreme. Trozubac je tu."
     Kerol uvide koliko je Niku bilo teško da se izvini. Zato izvinjenje prihvati graciozno, jednim kratkim osmehom i pokretom. "Zadrži trozubac još malo", reče ona posle kratke tišine. "Postoje mnoge druge stvari o kojima treba da pričamo." Ona se osvrnu. "Ali ovo može biti pogrešno vreme i mesto."
     Obojica su je gledali upitno. "Imam neke vrlo uzbudljive novosti", objasni ona, "a neke od tih su ovde, u tvojim primercima slika koje sam jutros razvila. Poenta je u tome da je teleskop uhvatio infracrveni signal iz one rupe, koji potiče od jednog ili više velikih predmeta." Ona se okrete Niku. "Možda tamo ima još blaga. Na osnovu slika ne možemo biti sigurni šta je."
     Nik posebnu prema kovertu, ali ga Kerol izmače. "Ne sada i ne ovde. Previše očiju i ušiju. Veruj mi na reč da je tako. Sad treba da pravimo planove. Možete li me vas dvojica povesti na još jednu vožnju, sutra rano ujutro, i biti spremni da tom prilikom izvlačite predmete možda teške i do sto kilograma? Naravno, ja bih opet platila za najam broda."
     "A-u", reče Nik i zazvižda. "Sto kila! Jedva čekam da vidim te slike." Ubrzano se treznio. "Moraćemo da pozajmimo bater i..."
     "Teleskop je još kod mene, pa ga možemo opet koristiti", dodade Kerol. Ona baci pogled na svoj časovnik. "Sad je već blizu pet. Koliko vam vremena treba za pripremu?"
     "Tri sata, ili najviše četiri", odgovori Nik, brzo računajući. "Uz Trojevu pomoć, dabome."
     "Sa zadovoljstvom, prijatelji moji", uzvrati Troj. "A pošto je Endži rezervisala za mene specijalni sto kod Aljkavog Džoa za svoju predstavu noćas u deset i trideset, zašto se ne sastanemo tamo da razmotrimo detalje za sutra?
     "Endži Ledervud je tvoja prijateljica?" upita Kerol, vidno impresionirana. "Nisam je videla još od kako se proslavila." Ona zastade za trenutak, a onda dade koverat Niku. "Ove slike pregledaj kad budeš negde van javnog mesta. Sve su napravljene tačno ispod broda, dok smo mi ronili. Za neke se jasno vidi da su nastale uveličavanjem drugih. Možda će biti potrebno neko vreme da se tvoje oči prilagode svim tim bojama. Ali ono što hoćemo da uzmemo je predmet, ili su predmeti, smeđe boje." Lepo je videla da su obojica željni da vide te slike. Pošla je sa njima dvojicom prema Nikovim kolima. "Dakle, videću vas obojicu noćas kod Aljkavog Džoa oko deset i petnaest." Ona se okrete da pođe ka svojim kolima.
     "Hm, Kerol, samo tren", uzviknu Nik zaustavljajući je. Kerol zastade, čekajući dok je Nik, iznenada nespretan, pokušavao da smisli ljubazan način da postavi svoje pitanje. "Da li bi nam rekla zbog čega si pričala sa kapetanom Homerom?" upita je on najzad, taktično.
     Kerol je neko vreme posmatrala Nika i Troja, a onda se nasmeja. "Naletela sam na njega dok sam bila u direkciji i pokušavala da dozovem vas dvojicu. Raspitivao se o onome što smo juče izvadili iz mora. Zbacila sam ga sa tračnica tako što sam mu napričala da spremam repotražu o svim članovima one posade koja je pre osam godina našla Santa Rosu."
     Nik, glumeći na komičan način gađenje, pogleda Troja. "Vidiš, Džefersone", reče on prejako naglašavajući reči. "Rekao sam ti da postoji potpuno prirodno objašnjenje." Njih dvojica mahnuše Kerol, koja je već išla ka svojim kolima.

8.

     "Poručniče Tod", reče komandat ogorčeno, "počinjem da mislim da je mornarica SAD precenila Vašu inteligenciju, ili iskustvo, ili oboje. Nije mi jasno kako uopšte možete da nastavite sa tim razmišljanjima o mogućnosti da je 'Panteru' komandovano, od strane Rusa, da napusti kurs; pogotovo u svetlosti novih informacija koje ste mi ovog popodneva podneli."
     "Ali, gospodine", odgovori mlađi čovek uporno, "to je još održiva hipoteza. A na sastanku ste sami rekli da u dobroj analizi neuspeha ne sme biti izostavljena nijedna razumna mogućnost."
     Njih dvojica nalazili su se u kancelariji komandanta Vintersa. Komandant ode do prozora da pogleda napolje. Tamo je bio već maltene mrak. Vazduh vlažan, težak i nepomičan. Iznad okeana, na jugu, nagomilavali su se oblaci koji su nagoveštavali grmljavinu. Baza je bila gotovo sasvim pusta. Najzad Vinters pogleda na ručni časovnik, uzdahnu teško, i ponovo pređe preko kancelarije, do poručnika Toda, osmehujući se tek ovlaš.
     "Pažljivo ste slušali, poručniče. Ali ključna reč tu glasi 'razumna'. Hajde da osmotrimo činjenice. Jesam li dobro čuo, danas popodne, da ste analizom telemetrijskih podataka našli da se tokom leta naše ptice povećavala i cifra na brojaču odbijenih komandi, da je to počelo još u blizini obale Nju Bransvika, i da je, navodno, preko hiljadu komandnih poruka odbačeno dok je projektil leteo nadole duž Atlantske obale? Kako bi se to moglo uklopiti u vaš scenario? Jesu li Rusi možda rasporedili celu flotu brodova duž letne staze, samo da bi zbunili i uhvatili jedan usamljeni mornarički probni projektil?"
     Sad je komandant Vinters stajao neposredno ispred višeg čoveka, mladog poručnika. "Ili možda verujete", nastavi on sarkastično, pre nego što je Tod mogao odgovoriti, "da Rusi imaju novo tajno oružje, koje leti naporedo sa našom raketom, šest puta brže od zvuka, i usput sa njom razgovara? Ma hajdete, poručniče, iz kojih razumnih razloga još smatrate da je ta vaša bizarna hipoteza o Rusima prihvatljiva?"
     Poručnik Tod nije popuštao. "Gospodine", odgovori on, "u ovoj fazi rada, nijedno od ostalih mogućih objašnjenja nije razumnije od ovog. Vi kažete da ste ubeđeni da je to bio neki problem u softveru; međutim, ni naši najpametniji programeri ne mogu da zamisle kako bi se moglo dogoditi da se neki krupan softverski kvar, na sistemskom nivou, ispolji tako da samo dva brojača počnu pogrešno da rade. Proverili su sve interne softverske dijagnostičke podatke koji su bili telemetrovani do zemlje, i nisu našli ništa pogrešno. Sem toga, predlansirna provera je pokazala da je kompletan softver radio odlično, sve do na nekoliko sekundi pred početak leta.
     Znamo još nešto. Ramirez je saznao od onih u Vašingtonu da su primećeni neuobičajeni postupci ruske podmorničke flote u blizini floridske obale tokom poslednjih četrdeset osam časova. Ja ne kažem da je ta hipoteza o Rusima, kako je vi zovete, onaj pravi odgovor. Samo kažem da, dok ne dobijemo bolje objašnjenje procesa kvara koji je mogao izazvati povećanja na oba ta brojača komandi, ima smisla da zadržimo, kao jednu opciju, i pomisao da je 'Panteru' možda zaista komandovano."
     Vinters odmahnu glavom. "U redu, poručnice", složi se on konačno. "Neću vam narediti da tu mogućnost skinete sa liste. Ali narediću vam da se ovog vikenda usredsredite na pronalaženje rakete, negde u okeanu, i na identifikovanje problema u hardveru ili u softveru koji je mogao izazvati ili poremećaj u brojačima komandi, ili promenu putanje, ili oboje. Mora postojati neko objašnjenje koje ne uključuje nikakvu rusku operaciju velikih razmera."
     Tod poče da zaobilazi Vintersa, kako bi izišao iz kancelarije. "Samo trenutak", pozva ga komandant, začkiljivši. "Rekao bih da nije potrebno, je li tako poručniče, da vas podsećam ko će biti smatran odgovornim ako spoljni svet nasluti išta o vašoj hipotezi sa Rusima?"
     "Nije potrebno... gospodine", glasio je odgovor.
     "Onda nastavite s radom", reče Vinters, "i javite mi ako se pojavi ijedan značajan novi element."

     Komadant Vinters je žurio. Neposredno posle Todovog odlaska on pozva pozorište i saopšti Melvinu Bartonu da će zakasniti. Odveze se potom brzo do jednog kioska sa hamburgerima, smaza hamburger i krompiriće, i pođe ka zoni marine.
     Stigao je u teatar u trenutku kada je glavnina glumačke ekipe već bila obučena. Na vratima ga susrete Melvin. "Komandante, sada brzo, nemamo vremena za gubljenje. Šminka mora uspeti iz prve." On nervozno pogleda na sat. "Stajaćete za predikaonicom kroz tačno četrdeset dva minuta." Komandant uđe u mušku garderobu, skide mornaričku uniformu, i obuče sumornu crnu i belu odeždu sveštenika episkopa. Ispred ulaza u svlačionicu Melvin se šetkao tamo-amo, pregledajući, u mislima, konačni spisak elemenata za proveru.
     Kad se zavesa digla, komandant Vinters bio je u predikaonici. Imao je jaku, ali normalnu premijernu tremu. On diže pogled preko tri reda svojih slušalaca okupljenih u kongregaciji na pozornici, do cele publike u teatru. Ugleda, u drugom redu, svoju ženu Beti i sina Hepa. Vinters im se hitro nasmeši, pre nego što aplauz zamre. Potom njegova nervoza iščeze, i on otpoče Šenonovu propoved.
     Kratki prolog brzo prođe. Svetla se još jednom ugasiše, i mrak potraja petnaestak sekundi.
     Za to vreme dekor se automatski promenio, i Šenon/Vinters se obreo u finalnoj sceni: ulazio je u svoju hotelsku sobu u Meksiku i još mumlao, sam za sebe, fraze iz svog pisma. Seo je na krevet. Začuo je neki zvuk u uglu sobe i digao pogled. Bila je to Šarlota/Tifani. Veličanstvena crvenosmeđa kosa bila joj je raspuštena po plećima. Na sebi je imala svetloplavu svilenu spavaćicu sa dubokim dekolteom iz koga su se prelivale njene bujne, uzdignute dojke. On začu njene reči: "Lari, Lari, oh, najzad smo sami." Zatim mu priđe i sede na krevet pored njega. Njen parfem ispuni mu nozdrve. Njena ruka nađe se iza njegove glave i njene usne se pritisnuše na njegove, uporno, snažno, ispitivački. On poče da izmiče. Za njim pođoše najpre njene usne, pa potom i čitavo njeno telo. On pade unutrag, na krevet. Ona se četvoronoške pope preko njega, nastavljajući sa poljupcima, pritiskajući sisama njegova prsa u kojima je gruvalo. On je zagrli, najpre ovlašno, a onda, ležeći na leđima, silovito, sveobuhvatno.
     Tokom nekoliko sledećih sekundi svetla su se palila i gasila. Šarlota/Tifani skliznula je sa Vintersa i legla pokraj njega na krevet. Čuo je njeno teško disanje. A onda se začu nečiji glas: "Šarlota'" Potom, još jednom, propraćeno snažnim kucanjem na vrata: "Šarlota, znam da si unutra!" Vrata se naglo, širom otvoriše. Dvoje ljubavnika se u krevetu pridigoše u polu sedeći položaj. Svetlost se ugasi, zavesa se spusti, prolomi se gromoglasan i dugotrajan aplauz.

     Komandant Vernon Vinters gurnu vrata, koja se širom otvoriše, i teturavo izađe napolje. Našao se izvan zgrade pozorišta, u sporednoj uličici. Ta vrata, iznad kojih je bila gola sijalica pokrivena insektima, nisu vodila direktno na pločnik, nego na jednu malu drvenu platformu, odakle se tek pomoću sledećih nekoliko stepenika silazio na pločnik. Vinters siđe niz te stepenike i stade pored zida pozorišta od crvenih cigala. Onda izvuče cigaretu i pripali je.
     Gledao je kako dim vijuga uvis, pored cigala. U daljini sevnu munja, a posle nekog vremena dovalja se i tutnjava groma. Vinters opet duboko udahnu i pokuša da shvati šta je ono osetio tokom tih pet ili deset sekundi provedenih sa Tifani. Pitam se da li su primetili, pomisli on. Pitam se da li je svima bilo očigledno. Kad se presvlačio za prvi čin predstave, primetio je na gaćicama karakteristične tragove. On ponovo izduva dim, a njegovo lice se trže. A ona devojčica. Bože moj. Ona svakako zna. Nesumnjivo je osetila dok je bila na meni.
     I on sasvim iznenada na tren opet dožive ono uzbuđenje koje ga je bilo obuzelo dok se Tifani stiskala uz njega. Dah mu postade kraći, a pojavi se i prvi trag krivice. Moj bože, pomisli on opet. Šta sam ja? Prljavi starac. Iz nekog razloga on poče da misli na Džoanu Kar, na onu noć sa njom, pre skoro dvadeset pet godina. Sećao se trenutka kad je prodirao u Džoanu...
     "Komandante", začu on jedan glas. Okrete se. Na platformi je stajala Tifani, u majici i farmerkama, duge kose opet raspuštene preko pleća. Ona siđe niz stepenice i priđe mu. "Komandante", reče ona sa zagonetnim osmehom, "mogu li dobiti cigaretu?"
     Bio je sav zanemeo i umrtvljen. Ništa ne rekavši, on automatski posegnu u džep i izvuče paklicu Pal Mala. Devojka uze jednu, lupnu njome o nokat, i prinese je ustima. Čekala je sekund, možda dva. Onda mu uputi još jedan osmeh. Vinters se najzad probudi i izvuče jeftini, u samoposluzi kupljeni upaljač. Ona šakama okruži njegovu uzdrhtalu ruku i snažno povuče vazduh kroz cigaretu.
     Vinters ju je fascinirano posmatrao kako uvlači dim. Pogledom je proučavao njena usta, njen beli vrat, njena uzdignuta prsa, dok je ona milovala dim. Sa isto tako pomnom pažnjom posmatrao je kako njena dijafragma tone i kako dim izlazi u kovitlacu iz njenih skupljenih usana.
     Stajali su zajedno i ćutke pušili, ne govoreći ništa. Nad okeanom opet sevnu munja i opet se zavalja grmljavina. Kad god je Tifani prinosila cigaretu ustima, opčinjeni Vinters je pratio svaki njen pokret. Udisala je duboko, sa čvrstom rešenošću, snažno uvlačeći vazduh, jer joj je nikotin prijao. Svojih sopstvenih ispreturanih misli bio je samo mutno svestan.
     Divna je, tako divna. Mlada, sveža i puna života. A ta kosa? Kako bih je rado uvijao sebi oko vrata... ali ovo nije devojčica. Ovo je mlada žena. Nesumnjivo oseća šta ja osećam, moju fasciniranost njome... puši kao ja. Sa punom koncentracijom. Miluje...
     "Volim olujne noći", reče Tifani razbivši tišinu, u trenutku kad još jedan daleki sev osvetli nebesa. Onda mu priđe bliže, pa izvi vrat da bolje vidi drvećem delimično zaklonjenu formaciju oblaka u kojoj je dolazilo do sevanja. Pri tom, ona se ovlaš očeša o Vintersa. On oseti da je sav naelektrisan.
     Usta su mu bila suva. Telo mu je bilo prožeto željom, i to takvom da je tu želju jedva prepoznavao. Nije bio u stanju da odgovori na njenu rečenicu. Umesto toga, nastavio je da zuri u sve jače čvorište oluje, i potegao poslednji dim iz cigarete.
     I ona je dovršila svoju cigaretu i bacila je na pločnik. Okrenula se ka njemu i njihovi pogledi se spojiše; poslednji pramičci dima još su, kao da se igraju, lutali preko njenih usana. Izduvala je vazduh još jednom, brzo, kao da flertuje, i Vinters oseti nalet sladostrasne želje u svojim bedrima. Obuzdavši se, ušao je sa njom u pozorište...

     Aplauz se nastavljao. Komandant Vinters povede napred dve žene, po jednu sa svake strane - one koje su igrale Maksinu i Hanu - da bi se poslednji put poklonili publici, baš kao što su se pre predstave dogovorili. Aplauz se pojača. Vinters se opet zagleda u prazna mesta gde su, pre pauze, sedeli Beti i Hep. Neko iz publike povika: "Šarlota Gudol!" i Vinters se upusti u improvizaciju. Odvevši te dve dame nazad u istu liniju sa postrojenom glumačkom ekipom, on pođe, sam duž linije, do Tifani. U prvom trenutku ona nije shvatila, a onda se njeno lice razvuče u prozračni osmeh, i ona prihvati njegovu ispruženu ruku.
     Pošao je napred sa njom, do prednje ivice pozornice. Čvrsto su se držali za ruke. Ovo je bio trenutak posvećen posebno njoj. Kad je čula da aplauz ponovo jača, oseti da je blizu suza. Vinters se odmače i stade sa strane, a ona se graciozno pokloni publici. Dovršila je naklon, opet je prihvatila njegovu šaku i pri tom je oduševljeno stisnula, i vratila se idući unatraške, među postrojene glumce.
     Dok su se glumci oblačili, iza pozornice se nađoše i Melvin, i Mark, i Amanda. Na sve strane - razdragana čestitanja. Činilo se da je posebno Melvin bio oduševljen. Priznao je da je tokom proba imao zamerki, ali je tvrdio da je ovom prilikom svako bio divan. Režiser poverljivo reče Vintersu da je scena u spavaćoj sobi bila 'vrhunska - nije moglo biti bolje', a onda je praktično odcupkao kroz vrata garderobe.
     Vintersa je savladalo mnoštvo osećanja. Bio je zadovoljan svojom glumom u ovoj predstavi i reakcijom publike, ali neke druge, ličnije stvari su ga zaokupljale. Šta je bilo sa Beti i sa Hepom? Zašto su tokom pauze otišli? Vinters pokuša da zamisli kako je izgledala Beti dok je gledala njegovu ljubavnu scenu sa Tifani. Na tren ga uhvati panika, izazvana pomišlju da je ona znala, iz gledališta, da njen muž uopšte ne glumi, da se uzbudio podjednako kao i lik kojeg je trebalo da odglumi.
     Nije razumeo šta mu se dešavalo sa Tifani, nije mogao ni da počne da razmišlja o tome a da ne počne da ga obuzima osećanje krivice. Dok je opet oblačio svoju mornaričku uniformu, dopustio je sebi da se seti ukusa njenih poljubaca na krevetu u drami, i da opet oseti onu seksualnu napetost koja ga je držala dok su u uličici zajedno pušili. Ali nije hteo da dopusti svojim mislima da odlutaju dalje od te svesti o uzbuđivanju. Krivica je deprimirajuće osećanje, a on nije želeo da, u noći uspešne premijere, bude deprimiran.
     Kad je komandant Vinters izašao iz zajedničke muške garderobe, Tifani ga je čekala. Njena kosa opet je bila skupljena u kikice, lice oprano i obrisano od svih ostataka šminke. Opet je izgledala kao devojčica. "Komandante", upita ona maltene servilno, "da li biste mi učinili jednu uslugu, molim vas?" On joj osmehom pokaza da hoće. Pozvala ga je pokretom da pođe za njom, i oni izađoše u hodnik iza kulisa.
     U hodniku je stajao jedan crvenokosi čovek približno komandantovih godina, šetkajući se i nervozno pušeći. Bilo je jasno da se oseća nelagodno i izvan svog pravog mesta. Uz njega je bila jedna nakinđurena plavuša, možda u ranim tridesetim; žvakala je žvaku i šapatom razgovarala sa tim čovekom. Čim je video komandanta u uniformi, taj čovek se primetno opusti. Tifani ga predstavi Vintersu kao svog oca.
     "Pa, gospodine", reče njen otac, "dobro je sresti vas. Ne znam mnogo o tom glumačkom poslu, ali se pokatkad brinem da nije zdrav za moju ćerku." On namignu svojoj ženi, Tifaninoj maćehi, i snizi glas. "Znate gospodine, s obzirom na to koliko među glumcima ima pešana i lezbača i drugog uvrnutog sveta, čovek ne može preterati sa opreznošću. Ali Tif mi je ispričala da u ekipi učestvuje jedan pravi mornarički oficir, i to komandant. U prvi mah joj nisam poverovao."
     Bilo je jasno da gospodin Tomas već dobija signale i od Tifani i od svoje žene. Suviše se bio raspričao. "I ja sam u mornarici", izbrblja on Vintersu, koji još nije ništa govorio, "evo već blizu dvadeset pet godina. Potpisao sam još kad sam bio klinac od osamnaest godina. Sreo sam Tifaninu mamu dve godine kasnije..."
     "Tata", prekide ga Tifani, "obećao si mi da mi nećeš praviti nezgodacije. Molim te, jednostavno ga pitaj. On verovatno ima svoja posla."
     Komandant svakako nije bio spreman da se sretne sa Tifaninim ocem i pomajkom. Zapravo, on sve do tada nije ni trenutka razmišljao o njenim roditeljima, iako je sad, stojeći tu i slušajući gospodina Tomasa, uviđao logičnost svega. Tifani je, najzad, bila tek u prvom razredu srednje škole. I zato naravno stanuje kod kuće, pomisli on. Sa roditeljima. Gospodin Tomas je sada bio krajnje ozbiljan. Tokom, možda jednog sekunda Vinters je osećao strah i početak panike. Ne. Ne, pomisli on brzo, nije mogla još ništa da im ispriča. Prerano je za to.
     "Moja žena i ja igramo bridž", govorio je gospodin Tomas, "i to u paru, turnirski. Ovog vikenda biće veliki regionalni u Majamiju. Otputovaćemo sutra ujutro i vratićemo se u nedelju uveče, veoma kasno."
     Vinters nije razumeo. Ova konverzacija nije mu bila jasna. Zašto bi se njega ticalo šta Tomasovi rade sa svojim slobodnim vremenom? Najzad gospodin Tomas pređe na stvar. "I pozovemo mi Mejinu rođaku u Meratonu i zapitamo je da li bi sačekala moju kćerku posle predstave, sutra uveče. Međutim, to bi značilo da Tif mora da propusti zabavu glumačkog ansambla. Onda je Tif pomenula da biste vi verovatno bili voljni da je bezbedno vratite kući posle zabave, i..." gospodin Tomas se prijatno nasmeši, "da očinski motrite na nju dok sam ja odsutan zbog bridža."
     Vinters instinktivno baci pogled ka Tifani. Tokom samo nekoliko mulisekundi video je u njenim očima pogled svetovne prevejanosti koji prohuja kroz njega kao plamena lopta. Onda je to opet bila devojčica koja moli svog taticu da je pusti na zabavu.
     Komandant je dobro odigrao svoju ulogu. "U redu, gospodine Tomas", odgovori on, "biće mi drago da vam se nađem na usluzi." Sa naklonošću je potapšao Tifani. "Zaslužuje da ide na zabavu, naporno je radila." On zastade za trenutak. "Ali imam dva pitanja. Na zabavi će svakako biti šampanjca, i zabava će verovatno potrajati do vrlo kasno u noć. Ima li Tifani policijski čas? Kakav je vaš stav prema..."
     "Samo se vi oslonite na svoju procenu, komandante", prekide ga gospodin Tomas. "Mej i ja imamo puno poverenje u vas." On pruži ruku i rukova se sa Vintersom. "Mnogo vam hvala. Uzgred", dodade on, "bili ste izvanredni, mada moram priznati da sam se zabrinuo kad ste se ono grlilil sa mojom ćerkom. Onaj peša koji je napisao tu dramu mora biti da je bio neki stvarno odlepljen stvor."
     Tifanina pomajka progunđa nešto u znak zahvalnosti preko žvake, a sama devojka reče: "Vidimo se sutra" i njih troje odoše. Komandant poseže u džep za još jednom cigaretom.

     Kad je konačno, oko jedanaest, stigao kući, Beti i Hep su već, kao što je i znao da će biti slučaj, spavali. Tiho je prošao pored sobe svog sina, ali pred Betinom sobom je stao. Vinters, u osnovi obziran čovek, provede nekoliko sekundi odmeravajući Betin san naspram svoje potrebe da dobije objašnjenje. Odluči da uđe i probudi je. Sevši u mraku na bočnu stranu kreveta, on sa iznenađenjem ustanovi da je nervozan.
     Ležala je na leđima, pokrivena samo čaršavom i jednim vrlo tankim ćebetom uredno navučenim do, približno, pet centimetara od ramena. On je ovlaš prodrma. "Beti, draga", pozva je on. "Došao sam kući. Hteo bih da popričam s tobom." Pomerila se. Opet ju je prodrmao. "Ja sam, Vernon", reče on blago.
     Njegova žena se pridiže u krevetu u sedeći položaj i upali lampu na noćnom stočiću. Pod lampom je bila mala slika Isusovog lica, čoveka mudrog onostran njegovih tridesetak godina, guste brade, ozbiljna pogleda, i sjajnim oreolom iza glave. "Zaboga", reče ona, mršteći se i trljajući oči, "šta se dešava? Je li sve u redu?" Beti nikad nije bila osobito lepa. Ali tokom poslednjih desetak godina potpuno je zanemarila svoj izgled, i čak je nabacila ružnih i suvišnih desetak kilograma.
     "Sve je u redu", odgovori on. "Samo sam želeo da popričamo. Da saznam zašto ste ti i Hep napustili predstavu posle pauze."
     Beti ga pogleda pravo u oči. Kod nje nije bilo lukavstva, čak ni nijansi. Život je za nju bio jednostavna, pravolinijska stvar. Ako stvarno veruješ u boga i u Isusa Hrista, nemaš u šta da sumnjaš. Ni u jednom jedinom slučaju. "Vernone", poče ona, "često sam se pitala zašto si odabirao da igraš u tako čudnim komadima. Ali nikad se nisam žalila zbog toga, imajući pre svega u vidu da je to, čini se, jedino što te na pozitivan način uzbuđuje još od Libije i od tog groznog incidenta na plaži."
     Namrštila se, i preko njenog lica kao da na trenutak pređe oblak. Onda nastavi činjeničnim tonom. "Ali Hep više nije dete. On postaje mladi čovek. Pa, ako bude slušao svog oca, makar i u pozorišnom komadu, da boga naziva izrazima 'mrzovoljni starac' i 'matori delinkvent', malo je verovatno da će to ojačati njegovu veru." Ona pogleda na drugu stranu. "Takođe sam smatrala da je za njega uznemiravajuće, u jednakoj meri, da te gleda kako se pipaš sa onom mladom devojkom. Sve u svemu", reče ona, dobacivši opet pogled svom mužu i sumirajući celu tu temu, "smatrala sam da u toj drami nema vrednosti, nema morala, i nema ničeg radi čega bi vredelo ostati."
     Vinters oseti kako se u njemu nagomilava gnev, ali se, kao i uvek, potrudi da ga priguši. Zavideo je Beti na čvrstini njene vere, na toj njenoj sposobnosti da u svakoj dnevnoj aktivnosti jasno vidi boga. Njegova religioznost je još u detinjstvu iščašila, a njegova kasnija lična traganja za bogom bila su jalova i nisu mu donela neku jasniju percepciju o božanstvu. Međutim, Vinters je u pogledu nekih stvari ipak bio siguran. Njegov bog bi se smejao zajedno sa likovima Tenesija Vilijemsa. I ne bi bio zadovoljan ako bi video da na malu decu padaju bombe.
     Komandantu se stoga nije raspravljalo sa Beti. Bratski ju je poljubio u obraz, i ona je ugasila svetlo. Tokom jednog trenutka pitao se. Koliko je već prošlo? Tri nedelje? Ali, nije se mogao tačno setiti. Čak, ni da li im je bilo uspešno ili ne. Njih dvoje su se 'glupirali', kako je Beti to nazivala, kad god bi njena svest o njegovoj potrebi nadvladala njenu sveopštu ravnodušnost. Pa, to je valjda otprilike normalno za parove u našim godinama, pomisli Vinters pomalo odbranaški, svlačeći se u svojoj sobi.
     Ali potom, ležeći tiho u mraku, pod čaršavom, nije mogao da zaspi. Ono osećanje seksualnog uzbuđenja koje tako snažno doživeo, najpre tokom drame a potom u uličici, još ga je dozivalo. Slikama. Skalopivši oči, opet je video Tifanine meke, koketne usne kako izduvavaju poslednje ostatke dima koji je pre toga bio duboko u njenim plućima. U ustima je još osećao ukus onih strasnih poljubaca koje mu je utisnula tokom scene u spavaćoj sobi. Potom, onaj naročiti pogled koji mu je uputila kad je njen otac zatražio od njega da se na zabavi pobrine za nju. Da li je to bila samo njegova maštarija?
     Nekoliko puta je komandant Vinters menjao položaje u krevetu, nastojeći da rastera te slike iz svog uma i ukloni nervozu zbog koje nije mogao da zaspi. Uzalud. Najzad, ležeći na leđima, on se doseti da postoji jedan sistem za oslobađanje od ove vrste napetosti. Najpre je osetio krivicu, čak i nelagodnost, ali talasi Tifaninih slika nastavljali su da ispunjavaju njegov mozak kao poplava.
     Poče da masturbira. Slike toga dana se izoštriše i razviše u fantazije. Ona se u krevetu popela na njega, kao u drami, ali on sad uzvraća njene poljupce. Tokom jednog kratkog trenutka Vinters oseti strah i stade. Ali očajnički napliv čežnje ukloni i poslednje ostatke inhibicije. Opet je bio pubertetlija, sam sa svojom maštom.
     Scena u njegovom umu se promeni. On sad leži go na krevetu ogromnih dimenzija, u raskošnoj sobi sa visokom tavanicom. Tifani mu dolazi iz osvetljenog kupatila, takođe gola; duga crvenosmeđa kosa u talasima joj se spušta niz ramena i sakriva bradavice njenih dojki. Ona povlači poslednji slasni dim iz cigarete i gasi je u pepeljari pored kreveta, njen pogled se nikako ne odvaja od njegovog pogleda, najzad ona polagano, maltene sa ljubavlju, ispušta i poslednji dim iz usta. Ulazi u krevet pored njega. On oseća mekotu njene kože, bockanje te njene duge kose na svom vratu i prsima.
     Ona ga ljubi nežno ali strasno, obuhvativši mu glavu šakama. On oseća izazovnu igru njenog jezika na svojim usnama. Ona se namešta uz njega i gura se kukovima uz njegove. On oseća erekciju. Ona dohvati njegov penis i blago ga stiska. Njegova je erekcija na vrhuncu. Ona još jednom steže njegov penis šakom, onda elagantnim pokretima zajahuje Vintersa i navlači se na penis, duboko. On oseća magičnu vlažnu toplinu i skoro istog sekunda eksplodira.
     Komandant Vinters ostade ošamućen jačinom i intenzivnošću svoje fantazije. Negde u njemu jedan glas je vikao pozivajući na oprez i upozoravajući na strašne posledice ukoliko dopusti da fantazija u prevelikoj meri pređe u realnost. Ali ležeći tako ispražnjen i sam u svojoj kući na periferiji, on odgurnu u stranu svoje strahove i krivice i dozvoli sebi da utone u nauporedivo blaženstvo postorgazmičnog sna.

9.

     Kafana Kod Aljakovog Džoa bila je, u Ki Vestu, institucija. Taj omiljeni lokal Ernesta Hemingveja i njegove šarolike družine uspeo je da se brzo prilagodi mnogostrukoj evoluciji grada čiji je simbol postao. Mnogi stanovnici starog dela grada bili su na ivici moždanog udara kad su čuli da kafana napušta svoju istorijsku zgradu u centru grada i seli se u ogromni tržni kompleks izgrađen okko nove marine. Ali čak i oni su morali, iako uz gunđanje, priznati, kad se klub ponovo otvorio u velikoj i dobro provetrenoj dvorani sa pozornicom i odličnom akustikom, da su Tifanijeve lampe, dugi drveni barovi, uzana ogledala od tavanice do poda, i uspomene sačuvane tokom sto godina rada u Ki Vestu, sa ukusom preobraženi i da je duh onog nekadašnjeg lokala sačuvan.
     Bilo je sasvim prikladno da Endži Ledervud peva kao zvezda večeri u Aljkavom Džou tokom svojih retkih i kratkih navraćanja u rodni grad. Troj je bio taj koji je svojom blagoglagoljivošću nagovorio vlasnika lokala, doseljenog pedesetogodišnjaka po imenu Toni Palaco, da omogući tada devetnaestogodišnjoj Endži audiciju. Toni je pet minuta slušao njeno pevanje, a onda uzviknuo, mlatarajući rukama: "Nije dovoljno što mi dovodiš crnu devojku koja je lepa toliko da čoveku dah stane. Nije, nego i takvu koja peva kao slavuj. Mama mia. Život nije pravedan. Moja kćer Karla ubila bi nekog samo da može tako da peva." Toni je postao najveći Endžin obožavalac; nesebično je potpomagao njenu karijeru. Endži nikad nije zaboravila šta je Toni učinio za nju, i kad god je dolazila u ovaj gradić uvek je pevala kod Aljkavog Džoa, Endži je bila takva.
     Trojev sto bio je napred, u sredini, oko tri metra od ruba pozornice. Nik i Troj su već sedeli za tim malim, okruglim stolom, kad se, oko deset i dvadeset pet, pojavi Kerol. Izvinila se i promumlala nešto o parkiranju u Sibiru. Čim je stigla, Nik je izvukao koverat sa slikama, pa joj obojica rekoše da su slike, po njihovom mišljenju, fascinirajuće. Nik poče da postavlja pitanja o fotografijama, a Troj pozva kelnera. Dok je nova tura pića stigla do stola, Nik i Kerol su već bili zadubljeni u ozbiljan razgovor o predmetima u podmorskom otvoru. Nik je upravo govorio da jedan od tih predmeta izgleda kao moderan projektil. Bilo je već deset i trideset pet. Svetla počeše da se pale i gase, kao signal da predstava počinje.
     Endži Ledervud je bila odličan scenski izvođač. Kao i mnogi među najboljim izvođačima, nikad nije zaboravljala da su slušaoci njene mušterije, da oni i stvaraju njen 'imidž' i pojačavaju njenu mističnost. Počela je naslovnom pesmom sa svog novog albuma, 'Uspomene na očaravajuće noći', a onda otpevala potpuri sačinjen od delova pesama Vitni Hjuston, odajući na taj način priznanje toj briljantnoj pevačici čiji je talenat izazvao i kod nje, Endži, varnicu želje za pevanjem. Potom je pokazala svoju raznovrsnost stapajući četiri pesme sa različitim ritmovima: jedan rege sa Jamajke, jednu nežnu baladu sa svog prvog albuma zvanom 'Ljubavna pisma', jednu maltene savršenu imitaciju kako Dajana Ros peva jednu staru pesmu grupe Sjuprims, 'Kud ode naša ljubav', i najzad jednu potresnu pesmu-zahvalnicu njenom slepom ocu, sa naslovom 'Čovek sa vizijom'.
     Kraj svake psme pozdravljen je gromkim aplauzom. U kafani Aljkavi Džo bila su prodata sva mesta, uključujući i ona duž trideset metara dugog bara. Sedam ogromnih video-ekrana, razmešteni kroz ovaj prostrani klub, približavalo je Endži i onima koji nisu sedeli blizu pozornice. Bila je ovo njena klapa, njeni prijatelji. Nekoliko puta našla se gotovo u nelagodnoj situaciji zato što aplauzi i povici 'Bravo' nikako nisu prestajali. Za Trojevim stolom malo se pričalo tokom predstave. Njih troje su jedno drugom ukazivali na pesme koje su im se posebno dopadale (Kerol je najviše volela pesmu Vitni Hjuston 'Najveća od svih ljubavi'), ali nije bilo vremena za razgovor. Svoju pretposlednju pesmu, 'Dozvoli da se ja brinem o tebi, dragi' posvetila je svom 'najdražem prijatelju' (Nik ritnu Troja ispod stola). Završila je svojom najpopularnijom pesmom iz 'Ljubavnih pisama'. Posle toga, publika joj je ustavši, priredila ovacije i bučnim, otegnutim povicima tražila još. Ustajući, Nik primeti da je od dva jaka pića malčice ošamućen, i da su mu osećanja nekako čudno pojačana, možda zbog podsvesnih asocijacija izazvanih Endžinim ljubavnim pesmama.
     Endži još jednom izađe na pozornicu. Buka se stišala, pa se njen blagi, milujući glas mogao čuti. "Vi svi znate da je Ki Vest za mene posebno mesto. Tu sam odrasla, tu sam išla u školu. Većina mojih uspomena vraća me ovamo." Ona zastade i osmotri publiku. "Mnoge pesme mi vraćaju te uspomene i osećanja koja uz uspomene idu. Ali od svih takvih, meni je najdraža jedna iz mjuzikla Mačke. Zato, Ki Veste, ovo je za tebe."
     Buran aplauz, a onda muzički sintesajzeri, koji su pratili Endžino pevanje, zasviraše uvod u pesmu 'Uspomene'. Publika je ostala na nogama, a Endžin milozvučni glas otpoče tu divnu pesmu. Čim je pesma počela, Nik se nađe prenet u Centar Kenedi u Vašingtonu, u junu 1984. godine, gde je gledao, sa majkom i ocem, izvodenje Mačaka. Tada je Nik, naime, konačno došao kući da im objasni zašto posle prolećnog raspusta provedenog na Floridi nije bio u stanju da se vrati na Harvard. Pokušavao je i pokušavao, ali nije uspevao da ispriča tu priču svom razočaranom ocu i svojoj majci čije je srce bilo slomljeno. Jedino je uspevao da kaže: "Bila je jedna žena..." i posle tih reči bi svaki put zamukao.
     Bilo je to tužno ponovo okupljanje. Dok je Nik bio u poseti svome domu u Folz Čerču, prvi zloćudni polipi otkriveni su u debelom crevu njegovog oca, i uklonjeni. Doktori su bili optimisti u pogledu mogućnosti da pacijent živi još nekoliko godina, ali su istakli da se rak debelog creva često vraća i da stvara metastaze u drugim delovima tela. U jednom dugom razgovoru sa svojim iznenada oronulim ocem, Nik je obećao da će diplomu ipak steći, ali u Majamiju. Međutim, to je bila slaba uteha starijem čoveku, koji je nekada sanjao da će videti kako njegov sin diplomira na Harvardu.
     To izvođenje Mačaka u Kenedijevom centru bilo je za Nika samo u veoma maloj meri zabavno. Usred predstave zapitao se koliko ljudi u tom gledalištu zaista poznaje autora čiji su tekstovi poslužili kao materijal za pesme, Tomasa Sternsa Eliota, čoveka koji se divio mačjim idiosinkrazijama i uživao u njima, ali koji je, takođe, jednu svoju pesmu započeo opisujući veče koje se 'opružilo po nebu kao opijeni pacijent po stolu'. Ali kad je na sredinu pozornice izašla stara mačka, čija je lepota zgasnula i pretvorila se u bore, i kad je počela pesmu o svojim 'danima na suncu', Nik je bio dirnut kao i čitav auditorijum. Iz razloga koje ni tada, a ni kasnije, nije shvatio, pred očima mu se pojavila Monik kako peva tu pesmu, mnogo godina u budućnosti. Tako je on u Vašingtonu zaplakao, nečujnim suzama hitro sakrivenim od roditelja, kad je bolno čisti sopran stigao do klimaksa pesme.
     "Dodirni me... Tako je lako ostaviti me... sasvim samu sa mojim uspomenama.... o mojim danima na suncu... Ako me dodirneš... razumećeš šta je sreća..."
     Endžin glas u kafani Aljkavi Džo nije bio ni približno onako prodoran kao taj sopran u Vašingtonu. Ali Endži je u pevanje unosila isti intenzitet, evocirajući svu tugu nekoga ko vidi da su sve radosti njegovog života prošle. Uglovi Nikovih očiju ispuniše se suzama; jedna suza se preli preko ruba kapka i poteče niz obraz.
     Kerol je stajala na takvom mestu da je videla odraz svetala sa pozornice na Nikovom obrazu. Videla je i tu suzu, prizor ranjivosti, što je veoma dirnu. Po prvi put je osetila neku duboku pobuđenost u sebi, maltene simpatiju prema ovom udaljenom, usamljenom, ali čudnovato privlačnom čoveku.
     Oh, Kerol, koliko su drugačije mogle stvari krenuti da si tada, bar jednom u životu, reagovala smireno. Da si samo pustila tog čoveka da tog trenutka bude usamljen, ili slomljenog srca, ili nežan, ili već koje god da ga je osećanje tada bilo obuzelo, mogla si to pomenuti u nekom kasnijem razgovoru, u mirnije vreme, i bilo bi neke koristi. Zajedničkim proživljavanjem ovog trenutka moglo se stvoriti nešto što bi kasnije bilo deo veze između vas. Ali ti si morala da kucneš Nika po ramenu, pre nego što se pesma završila, čak pre nego što je i on sam shvatio da mu je potekla suza, i tako da pokidaš njegovo dragoceno saživljavanje sa njegovim unutrašnjim bićem. Bila si uljez. Dogodilo se i nešto još gore: kao što često biva, on je tvoj osmeh protumačio kao podsmeh, ne kao saosećajnost, pa se, kao uplašena kornjača, potpuno povukao iz te večeri. Možeš biti sigurna da će on sve eventualne kasnije prijateljske pristupe odbaciti kao neiskrene.
     Troj nije ni primetio tu međuigru između Nika i Kerol. Zato se veoma iznenadio kad se posle finalnog aplauza okrenuo i opet seo, što vidi da se Nik skupio u nepogrešivo prepoznatljivu pozu neprijateljstva. "Zar nije bila divna, anđele?" reče on Kerol. "A ti, profesore? Da li si sad po prvi put čuo njenu pesmu?"
     Nik potvrdno klimnu. "Bila je izvanredna", reče on, maltene kao da gunđa. "A ja sam žedan. Može li čovek ovde da dobije piće?"
     Troj ovim bi malčice uvređen. "E pa, mi vam se pardoniramo", reče on. "Izvin'te što je zabava trajala tol'ko dugo." Pokušavao je da dozove kelnera. "Šta njega to gricka, anđele?" upita on Kerol konverzacionim tonom.
     Kerol sleže ramenima. Onda se, pokušavajući da olakša atmosferu, nagnu napred ka Niku i kucnu ga po onoj podlaktici koju je bio stavio na sto. "Hej, Nik", reče ona, "je l' si uzeo ljuto-besne pilule?"
     Nik trže ruku ka sebi i odgovori nekim gunđanjem koje se nije moglo razumeti. Okrenuvši se na drugu stranu od razgovora, on vide da se Endži približava njihovom stolu. Automatski ustade, a isto učiniše i Kerol i Troj. "Bila si fantastična", reče Kerol malo preglasno, čim Endži stiže u doseg glasa.
     "Hvala... Zdravo", odvrati Endži, prišavši stolu i prihvativši stolicu koju je Troj već izvukao za nju. Nekoliko sledećih trenutaka provela je graciozno se zahvaljujući ljudima koji su joj, sa susednih stolova, upućivali pohvale. Onda je sela i nasmešila se. "Ti mora da si Kerol Doson", reče ona opušteno, naginjući se preko stola prema reporterki.
     Endži je u prirodi bila još lepša nego na omotnici onog komapkt-diska. Njena koža nije bila stvarno crna, već tamnomrke boje. Njena šminka, uključujući i bledoružičasti karmin, nije bila napadna, kako bi pažnja posmatrača bila više usmerena prema Endžinim prirodnim kvalitetima, među koje su spadali i gotovo savršeni beli zubi veoma vidljivi kad se osmehivala. Ali nije u pitanju bila samo njena lepota, nego i njena ličnost. Ni na kakvoj fotografiji nije se mogla videti ona prirodna toplina koja je zračila iz Endži. To je činilo da ti se Endži odmah dopadne.
     "A ti mora da si Nik Vilijems", reče Endži, pruživši ruku Niku. On je još bio na nogama, i činilo se da mu je neprijatno i da ne zna šta bi sa sobom, iako je Troj već seo. "Troj mi je tokom poslednjih nekoliko dana toliko pričao o tebi da imam osećaj da smo već prijatelji. On tvrdi da si ti pročitao svaki čitanja vredan roman ikada napisan."
     "To je preterivanje, naravno", odgovori Nik, vidno zadovoljan što je prepoznat. Izgledalo je da njegova napetost malo popušta i on najzad sede. Zausti da još nešto kaže, ali mu Kerol upade u reč.
     "Da li si sama napisala onu divnu pesmu o slepom čoveku?" upita Kerol, pre nego što je Endži imala stvarno dovoljno vremena da sedne i da se sabere. "Stekla sam utisak da je veoma lična."
     "Jesam", odgovori joj Endži prijatnim tonom, ne pokazavši ničim da joj Kerolino agresivno ponašanje smeta. "Većina mog materijala dolazi iz drugih izvora, ali ponekad i sama napišem poneku pesmu. Kad je tema od naročitog značaja za mene." Uputila je Troju jedan kratak osmeh, i nastavila. "Moj otac je izuzetan čovek, pun ljubavi. Od rođenja je slep, ali neverovatno dobro razume svet u svakom pogledu. Bez njegovog strpljenja i vođenja, verovatno nikad ne bih skupila, kao devojčica, hrabrosti da zapevam. Bila sam previše stidljiva i nesamosvesna. Ali moj otac je ubedio sve nas, kad smo bili mali, da smo na neki način posebni. Govorio je da je svakom od nas bog dao po nešto neuobičajeno, nešto jedinstveno, i da se jedna od velikih radosti života sastoji u tome da čovek otkrije i razvije taj svoj posebni talenat."
     "A ona pesma 'Dozvoli da se ja brinem o tebi, dragi', jesi li nju zaista napisala za Troja?" izlete Nik sa svojim pitanjem čak i pre nego što je Endži završila svoju rečenicu. Takvim nastupom uništio je ono blago raspoloženje koje je Endži bila stvorila nežnim opisom svog oca. Nik je sedeo na ivici stolice; činilo se da je iz nekog razloga uznemiren i izvan ravnoteže. Troj se opet zapita šta se to maločas desilo, a da on nije primetio, između Kerol i Nika, i izazvalo toliku napetost kod njegovog prijatelja.
     Endži pogleda Troja. "Pa, rekla bih da jesam", reče ona sa tužnim osmehom, "mada je stvar prvobitno bila zamišljena kao neozbiljna pesma, kao vedri komentar o igri ljubavi." Ona zastade. "Ali ta pesma govori o jednom stvarnom problemu. Ponekad uspeh ženama stvara i velike teškoće. Ometa im..."
     "Amin, amin", prekide je Kerol usred misli. Ovo je bila jedna od Kerolinih omiljenih tema, i ona se spremno baci na pruženu priliku. "Većina muškaraca ne može da podnosi ni ženu koja je iole uspešna, a kamoli slavna." Ona pogleda pravo u Nika i nastavi. "Čak i sada, u godini 1994. postoje neka nepisana pravila koja se moraju poštovati. Ako hoćeš da imaš trajan odnos sa muškarcem, postoje tri zabrane: ne dozvoli da pomisli da si pametnija od njega; ne predlaži seks prva; i, nadasve, ne zarađuj više para nego on. To su tri ključne zone u kojima je njihov ego posebno lomljiv. A ako potkopavaš ego ma kog muškarca, makar i samo u šali, stvar je izgubljena."
     "To zvuči kao da si ekspert", odgovori Nik ironično. Njegovo neprijateljsko raspoloženje bilo je lako vidljivo. "Pitam se da li je i jednoj od vas oslobođenih žena ikad palo na pamet da muškarce ne odbija vaš uspeh, nego način kako rukujete tim uspehom. Ono što postižete u životu ne mora na ličnom planui vredeti ni koliko govno. Većina ambicioznih, agresivnih žena koje sam sreo (i sad on pogleda pravo u Kerol) ulažu poseban trud da pretvore muško-ženske odnose u neku vrstu nadmetanja. Ne dozvoljavaju da muškarac, baš ni za trenutak, ima iluziju da živi u patrijarhalnom društvu. Mislim da neke od njih namerno kastriraju..."
     "Eto, dabome, tu smo", uskoči Kerol trijumfalno. Ćušnula je Endži, koja se još osmehivala mada joj je već bilo malo neprijatno zbog ogorčenosti ove njihove razmene. "To im je magična reč. Kad god žena hoće da diskutuje, umesto da kao reč božju prihvati neku mušku duboku mudrost, odmah kažu da je zapela da 'kastrira', da 'uštroji'..."
     "Oooo-kej, društvo", ubaci se Troj odlučno, odmahujući glavom. "Dosta je. Menjamo temu. Mislio sam da ćete vas dvoje možda moći da uživate u zajedno provedenoj večeri, ali ako ovako počnemo, nećete moći."
     "Problem je u tome", nastavljala je Kerol gledajući u Endži i oglušujući se o Trojev zahtev, "što su muškarci uplašeni. Njihova hegemonija u zapadnom svetu ugrožena je nailaskom žena koje nisu voljne da budu samo bose i trudne. Eto, kad sam bila na Stenfordu..."
     Čuvši da noge od stolice škripe po podu, ona zastade i pogleda na tu stranu. Nik je opet ustajao, pridržavajući stolicu rukom. "Uz sve dužno poštovanje, gospođice Ledervud", reče on, "mislim da ću se izviniti što odlazim. Veoma sam uživao u vašoj muzici, ali ne želim da vas izlažem nečijim daljim ispadima. Želim vam puno sreće u karijeri, i nadam se da ćete nekad moći da provedete izvesno vreme na brodu sa Trojem i sa mnom." Nik se onda okrete Troju. "Vidimo se u marini u osam ujutro." Najzad pogleda Kerol. "To se odnosi i na tebe, ako ti se još ide. Dok budemo usred Zaliva, možeš da nam pričaš o lezbejkama sa Stenforda."
     Ne sačekavši odgovor, on dohvati koverat i pođe u pravcu izlaza, kroz gomilu. Dok se bližio vratima, začu kako ga neko doziva. "Nik. Ej, Nik. Ovamo." Bila je to Džulijana, koja mu je mahala od obližnjeg stola punog čaša i pepeljara. Oko nje, Korine i Linde bilo je pet-šest muškaraca, ali ona ih je sve terala da se pomaknu, i izvlačila jednu praznu stolicu. Nik priđe njenom stolu.

     Trideset minuta kasnije Nik je bio žestoko pijan. Kombinacija Džulijaninog povremenog očešavanja o njegovu nogu, Korininih džinovskih dojki (sada pokrivenih odećom - ali on je pamtio kako su izgledale tog popodneva u kompjuterskoj igri), i pogleda koje je kroz duvanski dim povremeno bacao prema Kerol, seksualno ga je napalila. Kad je sedao za taj sto, razmišljao je na jedan način, a pola sata kasnije na drugi. Boga mu bogovog, Vilijemse, mislio je dok je prilazio Džulijaninoj skupini, opet si zajebao stvar. Ovo ti je bila savršena prilika da je šarmiraš. Možda, čak, i da joj zakucaš u koš. A pola sata kasnije, posle tolikih pića, njegove misli više su ličile na Ezopovu lisicu. Ionako je ona suviše agresivna za mene. Slavna. Nametljiva. Verovatno, suviše tvrda. I hladna u krevetu. Još jedna razbijačica muda. Ipak, i dalje ju je posmatrao preko sale.
     Dodatne stolice koje su bile donete samo zbog Endžine predstave sad su sklanjane da bi se napravio prostor za ples.
     Disk-džokej je, iz kabine blizu pozornice, orkestrirao ostatak te večeri; gost je mogao da pleše uz modernu muziku raznih vrsta, ili da gleda ludo zamršene muzičke video-spotove na velikim ekranima, ili da jednostavno vodi razgovor, jer muzika nije bila preterano bučna. Većina ljudi oko Nika bila je iz marine. Tokom jedne pauze između kompozicija, upravo kad je Nik iskapio još jednu tekilu, Linda Kvinlen se naže preko stola. "Ma, hajde, Nik", reče ona, "poveri nam svoju tajnu. Šta ste to ti i Troj našli juče?"
     "Ništa osobito", reče Nik, imajući u vidu dogovor, ali iznenađen željom da o tome ipak počne da priča.
     "Drukčije se priča", uskoči jedan od muškaraca prisutnih za stolom. "Svi znaju da si nosio nešto kod Amande Vinčester jutros. Ajd' kaži nam šta je to bilo. Jesi našao novi brod sa blagom?"
     "Možda", odvrati Nik sa širokim pijanim osmehom na licu. "E, baš - možda." On oseti nov, snažan nalet želje da im sve ispriča, i da im pokaže slike, ali se uzdrža. "Ne mogu o tome da pričam", dodade i zaćuta.
     Upravo tada sa druge strane sale uputiše se pravo ka Nikovom stolu, dvojica robusno građenih, kratko ošišanih mladih ljudi u mornaričkim oficirskim uniformama. Jedan od njih bio je crnokos, španskog izgleda. Njihovo prilaženje bilo je samopouzdano, čak arogantno; kad su stigli, za stolom prestade svaki razgovor. Beli poručnik spusti šaku Džulijani na rame. "Dobro, lepojko", reče on odvažno, "stigla je Ratna mornarnica. Što ne biste ti i ova tvoja prijateljica (on pokaza prema Korini - Ramirez je već stajao iza nje) zaplesale sa nama?"
     "Ne, hvala", reče Džulijana vrlo učtivo i osmehnu se. Tod spusti pogled ka njoj. Njihao se malčice; po očima mu se videlo da je mnogo popio.
     "Je l' ti to meni kažeš", reče Tod, "da ćeš radije sedeti ovde sa tim lokalnim gedžama nego da plešeš sa budućim admiralima?" Džulijana oseti kako joj šakom steže rame. Ona pogleda prisutne za stolom i pokuša da ne obraća pažnju na Toda.
     Todu se ovo odbijanje nije dopalo. On skide ruku sa Džulijaninog ramena i pokaza prstom ka Korininim grudima. "Hrista mu, Ramirez, dobro si kazao. Stvarno su čudovišne. Je l' ne bi voleo da malo cuclaš jednu?" Dvojica poručnika se prostački nasmejaše. Korina se postiđeno vrpoljila.
     Momak Linde Kvinlen ustade. On i Nik bili su, za tim stolom, jedini muškarci bar približno iste građe kao Tod i Ramirez. "Čujte, momci", reče on razumnim tonom, "dama je vrlo učtivo rekla ne. Nije potrebno da vređate ni nju ni njene prijatelje..."
     "Čuj njega, Ramirez", prekide ga Tod. "Tip kaže da smo nekog uvredili. Od kad je uvreda diviti se veličini nečijih cuclica?" On se zakikota, oduševljen što je toliko pametan. Ramirez mu dade znak da pođu, ali Tod to drugim gestom odbi.
     Pijani Nik je čitave noći bio spreman da eksplodira. "Marš napolje, čmaru jedan", reče on tiho ali otresito. Još je sedeo pokraj Džulijane.
     "Koga ti zoveš čmarom, pušaću kurca jedan?" odvrati oholo poručnik Tod. Potom se okrete ka Ramirezu. "Mislim da ću stvarno morati da izlupetam ovog drskog kopilana."
     Ali Nik ga preduhitri. Skočivši na noge, snažno zamahnu i tresnu Toda pesnicom posred lica. Ovaj polete unazad i pade preko susednog stola, pokrivenog pićima. Uz silan tresak, i Tod i sto završiše na podu, a Nik se baci preko Toda. Ramirez podiže Nika sa svog kolege, a zatim ga, kad se Nik okrete da zamahne i na njega, gurnu tako da Nikove klimave noge popustiše. Nik pade leđima preko Džulijane, i još jedan krcat sto pade, lomeći se, na pod.
     Kerol, Endži i Troj su, sa svog mesta u sali, videli frku i prepoznali Nika u njoj. "A-u", uzviknu Troj, skačući na noge da pomogne svom prijatelju. Kerol pođe sa njim, ne zaostajući nimalo. Dok su oni stigli na drugi kraj sale, oba izbacivača zaposlena u ovom klubu već su se stvorili tu, i ovladali situacijom. U međuvremenu, Nik i Džulijana su još pokušavali da se razmrse na podu, dok se poručnik Tod polako dizao na noge.
     U tuči, koverat se otvorio i dve-tri fotografije su sada dobrim delom virile iz nje. Ramirez diže kovertu sa poda, i blistave boje privukoše njegovu pažnju. On se zagleda u slike. Na prvoj gornjoj fotografiji jasno se, i to izbliza, videla silueta projektila na dnu mora. "Ej", reče on uzdrmanom Todu, "vidi ovo. Šta bi po tebi ovo moglo da bude?"
     Kerol istog trena stupi u akciju. Dojurivši do Ramireza, ščepa koverat i slike, i pre nego što je Ramirez stigao išta da izusti, poče da se dernja: "Pa zar opet, Nik, oooo, ne, ne mogu da verujem. Kako je moguće da si opet pijan?" Kleknula je na pod uz Nika i slobodnom rukom obgrlila njegovu glavu, pridržavajući je. "Ooh, dragi", reče ona, dok je Nik buljio u nju obuzet potpunom nevericom, "pa obećao si da ćeš prestati."
     Pred očima zapanjene gomile Kerol poljubi Nika pravo u usta, da bi ga sprečila da išta kaže. Troj je bio zaprepašćen. "Troje, povika ona sledećeg trenutka, dok je Nik još pokušavao da dođe k sebi. "Troje, gde si? Dolazi da pomogneš". Troj priskoči i pomože Niku da ustane. "Mi ga sad vodimo kući", saopšti Kerol posmatračima. Ona i Troj uhvatiše Nika za ruke; sve troje, teturajući se, odoše prema izlazu iz noćnog kluba. Na izlazu prođoše pored menadžera kluba. Kerol mu dobaci da će sutra svratiti da plati štetu i račune. Ona i Troj potom izguraše Nika na ulicu, napola ga noseći.
     Dok su išli ulicom, udaljavajući se od Aljkavog Džoa, Kerol se okrete i vide da je deo gomile, idući za njima, došao do ulaznih vrata kluba. Na čelu skupine stajali su Ramirez i Tod, zbunjenih izraza lica; Tod je još trljao obraz. "Kuda ga mi to kao vodimo, anđele", upita je Troj kad zađoše izvan domašaja skupine. "Pa, ne znamo ni gde se parkirao."
     "Nije bitno", odvrati Kerol, "samo da nas oni iz kluba ne vide."
     Nespretna trojka skrete desno, u istu onu uličicu iza teatra gde se sat ranije završila predstava Noći iguane. Pokraj pozorišne zgrade, sa leve strane, nalazio se jedan mali prazan plac. Kerol zaustavi trio na rubu tog placa, blizu nekog drveća, i osvrte se da bi se uverila da ih niko ne prati. Uzdahnuvši, ona poče da pušta Nika. Zatim, nesvesno, poče da hladi svoje oznojeno lice upotrebivši koverat sa slikama kao lepezu.
     Nik se u međuvremenu gotovo sasvim povratio. "Pojma ja nisam imao", promrmlja on u pravcu Kerol, izvlačeći drugu ruku iz Trojevog zahvata i pokušavajući da zagrli Kerol, "da gajiš takva osećanja prema meni."
     "I ne gajim", odvrati Kerol odlučno. Zatim odgurnu njegove ruke od sebe i poče da uzmiče prema praznom placu. Ništa ne razumevajući Nik nastavi da se kreće prema njoj. "Stani", povika ona ljutito na njega. "Stani, kopile pijano."
     Odbijala je njegove ruke uporno od sebe, ali on je i dalje navaljivao. Neposredno pre nego što se Troj umešao da ga obuzda, Kerol mu slobodnom rukom opali žestok šamar. Trgnuvši se, Nik izgubi ravnotežu i pade potrbuške na travu.
     I dalje silno ljuta, Kerol se sagnu blizu njega i, zgrabivši ga snažno, izvrte ga na leđa. "Da nisi nikad, nikad, isprobavao svoju snagu nada mnom", povika ona na njega. "Ni pod kojim okolnostima." Ona baci koverat Niku na stomak i brzo ustade. Pogledavši Troja, zgađeno odmahnu glavom, i krupnim koracima ode niz uličicu.

Peti deo: MONTAŽA I TESTIRANJE

1.

     Pod elektronskim mikroskopom za skeniranje izgledaju kao čvrste zbijene opruge sa pridodatim repićima. Ako ih stavite u vodu ili u neku drugu tečnost opruge će se izdužiti, a iz njihovih repića izviriće vlakna nalik na cilije, koja će obezbediti pokretljivost.
     Nalaze se u jednoj mešavini koja zauzima vrlo mali prostor - kao majušna kap vode; ipak, unutra ih je na milione. Jedan laserski aparat ih pažljivo pregleda, broji i sortira, obasjavajući, pri tom, pojedine mikroskopske delove smeše. Kad je brojanje gotovo, jedan manji, izdvojeni deo mešavine pušta se da poteče niz jednu metalnu posudu, pa jednim kanalićem u drugu tečnost, smaragdnozelenu, u jednom bokalčiću. Opruge se tu razilaze i počinju nasumično da lutaju po bokalčiću.
     Spoljašnji mehanizmi redovno mešaju smaragdnu tečnost. Majušni senzori, raspoređeni po unutrašnjosti bokalčića, registruju temperaturu, pritisak i tačne hemijske i električne karakteristike tečnosti. Desi se da neki parametar nije apsolutno savršen, onda se posredstvom malog ventila otvara rupica na dnu bokalčića i u zeleni rastvor se ubrizgava nova hemikalija. Kontinuiranim merenjem nadgleda se rastvaranje ovog dodatnog materijala. Najzad je fluid izmenjen tačno kako valja i treba; dostignuta je nova ravnoteža.
     Sada je sve spremno. U bokalčić se odozgo ubacuje nekoliko hiljada zrnaca. Neka od tih zrnaca plove po površini, ali većina ih tone na različite dubine u tečnosti. U svakom zrnu nalaze se komplikovani mikrominijaturni mehanizmi. Na spoljašnjoj površini svakog zrna nalaze se senzori koji osmatraju obližnje regione tečnosti u bokalčiću, tragajući za spiralnim objektima. Uz senzore je i visokofrekventni emitor koji šalje pozive spiralnim objektima, čime ih privlači. Posle nekog vremena, oko svakog zrna obrazuje se grozd spiralica.
     U spoljašnjem, sunđerastom sloju svakog zrnca nalaze se mali instrumenti koji, kao na kakvoj berbi, uzimaju sve spiralice i utovaraju ih u nosaće koji se zatim električnim putem ispaljuju prema središnjoj šupljini svakog zrnca. U unutrašnjosti te šupljine sedi amorfna crna tačka čiji se neprovidni materijal neprestano pomiče pod dejstvom nepoznatnih stimulansa, što dovodi do promena oblika na spoljašnjosti tačke. Ovu crnu tačku okružuje žuta sluz koja ispunjava ostatak šupljine.
     Prva spiralica isklizava iz svog nosača, pronalazi crnu tačku i zariva se u nju. Tokom delića sekunde može se pogledom pratiti nadiranje spiralice prema središtu tačke. Međutim, u roku od nekoliko milisekundi spiralica biva raskomadana i uništena. U regularnim intervalima i druge spiralice bivaju ispaljene u šupljinu, sve postižu penetraciju i zatim sve pokušavaju da se probiju ka nekom posebnom području unutar crne tačke. Najzad jedna od spiralica uspeva, onda ta tačka menja boju: sada je blistavo crvena. Odmah zatim iz sunđrastog omotača zrnceta oslobađa se neki enzim koji prodire u žutu sluz, zbog čega dobija zelenkastu nijansu; sve ostale spiralice iščezavaju, jer ih je zrnce, očigledno, apsorbovalo. Sada se čitavo zrnce izdužuje i opruža u samaragdnozelenoj tečnosti, u kojoj plovi kao minijaturni propulzioni sistem. Zrnce počinje svoje putovanje, na kome pomno zaobilazi mnoge opasnosti; najzad staje u red oplođenih zrnaca koja prolaze, jedno po jedno, kroz okruglu, providnu membranu na dnu bokalčića.
     Sada tečnost, gusto ispunjena zrncima, hita jednom cevčicom i stiže do sledeće posude, koja je delimično zatvorena, i čija je veličina približno jednaka veličini bokalčića. To je poluprovidni ćup. U ćupu, jedan mehanički predmet nalik na kašiku zahvata u pritičući mlaz tečnosti i izvlači zrnca napolje. U ćupu se, iznad tečnosti, nalazi neki teški gas; zrnca izvađena iz tečnosti izložena su, samo na kratko, dejstvu tog gasa, u kome se rasprskavaju; rascepljene ljušture kao da se rastvaraju, nestaju, a u ćupu ostaju samo crvene tačke okružene grudvicama zelenkastožute sluzi, i ne padaju dole u tečnost jer plove u gustom, ali nevidljivom gasu.
     Tečnost pritiče u ćup kroz male otvore, i kroz druge otvore odlazi. Iznad nje, u gasu, sluzi ima sve više, i ona postepeno popunjava sve praznine. Smaragdni mlazić se smanjuje, postaje samo curak, zatim sasvim nestaje; tada se sluz stvrdnjava, postaje želatinozna, i ispunjava i otvore kroz koje je tečnot do maločas doticala i oticala. U ćupu se sad nalazi nekoliko hiljada crvenih tačkica, usađenih u žutozeleni želatin. Tokom ovih procesa na tačkicama se nije dogodila nikakva vidljiva promena.
     Vreme prolazi. Aktivnosti u ćupu više nema. Ponekad se mehaničke sonde za ispitivanje stabilnosti želatina uvlače u ćup kroz stare otvore za fluid. Najzad jedan aparat nalik robotizovanom viljuškaru podiže ovu malenu poluprozirnu posudu, stavlja je na pokretnu traku koja je sada nosi, zajedno sa nekoliko desetina drugih ćupova u kojima su predmeti drugih vrsta (tu se mogu videti plave olovke, purpurne zvezde, i crvene kutije) prema jednoj okrugloj peći koja je 'ogromna' - blizu dva i po centimetra u prečniku. Tu se svi ovi ćupovi, zajedno, podvrgavaju pažljivom procesu pečenja. Molekuli ćupovskog materijala odmah isparavaju. Zatim jedan par bestelesnih manipulativnih ruku obmotava neverovatno tanki pokrov spojnih vlakana oko svih tih želatinskih struktura. Posle nekog vremena automati vade ovu složenu jedinicu iz peći i pakuju je u višeslojni, zlatasti, metalasti omotač, planiran da od sada pruža svu potrebnu zaštitu životnoj sredini koja je u njemu.

     Hipergolične zapaljive komponenete mešaju se i istog trenutka se i pale. Plamen kulja iz raketnog mlaznjaka. Vitka letelica se diže, u prvi mah sporo, a kasnije zapanjujućom brzinom. Pre no što dostigne najvišu tačku u svom letu, raketni stepen otpada. Ostaje čudni korisni teret paraboloidnog oblika. Na donjoj strani ovog letećeg bumeranga pale se maleni raketni motori. Na najvišoj tački svoje trajektorije taj korisni teret odjednom eksplodira, i čini se da je došlo do raspadanja. Stotine zasebnih delova tog tereta sada padaju, reklo bi se nasumično, prema površini planete.
     Pomnijim zagledanjem pokazuje se da je svaki komad, izbačen eksplozijom, zlatast, metalast, i obuhvaćen komadom plastike. Uz plastiku je pričvršćen paketić sa senzorima i pogonskim sistemom. Zahvaljujući tome moći će, posle ove kontrolisane eksplozije, da se obavljaju korekcije spuštanja. Komadi padaju na čudnu, hibridnu planetu, za koju se jasno vidi da je veštačka: i sa visine od nekoliko desetina kilometara primećuje se da je površina planete načinjena od međusobno veoma neskladnih delova. Pojedine skupine oblaka su u međusobnom neskladu. Jezgra su različitih boja. Površinska topografija je diskontinuirana: pustinje, uz njih pašnjaci, uz njih gole planine i kanjoni. Jedna povezana četvrtina planete pokrivena je oblacima. Oni su negde beli, runasti, negde smeđi i gusti. Neki od oblaka su aktivni, izgrađuju se, menjaju, daju nagoveštaje turbulencije. Neki drugi delovi oblačnog regiona su statični, i sastoje se od malih pramenova beline koji ostaju razapeti preko neba i ne menjaju se.
     Jedna od plastičnih letelica zariva se u magličasti plavi oblak, proleće kroz njega i upada u smaragdno more. Plastika ostaje na površini, a komad sličan zlatu tone desetak meta i spušta se na dno mora. Prolazi jedan dan, dva dana, a izgled tog objekta ostaje neizmenjen. Tada na vrhu te zlatne sfere koja leži na okeanskom dnu počinje da se formira jedno izduženje, kao da raste iz 'severnog pola' sfere. Taj izraštaj se polako širi, kao kakav čir. Sada dolazi do metamorfoze. Na površini tog izraštaja metal postaje mek i počinje da liči na organsku membranu. Ta membrana je debela i gusta; ponekad se na njoj pojavljuju ispupčenja, što sugeriše da se na druge strane zlatne barijere nešto miče.
     Posle izvesnog vremena jedna tanka crna šipka, nekakva sonda, probija površinu i zalazi u zelenu vodu okeana. Pojavljuje se i druga takva sonda, zatim i treća; to su, takođe, duge crne šipke, ali duž svake su raspoređeni aparati upadljivo različitog izgleda. Nešto krupnije počinje da se gura iznutra, da bi prošlo kroz membranu: navaljuje jedanput, dvaput, i najzad se probija napolje. Kakva čudna naprava! Aerodinamičnog je oblika, dužine oko sedam i po centimetara, sastoji se od dva segmenta sa spojkom na sredini. Prednji deo je kupast, uperen vrhom napred; zadnji je dug, tanak, i sužava se do tačke. Te tri sonde zapravo vire iz prednjeg dela kupe. Na telu se nalaze i četiri savitljiva produžetka ili ruke, po dve pričvršćene za bočne strane svakog segmenta.
     Ova naprava slaže ruke uz svoje glatko telo i pliva do obližnje vodene biljke. Tu odmotava svoje mnogobrojne produžetke, to jest ruke, i počinje da pregleda biljku. Zapanjujuća je raznovrsnost majušnih instrumenata pomoću kojih se ovaj pregled obavlja. Posle nekoliko trenutaka ovaj aparat pliva dalje, do sledeće biljke. Pregleda i nju, i tako redom, još mnogo biljaka. Najzad ova stvar pronalazi jednu biljku koja joj se 'dopada'; svojim hvataljkama otkida jedan veliki list, uredno ga presavija tako da list zauzima manje prostora, a onda ga nosi nazad do objekta sa zlatnom membranom.
     Ovom čudnom brstiocu pridružuje se partner, jedan aparat potpuno identičnog izgleda. Dolaze i dve debele ribe sa mnoštom ruku i nogu, koje polaze u stranu i počinju da modifikuju okeansko dno. Prolaze dani. One dve naprave sa po tri sonde rade bez prestanka, donoseći u bazu sve veći broj različitih uzoraka biljnog i životinjskog sveta. U međuvremenu, nogate ribe su od raspoloživog peska, kamenja, školjki i živih bića izgradile gotovo hiljadu majušnih, zatvorenih, pravougaonih domova. I ova riblja bića rade bez prekida. Sledeći zadatak je: preneti crvene tačkice, jednu po jednu, iz njihove zlatne kolevke u te nove kuće.
     Kad bi mikroskop bio na raspolaganju, moglo bi se videti da se unutar crvenih tačkica već razvijaju neke strukture, koje im daju posebnost i određenost. To je počelo još ranije, pri prvom transportu, ali te strukture su i sada veoma, veoma male.
     Usađivanje crvenih tačkica i njihovih želatinskih zaštitnih omotača u minijaturne domove je obavljeno. Sad se brstioci, pri svakom svom prolasku, rutinski zaustavljaju da ostave po deo svoje žetve. U isto vreme, ribe sa nogama, arhitekte i graditeljke tih pravougaonih kućica, počinju da rade na izgradnji domova koji su providni i liče na igloe - za embrione neke druge žive vrste.

     Godinu dana kasnije, na jezero smaragdnozelene boje pada mesečeva svetlost. Nekoliko stotina željnih, uzbuđenih, uzbibanih vratova, neki kraljevske plave a neki bledoplave boje, bore se da se uzdignu i nađu mesec. Njihove glave okreću se na sve strane; na svakom licu može se videti po dvadesetak zasebnih udubljenja i otvora. Vratovi se izvijaju tamo-amo. Zmije ćute i tragaju za nečim.
     Iz pravca meseca ka njima plovi jedan brod neobičnog izgleda. U odnosu na mlade zmije, veliki je. Sastoji se od jedne platforme približno u obliku kvadrata, stranica oko pet metara, ali nepravilne, jako naborane i izrovane, koja glatko plovi po vodi, i od dve jednake kule koje iz nje štrče uvis, uzdižući se oko dva i po metra nad površinom vode, odnosno oko dva metra u proseku nad površinom, vrlo neujednačenom, same platforme.
     Brod stiže među zmije i tu staje. Zmije se raspoređuju u dve skupine, prema boji vratova, i onda zauzimaju mesta sa dve strane broda, formirajući veoma uredne redove i kolone. Iz broda dopire samo jedan muzički ton, nisko 'B' sa bojom flaute. Odziv na ovo se brzo širi niz redove i kolone sa obe strane broda: zmije, sve bez izuzetka, ponavljaju tu notu. Onda se iz broda razleže drugi ton, opet sličan flauti, i proces se ponavlja. Ova lekcija muzike traje satima, obuhvata ne samo note nego i akorde, i najzad izvestan broj zmija sa obe strane ostaje bez glasa. Vežba se završava pokušajem kraljevski plavih zmija da izvedu jednu horsku numeru, ali rezultat je bolna kakofonija.
     A u unutrašnjosti broda pažljivo se prati i snima svaka nota, svaki pokret, svaka reakcija mladih zmija. U ovaj ingeniozno konstruisani brod ugrađeni su ključni kontrolni delovi iz prvobitne kolevke, koji su bili i osnova gradnje. U sastav kompjutera koji upravlja ovim brodom ušli su i delovi zlatastog materijala, i one duge crne šipke, pa čak i delovi tela onih nogatih riba; ali glavnina mase broda dobijena je, ipak, prikupljanjem velikih količina ovdašnjih stena i organske materije sa dna smaragdnog jezera. Ova lađa je, u svojoj kvintesenciji, profesorica muzike: sintesajzer maltene savršen, sa mikroprocesorima koji ne samo što pamte sve reakcije đaka, već, zahvaljujući mogućnostima svog softvera, i eksprimentišu sa različitim metodima individualne nastave.
     Ovog sofisticiranog robota, koji je stvoren radom veštačke inteligencije donedavno zbijene oko zmijskih zigota, i koji je gotovo sav sagrađen od hemijskih jedinjenja iscrpenih iz materijala nađenih u blizini sletne tačke, nadziru i proučavaju, iz daljine, test-inženjeri. Ovaj sadašnji eksperiment je tek u jednoj od svojih najranijih faza; odvija se, za sada, odlično. Ovo je treća različita konstrukcija sa kojom pokušavaju 'nastavu muzike'; konstrukcija te 'profesorke' je najteži deo u planiranju kolevke koja će odneti zmijske zigote natrag na Kantor. Prva profesorka potpuno je podbacila: embrioni su se sasvim lepo razvili u odrasle zmije, ali učenje pesme za parenje nije uspelo, tako da nije došlo do reprodukcije. Druga konstrukcija bila je bolja: 'profesorka' je naučila zmije kako treba pevati simfoniju udvaranja, i nova generacija je rođena. Međutim, ta nova generacija posle nije umela da nauči svoje potomstvo pevanju.
     Radi proučavanja ovog problema dovedeno je najbolje bioinženjersko osoblje Kolonije. Pregledavši kvadrilione nagomilanih informacija vezanih za razvoj ovih zmija i njima srodnih živih vrsta, bioinženjeri su našli čudnovatu korelaciju između stepena roditeljske nege i kasnije sposobnosti mladunca da, kad sazri, poučava svoje potomstvo. Paket artificijelne inteligencije koji je bio zadužen da rukovodi odgajanjem zmijskih mladunaca u prvih šest meseci njihovog života rekonstruisan je na takav način da se pojavila i veštačka majka koja je imala samo jednu ulogu - naime, da u regularnim intervalima grli i mazi tek izlegle zmije. I tek tada su subsistemski testovi uspeli: ova mala promena metoda odgajanja u ranoj mladosti dala je odrasle zmije sposobne da uče svoje potomstvo pevanju.
     Trajanje ovog demonstracionog testa iznosi više od četiri miliciklusa. Po isteku tog razdoblja, test se proglašava potpuno uspešnim. Veštačko jezero je sada ispunjeno snažnom i kreativnom populacijom od blizu dvadeset pet hiljada zmija. Njihov budući porast ograničen je potrebama samog testa. Najzad, zmije koje su preživele test bivaju prebačene na drugi lokalitet u zoološkom kompleksu, a na spisak živih vrsta spremnih za zigotsku repatrijaciju bivavaju stavljene i zmije sa Kantora.

Šesti deo: SUBOTA

1.

     Pun mesec uzdiže se nad mirnim okeanom. Troj se zagledao u zrake mesečine, posmatrajući ih kako svetlucaju na tihoj vodi. A onda se pojavljuje Endži, stojeći u vodi pred njim. Na njoj je beli pripijeni jednodelni kupaći kostim. Endži je do pojasa u vodi.
     Ona ga poziva pokretom, i on polazi preko mokrog peska prema vodi. Bos je, a njegove kupaće gaćice su takođe bele. Voda je iznenađujuće topla. Endži počinje da peva. Njen veličanstveni glas obujmljuje Troja, koji joj se približava gazeći kroz male talase.
     Oni se dodiruju i ljube. Ona se potom izmiče i upućuje mu osmeh ohrabrenja. Troj oseća da je počeo da se seksualno uzbuđuje. Iznenada se prolama zavijanje sirene, koje razbija mir ove noći. Istog trena more postaje uzburkano, nemirno, sa mnogo penastih belih vrhova talasa. Troj se okreće, zbunjen i baca pogled ka obali. Ne primećuje ništa osobito. Opet baca pogled ka okeanu. Endži je nestala. Troju se čini da negde u daljinama, blizu horizonta, vidi početak plimnog talasa. Sirena ponovo tuli, i Troj u svetlosti meseca primećuje da jedan od obližnjih talasa nosi u svom gornjem delu neku veliku bezobličnu masu.
     On kreće ka tom predmetu. Sad se u daljini plimni talas jasno ocrtava, ispunjava polovinu prostora na ekranu ovog sna. Taj obližnji predmet je telo crnca u crvenoj sportskoj košulji i farmerkama. Sirena zavija još jače. Troj obrće to telo i gleda lice. To je njegov brat, Džejmi.

     Troj Džeferson munjevito seda u krevetu; srce mu besno tuče, dok mu se um prebacuje iz sveta sna u stvarni svet. Ispred njegovog apartmana čuje se i dalje besomučno zavijanje sirena. Na osnovu promene u frekvenciji jasno mu je da su to pored njegovih prednjih vrata upravo projurila kola hitne pomoći, ili policijska. On se strese i vrlo sporo se izvuče iz kreveta. Digitalni časovnik na stočiću pokazuje da je 3:03.
     Otišavši do kuhinje, on iz frižidera izvadi sok od grejpfruta i nasu sebi jednu čašu. Osluškivao je kako se zvuk sireneviše udaljava dok nije sasvim utihnula. Onda pođe nazad ka svojoj drugoj spavaćoj sobi, u kojoj je spavao. U hodniku ga, međutim, zaustavi zvuk još jedne sirene, čak i bučniji od prethodnog; ova kao da mu se bližila. Tokom nekoliko sekundi činilo se da mu je tačno pred vratima, i on se živo priseti jedne druge sirene usred jedne druge noći. Njegovo srce odjednom poče ponovo ludački da lupa. "Džejmi", progovori Troj gotovo nehotice, "Džejmi! Zašto si morao da pogineš?"
     Troj se i sada savršeno jasno sećao događaja od te večeri. Prva slika: na njoj, ništa izbledelo, čak ni u najmanjoj meri. Početak uspomene sastajao se u tome što njih troje, Džejmi, Troj, i njihova majka, sede ćutke za stolom i večeraju pečenu piletinu i krompir-pire. Upravo tog popodneva Džejmi je prispeo iz Gejnsvila kući, za prolećni raspust, i proveo skoro čitav sat, pre nego što su seli da jedu, razgaljujući svog petnaestogodišnjeg brata pričama o ragbiju i o univerzitetskom životu. Troju je, tokom čitavog detinjstva, Džejmi bio idol. Zgodan, inteligentan, vešt na rečima, Džejmi je takođe bio i neverovatno snažan. Zbog toga je već kao brucoš dobio mesto zadnje polutke u timu 'Florida Gejtors', a pričalo se da bi iduće sezone mogao preći i u nacionalnu reprezentaciju. Kad je Džejmi otišao na studije, u prvi mah je strašno nedostajao Troju, ali tokom sledećih osamnaest meseci Troj je naučio da prihvata Džejmijevu odsutnost i da se raduje posetama svoga brata u vreme raspusta.
     "Dobro, burazeru", reče Džejmi se osmehom, kad je završio večeru i odgurnuo tanjir, "a šta je s tobom? Već si završio još jedan semestar. Jesi li postigao ocene za budućeg astronauta?"
     "Dobro sam postigao", odgovorio je tada Troj, sakrivajući svoj ponos, "Ali, sam dobio i B iz sociologije, zato što je moj nastavnik smatrao da sam u pismenom zadatku o Panamskom kanalu zauzeo antiamerički stav."
     "Pa, valjda se može prihvatiti i poneko B ponekad", nasmejao se Džejmi. Jasno se primećivala njegova naklonost prema mlađem bratu. "Ali kladim se da Berford nije dobijao mnogo B ocena kad je bio u devetom razredu."
     Kad god se u mislima vraćao na to kobno veče kad je njegov brat ubijen, Troj se uvek prisećao i tog pominjanja Gajona Berforda, prvog američkog crnog astronauta. U većini slučajeva Trojeva memorija je, oklevajući da odmah produži do previše užasne i bolne uspomene na brata koji mu umire na rukama, odabirala da najpre načini digresiju na jedno sretnije doba, na jednu uspomenu na Džejmija upamćenu gotovo isto tako živopisno, ali u tonovima sreće i jačanja, a ne tuge i očaja.
     Tokom onog leta pre nego što je poginuo, jednog vrućeg, vlažnog dana poznog avgusta, Džejmi Džeferson zakazao je i treći sastanak nasamo sa svojim trenerom za ragbi, u Floridi, da bi dobio dozvolu da tokom dva dana izostane sa treninga. Želeo je da povede svog mlađeg brata, Troja, da gleda lansiranje svemirskog aviona, šatla. Tokom prva dva takva sastanka trener se žestoko protivio Džejmijevom odsustvovanju sa važnih treninga, ali nije baš kategorički odbio zahtev.
     "Još ne razumete, treneru", rekao je Džejmi čvrstim tonom na početku njihovog trećeg i poslednjeg razgovora o toj temi. "Moj mali brat nema oca. A genije je za matiš i prirodne nauke. Na onim standardnim testovima sposobnosti, on ide i preko mogućeg maksimuma poena. Treba mu životni uzor. Potrebno mu je da zna da crnci mogu da postižu uspehe i u drugim značajnim stvarima, a ne samo u sportu." Trener je najzad popustio i dao Džejmiju odobrenje, ali samo zato što je računao da bi Džejmi i bez odobrenja svakako otišao.
     Džejmi je bez zaustavljanja terao svoj ulubljeni ševrolet preko cele Floride, pokupio brata u Majamiju, i nastavio dalje na sever, opet bez zaustavljanja, sve do Kokou Biča: još četiri sata vožnje. Stigli su usred noći. Džejmi je, sad već iscrpljen, parkirao kola na prilaznoj zoni plaže, pored sedmospratne stambene zgrade koja se pružala paralelno sa najlepšim delom plaže. "U redu, braco", rekao je tad Džejmi, "sad malo odspavaj."
     Ali Troj nije bio u stanju da zaspi. Suviše ga je uzbuđivalo razmišljanje o lansiranju zakazanom za sledeće veče. Trebalo je da to bude osmo po redu lansiranje šatla, i prvo noćno. Troj je pročitao sve što je mogao naći o astronautu Berfordu i planovima za tu misiju. Zamišljao je da je budućnost već došla i da je on, Troj Džeferson, astronaut koga će sad lansirati u kosmos. Berford je, najzad, bio živi dokaz da se to zaista može postići, da i crni Amerikanac može da se probije u gornje ešalone društva i postane junak u očima javnosti, i to na osnovu svoje inteligencije, ličnih osobina i napornog rada.
     U zoru se Troj polako izvuče iz kola i ode nekoliko koraka do plaže. Bilo je vrlo tiho. Društvo su mu pravili samo malobrojni šetači i rekreativci, i nekoliko onih bizarnih peščanih kraba koje imaju oči navrh neobičnih štapića, pa njima izmahuju tamo-amo dok trče postrance ka svojim rupama u pesku. Gledajući ka severu Troj je video neke od lansirnih rampi za rakete bez posade u bazi Ratnog vazduhoplovstva u Kejp Kanaveralu, ali u svom duhu preobraćao ih je u rampe za lansiranje šatlova. Pitao se šta astronaut Berford radi upravo u tom trenutku. Da li doručkuje? Da li je sa svojom porodicom, ili sa ostalim astronautima iz te posade?
     Oko podne se probudio i Džejmi; dva brata provedoše rano popodne na plaži zajedno, smejući se i igrajući se u talasima okeana. Potom kupiše nekoliko pljeskavica i prevališe poslednjih pola sata vožnje do svemirskog centra 'Kenedi'. Džejmi je ranije naterao jednog oduševljenog navijača 'Gejtora', aerokosmičkog funkcionera nastanjenog u Melburnu, da mu obezbedi dve karte na tribini za vrlo važne goste. Stigoše, tako, do tribine u smiraj dana. Šest i po kilometara daleko stajala je impozantna rampa za lansiranje šatlova koja se sastojala od orbitera postavljenog povrh ružičastog spoljašnjeg rezervoara goriva i od dve čvrstogorivne potisne rakete sa strane, uspravljene uz kulu za lansiranje. Počinjalo je konačno odbrojavanje.
     Nijedno iskustvo vezano za posmatranje u Trojevom životu neće nikada biti ni približno onome koje je doživeo gledajući uzletanje šatla te noći. Dok je slušao kako spiker odbrojava preko zvučnika na tribini za važne goste, Troj je bio oduševljen i pun iščekivanja, ali još ne i strahopoštovanja. Međutim, kad se motori upališe, ispunjavajući floridsku noć crvenkastim i narandžastim plamenom i uskomešanim gustim belim oblacima dima, Troju maltene ispadoše oči iz glave. Ali tek je kombinacija gledanja tog džinovskog svemirskog broda kako se polako i veličanstveno diže u nebesa jašući na dugom vitkom plamenu, i slušanja zapanjujućeg zvuka, neprekidnog urlika kroz koji su dopirali neobjašnjivi pucnji (a zvuk je do tribine stizao sa zakašnjenjem od dvadesetak sekundi u odnosu na prizor paljenja motora) stvarno izazvala ježenje njegove kože, pojavu suza u njegovim očima, i širenje nekog peckanja kroz čitavo telo. Trojevo snažno emocionalno uzbuđenje trajalo je duže od minuta. Stajao je pokraj svog brata Džejmija držeći ga za ruku, i izvijao leđa unazad trudeći se da pogledom prati plamen koji se dizao sve više i više, i najzad nestao u noćnom nebu iznad njega.
     Posle lansiranja, opet su spavali u kolima. Onda je Džejmi odbacio Troja do autobuske stanice u Orlandu i krenuo nazad u Gejnsvil da nastavi sa ragbi treninzima. Mladi Troj imao je osećanje da je nova ličnost, da ga je ovaj doživljaj preobrazio. Posle toga, čitave sedmice, opsesivno je pratio vesti o tom letu. Berford je postao njegov heroj, njegov novi idol. Tokom prva dva tromesečja sledeće školske godine bacio se žestoko na učenje. Imao je cilj. Postaće astronaut.
     Nije Troj ni slutio da će jedne martovske noći, samo sedam meseci kasnije, imati sledeći doživljaj, ali poražavajući i duboko uznemiravajući, koji će potpuno baciti u zasenak sve ono oduševljenje koje je doživeo pri lansiranju šatla. Te kasnije martovske večeri, njegov brat Džejmi će zastati pokraj Trojeve sobe i odmah potom izaći iz kuće, oko osam uveče. "Idem kod Marije, burazeru", reći će tom prilikom Džejmi. "Verovatno ćemo pogledati neki film."
     Marija Alvarez imala je osamnaest godina i završavala je četvrti razred srednje škole. Bila je već nekoliko godina Džejmijeva devojka. Stanovala je u Maloj Havani sa roditeljima Kubancima i osmoro braće i sestara.
     Troj zagrli svog brata. "Drago mi je što si ovde, Džejmi. Toliko toga želim da ti pokažem. U školi sam ti napravio komplet slušalica..."
     "Sve hoću da vidim", prekide ga brat. "Ali sutra, odmah ujutro. Nemoj ostati dugo budan. Astronautima je potrebno mnogo sna, da bi mogli biti uvek spremni." Džejmi je sa osmehom izašao iz Trojeve sobe. Bile su to poslednje Džejmijeve reči koje je Troj ikad čuo.
     Nikada se Troj nije mogao prisetiti šta je prvo čuo kad se, usred te noći, probudio. Stravični jauci njegove majke, pomešani sa zavijanjem sirena u blizini, stvarali su nezaboravnu i užasavajuću mešavinu zvukova. Troj je, obučen samo u donji deo pidžame, izleteo do vrata, a onda i u dvorište. Primicao se zvuk ambulantnih kola. Njegova majka bila je na kraju kratke staze ispred kuće, nagnuta nad jednim tamnim telom delimično opruženim na ulici pokraj Džejmijevog ševroleta, a delimično u njihovom dvorištu. Trojica policajaca i petoro-šestoro radoznalih prolaznika bili su zgureni oko njegove izbezumljene majke.
     Dok je, u panici, pokušavao da utvrdi šta se događa, Troj začu kako jedan od tih policajaca govori: "Nekako je uspeo da se doveze kući. Neverovatno, posle tolikog gubitka krvi. Pogodili su ga bar četiri puta u stomak..."
     Majčino naricanje opet se pojačalo, i Troj u tom času sastavi sve komade u jednu celinu i prepoznade telo koje je ležalo na leđima. Kroz njega prođe ledena jeza, on jeknu i pade na kolena pored glave svog brata. Džejmi se borio za vazduh. Oči su mu bile otvorene, ali pogled neusredsređen.
     Troj rukama prihvati Džejmijevu glavu, a onda pogleda dole, ka bratovljevom stomaku. Džejmijeva crvena košulja plivala je u krvi koja kao da je tekla neprestanim mlazom približno iz predela gde se nalazi bešika. Krvi je bilo na Džejmijevim farmerkama, na zemlji, svuda. Troj oseti talas gađenja i učini mu se kao da će povratiti, ali ništa ne iziđe iz njegovog želuca. Vrele suze mu grnuše u oči.
     "Smatramo da je pucala grupa gangstera, gospođo Džeferson", zujao je dalje policajac. "Verovatno je u pitanju nekakva greška. Svako zna da se Džejmi nije mešao sa tom ruljom." Sigoše potom reporteri, i počeše da sevaju blicevi. Približavalo se još sirena.
     Džejmijeve oči postadoše prazne, i disanje mu prestade. Troj privuče glavu svoga brata sebi na grudi. Instinktivno osećajući da mu je brat mrtav, on poče da jeca nekontrolisano. "Ne", mumlao je. "Ne. Ne moj brat. Ne Džejmi. On nikad nikom nije naneo zlo."
     Neki su pokušali da ga teše, da ga tapšu po plećima, ali ih Troj žestokim trzajima ramena otrese sa sebe. "Ostavite me na miru", povika on između jecaja. "To mi je bio brat. Moj jedini brat." Dva-tri sekunda kasnije, Troj nežno položi glavu svoga brata na tlo. Zatim se sruči uz njega, obuzet potpunim očajanjem.
     U tri sata i blizu trideset minuta jednog jutra otprilike deset godina kasnije, u martu 1994, Troj Džeferson će biti kod kuće, sam u stanu, budan, prožet uspomenom na taj strašni trenutak kada je Džejmi umro. Osetiće nanovo slamanje srca pred tim gubitkom. I uvideće još jednom, vrlo jasno, da je glavnina njegovih dečačkih snova umrla sa njegovim bratom, da je snove o koledžu i karijeri astronauta napustio jer su bili nerazdvojno vezani sa njegovim uspomenama na Džejmija.
     Tokom tri godine koje su usledile posle Džejmijeve smrti, Troj se nekako teturao kroz srednju školu. Bili su potrebni udruženi napori njegove majke, i školskih i gradskih vlasti, da ubede Troja da je sasvim ne napusti. Čim je položio maturu, otišao je iz Majamija. Tačnije, pobegao je. Pobegao je od onoga što se desilo i od onog što se moglo ostvariti. Onda je dve godine sumorno lutao kroz čitavu Severnu Ameriku: usamljeni mladi crnac lišen ljubavi i prijateljstva, u potrazi za nečim što bi mu pomoglo da prevlada osećanje praznine koje ga je stalno pratio.
     I tako sam najzad došao na Ki Vest, razmišljaće Troj godinama kasnije, ležući opet u krevet, usred jutra, da odspava još nekoliko sati. I iz nekog razloga načinio sam sebi dom. Možda je prosto došlo vreme. Ili sam možda naučio dovoljno da znam da život teče dalje. Iako rana nikad nije zarasla, prošao sam pored Džejmija i otišao dalje. I našao izgubljenog Troja. Ili se bar ja nadam da je tako.
     U njegov um se iznenada vrati onaj san koji je bio prekinut sirenom. Endži, divna na mesečini, u belom kupaćem kostimu. A sad, neka nezavršena posla, nasmeja se Troj u sebi, usredsređujući se na Endžinu sliku dok je opet tonuo u san.

2.

     "Dobro jutro, anđele", iskezi se Troj veličanstvenim osmehom dok se Kerol približavala Kraljici Floride. "Jesi li spremna za malčice pecanja?" On iskoči iz čamca i povika prema Niku, koji se nalazio na zadnjem delu brodića, iza platnene konstrukcije. "Stigla je, profo", urlao je. "Odo' ja na parking po njene stvari." Kerol dodade Troju ključeve svog vozila i on ode u pravcu direkcije marine.
     Kerol je nekoliko trenutaka šetkala po gatu. Nik konačno izađe iza pletnenog zaklona. "Pa siđi, uđi u brod", dobaci joj on brišući komadom tamnog platna teški lanac za tegljenje tereta po dnu, mršteći se pomalo. Mučio ga je grozan mamurluk. Sem toga, mučili su ga i događaji od protekle noći. Kerol u prvi mah nije ništa odgovorila. Nik prestade da čisti lanac, čekajući da ona progovori.
     "Ne znam tačno kako da ovo kažem", poče ona glasom čvrstim ali prijatnim, "ali važno mi je da to kažem pre nego što se ukrcam u brod." Kerol pročisti grlo. "Nik", reče ona odmereno, "danas ne želim da ronim sa tobom. Želim da ronim sa Trojem".
     Nik je upitno pogleda. Stajao je na suncu, a glava ga je bolela. "Ali, Troj..." poče on.
     "Znam šta ćeš reći", prekide ga ona. "On nema mnogo iskustva, a ronjenje bi ovog puta moglo biti opasno. Ona se zagleda pravo u Nika. "To meni nije važno. Imam dovoljno ronilačkog iskustva za oboje. Radije bih ronila sa Trojem." Ona sačeka nekoliko sekundi. "Pa, ako ti nisi voljan da..."
     Ovog puta Nik prekide nju. "U redu, u redu", reče on, okrenuvši se od nje. Sa iznenađenjem je primetio da oseća gnev i povređenost. Ova žena je još nadrkana, reče on u sebi. A ja mislio da možda... On pođe na suprotnu stranu od Kerol i zađe opet iza platna, da završi pripremanje malog, iznajmljenog krana za spasavanje imovine sa dna. Prošle noći su ga on i Troj namestili na brodić. Pošto su taj stari komad opreme koristili već nekoliko puta na ranijim izletima, instaliranje je predstavljalo rutinski posao i prošlo je bez većih problema.
     Kerol siđe u brodić i stavi svoje primerke fotografija na gornju površinu ormana koji je stajao uz krmanoški točak. "Gde je trozubac?" doviknu ona Niku. "Pomislila sam da ga još jednom pogledam jutros."
     "Donja leva fioka, ispod navigacione opreme", stiže brz i oštar odgovor. Ona iz označene fioke izvuče sivu torbu, otvori je i izvuče zlatni trozubac. Držala ga je šakom oko duge srednje šipke. Iz nekog razloga trozubac joj je davao čudan osećaj. Kerol ga vrati u torbu, pa opet izvuče. Opet ga je držala u rukama i opet je osećaj bio pogrešan. Prisetila se kako je tu šipku napipala i polako obuhvatila šakom u moru, ispod one stenovite izbočine. Tako je, reče ona sebi. Deblji je.
     Prevrtala je trozubac u rukama. Pa šta mi je? pomisli ona. Jesam li pošandrcala? Kako bi ovo moglo biti deblje? Pregledala je trozubac još jednom, veoma pomno. Ovog puta došla je do zaključka da su se šiljci viljuške na krajevima izdužili, i da se ukupna težina trozupca primetno povećala. Dobri bože! Pa da li je to moguće? pitala se.
     Kerol izvuče fotese koje je donela. Sve njene slike trozupca bile su načinjene pod vodom. Ali bila je sigurna da može razaznati dve delikatne promene u odnosu na ranije snimljeno stanje. Osovinska šipka bila je deblja, a zupci na kraju bili su duži.
     "Nik", upita ona nešto pojačanim glasom. "Nik, možeš li doći ovamo?"
     "Usred posla sam", dopre do nje neljubazni glas sa druge strane platna. "Je l' važno?"
     "Ne. Mislim, da", odgovori Kerol. "Ali može da sačeka dok ne budeš slobodan."
     Kerolin um je hitao napred. Postoje samo dve mogućnosti, reče ona sebi logički precizno, naime, ili se promenilo ili se nije promenilo. Ako se nije promenilo, onda sam omađijana. Jer, izgleda nedvosmisleno deblje. Kako bi se moglo promeniti? Ili samo od sebe, ili ga je neko menjao. Ali ko? Nik? Pa kako bi on mogao...?
     Nik joj priđe. "Da?" obrati joj se on tonom udaljenim, gotovo neprijateljskim. Videlo se da mu je neprijatno.
     Kerol mu stavi trozubac u ruke. "Dakle?" upita ona smeškajući se i gledajući ga sa iščekivanjem.
     "Šta, dakle?" odgovori on, potpuno zbunjen ovim što se dešavalo, a još ljut zbog ranije zađevice.
     "Zar ne uviđaš razliku?" nastavi Kerol, pokazujući klimanjem glave prema trozupcu.
     Nik je prevrtao trozubac po rukama, kao ona maločas. Odsjaji sunca na zlatnoj površini smetali su mu očima. Žmirkao je. Onda je prebacivao trozubac iz jedne u drugu ruku i zagledao ga iz mnogih uglova. "Mislim da ne mogu da ukapiram", reče on najzad. "Je l' ti to pokušavaš da mi kažeš da se ova stvar nešto promenila?"
     Pružio je ruke tako da se trozubac našao između njih dvoje. "Da", odgovori ona. "Zar ne osećaš? Centralna šipka je deblja nego što je bila u četvrtak, a ove bodlje, ovi šiljci viljuške malo su duži. I zar ti se ne čini da je cela stvar teža?"
     Niku je i dalje u glavi dobovalo. Prenosio je pogled sa trozupca na Kerol i nazad. Koliko je on mogao videti, taj predmet se nije promenio. "Ne osećam", reče on. "Meni izgleda isto."
     "Samo si tvrdoglav", bila je uporna Kerol. Opet je dograbila trozubac. "Evo, vidi slike. Proveri koliko je dugačka viljuška u odnosu na celinu, pa vidi kolika je sad. Postoji razlika."
     U Kerolinom celokupnom držanju postojalo je nešto što je stvarno razdraživalo Nika. Činilo se da uvek polazi od postavke da je ona u pravu, a da svi drugi greše. "To je besmislica", uzvrati Nik maltene vičući, "a ja imam mnogo posla." Trenutak potom, on nastavi. "Kako bi se, do đavola, moglo nešto promeniti? To je, za ime Hrista, metalni predmet. Šta misliš? Da je nekako porastao? Sranje."
     On odmahnu glavom i poče se udaljavati. Posle nekoliko koraka, okrete se. "Tim slikama ionako ne možeš verovati", reče on odmerenijim glasom. "Podvodne slike uvek prikazuju predmete izobličeno..."
     Približavao se Troj gurajući kolica sa Kerolinom opremom. I da nije čuo Keroline i Nikove reči, mogao je, već na osnovu njihovog držanja, da zaključi da su opet počeli. "Eee, dakle, stvarno", reče on prilazeći, "pa ja ne mogu vas dvoje ni minut da ostavim nasamo. Oko čega se svađate odjutros, profesore?"
     "Ova tvoja navodno inteligentna prijateljica novinarka", odgovori Nik gledajući prema Kerol i govoreći patronizujućim tonom, "uporno tvrdi da je naš trozubac izmenio oblik. Preko noći, valjda. Iako još nije počela da objašnjava kako. Hoćeš li joj, molim te, pošto ona meni neće poverovati, objasniti da ispod vode postoji neki indeks refrakcije ili već tako nešto, zbog čega slike ispadaju zeznute."
     Kerol se obrati Troju. "Jeste se promenio. Časna reč. Jasno pamtim kakav je osećaj bio u početku, a sad je drugačiji."
     Troj poče da istovaruje kolica i prenosi delove okeanskog teleskopa na Kraljicu Floride. "Anđele", reče zastavši da osmotri trozubac koji mu je Kerol oberučke pružala, "ne znam da li se promenio ili nije, ali jedno znam. Bila si vrlo uzbuđena kad si ga našla, a sem toga, tada si bila pod vodom. Uz tu kombinaciju, ja ne bih verovao ni svom sopstvenom pamćenju o tome kakav je osećaj bio."
     Kerol ih obojicu dobro osmotri. Spremala se da istraje u ovoj diskusiji, ali Nik naglo promeni temu. "Da li si znao, Džefersone, da je naša klijentkinja, gospođica Doson, zatražila tvoje usluge danas, u smislu zajedničkog ronjenja? Neće da roni sa mnom." Njegov ton je sad bio jedak.
     Troj iznenađeno pogleda Kerol. "To je stvarno ljubazno, anđele", reče on tiho, "ali Nik je pravi stručnjak za to, ovde. Ja sam jedva nešto više od početnika."
     "To znam", odvrati oštro Kerol, još ljuta zbog ishoda prethodnog razgovora. "Ali hoću da ronim sa nekim u koga mogu da se pouzdam. Sa nekim ko se ponaša odgovorno. A o ronjenju znam dovoljno za oboje."
     Nik ljutito pogleda Kerol, okrete se i ode. Bio je zlovoljan. "Hajde, Džefersone", reče on. "Već sam se saglasio da gospođica Visoka i Moćna istera po svome. Ovog puta. Ajd' da spremimo brod i da opet namestimo taj njen, kao teleskop."

     "Moj otac se konačno razveo od moje majke kad mi je bilo deset godina", govorila je Kerol Troju. Sedeli su zajedno na palubni na prednjem delu brodića. Pošto su već dvaput razmotrili čitavu proceduru za ovo ronjenje, Kerol je pomenula nešto o svom prvom iskustvu sa plovidbom - o rođendanu koji je provela na ribarskom čamcu sa ocem, kad joj je bilo šest godina; posle toga su njih dvoje ležerno prešli na razgovor o svom detinjstvu. "Njihov raskid bio je grozan." Ona vrati Troju konzervu koka-kole. "Mislim da si, možda, na neki način i srećniji što oca nikad nisi ni upoznao."
     "Ne bih rekao", odgovori Troj ozbiljno. "Još od najmlađih dana smetala mi je činjenica da neka deca imaju dvoje roditelja. Moj brat Džejmi je, naravno, pokušavao da pomogne, ali njegove mogućnosti nisu bile neograničene. Kad sam birao prijatelje, namerno sam se opredeljivao za one čiji su očevi živeli kod kuće." Nasmejao se. "Pamtim jednog klinca, crnca, po boji baš poprilično crnog, zvao se Vili Adams. Njegov tata jeste bio kod kuće, ali kao blamaža za porodicu. Bio je to jedan stariji čovek, blizu šezdesete, i nije radio u to doba. Po čitav dan je samo sedeo u stolici za ljuljanje, na prednjem trenu kuće, pijući pivo.
     Kad god sam odlazio do Vilijeve kuće da se igram, svaki put sam nalazio neki izgovor da provedem malo vremena na tremu slušajući gospodina Adamsa. Vili se tada vrpoljio, bilo mu je nezgodno, nije mogao da razume zbog čega sam želeo da slušam stare, po pretpostavci dosadne priče njegovog oca. Gospodin Adams je bio učesnik korejskog rata, pa je voleo da priča o svojim prijateljima, o bitkama, i naročito o korejskim ženama i njihovim, kako je on govorio, 'trikovima'.
     Uvek si mog'o da znaš kad će on s tim da počne. Zapilji se napred, kao da pažljivo gleda nešto u velikoj daljini, pa počne, koliko za slušaoce toliko i za sebe samog: 'Istinu kaži, Bejbi Ru, ne laži'. Posle toga recituje priču, maltene kao da čita iz knjige. 'Bili smo oterali Severnokoreance natrag do reke Jalu i naš komadant bataljona rekao je da su spremni da se predaju', kazao bi on. 'Bili smo dobro raspoloženi, pričali smo šta će ko da radi kad se vratimo u SAD. Ali onda je iz Kine nahrupila velika žuta horda...'"
     Troj zastade i zagleda se u okean. Kerol je sebi lako mogla dočarati sliku Troja kao dečaka koji sedi na tremu sa svojim prijateljem Vilijem kome je strašno nelagodno i sluša priče čoveka koji beznadežno živi u prošlosti ali koji, ipak, predstavlja oca koga Troj nikad nije imao. Ona se nagnu ka Troju i dotače ga po podlaktici. "Lepa je to slika", reče ona. "Verovatno nikad nisi znao koliko si usrećivao tog čoveka slušajući njegove priče."
     Na drugom kraju brodića, iza platnenog svoda, Nik Vilijems je sedeo sam. Čitao je Madam Bovari i pokušavao, bez uspeha, da ne obraća pažnju ni na ostatke svog mamurluka, ni na rasute deliće konverzacije koji su mu dopirali do uha. Navigacioni sistem bio je programirao na automatsko stizanje do mesta gde su u četvrtak ronili, tako da više, zapravo, nije imao šta da radi u pogledu upravljanja brodom. Sigurno bi se, sa uživanjem, uključio u razgovor Troja i Kerol, ali posle onog sukoba sa njom, kad je jasno kazala da ne želi da se druži s njim, bar je on to tako shvatio, rešio je da im se ne pridružuje. Bilo je potrebno da sad on na nju ne obraća pažnju. Inače bi ona zaključila da je on samo još jedan peša.
     Sem toga, sviđala mu se ta knjiga. Sad je čitao onaj deo gde se Ema Bovari konačno upušta u vezu sa Rudolfom Bulanžeom. Nik je mogao da dočara sebi sliku Eme kako se iskrada iz kuće, u tom seocetu u francuskoj provinciji, i kako, prelazeći preko polja, trči u zagrljaj svoga ljubavnika. U većini ranijih slučajeva, čitajući roman o nekoj lepoj crnki, Nik je sebi dočaravao Monikin lik. Zanimljivo, ali sedeći sada na brodu i čitajući o Emi Bovari, zamišljao ju je sa likom Kerol Doson. Štaviše, nekoliko puta tog jutra, dok je čitao Floberove opise strasti između Eme i Rudolfa, zamišljao je sebe u ulozi tog neženje iz redova francuskog zemljoposedničkog otmenog sloja, kako vodi ljubav sa Emom/Kerol.
     Automatski navigacioni sistem koji je vodio lađu dok je Nik čitao roman sastojao se od jednostavne kombinacije radio-primopredajnika sa malim miniprocesorom. Koristeći svetsku mrežu geosinhronih satelita, softver u tom procesoru je vrlo precizno utvrđivao lokaciju brodića, a onda postupao po uprogramiranom krmanoškom algoritmu za stizanje do željenog odredišta. Duž puta, dvosmerna veza sa satelitom na nebu davala je informacije potrebne da se ažurira putanja kroz okean.
     Kada se Kraljica Floride našla na jednu milju od mesta ronjenja, nav-sistem se oglasi jednim kratkim tonom. Nik se diže i ode do kontrola i prebaci ih na ručno upravljanje, dok se Kerol i Troj digoše iz svojih stolica. "Upamti", dobaci mu ona, "prvenstveni cilj našeg ronjenja jeste fotografisanje i izvlačenje onoga, što god to bilo, što smo videli u četvrtak dole u toj rupi. Posle, ako budemo imali dovoljno vremena, vratićemo se do one izbočine gde smo našli trozubac."
     Kerol priđe monitoru priključenom na okeanski teleskop i uključi ga. Stajala je na metar-dva od Nika. Nisu ni reč progovorili još od isplovljavanja iz Ki Vesta. "Srećno", reče on tiho.
     Ona ga pogleda da vidi da li on to kaže ozbiljno ili u ironiji, ali joj ne pođe za rukom da to usanovi sa sigurnošću. "Hvala", odgovori mu ona ravnim tonom.
     Troj joj se pridruži pred monitorom. Ona izvuče fotografije iz koverta, da bi se pomoću njih moglo naći isto ono mesto za bacanje kotve. Nekoliko minuta davala je Niku instrukcije, zasnovane na onome što je na ekranu gledala, zahtevajući sitne korekcije položaja brodića. Najzad je okeansko dno ispod njih izgledalo gotovo isto onako kao u četvrtak kad su videli kitove. Sa jednom krupnom razlikom.
     "Ma, gde je ta rupa u grebenu?" upita Troj nedužno. "Nikako da je ugledam na ekranu."
     Kerolino srce je lupalo kao ludo dok je odmeravala pogledom čas ekran teleskopa, čas fotografije. Gde je ta pukotina? mislila je ona. Nije mogla nestati. Brodić poče da pluta udaljujući se od tog mesta, i Nik ga potera nazad. Ovog puta Troj baci i lenger preko ograe. Ali, Kerol još nije mogla da vidi ni trag one pukotine. To nije shvatala.
     "Nik", reče ona konačno, "da li bi nam mogao pomoći? Zajedno smo bili dole, i oboje smo videli tu rupu. Jesmo li se Troj i ja sad na neki način zbunili?"
     Nik ostavi krmu, koja je bila pod platnenim svodom, i zagleda se u ekran monitora. I on je bio zbunjen. Međutim, učini mu se da na dnu okeana vidi još neke male promene. "Rupu ne vidim ni ja", reče on, "ali to je možda samo zbog osvetljenja. Prošli put smo došli popodne, a sad je deset sati ujutro."
     Troj se okrete prema Kerol. "Možda bi trebalo da Nik roni sa tobom. Već je bio tamo, video tu pukotinu, zna kako da nađe ono izbočeno mesto. Ja znam samo koliko sam video na slikama."
     "Ne", reče Kerol brzo. "Hoću da ronim sa tobom. Nik je verovatno u pravu. Rupu samo ne uspevamo da vidimo jer svetlost pada drugačije." Ona dohvati svoj podvodni fotoaparat i pođe oko platnenog zasvođenja, prema zadnjem delu brodića. "Idemo", reče ona. "Izvešćemo to onako kako treba."
     Troj uputi Niku jedno tiho sleganje ramenima, kao da kaže 'Pokušao sam', i tren kasnije, pođe za njom.

3.

     "Ali, Ričarde", primeti Ramirez, "mogli bismo se uvaliti u veliku nevolju."
     "Ne vidim na koji način", odgovori poručnik Tod. "Ili zašto bi iko morao, uopšte, za to saznati. Na kraju krajeva, Ratna mornarica je napravila taj sistem, prvenstveno za svoje brodove. Mi samo dopuštamo svima ostalima da ga takođe koriste. Samo treba da izvršimo ispitivanje glavnog registra i da nađemo podatke o doplerovanju i o lokaciionim vremenima za njihovu identifikacionu šifru. Onda izračunamo gde su. Lako je. To radimo sve vreme za svoje brodove."
     "Ali potpisali smo pomorsku konvenciju koja nam zabranjuje pristup privatnim registrima, osim u situacijama od životne opasnosti ili ugrožene nacionalne bezbednosti", nastavi Ramirez. "Ne mogu tek tako da mažnjavam iz satelitskih podataka samo zato što ti i ja podozrevamo da je izvesna brodica krenula u ilegalnu misiju. Treba nam jače ovlašćenje."
     "Vidi, Roberto", vatreno mu se obrati Tod, "ko će nam dati odobrenje, šta misliš? Fotografije nemamo. Imamo samo tvoju reč da si ih video. Ne. Moramo sami da dejstvujemo. Ako nismo u pravu, ne mora niko da sazna šta smo radili. Ako jesmo u pravu, zakucaćemo tog kopilana, bićemo obojica heroji, i niko nas neće šikanirati zbog našeg postupka."
     Ramirez je nekoliko sekundi ćutao. "Zar ne misliš da bi trebalo bar da obavestimo komandanta Vintersa? On je, najzad, starešina koji rukovodi ovom istragom oko 'Pantera'."
     "Apsolutno ne", reče poručnik Tod brzo. "Čuo si ga juče na sastanku. Misli da smo već zastranili. Ništa ne bi toliko voleo kao da se temeljito iskenja po nama. Ljubomoran je." Tod vide da je Ramirez još neodlučan. "Da ti kažem", reče on, "zvaćemo ga kad nađemo gde je ta brodica."
     Poručnik Ramirez odmahnu glavom. "Time ništa neće biti promenjeno. Opet će postojati činjenica da smo prekoračili svoja ovlašćenja."
     "E, jebi ga", reče Tod ogorčeno. "Reci mi šta treba da se uradi i ja ću to sam, bez tebe. Sav rizik će biti moj." On zastade i pogleda Ramireza u oči. "Jebi ga, ne razumem. Izgleda da vi Meksikanci zaista nemate petlju. Ti lično si na fotografijama video tu raketu, a ipak..."
     Ramirez suzi oči i glas mu postade tvrd. "Dosta, Tode. Dobavićemo podatke. Ali ako od ovoga ispadne katastrofa, vlastitim rukama ću ti slomiti vrat."
     "Znao sam da ćeš prihvatiti moju tačku gledanja", odvrati poručnik Tod sa osmehom, polazeći za Ramirezom prema komandnoj konzoli.

     Komandat Vinters stavi još jedno pakovanje od šest koka-kola na led i onda zatvori hladnjak. "Je l' treba još nešto", povika kroz vrata "pre nego što dovučem ovo do kola?"
     "Ne, gospodine", stiže odgovor sa prilaznog puta. Komandant dohvati hladnjak i ponese ga kroz vrata sa mrežama protiv komaraca. "A-uh", primeti on, utovarajući kutiju u otvoreni prtljažnik kola, "ovde imate dovoljno hrane i pića za dvanaestoro."
     "Želeo bih da i vi pođete, gospodine", reče Hep. "Većina ostalih očeva će biti tamo."
     "Znam, znam", odgovori Vinters. "Ali ide tvoja majka. A ja moram malo da vežbam sam za večeras." On kratko zagrli sina. "Sem toga, Hep, razgovarali smo o ovome ranije. U poslednje vreme se ne osećam ugodno na organizovanim crkvenim aktivnostima. Verujem, ipak, da je religija nešto između boga i pojedinca."
     "Nisi uvek tako mislio", ubaci Beti sa druge strane automobila. "Zapravo, nekad si voleo crkvene piknike. Igrao si softbol i plivao, i provodili smo čitavo veće smejući se." U njenom glasu osećao se samo tračak gorčine. "Hajdemo, Hep", reče ona posle kraće pauze. "Ne želim da kasnimo. Zahvali se ocu što nam je pomogao u pakovanju."
     "Hvala, tata." Hep uđe u kola, a Vinters zatvori vrata za njim. Dok je pontijak izlazio unatraške sa prilaznog puta na ulicu, njih dvojica mahnuše jedan drugome. Dok se vozilo udaljavalo niz ulicu, Vinters pomisli: Moram više vremena da provodim s njim. Sada sam mu potreban. Ako sad ne počnem, uskoro će biti prekasno.
     On se okrete i ode u kuću. Kod frižidera zastade i otvori ga, i nasu sebi čašu soka od narandže. Dok ga je ispijao, dokono je razgledao kuhinju. Beti je bila već raspremila posuđe od doručka i stavila ga u mašinu za pranje sudova. Radne površine u kuhinji bile su očišćene. Jutarnje novine bile su na stolu za doručkovanje, uredno presavijene. Ova kuhinja bila je uredna, sređena. Kao i njegova supruga. Sve vrste nereda naprosto su je užasavale. Vinters se priseti jednog jutra kad je Hep još bio u pelenama, i kad su živeli u Norfolku, u Virdžiniji. Beba je oduševljeno lupkala po kuhinjskom stolu, onda je iznenada razmahnula rukama i oborila na pod Betinu šolju sa kafom i posudu za krem. Obe te stvari su se razbile, stvarajući popriličan haos širom kuhinje. Beti je odmah prekinula doručak. A kada se vratila svojoj ohlađenoj kajgani, nigde nije bilo ni najmanjeg traga ni na podu, ni na donjem delu ormana, pa čak ni u kanti za đubre (Beti je uredno složila sve polomljene komade u kesu kojom je kanta za đubre iznutra obložena, pa izvadila kesu i odnela je u kantu za đubre napolju) da je išta bilo polomljeno.
     U kuhinji Vintersovih, nadomak frižidera i to sa desne strane, na zid je bila okačena jedna plaketa sa jednostavno ispisanim slovima. 'Jer Bog je toliko voleo svet', pisalo je tu 'da je dao svog jedinog začetog sina, da bi svako ko u Njega veruje dobio život večni... Jovan, 3:16.' Vernon Vinters je svakog dana viđao ovu tablicu u kuhinji, ali reči na njoj nije stvarno čitao već mesecima, možda čak godinama. Baš ovog subotnjeg jutra pročitao ih je, i one ga dirnuše. Potom poče da razmišlja o Betinom bogu, koji je bio veoma sličan onom bogu koga je i sam obožavao kao dete i momak u Indijani: smiren, tih, mudar starac koji sedi negde gore na nebu, sve posmatra, sve zna, čeka da primi i usliši naše molitve. Bila je to tako jednostavna, lepa slika. "Oče naš, koji si na nebesima", reče Vinters, sećajući se stotina, možda hiljada molitvi koje je izgovorio u crkvama, "neka je sveto ime Tvoje. Neka dođe Tvoje kraljevstvo. Neka bude volja Tvoja. Na Zemlji, kao i na nebu što je..."
     A šta je volja tvoja za mene, starče, pomisli Vinters, i sam malčice iznenađen sopstvenim odsustvom poštovanja. Osam godina si me puštao da plutam. Nisi obraćao pažnju na mene. Iskušavao me kao Jova. Ili me, možda, kažnjavao. On ode do kuhinjskog stola i sede, pa otpi još jedan gutljaj soka od pomorandže. No, da li mi je oprošteno? To još ne znam. Ni jedan jedini put za sve ovo vreme nisi mi dao neki određeni znak. Bez obzira na moje molitve i suze. Jedanput, pomisli on, neposredno posle Libije, zapitao sam se nije li možda...
     On se priseti kako je ležao na leđima na plaži, očiju sklopljenih, napola zaspao, na velikom udobnom peškiru. Čuo je, iz daljine, zvuke talasa i dečje glasove, ponekad je čak uspevao da razazna Hepov ili Betin glas. Letnje sunce bilo je toplo, relaksirajuće. Neka svetlost poče da luta po unutrašnjosti njegovih očnih kapaka. Vinters otvori oči. Nije mogao mnogo da vidi jer je sunce prejako bleštalo, ali i zbog jednog dodatnog bleska, metalnog, koji mu je išao u oči. On zakloni čelo šakom. Jedna devojčica sa dugom kosom, stara možda godinu dana, stajala je tačno iznad njega i gledala ga. Odblesak je dolazio od dugog metalnog češlja u njenoj kosi.
     Vinters zatvori oči i ponovo ih otvori. Sad ju je bolje video. Pomakla je glavu samo malo, i odbleska je nestalo. Ali zurila je u njega ukočeno, lica apsolutno bez ikakvog izraza. Na sebi je imala samo pelene. Video je da je strankinja. Možda Arabljanka, pomislio je tada Vinters, gledajući netremice u njene duboke smeđe oči bademastog oblika. Nije se micala, niti išta govorila. Samo ga je posmatrala, nepopustljivo, radoznalo; činilo se da ne primećuje da i on posmatra nju.
     "Zdravo", rekao je Vinters tiho. "Ko si ti?"
     Mala arapska devojčica nije ničim pokazala da ga je čula. Međutim, posle nekoliko sekundi upravila je prstić u njega, namrštivši se. Vinters se strese i naglo se diže u sedeći položaj. Njegov žestoki pokret uplaši devojčicu, i ona poče da plače. On posegnu rukom prema njoj, ali ona se izmače, okliznu, izgubi ravnotežu, i pade na pesak. Pri tom udari glavom o nešto oštro, i krv poče da joj curi niz slepočnicu i na rame. Prestrašena prvo padom a zatim prizorom sopstvene krvi, devojčica poče da vrišti.
     Vinters se nadneo nad nju, boreći se sa sopstvenom panikom koja ga je obuzimala dok je gledao kako krv kaplje po pesku. Nešto neprepoznato sevnu mu kroz um i on odluči da uzme arapsku devojčicu u ruke i da je umiri. Ali ona poče svim silama da se brani od njega, savršenom bezobzirnošću i iznenađujućom snagom vrlo malog deteta, i uspe da se otrgne iz njegovog zahvata. I opet pade na pesak, postrance; krv je sada iz njene povrede na glavi isticala u crvenim kapima koje su padale tamo-amo po pesku svetlosmeđe boje. Sad je već devojčicu zahvatila potpuna histerija; plakala je tako žestoko da je često ostajala bez vazduha, dok joj je lice bilo crveno od straha i gneva. Opet je uperila prstić ka Vintersu.
     Nekoliko sekundi kasnije, par tamnosmeđih ruku sjuri se sa neba i dohvati devojčicu. Tek tad Vinters primeti da uokolo ima još ljudi, zapravo mnogo ljudi. Devojčicu je dohvatio jedan čovek koji joj je morao biti otac, jedan niski, zdepasto građeni Arapin oko dvadeset pet godina u kupaćim gaćicama blistavo plave boje. Držao je svoju kćer zaštitnički; izgledao je kao da očekuje tuču, istovremeno tešeći svoju uznemirenu mladu ženu čiji su se jecaji mešali sa besomučnim vrištanjem devojčice. Oboje roditelja gledali su Vintersa optuživačkim pogledima. Majka je peškirom tapkala glavu devojčice koja je krvarila.
     "Nisam mislio da je povredim", reče Vinters, uviđajući, još dok je govorio, da će njegove reči biti pogrešno shvaćene. "Pala je i lupila glavu o nešto i ja..." Arapski par je polako uzmicao. Vinters se okrete drugima, skupini od dvanaestak okupljenih koje je privuklo plakanje devojčice. I ovi su ga gledali čudno. "Nisam mislio da je povredim", ponovi on jačim glasom. "Samo sam..." A onda, naglo zaćuta. Krupne suze kapale su sa njegovog lica na pesak. Bože moj, pomisli on, ja plačem. Nije ni čudo da ovi ljudi...
     On odjednom začu još neki plač. Pokazalo se da su Beti i Hep došli do njega i stali mu iza leđa baš kad je arapski par počeo da uzmiče sa svojom kćerkicom koja je krvarila. Ugledavši krv na rukama svog oca, petogodišnji Hep počeo je da plače, zarivši lice u majčina nedra. Jecao je i jecao. Vinters pogleda svoje ruke, pa ljude koji su stajali oko njega i ne razmišljajući se saže i pokuša da očisti šake peskom. Jecaji njegovog sina pratili su ovaj njegov uzaludni pokušaj da obriše krv sa ruku.
     Dok je klečao na pesku, komandant Vinters je bacio pogled ka svojoj ženi, Beti, po prvi put od kad je ovaj incident počeo. Užasnuto ga je posmatrala. Pogledom, on zatraži od nje podršku, ali se njene oči samo zastakliše; ona takođe pade na kolena, pazeći da ne uznemiri svog uplakanog sina koji se držao za njen bok. I Beti poče da se moli bogu. "Dragi bože", poče ona, sklopljenih očiju.
     Gomila se polako razišla; neki odoše do one arapske porodice da vide mogu li ukazati neku pomoć. Vinters ostade na kolenima u pesku, potresen sopstvenim postupcima. Najzad Beti ustade. "Polako, polako", tešila je ona svog sina Hepa, "sve će biti u redu." Ne izgovorivši više nijednu reč, ona pažljivo uze torbu za plažu, i peškire, i pođe ka parkingu. Komandant pođe za njom.
     Otišli su sa plaže i odvezli se u Norfolk, gde su stanovali. Ona mu o tome nikad nije postavila nikakvo pitanje, pomisli Vinters sedeći, osam godina kasnije, za kuhinjskim stolom. Nije mi čak ni dozvolila da pričam o tome. Bilo je kao da se stvar nikad nije desila. Sad to pominje, ali jednom u toliko mnogo vremena. Ali ni do danas nismo o tome popričali.
     On dovrši sok od pomorandže i pripali cigaretu. Pripaljujući je, on odmah pomisli na Tifani i prethodnu noć. Strah i seksualno uzbuđenje namah se probudiše u Vintersu, čim pomisli na predstojeće veče. Takođe, oseti čudnovatu potrebu da se pomoli bogu. I šta sada, dragi bože, je l' me ti to opet dovodiš u iskušenje? Iznenada je postao svestan svog gneva. Il' mi se smeješ? Možda ti nije bilo dovoljno što si me napustio, ostavio me da plutam. Možda nećeš biti zadovoljan dok ne budem ponižen. On ponovo oseti želju da zaplače, ali se, ipak, nekako odupre. Potom ugasi cigaretu i ustade od stola. Zastavši pored frižidera, skide plaketu sa bibilijskim tekstom sa zida. Krenu potom da je baci u smeće, oklevaše sekund ili dva, predomisli se i skloni je u jednu od ladica u kuhinji.

4.

     Kerol je brzo plivala oko dva metra iznad rova, dok su se približavali poslednjem zaokretu. Napravila je nekoliko fotografija dok je čekala da je Troj sustigne. Onda je prstom pokazala nadole, ispod sebe, ka mestu gde su tragovi gusenica zaokretali nalevo, pa počela opet da pliva, ovog puta sporije, idući duž uzanog rova, za tragovima, prema izbočini. Tu nikakvih promena nije bilo. Ona pokretom pokaza Troju da ne prilazi, zapliva nadole u rov, i to pažljivo, kao i ranije kad je bila sa Nikom, i temeljito pretraži prostor ispod izbočine: ali ne nađe ništa.
     Pokretom ruke pokazala je Troju da tamo ničeg nema; zatim, posle još jedne na brzinu napravljene serije fotografija, dvoje ronilaca krenuše nazad istim putem kojim su došli, duž tragova vozila sa gusenicama, sve do onog mesta ispod samog brodića, gde su prethodno proveli petnaest minuta uzaludno tražeći onaj otvor koji su u četvrtak videli u grebenu. Otvor je misteriozno nestao. Svi tragovi, mada već u izvesnoj meri oštećeni erozijom, skretali su i sada do mesta gde je, dva dana ranije, među grebenjem, postojala rupa. Kerol je na toj tački ćuškala i gurala, čak i oštetila koralni greben na nekoliko mesta (što je, kao environmentalistkinja, nerado činila), ali otvor nije našla. A Troj bi sad pomislio, samo da ga nije tako jasno video i na ekranu monitora i na fotografijama, da je taj otvor bila tek puka zajednička maštarija Nika i Kerol.
     Dok je Kerol, suboko zamišljena napuštala bočni rović koji je vodio do izbočine u steni, i zaokretala u glavni rov, bila je malčice nepažljiva, pa se očešala, samo malo, o jednu koralnu izbočinu. Osetila je ubod na ruci i, spustivši pogled, videla da krvari. Baš čudno, pomisli ona, pa jedva da sam ih i dotakla. Misli joj pohitaše unazad, prema događajima od pre deset minuta, kad je grubo razgrtala i korale i morsku travu tražeći onu pukotinu. I to bez ijedne ogrebotine...
     Začetak jedne divlje ideje pojavi se u njenom umu. Sada već uzbuđena, ona snažnije zapliva niz dugi rov gde se nekad nalazila rupa. Troj nije mogao da postigne toliku brzinu, te poče da zaostaje. Čekajući da je njen partner u ronjenju sustigne, ona proveri pritisak na svom regulatoru. Kada Troj napokon stiže, razmeniše signale palcima nagore, a onda Kerol pokuša, neuspešno, da mu objasni svoju ideju pomoću signala rukama. Najzad ona hrabro ispurži ruku i ščepa jedan komad koralne mase. Videla je kako se Trojeve oči šire iza maske i na zapanjenom licu stvara grimasa. Ona otvori šaku. Nigde posekotine, ni ogrebotine, ni krvi. Zapanjeni Troj dopliva do nje da pogleda tu koralnu koloniju koju je Kerol upravo uznemirila. Pokaza se da i on može da dodiruje, pa čak i da drži, ove čudne korale a da se ne poseče. Šta se to dešavalo?
     Kerol je sad čupala i korale i morsku travu sa tog grebena. Pred Trojevim zaprepašćenim pogledom, jedan ogroman sloj koralnog grebena poče, činilo se, da se ljušti, kako kakvo ćebe...
     Začuli su žestoko hučanje samo neki milisekund pre nego što su osetili da ih nešto povlači. U grebenu iza njih otvorila se ogromna rupa, u koju sada pokulja sve što se našlo u blizini: ogromna količina vode, jata riba, Troj, Kerol, i svakojake biljke. Strujanje vode unutra bilo je veoma brzo, a kanal ne baš preširok, tako da su Kerol i Troj dva tri puta naleteli na zidove koji su stvarali osećaj kao da su od metala. Nije bilo vremena za razmišljanje. Bili su nošeni kao na kakvom vodenom toboganu, i morali su jednostavno čekati da vožnji dođe kraj.
     Mrak ustupi mesto dubokom sumraku, a vodena struja se primetno uspori. Međusobno udaljeni oko sedam metara, Kerol i Troj su se trudili, svako za sebe, da se priberu i da dođu do nekog zaključka o tome šta se dešavalo. Činilo se da se nalaze u spoljašnjem prstenu nekog velikog kružnog rezervoara, i da ih voda nosi ukrug oko tog rezervoara, opet i opet, s tim što posle svakih devedeset stepeni u obilasku prolaze kroz neku vrstu kapije. Dubina vode u rezervoaru bila je oko tri metra. Kerol se izvrte na leđa i pogleda gore. Iznad sebe ugleda mnoštvo velikih struktura, naizgled metalnih ili plastičnih; neke su se kretale. Troja nije više mogla videti. Ona pokuša da se uhvati rukama za zidove rezervoara da bi se zaustavila i potražila Troja. Uzalud: nije se mogla odupreti strujanju vode.
     Načiniše tako tri ili četiri kruga, ne videći se. Troj primeti da su ribe i biljke malo po malo nestale iz tog kružnog vodotoka, što je nagoveštalo da se odvija nekakav proces sortiranja. Strujanje se iznenada pojača i baci Troja napred i nadole, pod vodu, kroz jednu poluotvorenu kapiju, opet u tamu. Iznad vode se pojavi samo trag svetlosti, i proticanje se opet uspori... On odjednom oseti da ga je nešto uhvatilo za desnu ruku.
     To nešto potom podiže Troja tridesetak centimetara iznad vode. U polusvetlu nije mogao da vidi tačno šta ga je to uhvatilo, ali je imao osećaj da je u pitanju bilo nešto veoma snažno. Držalo ga je i nije se više ni najmanje pomicalo. Troj baci pogled kroz bujicu unatrag, ka mestu odakle je doplovio, i vide kako mu se približava, tumbajući se, Kerolino telo. Istog časa on je zgrabi svojom slobodnom, levom rukom. Osetivši njegovu ruku, ona se odmah obmota oko nje. Sredila se potom, digla glavu iz vode, i zapela da dohvati i Trojevo telo. Čvrsto ga je zagrlila i ostala tako, držeći se za njega, dok je bujica jurila oko njih. Uhvatila je dah; i njihove oči se, iza ronilačkih maski, za trenutak sretoše.
     Onda, neobjašnjivo, tajanstvena hvataljka ispusti Trojevu ruku. Kad su se ponovo našli u vodi, činilo se da bujica više nije tako jaka. Bez većih teškoća uspevali su da ostanu zajedno. Posle otprilike petnaestak sekundi, proticanje vode sasvim prestade. Bili su izručeni u neku dvoranu, u bari vode koja je oticala kroz neki nevidljivi otvor na drugom kraju dvorane. Vode sasvim nestade. Potreseni i iscrpljeni, Kerol i Troj, i dalje u ronilačkoj opremi, počeše da se pridižu.
     Kerol se mnogo mučila da ustane. Troj joj za trenutak pomože, a onda pokaza ka svom regulatoru. Pokretom veoma sporim, on izvuče disaljku iz usta i oproba vazduh. Jedan udah, drugi udah. Koliko je on mogao zaključiti, udisao je normalan vazduh. On sleže ramenima prema Kerol i, obuzet nastupom hrabrosti, skinu i masku. "Aloooooo", povika on nervozno. "Ima li ikog? Imate goste ovde."
     Kerol polako skide masku i regulator. Izraz ošamućenosti i dalje je lebdeo na njenom licu. Potom se oboje osvrtoše oko sebe. Plafon je bio oko tri metra iznad njih. Dimenzije ove prostorije manje-više su odgovarale velikoj dnevnoj sobi u nekom finom domu u predgrađu. Zidovi su, međutim, bili vrlo neobični. Umesto da budu ravni i da se lepo spajaju pod pravim uglom, bili su načinjeni od velikih krivih komada, konkavnih i konveksnih, obojenih naizmenično u crveno i plavo. Ne razmišljajući, Kerol poče da hoda ukrug, naravno sporo zbog glomazne ronilačke opreme, i da fotografiše.
     "Ovaj, samo časak, gospođice Doson", oglasi se Troj pomalo oklevajući, a onda skide peraja i pođe za njom. "Pre nego što nastaviš sa slikanjem, anđele, da li bi bila ljubazna da objasniš ovom priprostom crnom momku gde je to dospeo? Mislim, mislim, poslednje čega se sećam jeste da sam išao pod brod da tražim rupu. Rupu sam, rekao bih, našao, ali čoveka malčice nervira kad ode u posetu a ne zna ko mu je domaćin. Znači, o'ladi malo žurnalizam pa mi kaži zašto si tako smirena."
     Kerol je stajala tačno ispred jedne od konkavnih plavih zidnih ploča. U tom zidnom delu potojala su, približno na visini očiju, dva-tri kružna ili elipsoidna udubljenja. "E, šta misliš, šta je ovo?" zapita se Kerol glasno. Glas joj je zvučao ravno i kao da dolazi iz velike daljine.
     "Kerol", maltene viknu Troj. "Prestani s tim. Odmah prestani. Ne možemo samo blaženo da hodamo unaokolo, kao da je ovo tipična popodnevna šetnjica kroz neki uzorni dom. Moramo porazgovarati. Gde smo? Kako da se izvučemo i odemo kući? Kući, pamtiš gde je to? Ja ti garantujem da nije ispod okeana, dva sata od obale." On je zgrabi za ramena i prodrma.
     Ona napokon poče da se izvlači iz ošamućenosti. Polako je osmotrila čitavu prostoriju, pa pogleda Troja. "Isuse", reče ona "i sranje." On vide da je počela pomalo da drhti, i primače se da je zagrli. Pokretom mu je pokazala da to ne čini. "Dobro mi je. Uglavnom dobro." Kerol nekoliko puta duboko udahnu, pa se osmehnu. "U svakom slučaju, ovde sam svakako dobila prokleto dobru priču." Ona se opet osvrte po dvorani. "Ovaj, Troje", reče ona mršteći se, "kako mi to upadosmo ovamo? Ne vidim ni vrata, ni neki otvor, ništa."
     "Dobro pitanje", odgovori Troj. "Vrlo dobro pitanje, a ja možda imam odgovor. Mislim da se ovi ludi obojeni zidovi pomiču. Mislim da sam ih video, dok sam bio pod vodom, kako klize na nova mesta. Znači, mi samo treba da ih gurnemo u stranu i nađemo izlaz." On pokuša da uvuče prste u pukotine između jednog crvenog i jednog plavog komada zidne ploče. Uzalud.
     Kerol ostavi Troja i pođe ukrug, duž zidova sobe, u svojoj nezgrapnoj ronilačkoj opremi. Odmah stade, pa skide sa sebe sve sem kupaćeg kostima. Činilo se da je rešena da pregleda i snimi sve zidne ploče, jednu po jednu. Troj takođe skide svoje boce sa vazduhom i ronilačko odelo, i pusti ih na pod od lakog metala, gde padoše sa treskom. Gledao ju je neko vreme.
     "Kerol, ooo, Kerol", viknu on preko dvorane, dok mu se po licu širio veliki lažni osmeh. "Da li bi mi rekla šta sad to radiš? Mislim, anđele, da bih, na kraju krajeva, mogao i da ti pomognem."
     "Tražim nešto na čemu piše 'Pojedi me' ili 'Popij me'", odgovori ona i nervozno se nasmeja.
     "Naravno", promumla Troj više za sebe, "to je bilo sasvim očigledno."
     "Pamtiš li Alisu u zemlji čuda?" upita Kerol sa suprotnog kraja dvorane. Pronašla je jedno dugo, tanko ispupčenje nalik na dršku, koje je virilo iz središta jedne od ploča. Pošto mahnu Troju i on priđe, zajedno pokušaše da uvrću i pokreću to polugu. Ništa se, međutim, ne dogodi. Najzad Kerol dodija da se bori sa polugom.
     Troju se učini da vidi prve znake panike u njenim očima, dok je izbezumljeno preletala pogledom po raznim drugim delovima dvorane. On se ispravi, stade u vojnički stav 'mirno', i progovori: "Kad tvoj mali dečko kija... ti ga za uši vuci... on to radi namerno, da ti dodija... zato ga još i tuci."
     Duboke brazde na Kerolinom licu pokazivale su da je pomislila da je Troj za trenutak poludeo. "To su, mislim, reči 'Kraljice srca', nasmeja se on. "Nisam baš siguran. Ali morao sam to da naučim za neku predstavu, kada sam bio u petom razredu." Sad se i Kerol opustila, i počela da se smeje, iako je i dalje osećala strah. Potom se prope na vrhove pristiju i poljubi Troja u obraz. "E, pazi ti s time, pazi", reče on sa svetlucanjem u očima. "Mi crnci se lako napalimo."
     Kerol provuče ruku ispod njegove mišice, pa zajedno dovršiše obilazak dvorane. Pregledali su zidove tražeći znake mogućeg izlaza. Osećala se lagodnije zahvaljujući Trojevom ćaskanju. "Kad sam bio u osmom razredu jedan moj profa, crnac, rekao mi je da je Alisa rasistička priča. Tvrdio je da je veoma značajno što Alisa polazi za belim zecom. Rekao je da nijedna fina bela devojčica ne bi pošla za crnim zecom u rupu." On zastade pred jednom crvenom pločom. "Lepo, lepo", reče on, "a šta nam je ovo ovde?"
     Ta crvena tabla je iz daljine izgledala kao i sve ostale. Ali iz blizine, sa rastojanja od oko pola metra ili manje, moglo se videti da na crvenoj boji postoji mnoštvo belih tačkica raspoređenih u svakovrsne obrasce. U sredini ploče, tačkice su ocrtavale seriju pravougaonih zona. "Ej, anđele", upita Troj pritiskajući nasumično razne zone, "zar ne smatraš da ovo mnogo liči na tastaturu?" Kerol mu se pridruži, i počeše da se igraju: kuckali su nasumice po tim tipkama. Skoro čitav minut su stajali pred tom crvenom pločom, snažno dobujući prstima po svim nagoveštenim zonama.
     Odjednom Kerol uzmače od ploče, okrete se i pođe na suprotnu stranu sobe. "Kuda ćeš?" povika Troj, a Kerol, okrenuvši se da mu odgovori, nalete na svoju ronalačku opremu ostavljenu na podu, spotače se i umalo ne pade.
     "Pala mi je na pamet jedna luckasta pomisao", doviknu mu Kerol. "Nazovi to ženskom intuicijom. Ili psiho-moćima, ako želiš." Ona dođe do one crvene ploče gde su se ranije uzaludno upinjali oko poluge. Sada je bez napora povuče nadole, i istog časa začu se škripanje. Ona odskoči unazad, iznenađena, jer čitava ta ploča poče da se presavija unazad i udaljava od nje, otkrivajući mračni otvor dovoljno veliki da kroz njega prođe kamion. Troj joj priđe, i njih dvoje se zagledaše u prazninu.
     "Svetog mu sranja", reče on. "Je l' mi kao treba da uđemo u to?"
     Kerol potvrdno klimnu. "Sigurna sam da treba."
     Troj je pogleda sa čudnim izrazom na licu. "A, konkretno, na osnovu čega znaš da je tako?"
     "Na osnovu toga što je to jedini izlaz odavde", odgovori Kerol.
     Troj baci još jedan, poslednji pogled na čudnu dvoranu sa povijenim i obojenim zidovima. U onome što je Kerol kazala bilo je neporecive logike. On duboko udahnu, uze Kerol za ruku, i oni zajedno uđoše u crni tunel.

     Iza sebe su jedva mogli videti mali mlaz svetlosti koji je dopirao iz dvorane u kojoj su ostavili ronilačku opremu. Nastupali su veoma sporo i oprezno kroz hodnik crn kao čađ. Troj je jednom rukom neprestano dodirivao zid, a drugom stiskao Kerolinu šaku. Zvuk njihovog teškog disanja, pojačanog stalnim strahom i iščekivanjem, odbijao se od zaobljenih zidova. Nisu pričali. Troj dvaput poče da peva stihove iz neke popularne pesme, da bi ublažio sopstveni nemir, ali ga Kerol oba puta zaustavi. Želela je da bude u stanju da čuje i neke druge zvuke, ukoliko ih bude.
     U jednom trenutku ona stisnu njegovu šaku i zastade. "Slušaj", prošapta ona. Troj zadrža dah. Vladala je potpuna tišina, sem što se u daljini naslućivalo nešto sasvim slabo, što Troj nije bio u stanju da tačno odredi. "Muzika", reče Kerol. "Mislim da čujem muziku."
     Troj se svojski trudio da odredi te zvuke koji su ostajali neposredno ispod njegovog praga čujnosti, ali bez uspeha. On povuče Kerol za ruku. "To je verovatno u tvojoj glavi", reče on. "Aj'mo".
     Prođoše potom jedan zavijutak, i svetla iza njih nestade. Sve u svemu, u tom tunelu su se nalazili već desetak minuta. Kerol je počinjala da se oseća utučeno. "A šta ako ovo ne vodi nikud?" nabaci ona Troju.
     "To bi bilo apsurdno", odgovori on brzo. "Neko je ovo izgradio sa nekom svrhom. To je očigledno hodnik koji povezuje neka mesta." Troj potom ućuta.
     "Ko je ovo sagradio?" upita Kerol postavljajući na taj način pitanje koje ih je mučilo oboje još otkako su počeli svoje dugo, napeto pešačenje niz mračni hodnik.
     "Još jedno dobro pitanje", odgovori Troj. Posle kraćeg oklevanja, on nastavi. "Pa, rekao bih, Ratna mornarica SAD. Mislim da smo u nekoj super tajnoj podvodnoj laboratoriji za koju niko ne zna." Dabome, pomisli on ne želeći da to kaže glasno da ne bi uznemirio Kerol, ovo bi moglo da bude i rusko. U tom slučaju smo u govnima do guše. Ako Rusi imaju veliku tajnu laboratoriju ovako blizu Ki Vesta, neće im se dopasti da...
     "Gledaj Troje", pozva ga Kerol uzbuđeno. "Vidim svetlost. Ovde ipak ima nekog." Tunel se pred njima račvao. Na kraju jednog kraka, onog koji je skretao oštro ulevo, mogla se jasno videti neka osvetljena površina. Držeći se i dalje za ruke, Troj i Kerol energičnim koracima krenuše ka svetlu. Troj je bio svestan da mu srce vrlo brzo kuca.
     U novu dvoranu Kerol uđe maltene trčećim korakom. Očekivala je da će njih dvoje sada naići na nekoga, da će se ova tajanstvena pustolovina završiti, i da će sve biti objašnjeno. Umesto toga, našla se u maloj, ovalnoj sobi sa istim onakvim bizarnim pločastim zidovima (sem što su ovi bili u smeđoj i beloj boji, a ne crveni i plavi kao u ranijoj prostoriji). Osvrtala se, obuzeta osećanjem strahovite zbrke. "Ma, šta je ovo ovde?" upita ona Troja. "I kako da izađemo?
     Troj je stajao u središtu sobe, zabacivši glavu unazad najviše što je mogao. Zagledao se naviše, u ogromnu zasvođenu tavanicu, koja se nalazila deset-dvanaest metara iznad njih. "A-uh", reče on, "ovo je ogromno." Osvetljenje u ovoj sobi sastojalo se od prigušene svetlosti koja se spuštala sa te tavanice, izvirući iz poluprovidnih ploča, načinjenih možda od kristalnog stakla i ugrađenih u tavanicu.
     Zidovi sobe u kojoj su se obreli bili su visoki samo oko tri metra, ali je i ta visina bila dovoljna da onemogući Troju i Kerol da osmotre šta se nalazi oko njih. Imali su čudno osećanje i slobode i zarobljenosti. S jedne strane, prvo onaj tunel, pa sad ova soba ne veća od dečje spavaće sobe u maloj kući, stvarali su u njima klaustrofobično osećanje; s druge strane, ta tavanica nalik na katedralsku davala im je utisak slobode.
     "Dakle?" upita Kerol pomalo nestrpljivo, pošto je nekoliko trenutaka čekala na odgovor, dok je Troj šetkao okolo i osmatrao sobu. Primetio je da su smeđe i bele table samo malo izvijene, i da su zato mnogo sličnije normalnim zidovima nego što je bio slučaj u onoj prvoj prostoriji.
     "Pardon, anđele", odgvori on, "zaboravio sam pitanje."
     Ona odmahnu glavom. "Postoji samo jedno pitanje, gospodine Džefersone. Mislim da si mi ga postavio pri našem prethodnom zaustavljanju na ovoj turneji." Ona pogleda na sat. "Kroz petnaestak minuta prekoračićemo krajnje moguće vreme trajanja naših zaliha vazduha. Ako nešto ne shvatam pogrešno, naš prijatelj Nik verovatno počinje upravo sada da brine. A mi još pojma nemamo... Šta to radiš?"
     Ona zaćuta, videći da se Troj sagnuo da povuče neko malo dugme na jednoj od smeđih ploča u uglu sobe. "Ovo su ladice, anđele", reče on. "Donji deo ove ploče se izvlači petnaestak centimetara iz zida. Kao u ormanu." On otvori i drugu ladicu, iznad prve "A u njima nečeg ima."
     Kerol priđe da pogleda, pa posegnu u drugu ladicu koju je Troj otvorio, i izvuče odatle jednu loptu otprilike veličine loptice za tenis, boje rđe. Površina lopte bila je vrlo neobična. Nije bila glatka, niti pravilna; na sebi je imala, pretežno s jedne strane, ureze i, oko njih i blizu njih, malene izbočine, kao na površini kiselog krastavčića. Na drugim mestima videla su se i neka neodređena udubljenja. Kerol pomnije osmotri loptu, pri slaboj svetlosti. "Već sam videla nešto slično ovome", reče ona. "Ali gde?" Razmišljala je nekoliko sekundi. "A-ha, znam", objavi ona, zadovoljna što ju je pamćenje poslužilo. "Ovo izgleda tačno kao model Marsa u Nacionalnom aerokosmičkom muzeju."
     "Onda mora biti da sam ja uz'o Zemlju", uzvrati Troj, pokazujući joj pretežno plavu kuglu, koju je upravu izvadio iz gornje ladice. Bila je veličine loptice za softbol. Stajali su jedno kraj drugog u polusvetlu i razgledali sad jednu, a sad drugu kuglu u svojim rukama. "Sranje", povika najzad Troj okrenuvši se na drugu stranu i gledajući svoju. "I duplo sranje. Ko ste da ste, nama je već dosta. Izlazite i kažite ko ste."
     Vratio im se delimični eho njegovog glasa. Ništa drugo nisu čuli. Željna da nešto radi, Kerol nastavi da pretražuje prostoriju, i ubrzo, u obližnjoj smeđoj ploči, nađe još jednu skupinu od tri ladice. Dok je ona otvarala prvu, Troj, igrajući se, hitnu svoju plavu loptu u pravcu nečeg što je ličilo na izlaz: bio je to jedan mračni otvor između zidova na drugom kraju sobe. Lopta potmulo lupnu o belu ploču pokraj tog izlaza i poče da pada ka podu. Međutim, neposredno pre nego što je dotakla pod, lopta se odjednom uzdiže kao da ju je nešto odozgo povuklo, i zaustavi se u sredini sobe, oko metar i po iznad poda. A onda poče da se obrće.
     Trojeve oči se širom otvoriše. On priđe lopti i stavi šaku između nje i visokog svoda, pokušavajući da nađe konce. Ništa se ne dogodi. Lopta 'Zemlja' nastavljala je da se polako obrće, opisujući krug u vazduhu, usred sobe. Troj je ovlaš ćušnu. Na ovo lopta odgovori tako što donekle skrenu s puta; ali kako se efekat brzo istrošio, lopta se vrati na svoje ranije mesto i nastavi sa pređašnjim kretanjem. Troj se naglo okrete. Kerol mu je bila okrenuta leđima; tragala je, bez uspeha, za još kojom skupinom ladica. Loptu 'Mars' držala je još u levoj šaci.
     "Ovaj, Kerol", obrati joj se Troj polako. "Da li bi došla ovamo za trenutak?"
     "Svakako", odgovori ona i ne gledajući. "Isuse, Troje, pa u ovim ladicama ima svakojakih..." Okrenuvši se, ona vide kako lopta 'Zemlja' lebdi u vazduhu blizu sredine sobe. Njeno se čelo prekri borama. "Zgodno", primeti ona neodlučno. "Stvarno, zgodno. Nisam znala da si i mađioničar." Potom zaćuta, videvši zbunjeni izraz na Trojevom licu. Ona priđe Troju da pogleda iz blizine.
     Stajali su bar desetak sekundi ćuteći i gledajući kako se plava lopta polako obrće u vazduhu. Zatim Troj uze od Kerol loptu 'Mars' i baci je uvis, ka tavanici. Lopta polete uvis pa nadole normalnom putanjom, ali samo do blizine poda. Tada, kao i plava ranije, lopta 'Mars' ispolji svoje sopstveno osećanje za pravac i inerciju. Isplovivši na oko pet stopa od poda, ona poče polako da rotira, i ostade lebdeći u vazduhu nedaleko od plave lopte koja je predstavljala Zemlju.
     Kerol zgrabi Troja za ruku. Telom joj prođoše drhtaji, a onda se svlada. "Jeza me hvata od nekih stvari ovde", primeti ona. "Sve u svemu, bolje bih se snašla kad bi se pojavila neka gusenica i zapitala me. 'A ko si ti?' U tom slučaju bih bar znala sa čim imam posla."
     Troj se okrete i povede Kerol nazad ka delimično otvorenim ladicama. "Kad sam bio autostoper", reče on, "naišao sam, jednom, na jednog matorog bradonju." On izvuče jednu loptu sličnu košarkaškoj, ali sa uporednim trakama i prugama u raznim nijansama crvenog i narandžastog. Bez ikakvog nišanjenja on baci taj veliki 'Jupiter' preko svog ramena. Kerol je, još fascinirana, posmatrala kako se 'Jupiter', pridružuje prethodnim dvema loptama i počinje da orbitira oko praznog fokusa u središtu sobe.
     "Tip je terao neki drndavi stari kamionet i pušio 'džoint'. U početku smo malo i pričali. On mi postavi neko pitanje, ja počnem da odgovaram. Ali već posle jedne ili dve rečenice, on me prekine i kaže: 'Ma ti usranog pojma nemaš, čoveće'. To je bio njegov odgovor na sve."
     Pričajući ovu svoju priču, metodično je ispraznio svih šest ladica. Bacao je sve nađene predmete u sredinu sobe. Neke je i pratio pogledom, ali nemarno, kao da gleda neku svakidašnju pojavu. Svaka nova lopta ponašala se isto. I tako, na oko metar i po od poda postepeno se formirao gotovo potpun pokretni model Sunčevog sistema.
     "Najzad meni ta igra dosadi, i ja zaćutim. Vozili smo se kilometrima bez reči. Bila neka vedra, divna noć; a on, malo, malo, pa proturi glavu kroz prozor da gleda zvezde. Jednom, uvukavšii glavu nazad, on pripali još jedan 'džoint', stavi ga meni u ruke, i pokaže prstom kroz prozor, prema zvezdama. 'Oni znaju, čoveče, oni znaju', reče tip. Kilometrima kasnije, kad sam izlazio iz njegovog kamioneta, nagnuo se ka meni, i tad sam u njegovim očima video izbezumljenost. 'Pamti, čoveče', počne on meni da šapuće, 'ti nemaš usranog pojma. Ali oni znaju.'"
     Dok je Troj dovršavao priču, Kerol mu priđe i izvuče iz poslednje ladice dve pune šake nekakvih sitnih, na dodir malčice lepljivih krhotina. Pošto ih istrese iz šaka, krhotine čudesno poletoše kroz prostoriju, oblikujući prstenove oko Saturna i Urana. Pogledala je Troja obuzeta ogromnim divljenjem.
     "Je l' ta tvoja bizarna priča ima neku poentu?" upita ga ona. "Moram priznati da me zapanjuje kako se nonšalantno držiš u čitavoj ovoj prokletoj stvari. A ja, samo što nisam odlepila. Totalno."
     Troj pokaza rukom ka minijaturnim planetama koje su plovile kroz vazduh. "Ovo što gledamo ne može se objasniti ma čim što spada u naše iskustvo. Ili smo oboje poginuli, ili smo preneti u neku novu dimenziju, ili neko sa nama igra neke mentalne igre." On se nasmeši. "Ako moraš baš da znaš, anđele, apsolutno sam se usrao od straha. Ali kao onaj matori ufiksani hipos, neprestano govorim sebi; 'Oni znaju.' To mi je neka uteha."
     Začuše, odjednom, tihi zvuk kao da nešto klizi, i mlaz blešteće svetlosti prodre u sobu kroz procep koji se počeo stvarati između dva panela, jednog belog i jednog smeđeg, odmah desno od izlaza. Kerol automatski ustuknu i zakloni oči rukama, ali samo na trenutak. Troj je u prvom trenutku takođe skočio unazad, ali je onda zaklonio oči šakama i stao da gleda. Klizeći paneli razmicali su se sve više, tako da se, najzad, pojavio otvor od oko šezdesetak centimetara. Soba se sve više punila svetlošću, i Troj ugleda kako neka velika svetleća kugla polako dolazi kroz taj otvor. "Evo stiže Sunce... duut-an-du-du, duu... Evo stiže Sunce", poče on da pevucka zabrinutim tonom, "i ja kažem... dobro je..." Odzujao je još nekoliko redaka te pesme. Kerol otvori oči.
     "Isuse", procedi ona. To blistavo loptasto telo, slično ogromnoj lopti za plažu, doplovi na pravo mesto u planetarijumu, plaveći čitavu prostoriju svojim zracima. Sad su planete, u svom rotiranju i orbitiranju, sijale reflektovanom svetlošću na onim svojim stranama, kojima behu okrenute ka 'Suncu'. Kerol je stajala kao hipnotisana, bez glasa, dok su joj suze tekle niz lice. Nije bila u stanju ni da govori ni da se pokrene. Osećanja su je sasvim svladala.
     I Troj je bio uplašen, ali još ne toliko da bi njegova sposobnost delanja bila bitno umanjena. Međutim, sledećeg trenutka ugledao je na izlazu nešto od čega kroz njegov nervni sistem sevnu munja strave. Srce mu ludo zalupa dok je treptao i žmirkao gledajući tik pored bleštećeg modela Sunca i trudeći se da utvrdi nije li u pitanju neka varka njegovog uma. On se instinktivno okrete da zaštiti Kerol da je zakloni od onog što je upravo video.
     "Sad ne gledaj", prošapta on, "ali imamo posetioca."
     "Šta?" upita Kerol, još zbrkana i ošamućena.
     Troj ju je uhvatio za mišice i tako, zajedno, pođoše nekoliko koraka udesno. On pogleda preko ramena i opet vide ono.
     "Tamo, kod izlaza", reče on, okrećući se, sad već nesposoban da sakrije paniku.
     Po Kerolinim očima se videlo da je našla izvor Trojevog užasa. Pojma nije imala šta je to, ali je videla da je veliko, da predstavlja očiglednu pretnju, i da je apsolutno različito od svega što je ikada videla ili zamislila. Čula je kako Troj nešto divlje i nepovezano viče, ali joj ne pođe za rukom da ustanovi značenje njegovih reči. Ona opet pogleda to, i njen um ustuknu. Otvorivši usta da vrisne, u prvi mah ne uspe da ispusti ni glasa; potom pade na kolena. U ušima joj je odzvanjalo neko vrištanje, ali činilo se da je to negde daleko, vrlo daleko. Njen mozak je slao poruku koja je glasila: "To ti vrištiš", ali njoj se iz nekog razloga činilo nemogućim da je to njeno vrištanje. Mora da je to vrištao neko drugi.
     To joj se bližilo. Trup je u tom trenutku bio visok oko dva i po metra, ali dok se talasanjem kretalo kroz prostoriju menjalo je, neprestano, i oblik i veličinu. Šta god da je to biće bilo, njihovi pogledi su prodirali kroz njega, kroz neke delove njegove strukture. Biće je imalo providnu spoljašnju membranu oko uskomešane unutrašnje materije, većim delom fluidne i providne, u kojoj je pri svakom pokretu dolazilo do talasanja i nadimanja. Biće se kretalo kao ameba; masa mu se jednostavno otiskivala u željenom pravcu, ali zapanjujuće brzo. Odmah iza svih spoljašnjih površina bića nalazile su se, u fluidu, crne tačkice koje su se hitro razletale u svim pravcima; činilo se da one nadgledaju proces stalnog prestrojavanja koji je omogućavao kretanje celog bića. Blizu središta trupa nalazilo se, usađeno u fluidnu masu, i pet-šest neprovidnih sivih grudvi prečnika tridesetak centimetara.
     Nije njima, međutim, trup tog bića zadavao toliko straha, koliko veći broj pipaka, većinom dugih i vitkih, koji su stršali iz gornjih delova trupa, gde su, činilo se, bili pozabadani kao šiljci u jastuče za igle. Bilo ih je dvanaestak. Izgledalo je da ova velika, providna, amebasta struktura predstavlja mnogostrani transportni sistem sposoban da ponese maltene bilo šta, a da ovog puta nosi, kao koristan teret, te stalno aktivne šipke koje su Troju i Keroli izgledale preteći zato što su se završavale stvarima nalik na igle, šake, četke, zube, čak i mačeve i pištolje. Keroli se činilo da je napada tenk, debelo oklopljen, sposoban da u trenu promeni velčinu ili da krene na nevidljivim gusenicama u ma kom pravcu.
     Troj se izmače u stranu, pokušavajući da suzbije strah i da dođe do daha, i gledajući kako se to biće ustremljuje na Kerol: najduži pipak tog bića, crvenkasta plastična šipka koja se na tridesetak centimetara od trupa račvala u dva kratka kraka, iznenada se ispruži još metar napred i zaustavi na samo petnaestak centimetara od Kerolinih očiju. Kerol vrisnu i silovito odgurnu šipku, ali šipka se istog časa vrati tačno na pređašnje mesto. Troj ščepa iz vazduha loptu 'Jupiter' i baci je svom snagom prema 'telu' tog bića. Bezoblična masa uzmače pred naletom lopte, uvuče sve svoje pipke u sebe, ali istovremeno se i preoblikova, ostavivši u sebi rupu kroz koju lopta bez otpora prolete i izlete na drugu stranu. Pre nego što je tresnuo na pod, 'Jupiter' se ponovo diže u vazduh, dolete nazad, i opet zauze svoje pravo mesto u modelu Sunčevog sistema.
     Biće najzad prestade da se kreće prema Kerol. Sedelo je nasred sobe, mlatarajući vretenastim produžecima na sve strane. Činilo se kao da donosi neku odluku. Troj hrabro ščepa jednu šipku sa završetkom nalik na četku i pokuša da iščupa ceo pipak iz tela tog bića. Istog trena bistri materijal jezgra poteče u spojno mesto gde je šipka bila uglavljena i ojača vezu. Međutim, Trojev postupak ipak dovede do promene ponašanja bića. Ono polako pođe ka njemu. Troj poče da izmiče ka izlazu, vrlo pažljivo, nastojeći da ga biće prati, ali i čuvajući se eventualnog novog ispružanja onog crvenog pipka sa račvom. Biće je išlo za njim; Troj pokretom pokaza Keroli da se udalji. Onda pojuri ka izlazu, pri tom se malčice spotakavši o jedan ispruženi pipak.
     Biće nije oklevalo ni trenutak. Iznenađujućom brzinom preoblikovalo se tako da je postalo nisko i debelo. Sad se mnogo većim delom svoje površine oslonjalo o pod, pa se moglo kretati brže i efikasnije. Složivši svoje pipke u neki kompaktan raspored, kao za putovanje, ono pojuri kroz vrata.
     Kerol ostade na podu, na kolenima, sama. Model solarnog sistema bio je iznad i desno od nje. Tokom više od jednog minuta nije se micala. Samo je rasejano zurila u planete što su se vrtele i osluškivala Trojeve korake koji su se na mahove mogli čuti u daljini. Najzad nastupi dugo razdoblje tišine, i Kerol ustade. Načinila je nekoliko malih, sporih koraka, uveravajući samu sebe da joj je dobro, a onda prišla izlazu koji je još bio otvoren između ploča. Trenutak potom, nađe se u hodniku koji je vodio u oba smera.
     Kad je napustio sobu, Troj je krenuo desno. Kerol se odjednom seti svog fotoaparata, vrati se, na brzinu načini nekoliko fotografija planeta kako vise u vazduhu, a onda krenu za Trojem, kroz hodnik, desno. Polako je hodala kroz mračni hodnik, često se okrećući da bi videla gde je svetlost iz sobe iz koje je upravo izašla. Tavanica je ovde bila niska. Potom se hodnik iznenada rascepi u dva kraka, oba mračna. Kerol zastade, osluškujući. Opet joj se učini da čuje muziku, ali nije mogla ni približno da odredi odakle dopire.
     Ovog puta je krenula levim krakom tog račvastog hodnika. Ubrzo se hodnik suzio i činilo se da zaokreće natrag, u pravcu iz koga je maločas došla. Upravo kad se spremala da se okrene i vrati, sasvim razgovetno začu dva zvuka, nešto nalik na tupi udar i zatim nešto nalik na grebanje, ispred i desno od sebe. Polako uvlačeći vazduh i boreći se da savlada strah, Kerol nastavi napred, kroz tamu. Posle još oko sedam metara dođe do jednih niskih vrata koja su se otvarala desno od nje. Sagnuvši se malo, ona zaviri unutra. U mutnom svetlu vide neke neobične oblike i strukture u još jednoj maloj sobi čiji su zidovi bili sačinjeni od krivih, obojenih ploča, sada već dobro znanih. Ona se provuče kroz vrata i uspravi.
     Čim su njena stopala došla u kontakt sa podom te sobe, uključi se nekoliko blagih lokalnih svetiljki smeštenih u pločama. Njen ulazak, takođe, dovede do oslobađanja dve-tri note iz nekog muzičkog instrumenta. Podsetio ju je na orgulje, i bio je, činilo se, smešten u nekom drugom delu katedralske zone natkrivene ogromnim svodom koji je opet bio iznad nje. Stala je, iznenađena, i nekoliko sekundi se nije micala. Onda je, još stojeći u mestu, pažljivo osmotrila svoju novu okolinu.
     U ovoj sobi zidne ploče bile su izuzetno blistave, naizmenično purpurne i zlatne, i veoma zakrivljene. U sobi su se nalazila tri predmeta nepoznate svrhe. Jedan je ličio na pisaći sto, drugi na dugačku, nisku klupu na jednom kraju široku a na drugom kraju suženu u šiljak, dok je treći ličio na telefonsku banderu sa šesnaest tankih žica razapetih od vrha do dna i to preko jednog širokog prstena koji se nalazio približno na trećini dužine niz banderu.
     Kerol je mogla proći između ovih žica. Prsten, načinjen od materijala nalik na zlato, nalazio se nekih šezdesetak centimetara iznad njene glave, približno na visini gornjeg ruba zidnih ploča. Ona zgrabi jednu od tih žica i oseti kako ova vibrira. Ispuštala je prigušen, ravan ton. Kerol uzmače od te žice i pokuša da je trgne. Odmah se začu jedan veoma lirski ton, kao da dopire iz neke teške harfe. Kerol napokon uvide da stoji unutar nekog muzičkog instrumenta. Ali kako se na njemu svira? Nekoliko sledećih minuta lutala je po sobi, uzalud pokušavajući da nađe nešto nalik na gudalo. Znala je da na ovoj harfi ne bi mogla svirati ako bi morala da juri oko nje i golim rukama trza jednu po jednu žicu.
     Zatim priđe pisaćom stolu, i odmah shvati da je i to muzički instrument. Njegov izgled je, međutim, više obećavao. U njemu se postojala šezdeset i četiri udubljenja, u osam kolona po osam. Pritiskanjem svake od tih 'tipki' proizvodio se drugačiji zvuk. Iako je kao dete pet godina učila da svira na klaviru, Kerol se sad, u početku, dobro namuči pokušavajući da odsvira bar 'Tihu noć' na ovom čudnom pisaćem stolu. Morala je spajati zvuke koji su nastajali pritiskanjem pojedinih udubljenja sa notama i akordima zapamćenim iz detinjstva. Dok je pokušavala da sama nauči kako se na ovom instrumentu svira, često je zastajkivala da bi oslušnula njegove tanane, kristalne zvuke koji su je ponajviše podsećali na ksilofon.
     Nekoliko minuta provela je Kerol za ovim stolom. Najzad odsvira celu jednu strofu 'Tihe noći' bez greške. Onda se osmehnu, zadovoljna sobom, i na trenutak se opusti. Čim je, međutim, zastala, velike daleke orgulje (koje je nakratko čula kad je ulazila u sobu, i za koje je sad mogla da odredi da se nalaze negde u gornjim prostorijama katedralske zone) iznenada počeše da sviraju. Kerol oseti kako joj se koža na rukama ježi, delom zbog lepote muzike a delom zato što je ovo podseti u kakav je bizarni svet ušla. Šta sviraju te orgulje? pomisli ona. Zvuči kao neka uvertira. Slušala je još nekoliko sekundi. Šta... pa to je uvodni deo za 'Tihu noć'! Veoma kreativno.
     Zvuku orgulja pridružilo se još nekoliko zvukova, koji su svi dopirali odnekud iz pravca visokog svoda. Svi ti instrumenti su, zajedno, odsvirali jednu složenu verziju 'Tihe noći', pesme koju je Kerol maločas s onoliko muke izlupala po pisaćem stolu. Talasi divne muzike zapljuskivali su katedralu. Kerol diže pogled, zatvori oči i poče da se okreće oko sebe, kao da pleše. Kad je opet otvorila oči, ispred svakog njenog oka nalazio se, na rastojanju ne većem od dva i po centimetra, po jedan minijaturni optički instrument. Kerol se sledi od užasa.
     Stvar joj se nečujno privukla s leđa dok je svirala za radnim stolom, i strpljivo čekala, držeći ispružene produžetke, da se ona okrene. Sad je bila otprilike njene visine, a najbliži deo providnog trupa bio joj je na dohvat ruke. Dok je stajala nepomično, jedva se usuđujući da diše, pet-šest pipaka krenuše ka njoj. Jedan mali instrument za kopanje zguli joj malo kože sa golog ramena. Mač joj odseče malo kose. Majušno vlakno pričvršćeno za jednu od dugih poluga omota joj se oko struka. Snop čvrstih dlaka nalik na one na četkici za zube pođe niz njena prsa, golicajući joj bradavice kroz kupaći kostim i prelazeći preko fotoaparata koji joj je visio o vratu. Doživljavala je toliko osećaja istovremeno da nije bila u stanju da sve te nadražaje prati. Zatvorivši oči, ona pokuša da se usredsredi na nešto drugo. A onda oseti kako je jedna igla bode u čelo.
     Sve se završilo brzo, za manje od jednog minuta. Biće povuče svoje produžetke, odstupi oko pola metra i zastade, posmatrajući je sa te udaljenosti. Kerol je čekala. Posle još dvadesetak sekundi biće povuče i složi svoje pipke, kao onda kad je polazilo u poteru za Trojem, a onda napusti prostoriju.
     Kerol stade da osluškuje. Opet potpuna tišina. Ona se odmače od 'pisaćeg stola' i pokuša da sredi misli. Posle otprilike jednog minuta, purpurni i zlatni zidni paneli počeše sami od sebe da se pomiču u stranu, slažući se jedni preko drugih, stvarajući male gomile. Potom počeše da se ruše i hodnici oko muzičke sobe, i da automatski slažu svoje delove u uredne gomile. Uskoro je Kerol stajala u jednoj jedinoj, ogromnoj dvorani, pod zasvođenom tavanicom. U daljini, njen čudni protivnik prođe, mlatarajući šipkama, kroz jedna bočna vrata, udaljena oko dvadeset pet metara, i brzo nestade sa vidika.
     Ona pogleda unaokolo. Ni traga od Troja. Zidovi su bili krem bele boje, bezlični, pomalo i dosadni posle raznobojnih ploča u ranijim sobama. Postojala su dvoja vrata, jedna na sredini jednog i druga na sredini suprotnog zida. U čitavoj toj dvorani Kerol je videla samo muzičke instrumente, koji su sad izgledali sasvim neprikladno smešteni jer su bili grupisani u jednom deliću tako ogromnog prostora, i levo od sebe, neko parče tepiha naslonjeno na zid. Pravo ispred nje, oko pedeset metara daleko, na prednjem zidu, postojao je veliki prozor kroz koji je izgleda bilo moguće videti okean. Čak i sa te udaljenosti videla je i prepoznala neke vrste riba koje su plivale ispred prozora.
     Kerol požuri najpre prema tom prozoru. Kad je prevalila približno polovinu puta, i našla se nedaleko od dvaju vrata, zastala je i provela nekoliko sekundi fotografišući ovu relativno nezanimljivu dvoranu. Na njeno čuđenje, mali tepih više nije bio na istom mestu gde je upamtila da je stajao. Dok je ona hodala, tepih je bio na neki način premešten. Ona mu priđe, veoma sporo. Nenormalna iskustva kroz koja je prošla od trenutka kad su ona i Troj bili usisani ovamo učinila su je razumljivo podozrivom. Dok se primicala, videla je da taj predmet, opružen po podu, zapravo i nije tepih. Gledajući odozgo, videla je komplikovanu unutrašnju konstrukciju nalik na složenu mrežu sofistikovanih elektronskih čipova. Površina je bila prekrivena čudnim geometrijskim obrascima i spiralno uvijenim linijama; te šare nisu joj ništa određeno značile, ali su je podsetile na fraktalne obrasce koje joj je dr Dejl pokazao jedne noći u svom stanu. Simetrije ovog objekta lako su se mogle videti. Zapravo, 'tepih' se sastojao od četiri istovetne četvrtine.
     Bio je dug oko sto osamdeset, a širok oko dvadeset centimetara, i oko pet centimetara debeo. Preovlađujuća boja u 'Tepihu' bila je škriljac siva, mada je bilo i nekih značajnih odstupanja od nje. Neke od većih pojedinačnih komponenti nesumnjivo su bile kolor-kodirane, u skladu sa nekim sveobuhvatnim planom. Kerol je prepoznavala u 'tepihu' jednako obojene skupine sličnih elemenata - crvenih, žutih, plavih, belih. Bilo je upadljivo da su te boje, zajedno gledane, bile harmonične, što je nagoveštavalo da su konstruktori uložili i izvestan trud da zadovolje estetske obzire.
     Kerol kleknu pokraj 'ćilima' i poče pomnije da ga razgleda. Njegova površina bila je gusto nabijena pojedinostima: što je pažljivije gledala, sve je više pojedinosti videla. Izvanredno! pomisli ona. Ali šta je, za ime sveta, ovo? I kako se pokrenulo? Ili sam ja, možda, to pokretanje samo izmaštala? Položivši šaku na gornju, pogledu izloženu, površinu 'tepiha', osetila je lako peckanje, kao od slabe električne struje. Podvuče, zatim, šaku pod ivicu 'tepiha' i malčice ga povuče nagore. Predmet je bio težak. Ona skloni ruku.
     Sada njenu radoznalost nadjača želja da pobegne iz ovog čudnog sveta. Fotografisala je tepih odozgo, a onda opet krenula ka prozoru. Posle nekoliko dugačkih koraka, okrete se brzo nalevo da ga još jednom pogleda. Opet se pomerio, tako da nimalo nije zaostao za njenim kretanjem. Kerol produži da korača ka prozoru, motreći, krajičkom oka, šta tepih radi. Tek što je prešla sledećih tri metra, ona vide da se 'tepih' pogrbio u sredini, duž linije koja bi poprečno prolazila kroz njegovo središte, i da je na taj način povukao zadnji deo svog tela napred. Sledećeg trena prednja strana tepiha se odape napred, pri čemu je sredina opet polegla po podu. Ovaj manevar se ponovio sedam-osam puta uzastopce, vrlo brzo, i na taj način je tepih sustigao Kerol.
     Uprkos položaju u kojem se nalazila, Kerol se nasmeja. Bila je puna adrenalina i napeta, ali sasvim sigurno, bilo je nečeg smešnog u šarenom tepihu koji puzi kao crvić. "Ha", reče Kerol glasno. "Uhvatila sam te. Sad mi duguješ objašnjenje."
     Dakako da nije očekivala nikakav odgovor na ovu svoju primedbu. Međutim, posle kraćeg vremena, tepih promeni ponašanje. Najpre poče da se talasa manjim, kraćim talasima, tako da se od zadnjeg prema prednjem kraju kretalo i po četiri, pa i pet talasića istovremeno. Nekoliko puta tepih je naglo promenio smer kretanja svojih talasa. Njegov sledeći trik sastojao se u tome da svoj prednji kraj ostavi učvršćen za pod, kao da tu ima sisaljke kojima se pripija za podlogu, a ostatak tela digne sa poda i uspravi. Tako uspravljen, tepih je bio visok oko dva metra. Činilo se da gleda pravo ka njoj.
     Bila je zaista zapanjena. "E, pa da, to sam i tražila", reče ona; i dalje su je zabavljali nestašluci ovog tepiha. Činilo se, međutim, da joj tepih pokretima daje znak da pođe za njim ka prozoru. Poludela sam, pomisli ona. Kompletno. Dobro kaže Troj: možda smo mrtvi. Ćilim se poguri nad podom pa se otisnu, tumbajući se, napred, ka prozoru, odskakujući sa jednog svog ugla na drugi i tako redom, koristeći sva četiri. Kerol pođe za njim. Videći, zatim, da je tepih na neki način prošao kroz prozor i uronio u okean, Kerol pomisli: Ludilo, sto posto. A Alisa je zamišljala da je u nekakvoj zemlji čuda.
     Tepih se igrao kroz vodu, izmicao jatima riba, zadirkivao jednog morskog krastavca čvrsto zalepljenog za greben. Najzad se vrati u sobu i stade uspravno. Zatim poče seriju brzih talasanja, i longitudinalnih i latitudinalnih, kojima je uspešno stresao ostatak vode za sebe; voda se slila na pod. Zatim se suoči sa Kerol i pokretima je jasno pozva da sa njim pođe kroz prozor, u okean.
     "E, pazi, ti pljosnati stvore", reče Kerol i tiho se nasmeja, pokušavajući da smisli šta bi kazala. Sad znam da sam šiznula, pomisli ona brzo. Stojim ovde i razgovaram sa jednim tepihom. I baška ako mi sad odgovori... "Nisam glupa", nastavi ona. "Kapiram da pokušavaš da me navedeš da odem u okean. Ali postoje neke stvari koje ti ne..."
     Tepih prekide ovu konverzaciju svojim novim iskakanjem kroz prozor, u okean. Tamo izvede nekoliko prevrtaja i opet se vrati u dvoranu, kod Kerol. Ponovo otrese vodu sa sebe i stade kruto, uspravno, kao da govori: 'Vidiš, lako je.'
     "Kao što rekoh", poče Kerol ponovo, "možda sam pošandrcala, ali evo, pristajem da poverujem da ću stvarno moći na neki magični način da prođem kroz taj prozor. Moj problem sastoji se u tome što tamo ima vode. Ne mogu da dišem u vodi. Bez svoje ronilačke opreme, koju sam ostavila negde u lavirintu, umreću."
     Tepih se nije pomicao. Kerol ponovi svoju izjavu, koristeći se komplikovanim gestovima da bi objasnila glavne poente. Onda zaćuta. Tepih malo pričeka, onda poče živo da se kreće, priđe joj i razvuče sopstveno tkivo na zapanjujući način, tako da je sad bio maltene dvostruko veće površine nego dotad. Kerol se, videći to, nije nešto naročito iznenadila. Već je bila praktično izgubila sposobnost da se ma čime iznenađuje. Čak ni manevrom elastičnog tepiha koji je dve svoje gornje ivice sastavio iznad njene glave, obrazovavši kupu.
     Kerol se izmače nekoliko koraka od sada ogromnog tepiha. "O-ho", reče ona, "mislim da razumem. Napravićeš za mene vazdušni džep da bih mogla disati." Stajala je jedan trenutak, razmišljajući i odmahujući glavom. "Pa, zašto da ne", reče ona konačno, "nije uvrnutije od ostalih stvari koje su se ispodogađale."
     Praćena tepihom koji je lebdeo oko i iznad njene glave, Kerol pođe, žmureći, tačno ka prozoru. Zatim duboko udahnu, osećajući na raznim delovima svog tela dodir nalik na meku plastiku. Iznenada je sve oko nje bilo voda, jedino je oko glave i vrata imala mali džep vazduha. Nije joj bilo lako da se pridržava svoje ronilačke discipline, ali je ipak uspela da se zaustavlja na svakih dva do tri metra uspona, radi izjednačavanja pritiska. Onda udahnu poslednji put vazduh i probi se kroz površinu vode. Tepih se sljuštio sa nje u poslednjih tridesetak centimetara njenog munjevitog uspona.
     Kraljica Floride bila je udaljena pedesetak metara. "Nik", povika ona iz sve snage, "Nik, ovde sam." Zatim besomučno zapliva ka brodiću. Jedan se talas razbi o nju i zapljusnu je preko glave. Ona opet ugleda čamac i na njemu jednu priliku iz profila. To je Nik gledao preko ograde brodića. "Nik", povika Kerol opet, čim joj se snaga vratila. Ovog puta ju je čuo o okrenuo se. Ona stade divlje da izmahuje rukama.

5.

     Nik je posmatrao na monitoru Kerol i Troja kad su započeli svoje spuštanje, i dok su još bili neposredno pod brodićem; tragali su za onim otvorom. Ali brzo se zamorio od gledanja kako njih dvoje plivaju ukrug, pa se vratio u svoju stolicu na palubi, da nastavi sa čitanjem romana. Kasnije je nekoliko puta prilazio ekranu da ih potraži, ali ništa nije video; Kerol i Troj već su otišli da ispitaju prostor pod izbočinom.
     Kad je završio Madam Bovari, Nik je opet pogledao šta ima na monitoru. Sa izvesnim iznenađenjem primetio je da se onaj otvor opet jasno vidi ispod Kraljice Floride. Zatim je pretpostavio da je njegova ideja bila tačna, da je zaista bilo u pitanju samo loše osvetljenje, jer je sad, pod vertikalnim sunčevim zracima, rupa u grebenu izgledala, bar je on imao takav utisak, znatno manja nego pre dva dana. Onda se pozabavio raznim poslovima na brodiću, i prekinuo tek kada se alarm na njegovom doručju oglasio, označavajući da Troju i Keroli preostaje još oko pet minuta vazduha.
     Prišao je ekranu i pogledao slike koje je okeanski teleskop pravio i u real-vremenu nabacivao na ekran. Pod brodićem nije bilo ni traga od Kerol i Troja. Nika poče da obuzima nemir. Nadam se da paze, razmišljao je, a onda shvati da ih već odavno nije video, i da nijednog trenutka nije video da li istražuju rupu koja im je bila primarni cilj. Uznemirenost poče da raste u njemu, dok je časovnik odmicao ka nuli.
     Postoji samo jedno objašnjenje, razmišljao je boreći se protiv negativnih ideja koje su mu se uvlačile u svest. Već dugo ih nema, dakle, mora biti da su kod one izbočine našli nešto zanimljivo. Ili tamo, ili negde drugde. Na trenutak je zamislio da su Nik i Kerol našli gomilu blaga: gomilu predmeta sličnih čudnom trozupcu izvađenom u četvrtak.
     Sekundara na njegovom časovniku kao da je letela. Sad im je ostalo još samo minut do nestanka vazduha. Nik nervozno još jednom pogleda ekran. Ništa. Onda oseti kako mu srce brza. Moraju biti u crvenom, pomisli on. Čak i ako su pažljivo štedeli vazduh, moraju biti u crvenom. Na sekund ga obuze briga da im je možda otkazao merač, ali brzo se priseti da je tog jutra, kad je stigao na brodić, lično proverio oba njihova merača. Sem toga, strašno je mala verovatnoća da bi oba merača otkazala... znači, mora biti u pitanju neka nevolja.
     Prođe još jedan minut, i Nik uvide da nije ni imao nikakav plan kako da postupi u slučaju da se njih dvoje ne pojave. Njegov um istog časa stade da razmatra sve raspoložive mogućnosti. Mogao je da postupi samo na dva načina. Da navuče ronilačku opremu i krene da ih traži duž rova, između napukline i izbočine. Ili bi mogao pretpostaviti da su njih dvoje, zaneti uzbuđenjem, jednostavno zaboravili da redovno proveravaju svoje merače vazduha, te da su zato, u onom času kad im je vazduha ponestalo, bili promorani da izrone na mestu gde su se zatekli, ma gde to bilo.
     Ako pođem dole, za njima, pomisli on, verovatno neću stići na vreme. Proveo je, tako, jedan trenutak zamerajući samome sebi što se nije propisno spremio za ovakav slučaj. Sada bi morao da potroši nekoliko dragocenih minuta da bi navukao i proverio sopstvenu ronilačku opremu. Time je stvar odlučena. Moram da pretpostavim da su tu negde, na površini. Još jednom je, samo na tren, pogledao ekran, a onda prišao ivici palube, da osmotri okean, koji je sad bio pomalo uzburkan. Od njih dvoje nije bilo ni traga.
     On upali motor i izvuče sidro. U mislima brzo proceni gde se, približno, nalazi ona izbočina, i poče da krmani u tom pravcu; pustio je motor da radi pod vrlo malim gasom. Na nesreću, nije mogao da gleda monitor dok je držao kormilo, a nije mogao ni da gleda iza sebe, jer mu je platno zaklanjalo vidik. Zato se neprekidno kretao tamo-amo, od kormila do ekrana, pa do bokova brodića i nazad. U njemu su rasli strah, osujećenost i bes. Već je bilo isteklo pet minuta od trenutka kad su njih dvoje morali ostati bez vazduha.
     Do đavola, razmišljao je Nik, još ne dopuštajući svom mozgu da razmišlja o najgorem, kako su mogli biti tako nepažljivi? Znao sam da nije trebalo da dopustim da njih dvoje odu zajedno. Još se izvesno vreme istresao na samog sebe, a onda je prešao na Kerol. Pustio sam da mi ta žena nameće svoju volju. Prokleto je sigurno da ću je doterati u red kad ih nađem. Potom okrete brodić oštro nalevo.
     Učini mu se, odjednom, da čuje neki glas, i smesta pritrča bočnoj strani brodića. Nije imao nikakvo osećanje o pravcu iz koga je taj glas mogao doći. Dve-tri sekunde kasnije opet ga začu. On se brzo okrete i ugleda neku priliku kako mu maše. On joj uzvrati mahanjem, pa ode do kormila da okrene brodić. Iz ladice za opremu izvuče jedan jak konopac, i zaveza ga oko jedne od šipki pokraj lestvica. Kad se brodić primakao Kerol, Nik joj dobaci konopac i prebaci motor u prazan hod.
     Bez teškoća je uhvatila konopac. Dok ju je izvlačio, Nik je pogledom tražio po okolnoj vodi Troja. Nije ga video. Kerol se dočepa lestvica. "Ne bi verovao..." poče ona, stavljajući stopalo po prvi put na jednu od prečki lestvica, i trudeći se da dođe do daha.
     "Gde je Troj?" prekide je Nik, pokazujući kretnjom ruke ka okeanu.
     Kerol načini sledeći korak uz lestvice. Bilo je jasno da je iscrpljena. Nik je uze za ruku, i ona uđe u brodić. Stala je na noge, ali one su je slabo držale.
     "Gde je Troj?" upita Nik opet, sa žestinom. Posmatrao ju je. "I šta se desilo sa svom tvojom opremom?"
     Kerol duboko udahnu. "Ne znam... gde je Troj", mucala je. "Usisalo nas je u dubinu..."
     "Ne znaš?" povika Nik, bacajući besne poglede po površini okeana. "Pođeš na ronjenje, vratiš se bez opreme, i ne znaš gde ti je partner. Kakva..."
     Jedan talas, mali, udari po brodiću. Kerol diže ruku da se pobuni protiv Nikove grdnje, ali ljuljanje brodića joj izmače oslonac, i ona pade na kolena, a njenim licem pređe grimasa bola. Nik se nadnese nad nju, još se dernjajući. "Nego, gospođice Perfektna, biće bolje da istupiš sa nekim jebenim odgovorima, i to brzo. Ako brzo ne nađemo Troja, biće mrtav. A ako je mrtav, to će biti tvoja jebena krkivica."
     Kerol je instinktivno uzmicala pred gnevom tog krupnog čoveka. Kolena su je bolela, bila je premorena, a ovaj joj se dernjao u lice. Iznenada se otkačila. "Ma zaveži", povika ona. "Zaveži, čmaru jedan. I goni se od mene." Ona se razmaha pesnicama, tukući Nika po nogama i stomaku. "Ništa ti ne znaš", uzviknu, uhvativši jedan brzi dah. "Nemaš usranog pojma."
     Ona stisnu glavu obema rukama i poče da plače. U tom času, jedna davno zakopana uspomena probi se do njenog uma. Njen petogodišnji brat histerično jeca i juriša na nju, maklja je pesnicama, a ona je samo podigla ruke da se zaštiti. "To je tvoja krivica, Kerol", vrišti on, "otišao je zbog tebe." Vruće suze u njenim očima: i toga se priseti. "Nije istina, Riči, nije istina. Nije bila moja krivica."
     Na brodiću, Kerol kroz suze diže pogled ka Niku. On je pokunjeno uzmakao. Kerol obrisa oči od suza i duboko uzdahnu. "Nije bila moja krivica", reče ona odmereno i naglašeno. Nik pruži ruku da joj pomogne da ustane, a ona je odbi udarcem. Prounđao je 'Izvini' dok se Kerol sama dizala na noge. "E sad, ako ćeš samo začepiti i slušati", reče ona, "ispričaću ti šta se dogodilo. Onaj greben ispod broda uopšte nije bio greben... oh, bože moj... eno, dolazi."
     Nik odjednom ugleda kako se na Kerolinom licu javlja izraz zapanjenosti. Pokazivala mu je prstom ka nečemu iza njega, kod suprotne bočne ivice brodića. On se okrete da pogleda, i u prvi mah ne vide ništa. Onda primeti da se neki čudan ravan predmet, nalik na komad tepiha, malo po malo pomiče po brodiću, napredujući u pravcu ekrana monitora. On izvi lice u grimasu i okrete se opet prema Kerol, zbunjenog izraza.
     Dok je Kerol govorila, tepih se na neki način uspuzao uz bok lađice i onda na palubu. Dok je ona počela da objašnjava, tepih je već stao pred ekran i počeo da gleda slike koje je teleskop ispod brodića, uperen ka okeanskom dnu, dostavljao. Nije bilo vremena za dugotrajna objašnjenja. "Šta, koji moj?" reče Nik i pođe da zgrabi čudnovatog posetioca. Ali kada se njegova ruka našla na dva-tri centimetra od tepiha, on oseti snažno električno pražnjenje na vrhovima prstiju. "Au!" uzviknu Nik, i odskoči unatrag. Protresavši glavom, on se zagleda, zaprepašćen. Ćilim je i dalje stajao ispred ekrana.
     Nik pogleda Kerol kao da očekuje nekakvu pomoć. Ali nju je čitava ova scena zabavljala. "To tu je samo jedna od neobičnih stvari u ovom ronjenju", reče ona, ne pokušavajući da mu na bilo koji način pomogne. "Ali mislim da ti neće naneti zlo. Meni je, po svoj prilici, spaslo život."
     Nik dograbi jednu malu ribarsku mrežu okačenu sa jedne strane konstrukcije koja je pridržavala platno i polako priđe tepihu. Dok se Nik približavao, činilo se da se tepih okreće da ga pogleda. Nik hitnu mrežu napred. Tepih joj spretno izmače, a Nik izgubi ravnotežu i raširenih ruku pade preko monitora. Kerol se glasno nasmeja, setivši se njihovog prvog susreta. Tepih odskoči do kompjuterskog dela teleskopskog sistema i obmota se čvrsto oko celog kompleta elektronske opreme.
     Ležeći na palubi, Nik je gledao kako ćilim ispituje taj informacioni sistem, i sa nevericom odmahivao glavom. "I šta je, do đavola, ta stvar uopšte?" povika on obraćajući se Kerol.
     Prišla mu je i graciozno mu pružila ruku da mu pomogne da ustane. To je bio njen način da se izvini za svoj raniji ispad. "Nikakvu zemaljsku ideju o tome nemam", odgovori ona. "U početku sam mislila da bi to mogao biti neki usavršeni robot Ratne mornarice. Ali suviše je usavršen, više je nego prepametan." Ona pokaza slobodnom, levom rukom ka nebu. "Oni znaju", dodade sa osmehom.
     Ta rečenica je podseti na Troja i nju obuze tuga. Prišla je ogradi brodice i zagledala se u okean. Nik je sad stajao blizu monitora, tako da je mogao rukom dohvatiti i tepih i sistem za procesovanje podataka. Dobijao se utisak da je tepih na neki način uglavio deo sebe u unutrašnje elektronske delove. Nekoliko sekundi je Nik to zadivljeno posmatrao; razni dijagonistički digitalni podaci iskazani pri vrhu tog informacionog sistema prosto su ludeli. "Ej, Kerol", viknu on. "Dođi da vidiš ovo. Ova prokleta stvar je od plastike ili nečeg takvog."
     Nije se odmah okrenula. "Nik", upita ona tiho, kad se najzad okrenula ka njemu, "šta ćemo u vezi sa Trojem?"
     "Čim ovog prokletog uljeza izbacimo odavde", odgovori Nik ispod platnenog krova, gde je sada preturao po svojim kuhinjskim alatkama, "sistematski ćemo pretražiti ovu oblast. Mogao bih čak i da zaronim i da vidim da l' ga mogu naći."
     Nik dohvati jednu veliku kuvarsku viljušku sa plastičnom drškom, i pokuša da njome sljušti tepih sa informacionog sistema. "Ja to ne bih radila da sam na tvom mestu", upozori ga Kerol. "Taj će otići kad on bude spreman da ode."
     Ali bilo je prekasno. Nik je zario viljušku u tepih, probio ga, i zastrugao njome po gornjoj polici sa elektronskim delovima. Začu se slabi pucanj i niz viljušku prsnu maleni plavi luk koji silovito odbaci Nika unazad. Zazvoniše alarmi, digitalni displej-ekrančići ostadoše prazni, monitor okeanskog teleskopa poče da se dimi. Tepih se baci na palubu i poče da se sitno talasa, na isti onaj način kao kad je stajao uz Kerol pred prozorom prema okeanu. Sledećeg trenutka zaječaše i dva alarma iz navigacionog sistema: to je značilo da su izgubljeni podaci o sadašnjoj lokaciji broda, ali i da je nonvolatilna memorija, u kojoj su bili pohranjeni svi parametri potrebni za satelitsku komunikaciju, izbrisana.
     Usred te buke i dima Nik je stajao zbunjenog lica. Levom rukom je trljao desnu, od šačnog zgloba pa sve do ramena. "Obamrla je", reče on zapanjeno. "U ovoj ruci ništa ne osećam."
     Tepih nastavi sa svojim talasanjima na podu brodića, a Kerol dohvati kofu, nagnu se preko ograde, zahvati nešto vode i pljusnu je na monitor. Nik je stajao kao ukopan i štipkao se po desnoj ruci; izgledao je bespomoćan. Kerol pljusnu ostatak vode na njega. "Sranje", zakašlja se on, uzmičući nehotično, "što si to učinila?"
     "Zato što moramo da nađemo Troja", reče ona, prilazeći brodskim kontrolnim uređajima. "A ne možemo čekati ceo dan. Ne obraćaj pažnju na taj prokleti tepih... i tu svoju ruku. U pitanju je život jednog čoveka."
     Ona brže pokrenu brodić. Tad tepih još jednom ustade, obrte se, i pođe ka ogradi. Nik pokuša da ga zaustavi, ali je tepih u trenu bio van brodića, i već u vodi. Dok je Kerol krmanila tako da se brodić kretao u sve širim krugovima, Nik je stajao na boku Kraljice Floride i tragao za Trojem.

     Sat kasnije njih dvoje se saglasiše da više nema smisla nastavljati traganje. Nekoliko puta su preplovili čitavo to područje okeana (za šta je bilo potrebno i nešto pažnje i truda, jer više nisu imali upotrebljiv navigacioni sistem) ali nisu našli nikakav trag od Troja. Kada se uverio da je sa njegovom rukom ponovo sve u redu, Nik je čak obukao svoju ronilačku opremu, smatrajući da im još jedino to preostaje, i plivao celim onim putem od udubine do izbočine i nazad. Međutim, nije bilo nikakvog znaka. Nik je čak bio, u nekoj maloj meri, u iskušenju da počne da istražuje i samu rupu, ali mu se činilo da ipak postoji neka daleka mogućnost da je Kerolina neverovatna priča istinita, a nije baš čeznuo da bude usisan u neku bizarnu podvodnu laboratoriju. Znao je, takođe, da bi Kerol, u slučaju da on nestane, bila praktično bez ikakvih izgleda da brod bez aktivnog navigacionog sistema dovede natrag do Ki Vesta.
     Dok su pretraživali tu oblast, Kerol je ispripovedala celu priču o njenom i Trojevom ronjenju. Nik je čvrsto verovao da je ona pustila mašti na volju kada su u pitanju izvesne pojedinosti, ali ipak nije mogao uočiti nikakve bitne logičke greške u celini njene priče. Najzad, i sam se suočio, na palubi Kraljice Floride, sa onim tepihom. Zato je, u sebi, prihvatio da su Kerol i Troj zaista imali užasavajuće doživljaje u nekakvoj podvodnoj građevini, i da je tehnologija sa kojom su se tamo sreli bila svakako usavršenija nego išta što su ikad ranije videli.
     Nik ipak nije bio voljan da prihvati Kerolino spokojno objašnjenje da su se njih troje to suočili sa vanzemaljcima. Niku se činilo da prvi kontakt ne bi mogao da se odigra pod tako banalnim okolnostima. Iako je spremno priznavao da je onaj tepih imao čudesne sposobnosti i da je bio daleko izvan oblasti njegovog, Nikovog, saznanja, nije hteo kategorično da izjavi kako ljudska bića nisu mogla tako nešto napraviti, zato što je smatrao da ne raspolaže dovoljnom tehnološkom upućenošću da donosi takve ocene.
     Zapravo, pomišljao je Nik dok je dvogledom pažljivo pretraživao obzorje da bi našao orijentire za polazak prema Ki Vestu, kakva bi savršena varka to bila. Pretpostavimo: ako bi Rusi, ili čak ovi iz naše sopstvene Ratne mornarice, poželeli da odvedu na pogrešni trag... On se zaustavi usred misli, uviđajući da, ako je ovo tačno i ako su imali posla sa ljudskim tvorevinama, još mogu biti u i te kakvoj opasnosti. Ali zašto je Keroli bilo dopušteno da ode? I zašto mi nisu konfiskovali brod? Pogledom je u daljini pronašao jedno ostrvce, prepoznao ga, i promenio smer plovidbe. Onda odmahnu vlagom: sve je ovo bilo veoma zbunjujuće.
     "Ne slažeš se sa mnom da smo upravo sreli vanzemaljce?" Kerol mu je prišla s leđa. U pitanju je bilo i malo zadirkivanja.
     "Ne znam", odgovori on polako. "To izgleda kao popriličan skok. Pa, najzad, ako je u vodama Meksičkog zaliva zaista došlo do najezde vanzemaljaca, trebalo je da to bude i ranije primećeno. Podmornice i druga plovila sa aktivnim sonarima sigurno prolaze ovim regionom, bar jednom ili dvaput godišnje." On joj se osmehnu. "Čitala si previše naučne fantastike."
     "Naprotiv", odvrati ona, fiksirajući ga upornim pogledom, "moje iskustvo sa najmodernijom tehnologijom je gotovo sasvim sigurno veće nego tvoje. Radila sam seriju reportaža o Okeanografskom institutu u Majamiju i videla sam na kakvim se genijalnim novim konceptima tamo radi. I ništa, apsolutno ništa, nije ni blizu onom tepihu, ili džinovskoj amebi. Veoma je mala verovatnoća da za sve ovo postoji neko nefantastično objašnjenje." Ona za trenutak zastade. "Sem toga, možda ta laboratorija nije dugo na tom mestu. Možda je tek nedavno završena, ili čak doneta ovamo."
     Dok je Kerol izricala ove svoje poslednje napomene, Nik oseti kako u njemu ponovo počinje da raste bes. Eto nje opet, pomislio je. Toliko samouverena. Toliko ohola i surevnjiva. Maltene kao muškarac. Međutim, odmah priznade sebi da je i on pokatkad u diskusijama zauzimao pozu velikog autoriteta. U jednome je Kerol svakako bila u pravu: bila je obaveštenija o visokoj tehnologiji nego on. Nik odluči da se ne upušta u dalju raspravu s njom. Bar ovog puta.
     U njihovom razgovoru nastade potom kratko zatišje. I Kerol je počinjala bolje da opaža dinamiku njihovih interakcija. Primetila je, u real-vremenu, kako se Nikovo lice zateglo čim je nagovestila da o tehnologiji zna više nego on. Au, sevnu tada u njenom umu. Pa hajde, Kerol. Budi malo taktičnija i obzirnija. Ona odluči da promeni temu.
     "Kol'ko će nam vremena biti potrebno do marine?" upita ona. U četvrtak popodne, u onom uzbuđenju, tokom povratnog putovanja nije bila obratila mnogo pažnje na vreme.
     "Nešto ispod dva sata", odgovori Nik, nasmejavši se. "Sem ako ne zalutam. Nisam vodio brod kroz ove vode bez instrumenata već više od pet godina."
     "I šta ćeš reći kad stignemo?"
     Nik je pogleda. "Kome... o čemu?"
     "Znaš ti. O našem ronjenju. O Troju."
     Gledali su se. Najzad Nik prekide ćutanje. "Glasao bih da ne govorimo ništa dok... dok ne budemo sigurno znali", reče on tiho. "Pa, ako se Troj pojavi, nema problema."
     "A ako se nikad ne pojavi..." Kerol malo pričeka. "Onda ćemo nas dvoje, gospodine Vilijems, biti u vrlo dubokim govnima." Oboje su polako počinjali da uviđaju ozbiljnost situacije.
     "Zar misliš da bilo ko će ikad poverovati u tako neverovatnu priču?" upita Nik trenutak kasnije. "Čak ni sa tvojim slikama, nema stvarno čvrstih dokaza koji bi našu priču potkrepili. Sad su takva vremena da ljudi mogu pomoću kompjutera da stvore sliku kakvu god žele. Pamtiš li onaj slučaj ubistva u Majamiju prošle godine, kad je fotografija koju je podnela odbrana kao alibi prihvaćena kao zvanični dokaz? A posle onaj obrađivač podataka pokazao da je lažna?" On zastade. Kerol ga je pomno slušala. "Sem toga, graditelji tog mesta, ko su da su, možda ga upravo sad demontiraju", nastavi on. "Da nije tako, zašto bi nas pustili da se izvučemo? Ne. Kažem ti, treba sačekati. Bar nekih dvadeset četiri sata. I treba pažljivo razmisliti šta ćemo."
     Kerol potvrdno klimnu. "Mislim da bih se složila s tobom, iako ne baš iz tih istih razloga." Čula je u svom umu i glas novinara koji želi da sačuva informacije da bi kasnije nastala senzacija u javnosti kad ona objavi 'bombu' od priče. Nadala se da je ova njena ambicija neće omesti da donese odluku najpovoljniju po Troja. "Ali Nik", reče ona zamišljeno, "ne misliš li da dovodimo Troja u opasnost time ako nišsta ne javimo vlastima?"
     "Ne", odgovori Nik odmah. "Rekao bih ovo; ako su hteli da ga ubiju, onda su to valjda već uradili, ili će uraditi uskoro."
     Njoj se učini da njih dvoje odveć olako razgovaraju o ovoj temi. Ponovo prišavši ogradi brodića, ona se zagleda u more. Razmišljala je o Troju i o divljoj avanturi koju su doživeli pošto su bili uvučeni u onu udubinu. Sumnje nije moglo biti: Troj joj je pomogao da ostane 'čitava', njegove šale i njegova vedrina pomogli su joj da ne izgubi prisustvo razuma. A kad je Troj skrenuo na sebe pažnju onog bića, možda joj je i spasao život.
     On je, ispod te neozbiljne spoljašnjosti, bio topao i osećajan čovek, pomisli ona. Veoma svestan. Takođe se činilo da u sebi skriva strašan bol. Koji je dopirao odnekud. U jednom trenutku Kerol ubedi sebe da je sa Trojem sve u redu. Pa, najzad, njoj su pomogli da se izvuče. Onda se, odjednom, zapita zašto tamo dole više nijednom nije naišla na Troja, i u njenom se umu javi senka sumnje. Ona poče da se vrpolji. Do đavola. Ne znamo stvarno da li je s njim bilo jedno ili drugo. Opet neizvesnost. Mrzim neizvesnost. Nije poštena.
     U njoj se probudi duboka tuga, jedno duboko i uznemiravajuće osećanje iz prošlosti. Osećala se bespomoćnom, bez ikakve kontrole nad situacijom. Oči joj se neprimetno ispuniše suzama. Nik joj priđe i ćutke stade pored nje. Video je suze u njenim očima, ali ništa nije rekao. Samo je stavio ruku preko njene ruke, na trenutak, a onda je sklonio.
     "Troj mi je postajao dobar prijatelj", reče Kerol, u želji da prikrije svoja stvarna osećanja. Iznenada, njena potreba da s nekim podeli svoje istinske emocije nadjača njene uobičajene zaštitne mehanizme. Ona obori pogled ka vodi. "Ali to nije pravi razlog što sam sad uznemirena. Plačem zbog neizvesniosti. Ne mogu da podnesem da ne znam." Ona zaćuta i obrisa suze.
     Nik je ćutao. Nije baš jasno razumeo šta to ona priča, ali je osećao da će se između njih dvoje desiti nešto sasvim posebno. Talasi su blago pljuskali o bok brodića. "To me podseća na detinjstvo, na doba neposredno posle odlaska mog oca", nastavi ona tiho. "Uporno sam verovala da će se vratiti. Nas troje, Riči, mama i ja, govorili smo jedni drugima da je to samo privremena razdvojenost, da će on jednog dana ući kroz ta vrata i kazati 'Došao sam kući'. Noću sam ležala u krevetu i osluškivala da li ću na prilaznom putu čuti njegov auto.
     Sad su suze tekle, krupne, jedna za drugom, curile niz njene obraze i padale u ogromni okean. "On je ponekad dolazio da nas povede na večeru, ili u subotnju posetu, a ja sam tada pomagala mami da se dotera, birala joj odeću, češljala joj kosu." Kerol se zagrcnu. "Na vratima ga zagrlim, povedem ga kod mame, i svaki put mu kažem: 'Zar nije divna?'
     To je tako išlo šest meseci. Iz dana u dan sam bila u neizvesnosti šta ću sledeće osećati. Ta nesigurnost me je uništavala, izazivala bolesno stanje kod mene. Preklinjala sam oca da mojoj majci pruži još jednu šansu. Riči je čak dao ideju da tata, ako on i mama nikako ne mogu da se slože, kupi susednu kuću. Na taj način bismo bar svi bili u blizini." Kerol se gorko osmehnu, pa duboko udahnu.
     "Onda je moj otac poveo moju majku u San Francisko, da tamo provedu vikend. Bila sam tako uzbuđena. Tokom trideset šest sati moje srce je letelo u nebesa, imala sam obezbeđenu budućnost. Bila sam najsrećnija desetogodišnja devojčica u dolini San Fernando. Ali kad su se vratili kući, u nedelju u noć, moja majka je bila veoma pijana. Oči su joj bile natečene, maskara je curila, mama je izgledala jezivo. Promarširala je pored mene i Ričija i zavukla se u svoju sobu. Moj tata, Riči i ja ostali smo u dnevnoj sobi, zagrlili smo se, i plakali smo zajedno. U tom trenutku znala sam da je sve svršeno."
     Kerol se već smirivala, ali suze su i dalje tekle. Ona molećivo pogleda Nika. "Bilo bi mnogo lakše da sam se isplakala samo jednom i da je time stvar bila okončana. Ali ne. Postojala je neizvesnost, pa je prema tome postojala i nada. I zato se svakog dana, svakog bogomprokletog dana, moje malo srce slamalo ponovo." Kerol još jednom obrisa oči, pa diže pogled ka okeanskim daljinama i povika iz sveg glasa. "Hoću da znam odmah, ili bar uskoro, šta je s Trojem! Nemojte me ostaviti da večito čekam. Ne bih to mogla podneti!"
     Potom se okrenu Niku, i on raširi ruke. Bez reči je prislonila glavu na njegova prsa. On sklopi ruke oko nje.

6.

     Nik posegnu rukom iznad ulaznih vrata Trojeve kuće i nađe, na ispustu, ključ. Još jednom zakuca na vrata, a onda ih obazrivo otvori. "Alo!" povika on. "Ima li tu nekog?"
     Kerol uđe za njim u dnevnu sobu. "Nisam znala da ste vas dvojica tako bliski prijatelji", reče ona, razgledajući radoznalo Trojevu šaroliku kolekciju nameštaja. "Ne verujem da sam ikome ikada rekla gde držim ključ."
     Ono za čim je Nik tragao nije bilo u dnevnoj sobi. On prođe hodnikom, pored velike spavaće sobe pune opreme, pa u manju spavaću sobu, koja je Troju služila za spavanje. "U stvari", povika Nik da bi ga ona mogla čuti, budući da je zaostala u hodniku, zagledavši se u gomile elektronike kojom je svako ćoše bilo popunjeno, "tek juče sam prvi put došao ovamo. Zato, zapravo, i ne znam gde..., dobro, mislim da sam našao nešto." On podiže list hartije sa kompjuterskim odštampanim tekstom odloženim na stočiću pored Trojevog kreveta i pritisnut pritiskačem za papir. Na listu je bio datum 15. januar 1994. i dvadesetak imena, adresa i telefonskih brojeva.
     Izlazeći u hodnik, on se susrete sa Kerol. Hitro je pročitao stranicu i pokazao joj je. "Ovde nema mnogo toga. Telefonski brojevi i adrese raznih dobavljača elektronike i softvera. Niz brojeva Endži Ledervud, verovatno dok je još bila na poslednjoj turneji." On pokaza prstom na jednu stavku. "Mora biti da je ovo njegova majka, Ketrin Džeferson, u Koral Gejblzu u Floridi. Ali uz tu adresu nije naveden telefon."
     Kerol uze list od Nika da ga i sama osmotri. "Nisam čula da je ikad pomenuo ikog sem Endži, svoje majke, i svog brata Džejmija. Nikakve druge prijatelje, niti srodnike. Nekako mi se čini da u poslednje vreme ni majku nije mnogo viđao. Da li si ga ikad čuo da pominje ma koga drugog od rodbine?"
     "Nisam", odgovori Nik. Zajedno su potom otišli u igraonicu, pa je Nik, prolazeći pored redova opreme, dokono uvrtao dugmad i prekidače. Potom, za trenutak prestade s time i malo razmisli. "Znači, treba da bude Endži. Saopštićemo joj odmah, a onda ćemo čekati..."
     A onda se, oboje, odjednom slediše, budući da su jasno čuli da su se ulazna vrata otvorila pa zatvorila. Otprilike sekund kasnije Nik povika, jakim glasom ali bez samopouzdanja: "E-hej, ko si da si, mi smo ovde pozadi, u spavaćoj sobi." Odgovora nije bilo. Čuli su tihe korake u hodniku. Nik instinktivno pođe prema Kerol da je zaštiti. Sledećeg trenutka iza ugla se pojavi, i u sobu uđe, Troj.
     "Daaakle, tako", reče on sa širokim osmehom, "tako mi ovog života i daha, zatekao sam dvoje provalnika u mojoj kući."
     Kerol potrča Troju i obisnu mu se oko vrata, a onda poče vrlo brzo da govori, kao u kratkim rafalima. "Troj, baš je dobro da te čovek vidi! Gde si bio? Usrali smo se od straha zbog tebe. Mislili smo da si mrtav."
     Troj joj uzvrati zagrljaj i namignu Niku. "O-pa-pa. Kakav doček! Trebalo je i ranije da nestajem." On prihvati Nikovu pruženu ruku i rukova se s njim. Na trenutak njegovo lice se uozbilji. "S druge strane, jedno ovakvo iskustvo je sasvim sigurno dovoljno."
     Kerol uzmače i Troj vide kompjuterski printaut u njenoj ruci. "Spremali smo se da pokušamo da javimo tvojoj porodici..." poče ona. Troj pruži ruku da uzme taj list hartije, i Kerol na njegovom desnom zglavku ugleda narukvicu koju nikad ranije nije videla. Bila je oko tri i po centimetra široka i sastojala se od dvadesetak alki koje su izgledale kao da su pravljene od spljoštenih grudvi zlata. "Odakle ti ovo?" upita ona, uhvativši ga za ruku i podigavši je da bi jasnije videla narukvicu.
     Nik se više nije mogao uzdržavati. Pre nego što je Troj mogao da odgovori na njeno pitanje, Nik uskoči u razgovor. "Prema onome što Kerol tvrdi", reče on, "poslednji put si viđen kako zamičeš niz hodnik neke podvodne laboratorije, bežeći od dva metra visoke amebe koja te je u stopu gonila. Kako si, do đavola, pobegao? Pretražili smo celu tu oblast..."
     Troj diže ruke. Uživao je da bude u centru pažnje. "Prijatelji, prijatelji. Sačekajte jedan minut, je l' može? Ispričaću vam tu priču čim obavim neke fiziološke potrebe." On se okrete i ode u kupatilo. Nik i Kerol začuše dobro znani zvuk. "Uzmite pivo iz frižidera i idite u dnevnu sobu", povika Troj iza zatvorenih vrata. "Mogli bismo baš i da uživamo u ovom delu stvari."
     Dva minuta kasnije Nik i Kerol su sedeli zajedno na velikom kauču u dnevnoj sobi. Troj se sruči u fotelju naspram njih. Nik je upravo potezao jedan džinovski gutljaj piva. "Jednom, u vremena davna", poče Troj sa zločestim osmehom, "bio jedan mladi crnac po imenu Troj Džeferson, koji je, roneći sa svojim prijateljima, nestao u čudnoj zgradi ispod okeana i, potom, skoro dva sata nije viđen. Kad je izronio posle svoje podvodne avanture, spasli su ga ronioci Ratne mornarice Sjedinjenih Američkih Država, koji su se pukim slučajem zadesili baš tu, baš tada. Ubrzo potom mlađanoga Troja prebaciše vojnim helikopterom natrag na Ki Vest. Tu su ga opširno ispitivali zbog čega je plivao sam samcit po Meksičkom zalivu, šesnaest kilometara od najbližeg ostrva. Sat kasnije pušten je, iako niko nije poverovao ni u jedan deo njegove priče." Troj je gledao čas Nika, čas Kerol. "Naravno", nastavi on ozbiljnijim tonom, "nisam im rekao ništa od onoga što se stvarno dogodilo. Oni u to ne bi nikako mogli da poveruju."
     Kerol se nagnu napred. "Znači, pokupila te Mornarica. Odmah posle našeg odlaska." Ona se okrete Niku: "Mora biti da su nas iz nekog razloga pratili." I mora biti da je projektil ipak bio tamo, pomisli ona. Ali, kud je nestao? Da li ga je Ratna pronašla? I kakva je veza Ratne sa tom ludom laboratorijom? Ništa se tu ne uklapa logično...
     "Duže od sat vremena smo te tražili", primeti Nik. Osećao je kajanje što su tako brzo napustili traganje za Trojem. "Nije mi palo na pamet da bi još mogao biti dole u tom mestu, šta god da je, a nismo ni mogli večno ostati tamo. Svu našu elektroniku sredio je neki smešni tepih koji je izašao iz mora. Zato smo ostali bez ikakve nav..." On zaćuta usred rečenice i pogleda Troja. "Izvini, prijatelju."
     "Neka te to ne grize", odgovori Troj slegavšii ramenima, "i ja bih isto postupio. Sad bar znam da ste imali susret sa jednim od bizarnih likova iz moje priče. Da niste, nekim slučajem, takođe sreli i nekog od tutora, a? To su one grudvetine prozirnog želea, ameboidne, sa kutijicama u sredini i priključnim pipcima koje strše na sve strane iz gornjeg dela?"
     Nik odmahnu glavom. "Tutor?" brzo upita Kerol, mršteći se. "Zašto za tu stvar upotrebljavaš izraz 'tutor'?"
     "Tutor, čuvar, ili već šta bilo", odgovori Troj. "Oni su mi rekli da ti stvorovi štite glavni brodski teret." Troj se zagleda u prazne poglede svojih prijatelja. "A to me vraća prvom pitanju", nastavi on. "Oni su mi dali ovu narukvicu. To vam je nekakav dvosmerni komunikacioni aparat. Ne bih umeo ni da počnem da objašnjavam kako radi, ali znam da oni slušaju i gledaju, i da mi šalju poruke. Od tih poruka, međutim, samo poneku razumem."
     Kerol je opet počinjala da oseća nemoć. U njenom umu, ova situacija, i dotad složena, dobila je sada novu dimenziju. U njenom mozgu stvorila se zbrka: stotine pitanja, a ona nemoćna da odluči koje da postavi kao prvo.
     Nik je u međuvremenu ustao. "Stani malo", reče on sa izrazom podozrivosti i male sumnjičavosti. "Je l' sam te ja to dobro čuo? Jesi li to rek'o da si dobio komunikacionu brazletnu od nekih vanzemaljaca? Pa te posle pustili u okean? Onda te Mornarica pokupila i vratila u Ki Vest? Hrista mu, Džefersone, ala imaš mašte. Sačuvaj svoju kreativnost za onu kompjutersku igru. A sad govori samo istinu, molim te."
     "Pa i govorim", uzvrati Troj. "Stvarno..."
     "A kako su izgledali?" upade Kerol, čija je novinarska uvežbanost preovladala. Ona iz tašne izvuče mali magnetofon, ne veći od penkala. Troj posegnu rukom i isključi ga. "Ovo je, anđele", reče on, "za sada isključivo između nas... Sem toga, mislim da nisam ni video nikog od njih. Samo tutore i tepihe. Rekao bih da su to verovatno samo roboti, neke vrste mašina. Jesu inteligentni, ali su pod kontrolom nečeg drugog..."
     "Isuse", prekide ga Nik, "ti to ozbiljno." Već je počeo da se ljuti. "Ovo prerasta u najčudesniju lagariju koju sam ikad čuo. Tutori, tepisi, roboti. Ništa ne razumem. Ko su oni? Šta traže oni u ovom okeanu? I zašto su oni dali tebi brazletnu?" On dohvati jedan od jastučića sa kauča i baci ga preko sobe.
     Kerol se nervozno nasmeja. "Troj, nije Nik ovde jedini koji oseća osujećenost. Bila sam dole s tobom, ali i ja moram priznati da mi je teško da pratim tvoju priču. Možda bi trebalo da prestanemo sa upadicama i da te pustimo da pričaš. Ja sam Niku ispričala šta se dešavalo u onoj sobi sa sunčevim sistemom, sve do trenutka kad si istrčao a ona stvar pojurila za tobom. Da li bi hteo da počneš od toga, i da ispričaš priču logičnim redom."
     "Nisam siguran da ovde postoji logični red, anđele", uzvrati Troj uz smeh sličan njenom. "Čitava ova epizoda, potpuno, prkosi logici. Onaj tutor me je na kraju saterao u jednu slepu uličicu i na neki način anestetizovao pomoću jednog od svojih pipaka. Bilo je kao da sanjam, ali stvarne snove. Pamtim da sam kao tinejdžer posle jedne tuče imao slično osećanje. A tada sam bio zadobio mali potres mozga. Znao sam da sam živ, ali su moje reakcije bile veoma usporene. Stvarnost mi se činila kao nešto sa oslabljenim tonom i sa slikom negde u daljini.
     Bilo kako bilo, pojavio se još jedan nadzirački stvor, istovrsnog tela ali sa drugačijim pipcima pozabadanim u pihtije, i poneo me do prostorije koja je bila, rekao bih, namenjena za preglede. Ne znam tačno koliko dugo sam ostao tamo. Opružili su me po podu i pipkali svakojakim instrumentima. Činilo mi se da moj mozak radi superbrzo, ali se ne sećam nikakvih određenih misli. Nekih slika se, ipak, sećam. Ponovo sam proživeo trenutke kada je moj brat, Džejmi, uspeo da se probije kroz liniju u igri sa zamkom i da spusti loptu na cilj posle pretrčanih trideset šest metara, na državnom šampionatu Floride. Onda su mi stavili narukvicu, i imao sam jasno osećanje da mi neko nešto govori. Vrlo tiho, možda čak stranim jezikom, ali s vremena na vreme sam shvatao šta je rečeno.
     "A rekli su mi", nastavi Troj sa intenzivnim, ali zamišljenim izrazom lica, "da je to, što mi nazivamo laboratorijom, zapravo svemirski brod sa nekog drugog sveta. I da je morao da izvrši, u izvesnom smislu, prinudno spuštanje, jer će na Zemlji imati dovoljno vremena za izvesne veće popravke. Njima, a to će reći nepoznatim graditeljima broda, potrebna je naša pomoć, i to moja i pomoć vas dvoje; treba da pribavimo neke konkretne stvari koje su im potrebne za opravku. Onda će moći da nastave svoje putovanje."
     Nik je sada sedeo na podu, tačno naspram Troja. I on i Kerol su pomno hvatali svaku reč. Kad je Troj završio, sledećih tridesetak sekundi su sedeli ćuteći. "Ako je ta priča tačna", progovori Nik najzad, "onda smo mi..."
     Iznenada, začu se snažno kucanje na vratima. Sve troje poskočiše. Nekoliko sekundi kasnije kucanje se ponovi, i Troj ode do vrata i delimično ih otvori.
     "Tu si ti, govance jedno", začuše Kerol i Nik nečiji grubi i ljutiti glas. Kapetan Homer Ešford se progura kroz vrata. U početku nije primetio Nika i Kerol. "Sklopili smo pogodbu, a ti si me izneverio. Još pre dva sata si se vratio..."
     Kapetan Homer krajičkom oka vide da u sobi ima još ljudi. Onda se okrete i obrati Greti, koja još nije bila ušla u kuću. "Znaš šta?" reče on. "Ovde su i Nik Vilijems i gospođica Doson. Nije čudo što nismo mogli da je nađemo u hotelu."
     Greta uđe za Homerom u dnevnu sobu. Njene prozračne, bezizražajne oči osmotrile su trio, ne trošeći više od po jedne sekunde ni na koga. Kerol se učini da u Gretinom pogledu vidi trag prezira, mada baš nije bila sasvim sigurna. Homer se okrete prema Kerol i progovori glasom primetno uljudnijim. "Videli smo kako ste se vas dvoje vratili sa vaše ekskurzije oko dva sata", reče on sa lažnim osmehom. "Ali Troja nekako ne videsmo." On namignu Kerol i okrete se Niku. "Jesi našao danas još neku uzbudljivu tričariju, a, Vilijemse?" Nik nije ni pokušavao da sakrije činjenicu da mu se kapetan Homer nije sviđao. "Ma naravno, kapetane", reče on podsmešljivo naglašavajući reč 'kapetane', "da l' ćeš verovati da smo našli praktično planinu zlatnih i srebrnih poluga? Ličilo je na onu gomilu sa Santa Rose koju smo imali na brodu jedno popodne, pre, mora biti, otprilike, osam godina. Sećaš se? To je bilo pre nego što smo Džejk i ja dozvolili da je ti i Greta istovarite."
     U Homerovom glasu osećala se opakost. "Trebalo je da te tužim za klevetu, Vilijemse. To bi zatvorilo tvoja lajava usta jednom zauvek. Imao si svoj dan u sudnici. A sad obustavi kenjanje, da ne bi jednog dana naleteo na veće nevolje nego što možeš da savladaš."
     Dok su Nik i Homer razmenjivali uvrede i pretnje, Greta se šetkala po dnevnoj sobi; šepurila se kao da je u svojoj kući. Činilo se da nije svesna ni razgovora, ni prisustva drugih ljudi u sobi. Bila je obučena u pripijenu belu sportsku košulju i marinskoplavi šorc. Greta je imala svoj način hoda: ramena zabačena, leđa prava, prsa isturena. Kerol zainteresova Gretino ponašanje. Gledala je kako Greta zastaje i pretura po Trojevim komapkt-diskovima. Izvukla je onaj na čijem se omotaču nalazila slika Endži Ledervud, i obliznula usne. Ovom paru je mesto u romanima o perverzijama, pomisli Kerol, dok joj je do ušiju dopiralo Trojevo saopštenje kapetanu Homeru da je to popodne zauzet, ali da će kasnije ipak otići kod njega. Kakva je njihova priča? pitala se Kerol. I kako se u nju uklapa debela Elen? Kerol se priseti da ima zakazan intervju sa njih troje, za kasnije sate te večeri. Nisam baš sigurna da zaista želim da saznam.
     "Zvali smo te da ti kažemo da večeras poneseš kupaći kostim", govorio je kapetan Homer, obraćajući se Kerol. Prethodne njegove reči, takođe njoj upućene, nije čula jer joj je pažnja bila usmerena na Gretino paradiranje po sobi.
     "Pardon", odvrati ona učtivo. "Da li bi mogao ponoviti to što si upravo rekao? Bojim se da sam nekoliko sekundi bila malo dekoncentrisana."
     "Rekao sam da treba da dođeš rano, oko osam sati", uzvrati Homer. "I da poneseš kupaći kostim. Imamo izuzetno zanimljiv i neobičan bazen."
     Tokom ovog dijaloga Greta je zašla Niku iza leđa i hitro posegnula obema rukama oko njegovih prsiju. Pred očima svih u sobi ovlaš mu je uvrnula, kroz polo-košulju, bradavice i nasmejala se kada je on uzbuđeno podskočio. "Otuvek si to voleo, ya, Niki", reče ona, pustviši ga sledećeg trena. Kerol vide sev besa u Homerovim očima. Nik zausti da nešto kaže, ali Greta je već bila izašla iz zgrade, tako da nije stigao da iskaže svoj protest.
     "Svakako me pozovi kad budeš gotov ovde", dobaci Homer Troju posle neugodnog ćutanja. "Treba da raščistimo nekoliko stvari." Stariji čovek se potom okrete, nespretno, i bez dodatnih komentara pođe sa Gretom prema svom mercedesu parkiranom ispred Trojeve kuće.
     "I, gde smo ono stali?" upita Troj rasejano, dok je zatvarao vrata za Homerom i Gretom.
     "Ti", reče Nik naglašeno, "si nam pričao jednu zapanjujuću priču, i već si bio maltene stigao do udarne rečenice na kraju, kad je trebalo da nam kažeš šta mi to možemo da uradimo da bismo pomogli nekim vanzemaljcima koji su sleteli ovamo, na Zemlju, da popravljaju svoje svemirsko vozilo. Ali što se mene tiče, ja bih najpre želeo izvesna objašnjenja. Ne znam da li verujem u ma koji deo te razmahane bajke koju nam pričaš, ali priznajem da je izuzetno dobro sročena. Međutim, ono što mene u ovom trenutku zanima nije pitanje nekih kreatura sa drugog sveta, nego pitanje ova dva stvarna, pokvarena ljudska bića koja su upravo otišla. Šta su hteli? I da li su na neki način umešani u našu sadašnju pustolovinu?"
     "Samo čas, Nik", umeša se Kerol. "Pre nego što krenemo tim drugim kolosekom, želela bih da saznam koju vrstu pomoći žele ti Trojevi ET-i od nas. Telefon? Novi svemirski brod? Saznajmo to sada, a posle ćemo pričati o Homeru i tvojoj devojci Greti." Gretu je na ovaj način pomenula samo ovlaš, u šali, i Nik je to prihvatio sa vedrinom, i odglumio da je povređen. Onda je klimnuo, pokazujući da prihvata Kerolin predlog. Troj izvuče list hartije iz džepa i duboko udahnu.
     "Dakle, vi, narode, morate razumeti da nisam još apsolutno siguran da li sve njihove poruke primam kako valja. Ali ovu transmisiju, gde navode spisak stvari koje žele da dobiju od nas, ponavljaju svakih pola sata. Moje tumačenje te liste nije se izmenilo u poslednjih devedeset minuta, tako da sam prilično siguran da sam dobro ukapirao. Lista je duga, i ja naravno ne tvrdim da znam zbog čega je njima sve to potrebno. Ali siguran sam da će vam oboma biti veoma zanimljiva."
     Troj poče da čita sa svog rukom napisanog spiska. "Žele engleski rečnik i englesku gramatiku, i rečnike i gramatike drugih velikih jezika; enciklopediju biljnog i životinjskog sveta; kratku istoriju sveta; statistički pregled sadašnjeg političkog i ekonomskog stanja u svetu; komparativnu studiju o glavnim postojećim religijama u svetu; komplete svih brojeva bar tri važna dnevna lista objavljenih tokom poslednje dve godine; sažete preglede nauke i tehnologije, uključujući podatke o sistemima naoružanja, kako onima koji su u upotrebi tako i onima na čijem se razvoju tek radi; enciklopediju umetnosti, uključujući, ako je moguće, zvučne i video delove tamo gde je potrebno; dvadeset jedan kilogram i trista grama olova; i, dvadeset šest kilograma i trista grama zlata."
     Kad je Troj završio, Nik zazvižda. Na Kerolin zahtev, Troj joj dade listu, pa je Nik još jednom pročita preko njenog ramena, upijajući svaku stavku. Svi troje su ćutali. "Verovali ili ne", dodade Troj kao naknadnu misao minut kasnije, "prvih osam stavki nije preterano teško nabaviti. Kada sam se vraćao kući iz marine, svratio sam u gradsku bibilioteku i oni već pripremaju za mene komplet kompakt-diskova sa praktično svim traženim informacijama; za to ću im platiti određenu sumu. Teške su one dve poslednje stavke na listi. Tu je potrebno da pomognete vas dvoje."
     Troj zastade jedan skund da se uveri da li Nik i Kerol prate njegovo izlaganje. "Samo da budem siguran da li ja ovo razumem", reče Nik koji je sada polako hodao ukrug po sobi, držeći spisak u ruci. "Ono što želiš, odnosno ono što oni žele, da tako kažem, jeste da se mi vratimo u tu njihovu laboratoriju, ili vozilo, ili već šta je, i da im donesemo sve te informacije plus olovo i zlato?" Troj potvrdno klimnu. "Ali, dvadeset šest kila zlata? To je za oko milion dolara. Gde bismo ga nabavili? I šta bi oni, uopšte, činili s njim?"
     Troj priznade da ne zna odgovore na ta pitanja. "Ali, imam osećanje", dodade on, "utemeljeno, opet, na onome što mislim da mi govore, da će i delimično zadovoljavanje njihovih potreba značiti da će im zadatak, tačno u toj meri, postati lakši. Zato bih rekao da treba da učinimo koliko možemo i da se nadamo da će to biti dovoljno."
     Nik zaklima glavom napred-nazad. "Znaš, Kerol", reče on vraćajući joj listu, "ja nikud, ni u svom najluđem maštanju, ne bih mogao da smućkam tako zamršenu i ludu kombinaciju. Čitava ova stvar je tako neverovatna i fantastična da praktično moli da bude prihvaćena. Predstavlja čistu genijalnost."
     Troj se nasmeši. "Znači, ipak ćeš nam pomoći?" upita on.
     "To nisam rekao", odgovori Nik. "Imam još mnogo pitanja. I, dakako, ne mogu da govorim u ime gospođice Doson. Ali iz nekog razloga, čak i ako je sve samo izmišljotina, ideja o igranju uloge dobrog Samarićanina u korist nekog ET broda veoma je privlačna. "

     Tokom sledećih pola sata Kerol i Nik su detaljno ispitali Troja. Homera i Gretu je Troj žurno skinuo s dnevnog reda, jednostavnom izjavom da je u četvrtak uveče prihvatio pogodbu da im dojavljuje šta se dešava na Kraljici Floride, a da za tu uslugu dobije kratkoročnu pozajmicu. Uz ovo je nagovestio da nikada nije imao nameru da im stvarno da ikakve informacije, ali da je to bilo u redu jer su oni lopuže. Nik ovim Trojevim objašnjenjem nije bio sasvim zadovoljan. Imao je osećaj da mu nije rečena cela istina.
     Zapravo, što je više pitanja postavljao, sve je više sumnjao u istinitost čitave priče koju mu je Troj ispričao. Ali kakve druge opcije postoje? razmišljao je Nik. Onaj ćilim sam svojim očima video. Ako to nije vanzemaljac, ili bar proizvod vanzemaljaca, onda mora biti da je veoma usavršen robot naše ili ruske proizvodnje. Nik je nastavljao da ispituje Troja, ali je za to vreme u svom spretnom umu počeo da konstruiše alternativni scenario, neosporno divalj i neverovatan, ali ipak dovoljan da objasni sve događaje iz protekla tri dana na način razuman, prema Nikovom mišljenju, baš koliko je i Trojeva luckasta priča o vanzemaljskom kosmičkom brodu razumna.
     Pretpostavimo da su Troj i ono govno Homer nekako stupili u saradnju sa Rusima. I da je sve ovo samo komplikovan način da ostvare sastanak na kome će ilegalne informacije preći iz ruke u ruku. Homer bi za pare uradio bilo šta. Ali zašto bi Troj tako nešto uradio? Nik je samome sebi priznavao da je ta ideja o Trojevom učešću u zaveri da se američke tajne prodaju inostranstvu slaba tačka alternativnog scenarija, ali je nalazio i racionalno objašnjenje: uveravao je sebe da je Troju možda bilo potrebno mnogo dodatnih para da bi platio svu onu elektronsku opremu za svoju kompjutersku igru.
     Ni u kom slučaju nije mogao dovoljno da uštedi od svoje jadne plate, razmišljao je Nik dalje. Znači, pretpostavimo da su na tim Trojevim kompjuterskim diskovima tajni vojni podaci, a ne sve te ludorije koje je stavio na spisak. U tom slučaju zlato bi moglo predstavljati njegovu nagradu. Ili nagradu za nekog drugog. Nik postavi još nekoliko pitanja o zlatu. Troj priznade da nije osobito dobro razumeo ono što su mu oni kroz narukvicu govorili o razlozima zašto su im potrebni olovo i zlato. Promumlao je nešto u smislu da je ta dva elementa teško proizvesti transmutacijom, i posle više ništa o tome nije govorio.
     Kerol je, međutim, sticala sve čvršće uverenje da je Trojeva priča istinita. Nije bila uznemirena njegovom nesposobnošću da odgovori na svako pitanje; uistinu, imajući na umu prilično fantastičnu prirodu njegove priče, ona bi mu manje verovala da je imao zgodne odgovore na sva pitanja. Uprkos svojoj novinarskoj pripremljenosti da stvari sagledava kritički, bila je zainteresovana i pomalo očarana idejom da bi nekim nad-bićima sa druge planete mogla biti potrebna njena pomoć.
     Kerol se u zaključivanju oslanjala koliko na racionalne misaone procese, toliko i na intuiciju. Kao prvo, u Troja je imala poverenja. Posmatrala ga je vrlo pomno dok je odgovarao na pitanja, i nije videla ni najmanji znak laganja. Bila je sasvim sigurna da je Troj uveren da govori istinu. Ali sasvim je drugo pitanje bilo da li on zaista govori istinu ili njime manipulišu i usmeravaju ga upravo ti ET-i koje on po sopstvenoj tvrdnji zastupa. Ali iz kog razloga? razmišljala je. Nas troje ne možemo mnogo učiniti za njih. Čak i te informacije koje su zahtevali, izuzev onih o oružju, relativno su bezazlene. Privremeno je, pri tom, ostavila po strani ideju da je njen prijatelj Troj mogao postati nekakav pion u rukama bića iz kosmosa.
     Bilo joj je jasno da Nik postaje sve sumnjičaviji. Niku se činilo da je veoma čudnovato da su se trojica mornaričkih ronilaca pojavila na pravom mestu baš kad je jedan od tepiha izveo Troja na površinu. A Trojev izveštaj o načinu kako su ga, posle vraćanja helikopterom u Ki Vest, ispitivali, bio je do te mere zbrkan da se Nik ponovo naljutio.
     "Hrista mu, Džefersone", uzviknu on, "tvoje pamćenje ili je vrlo kratko ili vrlo zgodno podešeno. Kažeš nam da te je Ratna držala u pritvoru skoro čitav sat, a ipak se jedva sećaš njihovih pitanja i pojma nemaš zbog čega su te saslušavali. To meni prosto ne zvuči kao prava stvar."
     I Troj je počinjao pomalo da se ljuti. "E jebi ga, Nik, rekao sam ti da sam bio umoran. Pretrpeo sam traumatična iskustva. Njihova pitanja su mi bila nerazumljiva. I čitavo to vreme sam se osećao kao da neki glasić u mojoj glavi insistira da ga saslušam."
     Nik se okrete prema Kerol. "Mislim da ću se predomisliti. Ne želim da učestvujem u ovoj igri, ma kako pametna bila. Homer i Greta me nerviraju, ali s njima mogu izaći na kraj, ukoliko bude potrebno. S druge strane, Mornarica me plaši. Postojao je neki razlog zbog koga su nas pratili. Prokleto je mala verovatnoća da bi to bila slučajna podudarnost. Možda Troj zna nešto o tome, a možda i ne zna. Nisam siguran. Ali ne sviđa mi se kako ovo miriše."
     I onda ustade da pođe. Kerol mu, međutim, pokretom pokaza da sedne, i duboko udahnu. "Čujte, vas dvojica", reče ona tiho. "Imam nešto da priznam. A čini se da je za to priznanje došao savršen trenutak. Nisam sišla do Ki Vesta da bih tražila kitove." Ona pogleda Nika. "Ali ni radi traganja za blagom. Došla sam da proverim glasine da je jedan novi mornarički projektil odleteo u pogrešnom pravcu i pao u Meksički zaliv." Sledećih nekoliko sekundi je ćutala, da bi njena poruka bila dobro shvaćena. "Verovatno je trebalo ranije da vam kažem. Samo nikako nisam ulučila pravu priliku. Zaista mi je žao."
     "I mislila si da je projektil u onoj rupi", upita Troj nekoliko sekundi kasnije. "Zato si se juče vratila."
     "Trebalo je da ga mi izvučemo za tebe, i da ti damo priču koja bi odjeknula širom sveta", dodade Nik. Njegovo osećanje da je izdan bilo je donekle ublaženo očiglednom iskrenošću njenog izvinjenja. "Čitavo vreme si koristila."
     "Moglo bi i tako da se kaže", priznade Kerol, "ali ja to, kao reporterka, ne sagledavam u toj svetlosti." Ona primeti kakva je napetost zavladala u sobi. Činilo se da je Nik posebno na oprezu. "Sada to ionako nije važno", nastavi ona. "Važno je da sam objasnila prisustvo Mornarice na mestu ronjenja. Tokom poslednja dva dana raspitivala sam se nekoliko puta, na svim nivoima, o tajnim aktivnostima koje mornarica sada preduzima da bi našla tu raketu. Prošle noći onaj poručnik Meksikanac je dobro pogledao naše najbolje uvećanje na kome se vidi projektil u pukotini. Nema sumnje da je neko sabrao dva i dva."
     "Gledaj, anđele", progovori Troj posle još jednog kratkog ćutanja, "ja o raketi ne znam ništa. A događaja ima toliko, da se ne mogu osetiti povređenim što si me lagala. Siguran sam da si imala svoje razloge. Ono što mi je sada potrebno da znam jeste: hoćeš li ili nećeš da mi pomogneš da ove stvari odnesem do ET-a ili tuđinaca ili kako god želiš da ih zoveš."
     Pre nego što je Kerol mogla odgovoriti, Nik opet ustade i pođe ka vratima. "Veoma sam gladan", saopšti on, "a želim i da porazmislim o čitavoj ovoj situaciji. Troje, ako ne zameraš, večeraću rano, pa ćemo se sresti kasnije večeras, i tada ću ti reći svoj odgovor."
     Kerol uvide da je i ona izuzetno gladna. Dan je bio dug i zamoran, a ona još od doručka nije pojela ništa značajnije. Donekle se, pak, bila i zabrinula zbog Nikove reakcije na njeno priznanje. "Što ne bih i ja pošla zajedno s tobom, da nešto prigrizemo?" dobaci ona Niku. On neodređeno slegnu ramenima, kao da kaže - čini kako ti je volja. Kerol zagrli Troja. "Aj' da se svi sretnemo u mojoj sobi u Mariotu oko sedam i trideset. Ionako moram tamo da odem da bih se presvukla za intervju sa onom groznom trojkom. Vi biste, momci, mogli da mi date neka uputstva."
     Njen humor nije učinio atmosferu u sobi nimalo veselijom. Videlo se, sasvim dobro, da je Troj zbog nečega zabrinut. Njegovo lice bilo je vrlo ozbiljno, maltene strogo. "Profesore", obrati se on Niku tihim, ujednačenim, dobro odmerenim tonom, "znam da nemam sve odgovore na tvoja pitanja. Nemam čak odgovore ni na svoja sopstvena. Ali u jedno sam sasvim siguran. Ništa slično ovome nije se nikada ranije desilo na Zemlji. Bar ne u zabeležnoj istoriji. Tvorci tog svemirskog broda su prema nama kao mi prema mravima ili pčelama, kad bi nas oni mogle shvatiti. Zatražili su da im nas troje pomognemo da poprave svoje vozilo. Kazati da je ovo šansa kakva se ukazuje samo jednom u životu značilo bi ogromno umanjivati istinu.
     Bilo bi super kad bismo mogli da sedimo i debatujemo o ovome nekoliko nedelja, ili čak meseci. Ali ne možemo. Vreme ističe. Mornarica će ih svakako ubrzo pronaći, možda ih je već i pronašla a to bi moglo imati kobne posledice po ljudska bića na ovoj planeti. Oni su mi jasno saopštili da njihova misija mora biti ispunjena, da moraju opraviti svoju letelicu i nastaviti putovanje, čak i ako budu prinuđeni da se umešaju u funkcionisanje Zemljinog sistema da bi ostvarili svoj cilj.
     Znam da sve ovo zvuči neverovatno, možda čak i apsurdno. Ali ja odlazim, sada, kod nekih mojih prijatelja ronilaca da sakupim izvesnu količinu olovnih tegova, i da uzmem kompakt-diskove iz biblioteke. Sa ili bez vaše pomoći, želim da budem kod njihovog kosmičkog broda sutra u zoru."
     Tokom tog Trojevog govora Nik ga je vrlo pažljivo posmatrao. Za trenutak mu se, negde oko sredine, učinilo da to uopšte ne govori Troj, već da neko drugi ili nešto drugo govori kroz Troja, i ledena jeza prostruja mu kroz kičmu. E, jebi ga, pomisli on. Ni ja nisam ništa bolji od njih. Sad je ova stvar zahvatila i mene. On pokretom pokaza Kerol da pođe za njim i izađe prvi iz kuće.

7.

     "Kao što sam vam već dvaput kazao", govorio je glas u kome su se osećali umor i dosada, "ronio sam sa svojim prijateljima, Nikom Vilijemsom i Kerol Doson. Ona je imala problem sa opremom i odlučila je da se brzo vrati u brodić. Bili smo našli jedan izuzetno zanimljiv greben, sa nekim vrlo neuobičajenim karakteristikama, i nismo bili sigurni da li ćemo biti u mogućnosti da ga kasnije opet lociramo. Zato sam odlučio da ostanem i da sa čekam njen povratak. Kad sam konačno izronio pola sata kasnije, nigde nije bilo ni njih ni broda."
     Kasetofon se, uz škljocanje, isključi. Dvojica poručnika zurili su jedan u drugog. "E jebi ga, Ramirez, je l' ti kao veruješ u priču tog kopilana? U bilo koji deo te priče?" Onaj drugi odmahnu glavom. "Onda, zašto si ga, kog đavola, pustio? Taj crni usranko ti je tu sedeo sat vremena, pravio budale od nas sa nekim smešnim odgovorima na naša pitanja, a onda si ga tek tako pustio da ide."
     "Ne možemo nikoga držati bez konkretnih dokaza da je činio nedopuštene stvari", odvrati Ramirez, kao da citira iz vojnih pravila službe. "A plivanje po okeanu deset milja od najbližeg ostrva, iako je čudno, nije nedopušteno." Ramirez vide da se njegov kolega mršti. "Sem toga, nijednom se nije zeznuo. Svaki put je ispričao tačno istu priču."
     "Misliš, tačno isto baljezganje." Poručnik Ričard Tod se zavali u stolicu. Njih dvojica su sedela za malim konferencijskim stolom u jednoj staroj sobi sa belim gipsanim zidovima. Kasetofon je bio na stolu ispred njih, pored prazne pepeljare. "Čak ni on nije u svoju priču verovao. Samo je tu sedeo sa tim drskim keženjem na svojoj crnoj faci, znajući da ne možemo ni za šta da ga optužimo." Tod vrati stolicu u normalan položaj, i zalupa pesnicom po stolu da bi što više naglasio svoje reči. "Iskusan ronilac nikad ne bi ostao sam ispod vode ni pet minuta, a kamoli trideset. Premnogo stvari bi moglo poći na zlo. A što se tiče njegovih prijatelja, zašto su ga, kog đavola, ostavili?" Tod ustade i poče da mlatara rukama. "Ja ću ti reći zašto, poručniče. Zato što su znali da mu ništa ne fali, da ga je pokupila ruska podmornica. Sranje, pa rekao sam ti da je trebalo da pođemo jednim od novih brodova. Sa tom poboljšanom elektronskom opremom, verovatno smo mogli primetiti podmornicu."
     Dok je Tod držao ovo predavanje, Ramirez se dokono igrao staklenom pepeljarom. "Stvarno veruješ da su to troje u ovome upetljani sa Rusima, a? Meni se baš nešto ne čini da je to verovatno."
     "Pa, jebi ga", odgovori Tod na to, "ni u kojoj drugoj pretpostavci nema ni trunke logike. Svaki inženjer sa kojim smo razgovarali kaže da je nemoguće zamisliti kvarove koji bi bili u skladu i sa uočenim ponašanjem projektila i sa telemetrijom koju smo uhvatili u stanicama za praćenje. Znači, mora biti da su Rusi naredili projektilu da skrene."
     Dok je objašnjavao ostatak zavere, Tod poče sve više da se uzbuđuje. "Rusi su znali da će im biti potrebna i pomoć meštana da bi utvrdili tačnu lokaciju projektila u okeanu, pa su zbog toga najmili Vilijemsa i posadu da ovi traže pticu i kažu im gde je. Planirali su da je pokupe jednom od svojih podmornica. To što su ekipi dodali onu Dosonovu bio im je maestralan potez: njena raspitivanja su usporila našu potragu, prinudivši nas da se više brinemo zbog štampe."
     Poručnik Ramirez se nasmeja. "Uvek zvučić ubedljivo, Ričarde. Al' dokaza nemamo još ni ovolicno. Ne verujem ja priči Troja Džefersona ništa više nego ti, ali on bi mogao lagati iz mnogo raznih razloga, od kojih je samo jedan u nekoj vezi sa našim poslom. Sem toga, u tvom objašnjenju još ostaje jedan fundamentalan problem. Zašto bi se Rusi toliko trudili samo da bi se dočepali jednog projektila 'Panter'?"
     "Možda ni ti ni ja, pa čak ni komandant Vinters ne znamo istinu o projektilu 'Panter'", odvrati Tod brzo. "Možda je podešen da nosi neko novo, revolucionarno oružje o kome mi još ništa nismo čuli. Nije osobito redak slučaj da Mornarica neki projekat prikazuje lažno, da bi prikrila njegovu pravu svrhu." On zastade da razmisli. "Nije nama toliko važno da znamo šta Ruse motiviše. Imamo dokaza da ovde postoji zavera, i naš je posao da tu zaveru zaustavimo."
     Ramirez ne odgovori odmah. Nastavio je da gurka pepeljaru tamo-amo po stolu. "Pa, rekao bih da ja to više ne sagledavam u toj svetlosti", reče on najzad, gledajući Toda u oči. "Ne vidim opipljiv dokaz ma kakve zavere. Ukoliko komandant Vinters lično ne naredi da moje odeljenje obavi neke dodatne poslove, ja ću svoju istragu prekinuti." On pogleda na sat. "Bar ću moći da povedem subotu uveče i nedelju sa svojom porodicom." On ustade da pođe.
     "A šta ako ti donesem dokaz?" upita Tod, i ne trudeći se da prikrije koliko mu je Ramirez odvratan.
     "Dokaz će ubediti i Vintersa", odgovori Ramirez hladno. "Ja sam u ovom projektu dovoljno rizikovao. Neću više preduzimati nikakvu akciju bez naloga odgovarajućih ovlašćenih lica."

     Vinters nije bio zapravo siguran da će naći nešto odgovarajuće. Njegov je običaj bio da pažljivo izbegava trgovačke zone grada, naročito subotom uveče. Ali dok je ležao na kauču, gledajući košarkašku utakmicu na turniru NCAA i pijuckajući pivo, priseti se koliko je zadovoljan bio kad mu je Helen Ternbul, koja je igrala ulogu Megi, dala komplet neobičnih keramičkih podmetača za čaše posle premijernog vikenda Mačke na usijanom limenom krovu. "To je jedna od teatarskih tradicija koja, bojim se, postepeno nestaje", rekla je ta iskusna glumica kad joj se zahvalio, "ali davanje malih poklona posle premijere ili posle prvih nekoliko večeri izvođenja još je moj način da čestitam onim ljudima sa kojima mi je bilo prijatno da sarađujem."
     Trgovačka zona bila je prepuna subotnjih kupaca; komandant Vinters se osećao čudno upadljivim, kao da ga svi gledaju. Nekoliko minuta je lunjao unaokolo pre nego što je čak i počeo da razmišlja o tome kakvu bi vrstu poklona mogao kupiti za nju. Naravno, nešto jednostavno, pomisli on. Ništa što bi moglo biti pogrešno shvaćeno. Samo neku lepu uspomenu ili suvenir. U njegovoj mašti pojavi se slika Tifani u pozi u kojoj ju je zamišljao prethodne noći neposredno pre nego što je zaspao. U toj gomili kupaca oseti se nezgodno zbog takve slike, pa brže-bolje prizva drugu sliku, onu zdravu, prihvatljivu: devojčica Tifani stoji dok on razgovara sa njenim ocem. Njena kosa, pomisli on, sećajući se kikica. Kupiću nešto za njenu kosu.
     On uđe u prodavnicu poklona i pokuša da se snađe u haotičnoj gomili sitnica na zidovima i stolovima. "Mogu li vam pomoći?" Vinters gotovo poskoči kad mu se prodavačica obrati iza leđa. On odmahnu glavom. E, pa, zašto si sad to uradio? reče on sebi. Naravno da treba neko da ti pomogne. Inače nikad nećeš ništa naći.
     "Izvinite, mlada damo", maltene povika prema prodavačici koja se udaljavala, "mislim da bi mi savet ipak koristio. Hoću da kupim poklon." On se opet oseti kao da svi pilje u njega. "Za moju nećaku", brzo dodade.
     Prodavačica je bila crnka, oko dvadeset godina stara, vrlo običnog izgleda, ali sa nekako razdraganim licem. "Da li ste imali nešto određeno na umu?" upita ona. Imala je dugačku kosu kao Tifanina. Vinters se malo opusti.
     "Pa, na neki način", reče on. "Ona ima divnu dugu kosu. Sličnu vašoj. Šta bih mogao nabaviti za nju, a da bude stvarno specijalno? To je za njen rođendan." On opet oseti neku čudnu zabirnutost koju nije shvatao.
     "Koje boje?" upita devojka.
     Pitanje mu nije bilo shvatljivo. "Ne znam još ni šta želim", odvrati on, zubunjenog izraza lica, "pa, prema tome, svakako ne znam ni boju."
     Prodavačica se osmehnu. "Koje boje je kosa vaše nećake?" upita ona vrlo sporo, maltene kao da govori sa mentalno zaostalim čovekom.
     "Ah, da, naravno", nasmeja se Vinters. "Crvenkastosmeđa. I vrlo duga." To si već rekao, prošaputa jedan glas u njemu. Ponašaš se kao budala.
     Prodavačica mu pokretom ruke pokaza da pođe za njom, te zajedno odoše u zadnji deo radnje. Pokazala mu je prstom jednu malu, okruglu staklenu vitrinu punu češljeva svih oblika i veličina. "Ovo bi bili odlični pokloni za vašu nećaku", reče ona. Vintersu za trenutak zasmeta neka unutrašnja melodija koju je osetio u njenom glasu dok je izgovarala reč 'nećaka'. Da li ona, možda, nešto zna? Jedna od njenih prijateljica? Ili je možda bila na predstavi? On udahnu i poče da smiruje sebe, još jednom zaprepašćen zapaljivošću svojih emocija.
     Na jednoj od malih polica bila su dva divna podudarna braon češlja sa zlatnim filigranom odozgo. Jedan od ta dva bio je dovoljno veliki da uz njen vrat pridrži punđu u koju bi stala sva ta veličanstvena kosa. Onaj drugi, manji češalj je veličinom savršeno odgovarao da bude ukras na bočnom ili zadnjem delu njene frizure. "Uzeću ona dva sa zlatnim ukrasima odozgo", reče on devojci. "I molim Vas, upakujte mi ih kao poklon."
     Efikasna prodavačica pruži ruku u vitrinu i izvuče češljeve, rekavši potom Vintersu da pričeka minut-dva dok ona upakuje poklon. Nestade zatim negde u zadnjem delu radnje, ostavivši Vintersa samog. Ostaviću ih na njenom stočiću za oblačenje na kraju pauze, razmišljao je. Dočarao je sebi sliku: Tifani ulazi u garderobu, sama, i nalazi uz ogledalo, pod svojom pločicom sa imenom, poklon. On se osmehnu, zamišljajući njenu reakciju. U tom trenutku o njega se očeša jedna žena koje je sa svojom ćerkicom od osam ili devet godina prolazila kroz prodavnicu. "Pardon", reče ta žena ne osvrnuvši se, i istog časa i ona i devojčica odjuriše da pipkaju neke božićne korpice koje su visile sa zida.
     Prodavačica je završila umotavanje poklona i otišla do kompjuterizovane kase. Čim Vinters priđe tezgi, ona mu dade karticu na čijem je gornjem levom uglu bilo štampano 'Srećan rođendan'. Vinters je nekoliko sekundi zurio u karticu. "Ne", reče on konačno. "Bez kartice. Kupiću drugu u papirnici."
     "U gotovom, ili čekom?" upita ga devojka.
     Jedan tren bio je u panici. Ne znam da li imam dovoljno gotovine pri ruci, pomisli on. A kako bih, zaboga, objasnio Beti tu stavku? On otvori novčanik i prebroja pare, a onda se osmehnu devojci i reče: "U gotovom, molim", videći da ima blizu pedeset dolara. Račun je, zajedno sa porezom, iznosio samo trideset dva dolara.
     Komandant Vinters je izišao iz prodavnice praktično skakućući, ponet talasom oduševljenja. Njegova ranija nervoza potpuno je nestala. Čak je počeo da zvižduće neposredno pre nego što je guranjem otvorio vrata i napustio zatvoreni, rashlađeni prostor trgovačkog centra. Nadam se da će joj se čeljevi dopasti, reče on sebi. Onda se opet osmehnu. Znam da hoće.

8.

     Poslednje kapi iz boce 'šablija' Nik sasu u Kerolinu čašu. "Mislim da nikad ne bih mogao biti novinar", reče on. "Čini mi se da je tu za uspeh potrebna pokvarenost."
     Kerol pomače na viljušku parče kuvane somovine sa keljom i stavi zalogaj u usta. "Ne razlikuje se to mnogo od ma koje druge vrste posla. Uvek postoje i pitanja etike, kao i mesta gde se sudaraju lični i profesionalni život." Završila je žvakanje i progutala, pa tek onda nastavila. "Pomišljala sam da ću možda reći tebi i Troju u petak uveče. Ali, kao što znaš, stvari jednostavno nisu tako ispale."
     "Da si nam rekla", odvrati Nik odgurujući svoj tanjir da bi pokazao da je završio s jelom, "sve bi drukčije bilo. Bio bih svestan moguće opasnosti, pa bismo ti i ja bili tamo zajedno. Ko zna šta se onda moglo desiti."
     "Dešavali su se meni i gori sukobi." Kerol poteže jedan dug gutljaj iz svoje čaše s vinom. Želela je da ovu temu okonča. Na svoj način. "Neposredno posle mog diplomiranja na Stenfordu, radila sam za Hroniku San Franciska. Pomalo sam izlazila sa Lukasom Tiptonom. U to vreme je izbio neki narko-skandal oko Ratnika. Iskoristila sam poznanstva stečena preko njega da priču uradim iz jedinstvenog ugla. Lukas mi to nikad nije oprostio. Dakle, na probleme sam navikla. Oni idu sa ovim poslom."
     Kelner im priđe i nasu još kafe. "Ali, sada, pošto sam završila i svoje treće izvinjenje", dodade Kerol naglašavajući reči, "nadam se da se možemo vratiti važnijim temama. Moram ti reći, Nik, da je prema mom mišljenju ta tvoja ideja o ruskoj zaveri apsolutno otkačena. Najslabiji element u njoj je Troj. On, jednostavno, ne bi mogao biti špijun. Smešna je i sama pomisao na to."
     "Smešnija nego kosmički brod super-vasionaca koji je dospeo na dno Meksičkog zaliva, gde treba da bude popravljen?" odvrati Nik tvrdoglavo. "Sem toga, imam konkretan motiv. Novac. Da li si videla svu onu opremu uključenu u tu njegovu kompjutersku igru?"
     "Endži verovatno od ploča dobije za nedelju dana dovoljno para da pokrije troškove svih tih njegovih kompjutarija", odgovori Kerol. Pruživši ruku preko stola, ona potapša Nika po nadlaktici. "Nemoj sad prejako reagovati, ali znaš da postoje izvesni odnosi u kojima žena nosi finansijki teret. Vidim da ga ona voli. Ne sumnjam da bi mu ponudila pomoć."
     "Onda zašto je u četvrtak uveče pokušao da pozajmi pare od mene, a potom i od kapetana Homera?"
     "Do đavola, Nik, ne znam." Kerol se oseti malčice osujećenom. "To i onako nema veze. Ne mogu da zamislim nijedan skup uslova, sem kad bih bila uverena da ću biti ubijena, koji bi me sprečio da opet odem onamo sa Trojem. Kakva god da je istina, priča je u svakom slučaju senzacionalna. Čudi me da toliko oklevaš. Mislila sam da si pustolov."
     Kerol se, preko stola, zagleda direktno u Nika. Njemu se učini da iza njenog postojanog zurenja naslućuje treptaje flertovanja. Fascinantna si ti žena, pomisli on. A sad me malkice provociraš. Razumeo sam ovu tvoju dvosmislicu sada. Onda se priseti kako mu je prijalo kad ju je zagrlio na brodiću, popodne. Ispod te arogantne spoljašnosti nalazi se druga osoba. Divna i inteligentna. Jednog trenutka tvrda poput eksera, drugog - ranjiva devojčica. Nik je bio siguran da nastavljanje njegovog odnosa sa Kerol zavisi od toga hoće li on pomoći Troju. Ona nije bila zainteresovana za muškarce koji nisu spremni da rizikuju.
     "Bio sam pustolov", odgovori najzad Nik, i zavrte među prstima svoju praznu vinsku čašu. "Ne znam šta se desilo. Naročito kad je reč o ljudima. Ali priznajem, ako se distanciram od ove situacije i zamislim da sam samo posmatrač, da nalazim da je čitava ova stvar apsolutno fascinirajuća."
     Kerol dovrši svoje vino i vrati čašu na sto. Nik je ćutao. Ona zadobova prstima po stolu i osmehnu se. "Dobro", reče ona, fiksirajući ga pogledom i dohvativši svoju šoljicu kafe, "jesi li se odlučio?"
     On se nasmeja. "O-kej. O-kej. Uradiću to." Sad je bio red na njega da posegne ka njoj i dotakne je po ruci. "Iz mnogo razloga."
     "Dobro", primeti ona. "A sad, kad je nešto odlučeno, zašto mi ne bi pomogao da se spremim za intervju sa kapetanom Homerom i posadom? Koliko je vredelo ono što ste izvukli sa Santa Rose? I ko je bio Džejk? Moram da glumim da sam ozbiljno zainteresovana za tu priču." Kerol stavi na sto svoj kasetofon-penkalo i uključi ga.
     "Zvanično, ostvarili smo nešto iznad dva miliona dolara. Džejk Luis i ja dobili smo svaki po deset posto, Amandi Vinčester su nadoknađeni troškovi i uz to joj je dato dvadeset pet procenata profita. Homer, Elen i Greta zadržali su ostatak." Nik zastade, ali mu Kerol pokretom pokaza da nastavi. "Džejk Luis je bio jedini bliski prijatelj koga sam imao od kad sam odrastao. Bio je apsolutna duša od čoveka, čestit, vredan, inteligentan, lojalan. I savršeno naivan. Zbog Grete je pao kao tona cigala. Kompletno ga je izmanipulisala, a onda izvukla korist iz njegove ljubavi."
     Nik skrete pogled i zagleda se kroz prozor malog restorana sa morskom hranom, u galebove koji su u sve gušćem sumraku kružili nad vodom. "One noći kad smo se vratili sa tovarom blaga, Džejk i ja smo se dogovorili da će jedan od nas dvojice biti uvek budan. Još tada je nešto čudno postojalo u trouglu Homer-Elen-Greta. U to vreme oni još nisu živeli zajedno, ali ja ipak nisam imao poverenja u njih. Dok je Džejk tobož stražario, Greta se jebala s njim dok mu mozak nije ispao. "Da bismo proslavili", govorio mi je kasnije, kad mi se izvinjavao što je posle tog tucanja zaspao. A kad sam se ja probudio, količina blaga bila je smanjena za više od pola."
     Gnev, dugo potiskivan, ponovo se uskovitla u Niku. Kerol ga je pažljivo gledala, jačinu intenzitet njegove strasti. "Džejku do tih para nije bilo stalo ni kol'ko do govana. Čak je pokušao da ubedi Amandu i mene da ne idemo na sud. Takav je to tip bio. Sećam se da mi je rekao: 'Ej, Nik, prijatelju, izvukli smo iz ovoga i ja i ti po dvesta hiljada dolara. Ne možemo dokazati da je bilo više. Hajde da budemo jednostavno zahvalni i da nastavimo da živimo svoje živote.' Homer ga je prevario, Greta ga je usrala totalno, ali on ipak nije bio ljut. Posle nešto više od godinu dana, oženio se kraljicom skijanja na vodi iz Vinter Hejvena, kupio kuću u Orlandu, i zaposlio se kao aerokosmički inženjer."
     Napolju se smračivalo. Nik se sasvim zadubio u uspomene, prisećajući se svoje pravedničke indignacije od pre osam godina. "Nikad ih nisam razumela", reče Kerol tiho. Isključila je kasetofon. "Znaš", dodade ona kada je Nik upitno pogleda, "ljude kao što je tvoj prijatelj Džejk. Beskonačna otpornost. Ni zbog čega ne ostaju dugo ljuti. Šta god da im se desi, oni to samo stresu sa sebe, kao vodu, i žive dalje. Vedro." Bio je red na nju da se prepusti osećanjima. "Ponekad poželim da ja budem u većoj meri takva. Onda se ne bih plašila."
     Gledali su se u mekoj svetlosti. Nik položi šaku preko njene. I evo opet te ranjive devojčice. On u srcu oseti buđenje jedne duboke čežnje. Dopustila mi je da je vidim dvaput u istom danu. "Kerol", reče on blago, "želim da ti zahvalim za ovo popodne. Znaš, za to što si podelila svoja osećanja sa mnom. Imam osećaj da sam video jednu sasvim različitu Kerol Doson."
     "I jesi", odvrati ona smešeći se i jasno pokazujući da se njena zaštitna barijera opet podiže. "I tek će vreme pokazati da li je to bila ogromna greška." Ona polako izvuče ruku ispod njegove. "Međutim, u ovom času imamo druga posla. Da se vratimo na taj menage a trois. Kakvo to postrojenje oni tamo imaju, i šta u njemu rade?"
     "Molim?" reče Nik. Videlo se da nije razumeo.
     "Jedan moj prijatelj, dr. Dejl Majkls iz Okeanografskog instituta u Majamiju, rekao mi je da kapetan Homer i Elen imaju ovde neko postrojenje za visoku tehnologiju. Ne pamtim tačno kako je on to opisao..."
     "Mora biti da si pogrešila", prekide je Nik. "Poznajem ih već skoro deset godina, i nikad nigde ne borave sem u toj njegovoj nalickanoj kući ili na Ambroziji."
     Kerol je bila zbunjena. "Dejlove informacije su uvek tačne. Baš nedavno mi je rekao, juče zapravo, da je Homer Ešfrod testirao, na terenu, najusavršenije podvodne stražare koje Institut ima; da je to radio neprekidno tokom poslednjih pet godina; i da su njegovi izveštaji..."
     "Čekaj. Čekaj." Nik se nagnu napred, preko stola. "Nisam siguran da te pratim. Vrati se malo. Ovo bi moglo biti vrlo važno."
     Kerol opet poče. "Jedan od najnovijih proizvodnih programa MOI-ja su podvodni stražari, u suštini roboti, koji štite podvodne farme od veštih lopova, ali i od velikih riba i kitova. Dejl je pomenuo da Homer prilaže novac za istraživanje, a onda u praksi testira prototipove..."
     "Kučkin sin." Nik je već ustajao. Bio je veoma uzbuđen. "Kako sam mogao biti tako glup? Naravno, naravno."
     Sad Kerol nije znala šta da misli. "Da li bi mi objasnio šta se dešava?"
     "Svakako", odgovori Nik. "Ali moramo požuriti. Moramo da svratimo u moj apartman da pogledamo jednu staru mapu i da uzmemo drugi navigacijski sistem za brod. Usput ću ti sve objasniti."
     Nik stavi svoju ključ-kartu u čitač, i vrata garaže se otvoriše. Zatim uveze pontijaka na svoje pretplatno mesto, i zaustavi kola. "Vidiš", nastavi on da govori Keroli, "znao je da ništa nećemo naći. Pustio nas je da pretražimo i njegovu kuću i zemljište koje je kupio za svoju novu palatu, dole na Pelikan Pointu. Ništa nismo našli. U to vreme blago je još bilo sakriveno negde u okeanu."
     "Da li ste u to vreme tragali u vodama oko njegovog novog imanja?"
     "Jesmo. I Džejk i ja smo ronili tamo, i to ne u istim danima. Našli smo vrlo zanimljivu podzemnu pećinu, ali ni traga od ma kog dela blaga sa Santa Rose. Ipak mora biti da smo mu dali ideju. Kladim se da je godinu-dve posle Džejkovog odlaska premestio blago tamo. Verovatno je računao da je sad to mesto bezbedno. A nema sumnje da ga je muka spopadala od brige da će neko otkriti blago u okeanu. Vidiš, sve se uklapa. Pa i njegovo angažovanje oko podvodnih stražara."
     Kerol klimnu i kratko se nasmeja. "U svakom slučaju, ovo je razumnije nego tvoja ideja da Troj radi za Ruse." Oni otvoriše vrata i izađoše iz kola. "Šta misliš, koliko im je ostalo?" upita Kerol dok su išli ka liftu.
     "Ko to zna?" odgovori Nik. "Možda su od pet miliona ukrali tri." On malo porazmisli. "Mora biti da još imaju gomilu toga. Jer, da nemaju, Greta bi već zbrisala."
     Vrata lifta se otvoriše i Nik pritisnu dugme za treći sprat. Kerol duboko uzdahnu. "Šta je?" upita on.
     "Iscrpljena sam", odgovori ona. "Osećam se kao na vrtešci koja se sve brže vrti. Toliko toga se dogodilo u poslednja tri dana. Nisam sigurna da bih mogla izaći na kraj sa još mnogo novih događaja. Potreban mi je predah."
     "Magični dani", odgovorio je Nik dok su izlazili iz lifta. "Ovo su magični dani."
     Ona ga pogleda sa neobičnim izrazom na licu i on se nasmeja. "Objasniću ti kasnije jednu moju staru teoriju", reče on. Zatim ukuca niz brojeva u pločicu pokraj svojih vrata i ona se odbraviše. Glumeći galantnost, Nik se skloni u stranu da Kerol uđe prva. Pred njenim očima ukaza se haos.
     Stan je bio u potpunom neredu. U dnevnoj sobi, odmah iza kuhinjskog dela, svi Nikovi dragoceni romani bili su rasuti nasumično po podu, po kauču, po stolicama. Činilo se da je neko uzimao jednu po jednu knjigu sa police, držao je u vazduhu i rastresao (pokušavajući, možda, da nađe skrivene papire u njima), a onda ih ili ispuštao ili bacao preko sobe. Nik se progura pored Kerol i zapilji u prizor uništenja. "E, sranje", reče on.
     I kuhinja je bila u rusvaju. Sve ladice bile su pootvarane. Lonci, tiganji, i pribor za jelo rasuti po radnim površinama i po podu. Desno od Nika, na sredini druge spavaće sobe, bile su one kartonske kutije sa njegovim uspomenama - dovučene čak tamo; njihova sadržina bila je delimično prosuta po podu oko njih.
     "Koji je to uragan ovde udario?" upita Kerol posmatrajući sav taj džumbus. "Nisam ni očekivala da si uredan domaćin, ali ovo je već smešno."
     Nik nije bio u stanju da se nasmeje ovoj Kerolinoj primedbi. Proverio je i glavnu spavaću sobu, i našao da je i u njoj izvršena premetačina. Onda se vratio u dnevnu sobu i počeo da kupi svoje voljene romane i slaže ih uredno na kafe-stočić. A onda, odjednom, iskrivi lice videći da je uništen hrbat njegovog pohabanog primerka 'Stranca' od Albera Kamija. "Ovo nisu radili vandali", reče on kad je Kerol kleknula da pomogne. "Tražili su nešto određeno."
     "Jesi li otkrio da nešto nedostaje?" upita ona.
     "Nisam", odgovori Nik, podižući još jedan roman sa pocepanim koricama i odmahujući glavom. "Ali ti kopilani su mi zaista sjebali knjige."
     Ona naslaga na fotelju njegovu kolekciju Foknera. "Vidim sada, zbog čega je Troj bio impresioniran", primeti ona. "Jesi li zaista pročitao sve ove romane?" Nik potvrdno klimnu. Kerol podiže jednu knjigu koja je pala pod TV-stočić. "O čemu je reč u ovom?" upita ona držeći je podignutu. "Nisam ni čula za njega."
     Nik je upravo završio slaganje sledećih dvanaest knjiga na kafe-stočić. "Oh, to je jedan fantastičan roman", odgovori on oduševljeno, na trenutak zaboravivši da mu je stan pretvoren u gomilu krša. "Priča je u celosti ispričana u pismima koje glavni likovi razmenjuju. Događa se u Francuskoj osamnaestog veka, a glavni par, istaknut u društvu a obuzet dosadom, cementira svoj uvrnuti odnos razmenjujući pojedinosti o svojim ljubavnim vezama. Naravno, sa drugim partnerima. Stvar je u Evropi izazvala popriličan skandal."
     "To baš ne zvuči kao tipična Harlekinova romansa", primeti Kerol, trudeći se da zapamti naslov te knjige.
     Nik ustade i ode u manju spavaću sobu, pa poče da prekopava po sadržini kartonskih kutija. "Odavde nedostaju neke stvari", doviknu on Kerol. Ona prestade da sređuje knjige i ode kod njega. "Nestale su sve moje fotografije blaga sa Santa Rose, pa čak i novinski isečci. Čudno", dodade on.
     Kerol se nađe pored njega, na podu, pred kutijama. Mrštila se. "Da li je trozubac još na brodu?"
     "Jeste", odgovori on i prestade da prelistava hartije. "U najnižoj ladici ormana za elektroniku. Misliš da tu postoji neka veza?"
     Ona samo kratko klimnu. "Mislim da su za njim tragali. Ne znam zašto. Prosto mi izgleda da je tako."
     Nik dohvati jedan veliki žuti koverat sa poda i vrati ga u jednu od kartonskih kutija. Pri tom, iz koverta ispadoše jedna fotografija i nekoliko listova hartije za pisaću mašinu. Kerol podiže sliku, dok Nik požuri da zgrabi listove. Kerol osmotri sliku, pročita francuski natpis, a onda oseti u sebi ubod ljubomore - i to je iznenadi. "Divna je", prokomentarisa ona. Nisu joj promakli ni biseri. "Takođe, veoma bogata i otmena. Ne izgleda kao tvoj tip."
     Dodavši Niku monikinu fotografiju, ona, i pored sveg nastojanja da izgleda opušteno, pocrvene. "Davno je to bilo", zamumla Nik žurno trpajući fotografiju natrag u koverat.
     "Zaista?" upita Kerol, odmeravajući ga pažljivim pogledom. "Izgleda kao da je otprilike naših godina. Nije to moglo biti previše davno."
     I Nik je bio crven u licu. Naslagao je još izvesnu količinu rasutog materijala u kutije, a onda baci pogled na sat. "Bilo bi bolje da uskoro pođemo, ako hoćemo da se nađemo sa Trojem u tvom hotelu." On ustade, ali Kerol ostade da kleči na podu: neumoljivo ga je gledala. "Duga je to priča", reče on. "Jednog dana ću ti kazati sve o tome."
     Kerolina radoznalost bila je probuđena. Ona krenu za Nikom iz stana, u lift. On se još držao kao da mu je nezgodno. Pun pogodak, pomisli ona. Mislim da sam upravo otkrila jedan od glavnih ključeva za gospodina Vilijemsa. Ženu po imenu Monik. Nasmešila se kad joj je Nik pokretom pokazao da pre njega izađe iz lifta. Sem toga, ovaj stvarno voli svoje knjige.

     Kerolina soba u Mariotu imala je dva ulaza. Normalan pristup sobi bio je kroz hodnik koji je vodio u hol. Ali postojala su još jedna vrata, koja su se otvarala prema vrtu i bazenu. Kad je ujutro vežbala, Kerol je uvek koristila ulaz iz vrta.
     Nik i Kerol su pričali opušteno ali tiho dok su se, iz hola, približavali njenoj sobi. Neposredno pre no što stigoše do vrata, Kerol izvuče svoju elektronsku ključ-kartu. I tek što poče da uvlači karticu u prorez u bravi, oboje začuše, iz sobe, neki neobičan zvuk, kao da metal udara o metal. Ali pre nego što Kerol stiže da išta kaže, Nik je utiša prislonivši prste na usne. "Čuo si i ti?" prošapta ona tiho. On potvrdno klimnu istovremeno je, gestovima, upitavši postoji li još neki ulaz u sobu. Ona prstom pokaza prema vratima koja su se nalazila na kraju hodnika i vodila napolje, na hotelski teren.
     Većinu prostora istočno od Mariotovog bazena za plivanje pokrivale su palme i tropske žive ograde. Nik i Kerol siđoše sa staze i prišunjaše se prozorima njene sobe. Roletne su bile spuštene, ali su ipak mogli da zavire, kroz pukotinu ispod najniže letvice roletni, u sobu. U početku su videli samo mrak. Onda se jedan usamljeni zrak svetlosti iz baterijske lampe odrazi za trenutak na jednom zidu, i oni u deliću sekunde ugledaše nečiju siluetu blizu televizora; međutim, nisu mogli prepoznati uljeza. Baterijska lampa se opet uključi i za trenutak zastade na vratima prema hodniku. Na njima je bila reza. U tom kratkom treptaju svetlosnog zraka Kerol takođe vide da su sve ladice njenog ormana otvorene.
     Gazeći kroz leju cveća koja se nalazila pod prozorima, Nik se došunja do Kerol. "Ti ostani ovde i motri", prošapta on. "Ja idem da donesem nešto iz kola. Nemoj da te primete." On rukom blago stisnu njeno rame i nestade. Kerol ostade zalepljena za prozor. Još jednom se upali baterijska lampa, osvetljavajući elektronske delove raširene po daljem krevetu. Kerol se trudila da vidi ko drži baterijsku lampu, ali to nije uspevala.
     Uskoro potom, postade svesna proticanja vremena. Intuitivno je osećala da se uljez sprema za odlazak. Odjednom je shvatila da je, dok sedi tako pod prozorom, sasvim izložena pogledima. Hajde, Nik, reče ona u sebi. Požuri. Da ne bi od mene ostala samo seckana džigerica. Prilika u sobi pođe ka baštanskim vratima, pa zastade. Kerol oseti da joj se puls ubrzava. Upravo u tom času Nik se vrati zadihan. U rukama je držao pajser, dugačku gvozdenu šipku, uzetu iz prtljažnika kola. Kerol mu pokretom pokaza da stane pored vrata, da će uljez sad izaći.
     Videvši kako se silueta maša kvake, ona se istog časa pruži po zemlji. Nik je stajao iza vrata, spreman da zada jak udarac onome, ma ko to bio, ko izađe iz sobe. Vrata se najzad otvoriše i Nik izmahnu. "Troj", vrisnu Kerol iz leje sa cvećem. Troj odskoči unazad u zadnjem trenu, i zamah pajsera ga promaši, ali samo za malo. Istog trena Kerol je ponovo bila na nogama i potrča ka potresenom Troju. "Jesi li dobro?" upita ga ona.
     Njegove oči bile su iskolačene od strane. "Isuse, profesore", reče on bacajući pogled ka pajseru u Nikovim rukama, "mogao si me ubiti."
     "E jebi ga, Džefersone", odgovori Nik, čijim je sistemom adrenalin još kolao, "zašto nam nisi rekao da si to ti? I šta si tražio u Kerolinoj sobi?" On optuživački pogleda Troja.
     Troj uzmače u sobu i upali svetla. Soba je bila u užasnom stanju. Izgledala je kao Nikov stan kad je Kerol prvi put kročila u njega.
     Kerol se okrete Troju. "Zašto si, za ime sveta..."
     "Nisam ja to uradio, anđele", odgovori on. "Ja biti pošten Indijanac." On pogleda dvoje svojih prijatelja. "Sedite", reče. "Za ovo će biti dovoljan sekund."
     Dotle su Keroline oči pregledale sobu. "Sranje", reče ona ljutito, "nestale su mi sve kamere i filmovi. I gotovo čitav teleskopski sistem uključujući post-procesorsku jedinicu. Dejl će me ubiti." Ona zaviri u jednu od otvorenih fioka. "Ti čmarovi su mi uzeli i fotografije sa prvog ronjenja. Bile su u jednom velikom kovertu na desnoj strani ove gornje ladice."
     Kerol sede na krevet. Izgledala je pomalo ošamućeno. "Ukraden je i sav film koji sam isnimala u unutrašnjosti onog mesta. Toliko o mojoj senzacionalnoj priči."
     Nik pokuša da je uteši. "Ko zna? Možda će sve to biti nađeno. Sem toga, još imaš sve negative sa prvog ronjenja."
     Kerol odmahnu glavom. "Nije to isto." Ona malo razmisli. "Pa, do đavola", reče ona, "trebalo je da ponesem eksponiran film sa sobom, kad smo krenuli iz hotela ka Trojevom stanu." Pogledavši, na časak, dvojicu svojih prijatelja, ona se malo razvedri. "Pa dobro", reče ona. "Uvek postoji i sutra."
     Troj je još strpljivo čekao da im pruži svoje objašnjenje. Pokazao je Niku da sedne na krevet uz Kerol. "Ispričaću ovo kratko i slatko", reče on. "Samo činjenice. Stigao sam ovamo oko sedam sati. Došao sam rano, jer sam želeo da izvedem neke modifikacije na tvom televizoru. Brzo ću objasniti iz kog razloga.
     Ove hoteldžije nisu htele da mi daju ključ tvoje sobe, pa sam sišao ovamo i prevario čitač kartica." On se osmehnu. "To nije teško za onoga ko zna kako te stvari funkcionišu. U svakom slučaju, čim se zeleno svetlo upalilo i zaštitna reza oslobodila, čuo sam kako se s treskom zatvaraju ona vrata prema bašti. Dok sam ja otvarao vrata, neko je bio u sobi. Samo na tren sam ga nazreo dok je zavijao za ugao zgrade. Krupan čovek; niko koga bih ja odmah prepoznao. Kretao se sa teškoćom, kao da nosi nešto teško."
     "Deo okeanskog teleskopa", objasni Kerol.
     "Nastavi", reče Nik. "Šta je onda bilo? Hoću da čujem šta si to radio u Kerolinoj sobi po mraku. Kladim se da ćeš i za to imati dobru priču."
     "To je bar lako", odvrati Troj. "Bojao sam se da bi se lopov, ili lopovi, mogli vratiti. Nisam želeo da me vide."
     "Zapanjuješ me, Džefersone", oglasi se Nik ponovo. "Ti si od one vrste ljudi koji bi rekao panduru da je prekoračio dozvoljenu brzinu zato da bi stigao do pumpe pre nego što mu ponestane bezina."
     "I pandur bi mu poverovao", primeti Kerol. Svi se nasmejaše. Napetost u sobi poče da popušta.
     "U redu", reče Nik. "A sad mi reci šta si napravio sa telišem. Uzgred, kako si prodro u njega? Ja sam mislio da u svakom hotelskom televizoru postoji alarm."
     "Pa, i postoji", odgovori Troj, "ali ga je vrlo lako isključiti. To me uvek zasmejava. Neki prodaju hotelu ideju da mogu pomoću tih alarma da zaštite hotelsku imovinu. Provalnici lako mogu da utvrde koji je sistem instalisan, da kupe planove cirkjuta, i totalno izbace zaštitne aparate iz upotrebe."
     Troj se obazre po sobi, a onda se pažljivo zagleda u svoj časovnik. "Da vidimo", reče on. "Što ne biste vas dvoje došli i seli ovde, u ove fotelje. Mislim da ćete bolje videti." Nik i Kerol se zbunjeno pogledaše i sedoše gde im je Troj rekao. "E, sad", nastavi on tonom iznenađujuće ozbiljnim, "videćete nešto što smatram da predstavlja neoborivi dokaz istinitosti moje priče o vanzemaljcima. Rekli su mi, kroz ovu narukvicu, da će emitovati kratki televizijski program iz svog vozila, tačno u sedam i trideset. Ako sam tačno preveo njihova upustva, i napravio tačne modifikacije, trebalo bi da ovaj televizor sada bude u stanju da primi njihovu emisiju."
     On uključi aparat i podesi ga na kanal 44. Nije bilo ničeg sem 'snega' i šuštanja. "Ovo je super", reče Nik. "Troj, ovo će verovatno ukrasti poene gledanosti od sapunskih opera i muzičkih video-spotova. Za posmatranje ovoga dovoljna je čak i manja količina intelegencije nego za..."
     Na ekranu se iznenada pojavi slika. Osvetljenost je bila slaba, ali Kerol smesta prepoznade sebe u toj sceni. Stajala je leđima okrenuta kamerama, dok su joj se prsti kretali tamo-amo po gornjoj strani nečega što je ličilo na sto. Sliku je pratila orkestarska verzija 'Tihe noći' u kojoj su se čuli i zvuci nekog instrumenta nalik na orgulje.
     "To je ona muzička soba o kojoj sam ti pričala", objasni Kerol Niku. "Mislim da je taj tutor imao po jednu video-kameru u svakom od svojih pipaka."
     Televizijska slika se odmah prebaci na krupni plan Kerolinih očiju. Tokom pet sekundi njene divne, uplašene oči ispunjavale su gotovo čitav ekran. Trepnula je dvaput. Onda je kamera uzmakla i pokazala Kerol celu, viđenu spreda, kako stoji, uplašena, tresući se, u svom kupaćem kostimu. Kerol zadrhta sećajući se užasnih sekundi kad su tutorovi pipci zadirali do njenog tela. Sve je bilo prikazano na tom video-snimku; neki delovi čak su bili emitovani usporeno. Jedna od scena prikazala je kako se četkica promišljeno kreće preko njenih prsa, prelazeći i preko obe nadražene bradavice. Oh, bože moj, pomisli ona. Nisam znala da su bile nadignute. To je možda od straha. Kerol se uzvrpolji. Pred Nikom se osetila začuđuće postiđenom.
     U programu dođe do naglog preskoka na sasvim drugi prizor. Sad su njih troje gledali Troja kako leži na leđima, na podu, negde, sa toliko žica i gajtana pričvršćenih za njega da je mogao biti Guliver koga su Liliputanci vezali. Kamera načini 'švenk' davši panoramu cele sobe pokretanjem u stranu. U jednom uglu nalazila su se dvojica tutora. Priključci na gornjim delovima njihovih tela nisu bili uopšte slični, ali kod obojice je trup bio isti, ameboidan, kao kod onog koji se pojavio pred Trojem i Kerol. Na drugoj strani sobe dva tepiha su stajala zajedno. Po njihovim kretnjama činilo se da razgovaraju. Kretanje kamere u to prestade. Sledećih desetak sekundi Nik, Kerol i Troj su posmatrali razgovor tepiha. Zatim tepisi, kao da su završili dogovor, odskakutaše u različitim pravcima.
     Poslednji kadrovi emisije prikazivali su Trojevu glavu: videlo se, sasvim lepo, da je preko stotinu sondi i žica priključeno za njegov mozak. A onda se na ekranu televizora opet pojavi sneg i začu se šuštanje. "Uuu-huuu", oglasi se Nik sledećeg trenutka, "mogu li odmah videti snimak?" On ustade sa kreveta. "Bila si straobalna", reče on Kerol, "ali bojim se da će iz tvojih scena morati što-šta da se iseče ako želimo dozvolu za gledaoce svih doba starosti."
     Kerol diže pogled ka njemu i malo pocrvene. "Izvini, Nik, ali ne verujem da bi bio dobar komedijant. Jednog već imamo", ona pokretom glave pokaza ka Troju, "i mislim da nam je to dovoljno." Zatim baci pogled na časovnik pokraj svog kreveta. "Mislim da imamo petnaest minuta da napravimo plan. Ne više. A ja moram i da se obučem. Što ti ne bi ispričao Troju o svojoj odluci i o svom zaključku o blagu sa Santa Rose, dok se ja budem presvlačila." Ona dograbi bluzu i par pantalona i pođe prema kupatilu.
     "Ej, čekaj", pobuni se Nik. "Zar nećemo porazgovarati o tome ko je provalio u moj stan i u tvoju hotelsku sobu?"
     Kerol zastade pred vratima kupatila. "Postoje samo dve iole razumne mogućnosti", reče ona. "Ili Ratna mornarica, ili naši mentalno pomaknuti prijatelji sa Ambrozije. U oba slučaja, ubrzo ćemo znati." Ona zaćuta za tren, a na njenim usnama pojavi se vragolasti osmeh. "Želim da vas dvojica pokušate da smislite način kako da ukrademo Homerovo zlato. Noćas. Pre nego što se uputimo na novi randevu sa našim vasionicima, sutra ujutro."

9.

     Kerol i Troj poslednji put razmotriše pojedinosti. Ona napokon pogleda na sat. "Već je osam i trideset... Znam da će postati sumnjičavi ako budem baš mnogo kasnila." Stajala je pored Nikovog pontijaka na parkungu restorana Pelikanovo odmorište, koji se nalazio oko hiljadu i dvesta metara od palate Ešfordovih na Pelikan Pointu. "Gde je on?" stade se potom nervirati. "Trebalo je s ovim da svršimo još pre petnaest minuta."
     "Ma samo se ti smiri, anđele", odvrati Troj. "Najpre moramo testirati tu novu jedinicu. U slučaju krize, mogla bi biti veoma važna, a ja je još nikad nisam stvarno upotrebio." On je zagrli na ospokojavajući način. "Prvobitno su je razvili tvoji rpijatelji u MOI-ju."
     "Zašto sam morala sugerisati takvu magareću ideju?" zapita se Kerol glasno. "Gde ti je mozak, Dosonova? Da ga nisi možda ostavila u..."
     "Čujete li me?" prekide je izobličeni Nikov glas koji kao da je dopirao sa dna bunara.
     "Da", odgovori Troj u majušni voki-toki u obliku naprstka. "Ali, ne preterano jasno. Koliko si duboko?"
     "Kaži to ponovo", reče Nik. "Nisam sve čuo."
     "Da, čujemo te", povika Troj. Izgovarao je pažljivo jednu po jednu reč. "Ali, ne potpuno jasno. Moraš govoriti polako i razgovetno. Na kojoj si dubini?"
     "Oko dva i po metra", bio je odgovor.
     "Spusti se na pet i pokušaj ponovo", reče Troj. "Da vidimo da li će funkcionisati iz najdubljeg dela pećine."
     "Kako on to radi?" upita Kerol dok su čekali da se Nik spusti.
     "To je potpuno novi sistem, ugrađen u regulator", odgovori Troj. "Da bi radio, moraš govoriti dok ispuštaš vazduh. U usneni deo ugrađen je mali prijemnik - otpornik, a postoje i slušalice. Na žalost, na dubinama osetno ispod tri metra - ne funkcioniše."
     Gotovo minut kasnije Kerol i Troj začuše nešto vrlo slabo, nešto u čemu nisu mogli preoznati Nikov glas. Troj je to trenutak slušao. Ne razumemo te, Nik. Suviše je oslabljeno. Vraćaj se. Šaljem Kerol." Troj pritisnu na voki-tokiju dugme koje će neprekidno ponavljati ovu poslednju poruku.
     On stavi tu komunikacijsku spravicu Kerol u ruke. "U redu anđele", reče on, "spremna si. Trebalo bi da budemo u vodi oko devet, i ako sve dobro prođe, pola sata kasnije da budemo izvan vode. Zamajavaj ih svojih pitanjima. Najkasnije u deset i trideset treba da odeš sa tog mesta, i da se povezeš pravo u Nikov stan.
     Čekaćemo te tamo sa tvojim kombijem." On izvi obrve. "I sa zlatom, nadam se."
     Kerol duboko udahnu i osmehnu se Troju. "Bojim se", reče ona. "Radije bih se suočila sa tepihom, ili čak sa nekim od onih tutorskih stvorova, nego sa ovim triom. "Ona otvori vrata automobila. "Da li zaista misliš da treba da idem Nikovim kolima? Zar to neće u njima pobuditi neku sumnju?"
     "Kroz sve ovo smo već dvaput prošli, anđele", odgovori Troj smejući se. Blagim ćuškanjem potiskivao ju je u kola. "Oni već znaju da smo mi prijatelji. Sem toga, tvoj kombi nam treba za ronilačku opremu, rance, i za olovo i zlato." On zatvori vrata i kroz otvoren prozor spusti laki poljubac na njen obraz. "Budi bezbedna, anđele", reče on. "I ne uleći ni u kakve nepotrebne rizike."
     Kerol pokrenu kola i potera ih unazad, u središte parkinga. Mahnuvši Troju, ona se izveze na mračni drum koji je vodio kroz močvaru do kraja ostrva. Jedina svetlost dopirala je od meseca koji je bio gotovo pun, i koji se već izdigao iznad drveća. U redu, Dosonova, pomisli ona. Sad si usred toga. Samo ostani mirna i pribrana.
     Vozila je veoma sporo. Nekoliko puta je u mislima ponovila planove za ovo veče. Onda poče da razmišlja o Niku. On se uporno drži izvesnih stvari. Kao i ja. Još mrzi Homera i Gretu što su ga prevarili. Jedva je čekao da zaroni za tim zlatom. Ona se osmehnu zaokrećući na kružnu putanju pred kućom Homera Ešforda. Nadam se samo da je još ostalo nešto zlata za njega.
     Delić sekunde pošto je Kerol zazvonila, Homer joj otvori vrata i pozdravi je. "Kasniš", reče on prijatnim, ujednačenim tonom. "Mislili smo da možda nećeš doći. Greta je već u bazenu. Želiš li da se presvučeš i da joj se pridružiš?"
     "Hvala, kapetane Homere, ali odlučila sam da noćas ne plivam", odgovori Kerol učtivo. "Cenim tu ponudu, ali ovde sam uglavnom radi posla. Volela bih da počnem intervju što je pre moguće. Čak i pre večere, ako bi to svima ostalima odgovaralo."
     Homer povede Kerol u ogromnu 'porodičnu sobu' i zastade uz bar. Na zidu iznad bara bila je veličanstvena rukom rezbarena drvena figura Neptuna kako pliva, duga oko metar i dvadeset centimetara. Kerol zatraži belo vino. Homer uzaludno pokuša da je nagovori na nešto jače.
     Na jednom kraju porodične sobe bio je bilijarski sto. Na drugom kraju nalazila su se klizeća staklna vrata koja su vodila na pokriveno unutrašnje dvorište koje se sužavalo u cementnu stazu. Kerol je ćutke išla za Homerom, otpijajući na svakih dvadesetak koraka po malo belog vina. Staza je krivudala oko velikog drveća i zaobilazila osvetljenu kućicu baštenskog 'vidikovca' koji se nalazio na levoj strani, a onda se širila da obujmi ogromni bazen za plivanje.
     Postojala su, zapravo, dva bazena. Ispred Kerol se nalazio jedan klasični četvorougaoni bazen olimpijskih dimenzija, pod snažnim reflektorima. Na jednoj strani bio je tobogan, uz njega i vodopad koji je tekao niz veštačku 'planinu' i ulivao se u prostor za plivanje. Na drugom kraju, bliže drugom bazenu i okeanu, nalazio se potopljeni ribnjak konstruisan od istih dekorisanih plavih pločica kojima je i gornja strana bazena bila obrubljena. Čitav ovaj kompleks bio je vešto projektovan da stvori utisak vode u pokretu. Činilo se da voda postojano ide od vodopada, kroz veliki bazen, i nadole u ribnjak, pa odatle u potok koji je krivudao prema kući.
     Drugi bazen bio je kružnog oblika i u mraku. Nalazio se levo od Kerol, i dosta daleko, blizu granice imanja, pokraj nečega što je ličilo na kućicu za presvlačenje. Greta je bila u pravougaonom bazenu, ispred Kerol. Plivala je po dužini bazena; njeno snažno telo ritmički se kretalo kroz vodu. Kerol, koja je i sama bila odlična plivačica, provede nekoliko sekundi posmatrajući Gretu.
     "Zar nije silna?" Homer priđe i stade uz Kerol. Njegovo divljenje bilo je vidljivo. "Ne dopušta sebi da pojede nijedan veliki obrok ako pre toga ne vežba. Salo ne podnosi."
     Homer je na sebi imao havajsku košulju svetlo smeđe boje i mrke pantalone. Smeđe papuče bile su mu na nogama, a u ruci velika čaša pića, natrpana kockama leda. Činilo se da je opušten, čak dobre volje. Kerol pomisli da bi on mogao proći kao penzionisani bankar ili funkcioner neke korporacije.
     Greta je nezadrživo plivala dalje kroz vodu. Homer se nadnese nad Kerol i ona se oseti nelagodno, kao da je neko počeo da osvaja njen prostor. "Gde je Elen?" upita ona, okrećući se ka tom krupnom čoveku ali i izmičući se malčice od njega.
     "U kuhinji", odgovori Homer. "Voli da kuva, osobito kad imamo goste. Noćas pravi jedno od svojih omiljenih jela." U Homerovom oku pojaviše se, maltene, iskrice. On se sagnu ka njoj. "Naterala me je da obećam da ti neću kazati šta ćemo imati za večeru", prošapta on poverljivo, "ali reći ću ti da je moćan afrodizijak."
     Bahhh, reče Kerol u sebi osetivši na tren miris Homerovog daha i slušajući njegovo razvratno smejuljenje. Kako sam mogla zaboraviti kakav je ovo podlac? Zar on zaista misli da... Ona zaustavi vlastitu misao, podsetivši se istovremeno da ljudi sa izuzetno mnogo para veoma često gube kontakt sa realnošću. Verovatno ima žena koje reaguju povoljno. Da bi dobile ono što od njega mogu dobiti. Malo je nedostajalo pa da joj se želudac popne u grlo. Pomisao na ma kakvu seksualnu vezu sa Homerom bila je savršeno odvratna.
     Greta napokon ispliva i poslednju deonicu, a onda se pope iz bazena i stade da se briše. Njen triko za plivanje, sasvim beo, sad je bio providan i pripijen uz telo. Htela ne htela, Kerol je morala videti, čak i iz daljine, sve pojedinosti Gretinih dojki i bradavica, kao i čupu dlaka na Venerinom brežuljku kroz tz tanku tkaninu. Greta je mogla biti i gola, isto bi izgledalo. Homer je, stojeći uz Kerol, bez stida piljio u Gretu koja im je krupnim koracima prilazila preko cementirane površine.
     "Nema kostima?" upita Greta neposredno pre no što stiže do njih. Njen pogled kao da je pokušavao da izbuši rupe u Kerolinim očima. Kerol odmahnu glavom. "Baš mi je žao", reče Greta. "Homer se natao ta bismo se nas tve mogle trkati." Pogledala je kapetana sa čudnim, nerazumljivim, izrazom na licu. "Voli ta gleta žene kat se međusobno takmiče."
     "Bilo bi beznadežno neravnopravno", odgovori Kerol. Učini joj se da vidi da se Greta napela. "Ti bi lako pobedila", dodade Kerol. "Plivaš divno."
     Greta se osmehnu, prihvativši kompliment. Njen pogled je lutao po Kerolinom telu: nije se ni trudila da sakrije činjenicu da ga ocenjuje. "Imaš i ti dobro telo za plivanje", reče Greta. "Možda malo pretebelo u tupetu i putinama. Mogla bih ti preporučiti vežbe..."
     "Zašto ne pokažemo gospođici Doson drugi bazen?" prekide je Homer. "Pre nego što uđeš i presvučeš se." On pođe prema kućici koja je bila blizu okeana. Ne rekavši više ništa, Greta se okrete i pođe za njim. Kerol uze gutljaj vina. Ko zna šta se ovde dešava, pomisli ona. Ovo troje već osam godina nisu morali da rade. Samo radi zabave izvode ljude na pecanje i ronjenje. Poče da je preplavljuje čudna mešavina gađenja i potištenosti. Dakle, izmišljaju razonode, da im ne bi bilo dosadno.
     Homer uđe u kućicu za presvlačenje; nekoliko sekundi kasnije upali se niz reflektora ispod površine drugog bazena. Homer joj pokretom pokaza da požuri, i Kerol hitro uđe u kućicu. Povedoše je niz stepenice. Ispod zemlje je postojao hodnik koji je potpuno obuhvatao ono što je u mraku samo ličilo na drugi bazen, a što je, zapravo, bio veliki stakleni akvarijum. "Sad imamo šest ajkula", reče Homer ponosito, "kao i tri crvene ojkice, nekoliko sipa, i, dakako, na stotine običnijih vrsta riba i životinja."
     "Ojkica?" upita Kerol.
     "To je sleng za oktopode", odgovori Homer sa samozadovljnim osmehom. "Zapravo, od octopus korektan plural bio bi octopodes mada je opšteprihvaćeno octopi - jer se tako mnogo koristilo."
     Greta je stajala pritiskajući lice na staklo. Ispod nje propliva nekoliko bet-manta. Greta je očigledno nešto čekala. Posle dvadesetak sekundi pojavi se jedna ajkula sivkaste boje. Činilo se da je primetila Gretu i da je stala, licem oko metar i po udaljena od stakla, da bi je gledala. Videći duge, oštre zube, Kerol zaključi da je u pitanju mako-ajkula, žestoka manja rođaka velike bele ajkule-ljudožderke.
     "To je Gretin ljubimac", objasni Homer. "Zove se Timi. Ona ga je na neki način izdresirala da prepoznaje samo njeno lice iza stakla." Homer je posmatrao taj prizor još nekoliko sekundi. "S vremena na vreme ona uđe unutra da pliva s njim. Naravno, kad su ajkule završile s jelom."
     Morski pas je i dalje bio na svom mestu, prazno zureći u pravcu Grete. Ona poče ujednačeno da dobuje prstima po staklu. "E, ovo je uzbudljivo", reče Homer, prilazeći Greti i akvarijumu. "Videćeš ono što biolozi nazivaju tipičnom Pavlovljevom reakcijom. Nikad ranije nisam video baš takvo ispoljavanje te pojave kod morskog psa."
     Mako je postajao sve nemirniji. Greta je pojačavala tempo, na šta je ajkula reagovala šibajući vodu repom. Odjednom Greta nestade uz stepenice. Dok je jurila pored Kerol, njoj se učini da u Gretinim očima nazire izvesnu odsutnost. Kerol upitno pogleda Homera, očekujući neko objašnjenje. "Priđi ovde dole, bliže", reče on i mahnu joj. "Ovo ne želiš da propustiš. Zečeve gaji Greta lično. A Timi uvek izvede veličanstven šou."
     Kerol nije bila baš sigurna o čemu to on priča. Ali uživala je u lepoti akvarijuma. U njemu je bila kristalno bistra morska voda, očigledno redovno filtrovana i reciklovana. Kerol primeti nekoliko vrsta sunđera i korala, kao i morske ježeve i anemone. Neko se bio poprilično pomučio, i potrošio mnogo para, samo da bi dočarao uslove koji vladaju među grebenima u neposrednoj blizini Ki Vesta.
     Iznenada se u akvarijumu pojavi, u neposrednoj blizini mesta gde su stajali Homer i Kerol, beli zec odsečene glave, naboden na dugi vertikalni štap; krv je još u mlazevima šikljala iz njegovih arterija. A onda je sve u trenu bilo gotovo. Gotovo istog časa podivljavši zbog prisustva krvi u vodi, mako napade, i prvim ugrizom otkide polovinu zlosretnog zeca sa štapa. Drugim zamahom proguta i ostatak zeca kao i komad štapa. Kerol je jedva imala vremena da ustukne i okrene glavu. Pri tom je prolila vino po bluzi.
     Nastojeći da izgleda smireno, Kerol iz torbice izvadi papirnu maramicu da upije vino sa bluze, ne rekavši ni reči. Ajkulin napad videla je savršeno; još je osećala adrenalinsku neravnotežu nastalu zbog straha. Kao uvod u večeru, ovo je bomba, pomisli ona. Što meni to nikad nije palo na pamet. Dosonova, ovi su nenormalni.
     Homera je još držalo uzbuđenje. "Zar nije bilo spektakularno? Kakva sirova, divljačka snaga u vilicama! Pokreće ih čist instinkt. Nikad se od ovoga ne umorim."
     Kerol pođe za njim uz stepenice. "Dobra predstava, Greta", začu ona Homerove reči kad su izašli iz kućice. "Bilo je tačno ispred nas. Dva zalogaja. Tras, tras, i zekonja je nestao."
     "Znam", reče Greta. Držala je u ruci masku za ronjenje. Ostatak štapa bio je na tlu pored nje. "Vitela sam otozgo." Greta je zurila u Kerol, očigledno pokušavajući da oceni njenu reakciju. Kerol pogleda na drugu stranu. Nije nameravala da pruži Greti zadovoljstvo da shvati kako joj se čitav događaj zgadio.
     "Greta je taj proces usavršavala do u delić sekunde", nastavljao je Homer dok su išli kroz vrtove, natrag, ka kući. "Živog zeca postavi na panj čitav sat ranije. Onda, kad je Timi spreman, Greta..."
     Kerol isključi ovu groznu priču iz svog uma. Ovo ne želim da čujem, pomisli ona, i pogleda na sat. Devet i deset. Napred, momci. Budite brzi. Nisam sigurna da mogu još jedan sat da podnosim ove ljude.

     Nik i Troj su nečujno plivali duž obale na mesečini. Pre toga plan su pažljivo ponovili. Nikakve dodatne svetlosti dok se ne nađu u uvali pokraj Homerovog imanja i bar tri metra ispod vode. Troj će ići napred i tragati za alarmnim sistemima, da bi ih mogao onesposobiti alatkama koje je smestio u džepove ronilačkog odela. On će, takođe, motriti da se ne pojave zloglasni roboti-stražari. Za njim će ići Nik, sa vrećama koje će im poslužiti za nošenje zlata.
     Sa parkinga Pelikanovog odmorišta krenuli su pešice, noseći i rance i teška ronilačka odela, a kad su se našli na stotinak metara od guste ograde kojom je Homerovo imanje bilo ograđeno, ostavili su na tlu zamotuljke sa odećom i ušli u vodu. Tokom pešačenja Troj je nekoliko puta imao problema sa alatkama; odluka da smanji svoj arsenal naprava odložila je njihovo stizanje do mesta ulaženja u vodu za pet minuta. Neposredno pre nego što su ušli u vodu Nik je, krajnje netipično za njega, ciknuo od uzbuđenja i zgrabio Troja za ramena. "Nadam se da je jebeno zlato tamo", rekao je. "Jedva čekam da im vidim face kad shvate da s mo im ga ćornuli."
     Dođe i vreme da se zaroni. Držeći se za ruke u tami, Nik i Troj potonuše oko metar i po. Tu su zastali, pričekali da im se izravna pritisak u glavama, pa su ponovili postupak. Kad su se našli na oko tri metra dubine, Troj je uključio baterijsku lampu. Brzo su se orijentisali i krenuli oko ugla, dublje u morsku uvalu koja se graničila sa Homerovim imanjem.
     Troj je išao napred. Bez teškoća je našao ulaz u prirodni tunel koji je vodio do pećine; onda, prema planu, pođe unutra da traži alarmne uređaje, a Nik ostade ispred tunela, da ga čeka. Kamenite litice sklopiše se Troju iznad glave. Vodeni ulaz bio je širok oko metar i po, a visok oko metar i dvadeset centimetara. Troj odmah pronađe jednu metalnu kutiju pričvršćenu za levi zid, na mestu koje je bilo delimično zaklonjeno od pogleda. Kad ju je pregledao, ustanovio je da iz nje izlaze dva laserska zraka na međusobnoj udaljenosti od oko devedeset centimetara.
     Na drugoj strani ovog prirodnog tunela nalazile su se prijemne ploče za ove zrake, i uz njih elektronika za uključivanje alarma. Troj pažljivo dopliva donde, izvuče šrafciger, i demontira kućište. Sistem je bio vrlo jednostavan. Ako zrak prestane da pada na neku ploču, jedna sklopka se otvara. Ako se obe sklopke otvore, struja počinje da uteče u alarmni uređaj. Prema tome, predmet mora biti dovoljno veliki da prekine oba zraka istovremeno, da bi izazvao uzbunu. Troj se nasmeši i pređe rukom kroz jedan zrak da bi se uverio da je upravo to operativni princip. Onda uglavi jednu sklopku tako da je morala ostati trajno zatvorena. Zadovoljan obavljanim poslom, zapliva napred-nazad kroz tunel, prekidajući oba zraka istovremeno, proveravajući da li je onesposobio ovaj alarmni sistem.
     On zatim zapliva napolje da vidi Nika, i uputi mu znak palcima nagore. Njih dvojica prođoše potom kroz oko četrdeset pet metara prirodnog tunela i uđoše u pećinu, koja je bila ispod nivoa ostrvskog tla. Tamo gde se uzani prolaz počeo širiti Troj opet mahnu Niku da sačeka dok on, Troj, uđe u pećinu da proveri nema li u njoj zamki. Nik se spusti stopalima na dno tunela i uključi svoju malu baterijsku lampu. Nalazio se na savršenom mestu za zasedu. Tunel je ovde bio tako malen, da nije postojao praktično nikakav manevarski prostor. On se zapita na šta bi mogao ličiti podvodni stražar. Kakvo mesto za umiranje, pomisli on iznenada i namah ga obuze strah. On ugasi svetiljku i spusti pogled na svoj svetleći ronilački sat. Gledao je kako svetlucava druga kazaljka kruži po brojčaniku, pokušavajući da se smiri. Troj je otišao pre tri minuta. Zašto se toliko zadržao? upita se on. Mora biti da je nešto našao. Prođe još jedan minut. Pa još jedan. Niku nije bilo lako da suzbije nadiruću paniku. A šta da radim ako se ne vrati?
     Upravo kada se spremao da sam zapliva u pećinu, ugleda kako mu se približava Trojeva baterijska lampa. Troj mu mahnu, i Nik pođe sa njim. U roku od trideset sekundi našli su se u plitkom delu pećine, gde je voda bila duboka samo oko metar i dvadeset. Njih dvojica ustadoše, čvrsto se upirući perajima o stene da ih ne bi oborila povremena talasanja koja su bila posledica plime.
     Nik izvuče regulator iz usta i zabaci masku na potiljak. Pre nego što je mogao progovoriti, Troj mu stavi prst preko usana. "Govori vrlo tiho", prošapta Troj jedva čujno. "Ovo mesto bi moglo imati i alarme na zvuk."
     U pećini nije bilo nikakve svetlosti osim one koja je poticala od Trojeve lampe. Međutim, Troj pokaza prstom u visinu: iznad njihovih glava, u najvišim uglovima kamenitog svoda, postojale su dve zasebne skupine fluoroscentnih svetiljki. Sama pećina bila je nepravilni oval, tridesetak metara duga i, na najširem mestu, petnaestak široka. Iako je svod bio, blizu ulaza na morskoj strani, samo oko metar iznad vode, u uglu gde su oni stajali u plićaku bio je preko sedam metara visok.
     "Dakle, profesore", nastavi da šapuće Troj. Imam dobre vesti i loše vesti. Loša vest je ta da u ovoj pećini nema blaga. Dobre vesti su da postoje još dva tunela, oba veštačka, koji polaze odavde i zalaze pod imanje kapetana Homera." On zastade za trenutak i pogleda svog ortaka. "Hoćemo li pokušati?"
     Nik baci pogled na sat. Bilo je već devet i dvadeset. On potvrdno klimnu. "Kopilan je u ovo ovde dole uložio masu para. Mora biti da su ukrali više nego što sam mislio." I Nik podesi ronilačku opremu.
     "Počećemo sa levim tunelom. Kao i dosad, ja ću napred, da vidim ako ima nekih problema." Troj pređe svetlosnim zrakom po tavanici pećine. "Čudno mesto. Ali divno. Izgleda kao druga planeta, zar ne?"
     Nik opet navuče masku na lice, stavi regulator u usta i baci se unatraške u vodu. Troj pođe za njim, a kad se nađe ispod površine, pokaza Niku put ka prvom veštačkom tunelu. Taj tunel nalazio se na drugoj strani pećine, i bio je u svojoj najnižoj tački, oko četiri metra ispod vode. Bio je napravljen od normalne kružne kanalizacijske cevi. Prečnik cevi bio je oko metar i po, tako da je tunel imao približno istu veličinu kao prirodni prolaz između okeana i pećine. Troj, ustežući se, uđe u cev. Plivao ja napred i nazad, ispitujući prvo jednu pa drugu stranu. Malo je nedostajalo pa da previdi dugu, vitku alarmnu kutiju. Bila je ugrađena u tavanicu baš na spoju dvaju komada cevi, i troj je pukim slučajem pogledao gore trenutak pre nego što bi se alarm oglasio.
     Ovaj sistem radio je na drugačijem principu. U kutiji na plafonu nalazila se kamera ili neki drugi optički sistem; snimala je jedno udubljenje u podu, koje je bilo kvadratnog oblika, stranica oko trideset centimetara, vešto prikriveno, ali osvetljeno odozdo. Oko tog udubljenja pod je bio normalan, betonski. Činilo se da u alarmnom procesoru postoji neka vrsta algoritma za upoređivanje podataka, sa logikom sposobnom da procenjuje uzastopno napravljene slike i, ako u njima vidi pretnju, da aktivira alarm. Bilo je to najkomplikovanije alarmno sredstvo te vrste koje je Troj ikada video; brzo je prepoznao sličnosti između ovog sistema i okeanskog teleskopa koji su koristili na Kraljici Floride. To znači da je MOI ovo planirao i razvijao, pomisli on. Znači, bilo bi bolje da pripazim. Kladim se da je algoritam tako podešen da će se alarm oglasiti i ako čačkam po kameri.
     Nik je otplivao na jednu stranu tunela, kako mu ne bi smetao, i sada je posmatrao kako Troj pokušava da otvori alarmnu kutiju a da ne pomeri optički instrument. Ta kutija bila je široka oko pet centimetara, i da bi imala gde da stane, na tom mestu postojala je, celim obimom tunela, praznina između dva dela cevi, toliko široka. U svim ostalim delovima tunela, komadi cevi bili su spojeni i zacementirani. Jedino na tom mestu postojao je diskontinuitet.
     Neobično, pomisli Nik. On dokono uperi svoju malu batrijsku lampu u crnilo te pukotine pokraj sebe, očekujući da će videti samo zid od stena. Šta je, za ime sveta, ovo? zapita se on, videći da svetlost pada na neki metalni predmet sličan velikoj rešetki. Rešetka je počivala na jednom starom komadu železničke šine. Nik zagleda pažljivije. Razaznao je i kutiju sa zupčanicima, i neke čekrke, ali nije imao nikakvu predstavu kakvoj bi zajedničkoj svrsi sve te sprave mogle služiti.
     U međuvremenu, Troj je uspeo da skine kućište sa alarmne kutije a da ne uznemiri kameru, i sada se trudio da shvati način funkcionisanja onoga što se nalazilo unutra. A-uh, razmišljao je, ovo je previše komplikovano da bi se moglo shvatiti za pet minuta. Ako uspem samo da izolujem alarm, to bi trebalo da bude dovoljno. Pod vodom, bio je to težak posao. Ali Troj je bio pametan, a elektronika upakovana logično. Našao je alarm i onesposobio ga. Posle toga zadržao se još nekoliko sekundi pokušavajući da odredi svrhu drugih kola povezanih sa alarmnim podsistemom.
     Nik je imao nameru da pokaže Troju šta je našao u pukotini; međutim, dok je posmatrao svog prijatelja kako se muči sa komplikovanom elektronikom alarmne kutije, opet se zabrinuo zbog proticanja vremena. Bilo je već blizu četvrt do deset. On uhvati Trojev pogled i pokaza prstom ka svom ručnom časovniku. Troj, protiv volje, odustade od ispitivanja alarmne kutije i zapliva dalje niz tunel.
     Tridesetak metara dalje tunel je prolazio pored nečega što je ličilo na vrata podmornice. Njima je to bilo na levoj strani. Obojica su pokušavali da potegnu ručicu tih velikih, okruglih, vrlo teških vrata, ali ništa se nije desilo. Troj pokretima pokaza Niku da nastavi sa pokušajima da otvori vrata, a onda sam otpliva dalje niz tunel.
     Zlatne šipke i drugi predmeti preostali od blaga sa Santa Rose ležali su u tunelu, tridesetak metara posle tih okruglih vrata. Tunel se završavao naglo, stenovitim zidom. Pred tim zidom ležala je gomila zlatnih i srebrnih predmeta, natrpanih tako da su činili, celom širinom tunela, sloj debro u proseku tridesetak centimetara. Blago nije bilo ni na koji način sakriveno; bilo je jednostavno prosuto u nasumične gomile na betonskom dnu na kraju tunela. Troj je bio oduševljen. Ovde ima mnogo toga, razmišljao je. Dovoljno za vanzemaljce. Dovoljno za Nika. Možda će čak nešto preostati i za Kerol i za mene.
     On otpliva nazad na nađe Nika. Ovoga obuze apsolutno oduševljenje, čim na Trojevom licu ugleda osmeh nepogrešivog značenja. Nik pojuri mimo svog prijatelja i stiže do kraja tunela. Stigavši do blaga, najpre provede minut-dva plivajući unaokolo, podižući predmete koji su se po nečemu razlikovali, i ispuštajući ih opet natrag na gomile na podu.
     Svetog mu sranja, razmišljao je razdragano kad su on i Troj trpali zlatne šipke u plovne vreće. Jednom i ja da budem u pravu. Ovde mora biti više od pedeset kila samo u polugama. Pre ronjenja bili su se dogovorili da iznesu samo poluge, ako poluga bude dovoljno. Jedino za poluge mogli su biti sigurni da su napravljene od čistog zlata. Čak i ako odnesemo dvadeset šest Trojevim prijateljima, moglo bi ostati dvadeset i nekoliko za nas. On izvede brz proračun u glavi. To bi moglo iznositi preko tri stotine hiljada dolara po glavi. Juuu-pii.
     Talasi radosti i uzbuđenja prolazili su kroz Nika. Bilo mu je, jednostavno, teško da se obuzda. Želeo je da igra, peva, pleše od radosti. Bio je, ipak, u pravu. Ta kopilad jesu pokrala glavninu blaga, i on ga je sad krao natrag od njih. Nema sreće kao što je ona kad ispravljaš neku staru, bolnu nepravdu. A još ako to učiniš u punom sjaju... Nik je, u svom srcu, već slavio. Ovo je bio njegov dan.
     Punjenje vreća bilo je začas gotovo. Obojica su se osećali kao da imaju beskonačnu energiju. Čim su pokupili zlatne poluge, Troj pokaza pokretom ruke niz tunel. Nik spusti pogled na dragocenosti preostale na podu. Trebalo bi sve da uzmemo, pomisli on. Da ne ostavimo Homeru i Greti ništa. Apsolutno ništa. Ali morao je biti praktičan. Obe njihove vreće bile su gotovo pune, i već dovoljno teške.
     Nik otpliva prema okeanu, vukući plovnu vreću punu zlata za sobom. Troj je išao za njim. Dok su prolazili pored glomaznih vrata koja su im sad bila desno, Troj opet poče da razmišlja o elektronici povezanoj sa alarmom u onoj kutiji ispred njih, između dva dela cevi. Čemu bi mogle služiti one druge veze? On se iznenada seti da je u jednom časopisu za elektroniku video dijagram o usavršenim tempirnim mehanizmima sposobnim da sami sebe ponovo uključe i da zamene delove koji su otkazali. Možda je pametni procesor u alarmnoj kutiji već proglasio pokvarenom onu komponentu koju je Troj onesposobio; u tom slučaju, ta kompomenta će biti ili zamenjena radom nekog drugog, rezervnog elementa u sistemu, ili će njeni izlazni signali biti ignorisani. U oba slučaja, razmišljao je Troj, to znači da bi sistem mogao biti opet aktivan.
     Bilo je prekasno. Nik je uplivao u vidno polje optičke naprave, i svetla se upališe celom dužinom tunela. Iza Nika i njegove vreće zlata poče da se spušta metalna kapija. Saamo zato što je zaplivao što je brže mogao Troj uspe da pojuri pre nego što se kapija sasvim zatvorila. Ali Trojeva vreća puna zlatnih poluga ostala je pozadi, sa druge strane kapije.
     Nik je zurio u Trojevu izgubljenu vreću dok je lagano tonula ka podu. On posebnu rukama kroz šipke, dograbi vreću i pokuša da je izvuče. Uzalud. On zatrese kapiju. Metal je bio izuzetno tvrde građe. Ljut i frustriran, on zalupa pesnicama po kapiji. Dok je, između dva udarca, hvatao dah postade svestan nekog čudnog zujanja, nalik na rad motora, negde u daljini iza sebe. On se okrete da nađe Troja, ali ga nije mogao nigde videti.
     Troj je bio iscrpljen svojim plivačkim sprintom kroz kapiju što se naglo zatvarala. Pošto je istrošio energiju, dopustio je sebi da potone na dno, i to u najdubljem delu pećine, na pola puta između dva veštačka tunela. Nekoliko puta duboko udahnu i proveri svoju zalihu vazduha. Preostajalo mu je još oko deset minuta. Jedan trenutak je gledao kako Nik, desno od njega i maltene izvan vidika, uzaludno pokušava da provuče Trojevu vreću kroz kapiju. Sranje, pomisli Troj, razočaran što je izgubio zlato, da sam samo mislio. Trebalo je da znam... On začu neki neobičan zvuk levo od sebe. Vođen radoznalošću, on otpliva do ulaza u onaj drugi tunel, i nađe se tačno na putu robota-stražara.
     Iako je daljina između njih bila u prvi mah preko petnaest metara, mehanizam za navođenje stražara usmeri ga ka Troju čim se ovaj pojavio. Iznenađen, zadivljen, Troj u prvi mah nije ni pokušao da izbegne nalet te podmornice u obliku metka. Robot je bio dug oko devedeset centimetara, a u sredini debeo oko trideset. Na udaljenosti od oko dva i po metra, robot polako napuni svoje oružje, i ispali malo ali moćno koplje, veličine kuhinjskog noža, koje Troj jedva uspe da izbegne. Projurilo je tik pokraj njega i tresnulo u zid.
     Adrenalin pojuri u Trojev sistem, i on otpliva u sredinu tog jezerceta. Stražar nije odmah krenuo za njim. Umesto toga, postavio se na ulaz prirodnog tunela prema okeanu, blokirajući na taj način put za bekstvo, a onda se okrenuo i počeo sistematski da pretražuje jezerce. Do đavola, mislio je Troj, zašto nisam otišao kad sam imao priliku? upitavši se, istovremeno, da li je Nik još kod kapije.
     I Nik se bio našao u vidnom polju robota-stražara. Vukući svoju plovnu vreću, polako je plivao ka izlazu. Nije bio svestan da on i Troj nisu više sami u jezercetu. Video je stražara tek kad se našao na pet metara od njega, u lakom dometu stražareve podvodne puške. Troj je gledao kako stražar ubacuje jedno koplje u pušku. Oh, ne, povika on u sebi. Čuvaj se, Nik. Ali nije mogao ništa da učini.
     Dogodilo se tako brzo da Nik ni Troj nisu saznali šta je to zapravo bilo. Kasnije će Troj objašnjavati da je osetio neko iznenadno toplo peckanje na zglavku i da je potom nešto - možda zrak svetlosti, ili laserski zrak, ili mlaz plazme - ispaljeno iz njegove narukvice, posle čega je pogođeni robot ostao nem i nepokretan. A Nik će pričati da je Troj skrenuo robotu pažnju upravo u trenu kad je robot hteo da puca na njega, Nika, i da je sledećeg trenutka robot odskočio kao da ga je nešto udarilo. Šta god da se desilo, sva stražareva aktivnost je prestala. Odmah posle toga dva čoveka otplivaše ka plićem delu pećine, privremeno bezbedni.

     Ostrige su bile tako debeljuškaste i sočne da Kerol prosto nije mogla da poveruje. Na drugom kraju stola, naspram nje, sedela je Elen, sva sijajući od ponosa. "Hoćeš li uzeti još, draga?" nudila je Elen smešeći se i dižući ogromni lonac sa čorbom od ostriga. Ja ću sad da pojedem još jednu porciju, pomisli Kerol. I to posle one somovine sa Nikom. Greti bi to bilo odvratno. Smešeći se samo u sebi, ona klimnu. Večeras je bar nešto saznala; da je Elene bez sumnje fantastična kuvarica.
     A i veoma tužna osoba, pomisli Kerol sipajući sebi još te čorbe, jako začinjene, bogate čuvenim 'apalačikola' školjkama. Tokom dvadesetminutnog intervjua pre večere, Homer je sam odgovorio na sva pitanja. Kad god je pitanje bilo kontroverzno ili delikatno, na primer kad ga je Kerol pitala o tvrdnjama da su njih troje ukrali i sakrili deo izvađenog blaga, on je bacao pogled samo ka Greti, a onda odgovarao. Nije ni čudo što Elen sve vreme ždere. Ona je ovde treći koji smeta sreći.
     "Čorba je fenomenalna", reče Kerol Eleni. "Da li bi mi dala recept?"
     Elen je ovim bila oduševljena. "Svakako, draga," odvrati ona. "Sam zadovoljstvo." Kerol se seti Dejlove napomene o Eleninom ponašanju za vreme nagradnog banketa MOI, i zapita se ne postoji li, uistinu, i neka seksualna komponenta u ovoj toplini koju je Elen ispoljavala. Ne vidim ja to, zaključi Kerol. Ovo je samo jedna usamljena i duboko uznemirena žena. Ne osećam ni mrvicu seksualne napetosti.
     "Vi ste čitavo veče postavljali pitanja, gospođice Doson", izgovori Homer u tom trenutku. "A zašto sad ne bismo i mi vama postavili neko pitanje?" Bio je začuđujuće prijatan i uzdržan još od onog bizarnog hranjenja ajkule pre večere. Mora biti da su ovi ponekad i normalni, pomisli Kerol. Inače ne bi mogli opstati. Ali ko zna kad će se opet pojaviti gospodin Hajd.
     "Ja", reče Greta. To je bilo njeno prvo neposredno obraćanje Kerol tokom te večere. "Homer mi je rekao ta si ti sa toktorom Tejlom. Vas tvoje ste ljubavnici, ne?"
     Ti, Greta, bogami, ne ideš izokola. Kerol delimično izbeže to pitanje. "Dejl Majkls i ja smo veoma dobri prijatelji. Dosta vremena provodimo zajedno, i privatno i profesionalno."
     "Pametan je on", reče Greta. Te bistre oči zurile su u Kerol, a osmeh je poigravao na uglu Gretinih usana. Šta ova pokušava da mi kaže?
     Njihov razgovor prekide oštar zvuk alarma. Kerol istog časa shvati da je nešto krenulo kako ne valja. "Šta je to, za ime sveta?" upita Kerol nevino, dok se prodorno pištanje alarma nastavljalo.
     Homer i Greta već su bilina nogama. "Izvini što idemo", reče Homer, "to je naš alarm za provale. Verovatno neka greška. Idemo da proverimo."
     I njih dvoje pohitaše iz trpezarije, ostavivši Kerol i Elen same, i krenuše niz obližnji hodnik. Moram ih pratiti i saznati šta se dešava, pomisli Kerol, čije su misli i srce zajedno jurili. Bacila je krišom pogled na sat. Bilo je deset i pet. Trebalo je da već završe. "Idem u toalet", reče ona Eleni. "Nemoj se maltretirati", dodade, videći da je Elen zaustila da joj objasni pravac gde se toalet nalazi. "Sigurna sam da ću moći i sama da ga pronađem."
     Kerol hitro izađe u hodnik i oslušnu gde su Homer i Greta. Hodajući vrlo tiho, pratila ih je sve dok se nije našla ispred jedne velike prostorije na suprotnoj strani kuće. Vrata te prostorije bila su odškrinuta, i ona začu Homerov glas; "Izoštriće za sekund". Posle kraće pauze, Homer povika; "Sranje! Izgleda da su zlatne šipke već nestale. Mora biti da su se kretali veoma brzo. Ova slika stvarno nije mnogo jasna. Evo, vidi".
     "Ja", složi se Greta. "Poluge su nestale, čini mi se. Ali, Homere, zlato pi pilo vrlo teško. Možta su lopovi zarobljeni u tunelu Timi bi ih mogao potražiti."
     "To bi sredilo kopilane". Homerov nervozni smeh izazva talase jeze niz Kerolinu kičmu. Vraćala se tiho sve dok se nije povukla do glavnog hola zgrade. Tada je začula kako su se zalupila jedna izlazna vrata, i to u pravcu one velike prostorije. Otišli su da puste ajkule. Isuse. Moram da upozorim Nika i Troja.
     Kerol uđe u najbliži WC, koji je bio u tom hodniku, zatvori vrata, i otvori česmu. Onda povuče vodu u WC-u, odlepi mali voki-toki, koji joj je bio dotad sakriven u košulji, i prinese aparat ustima. "Uzbuna, uzbuna", reče ona. "Znaju da ste tamo. U opasnosti ste". Ona odasla ovu poruku još jednom, a onda pritisnu dugme da bi poruka bila automatski ponovljena još nekoliko puta. Nadam se da ova prokletinja funkcioniše, pomisli ona.
     Zatim opet poče da lepi malenu spravu za unutrašnjost svoje bluze. Dok je pritiskala lepljivu traku, slučajno pogleda u ogledalo. I srce joj maltene stade. Na vratima je stajala Elen i izbuljenih očiju zlobno piljila u nju; taj pogled je jasno kazivao da je sve čula i videla. Elen koraknu ka njoj.
     "Ni koraka dalje, Elen", reče Kerol, i diže ruke. "Nemam nikakav spor sa tobom." Debela žena je oklevala. "Homer i Greta te ionako samo iskorišćavaju", dodade Kerol tiho, "zašto ih ne ostaviš i ne stvoriš neki život za sebe?"
     Elenino lice se iskrivi od besa. Njene se oči suziše, obrazi zacrveneše, a ogromne pesnice podigoše da zaprete Kerol. "Nije tvoja prokleta briga kako ja živim svoj život" uzviknu Elen pretećim tonom i ponovo pođe prema Kerol.
     Kerol dograbi debelu metalnu šipku za peškire koja je bila pokraj nje i poteže svom silinom. Šipka iskoči iz zida, pri čemu na pod od linoleuma padoše dva velika peškira boje breskve i jedan komad drveta koji je dotad bio na kraju šipke. Kerol izmahnu šipkom iznad glave. "Ne teraj me da te tresnem", reče. "Samo pođi u stranu i skloni mi se s puta."
     Elen, međutim, ne uspori. Kerol pažljivo nanišani i raspali je silovito po desnom ramenu i masivna žena se sruši. "Greta", zakuka ona neverovatno jakim glasom. "Greta, upomoć."
     Ne prestajući da izmahuje šipkom za peškire, Kerol je pažljivo zaobiđe i uzmače ka vratima. Čim se našla u hodniku, pojuri sprintom u porodičnu sobu, i kroz nju prema prednjim vratima. Na domak bara neko je ščepa s leđa. Kerol polete napred i žestoko tresnu nosem o ćilim. Odmah pokuša da se izmigolji iz Gretinih ruku, ali je to bilo nemoguće; ostala je pritisnuta o pod. Nekoliko kapi krvi kanu iz Kerolinog nosa na pod.
     Obe su teško disale. Kerol uspe da se okrene, tako da je bila licem okrenuta prema Greti. Uzaludno se borila da se oslobodi. Gretine snažne šake prikovaše Keroline zglobove za pod, a onda se sagnu tako da joj se lice našlo na samo nekoliko centimetara od Kerolinog. "Pokušavala si pobeći, ja, a zbog čega si baš toliko žurila."
     U Gretinim očima bilo je nečeg divljačkog. Kerol, vođena nekim impulsom, diže glavu i poljubi Gretu pravo u usne, punim poljupcem. Iznenađenoj napadačici ruke se za trenutak opustiše. To je Kerol bilo dovoljno. Zapevši iz petinih žila, ona tresnu Gretu bridom šake u slepočnicu. Odgurnuvši potom ošamućenu ženu sa sebe, pojuri ka vratima.
     Još dok je jurila kroz ulazna vrata i niz stepenike, izračunala je. Greta će biti ubrzo na nogama. Neću imati vremena da otvorim vrata kola, mislila je. Znači, isto mi se hvata i ako probam da pobegnem trčeći.
     Nemica je bila samo petnaestak metara iza nje i brzo je smanjivala rastojanje, dok je Kerol zaokretala na drum koji je vodio od Homerove kuće do Pelikanovog odmorišta. Već deset godina trčim triput nedeljno. Ali ovo je prvi put da mi život zavisi od toga. Ona pokuša da ubrza, ali Greta nastavi da smanjuje rastojanje. Kerol je bila sigurna da će u vrlo kratkom roku biti uhvaćena. U jednom trenutku joj se čak učini da je osetila Gretinu šaku na bluzi.
     Međutim, posle dvesta metara Greta poče da zaostaje. Kad se našla na četiri stotine metara od Homerovog prilaznog puta, Kerol se usudi da pogleda preko ramena. Njena goniteljka je sad bila pedeset metara iza nje, i jasno se videlo da ima poteškoća. Kerol oseti novi nalet energije. Uspeću, pomisli ona. Stvarno ću pobeći.
     Greta uspori do hoda. Posle nekog vremena uspori i Kerol, ali tek kad se našla maltene pred restoranom. Čak i tad nastavila je da se osvrće, pokušavajući da vidi svoju protivnicu pri svetlosti meseca. Pozvaću taksi, razmišljala je. I otići do Nikovog stana. Nadam se da su njih dvojica čuli moje upozrenje i da su bezbedni.
     Gretu više nije mogla videti. Stala je i napregla oči. Mora biti da se vratila, pomisli Kerol. Dok je ona tako gledala nazad, niz drum, par vrlo jakih ruku zgrabi je za ramena. Ona se naglo okrete i zagleda se u nasmejane oči poručnika Ričarda Toda.

10.

     Namerno je čekao da svi ostali glumci odu iz garderobe. Sam paketić bio je neupadljiv, velik otprilike kao oveći sapun, zamotan u belu hartiju sa tamnocrvenom trakom. Ti čak ne znaš ni da li je to od nje, pomisli Vinters povukavši traku svezanu u mašnicu. Komandant je sav bio u iščekivanju. Večeras je predstava bila čak i bolja. A u onoj sceni u spavaćoj sobi osetio je, samo na sekund, dodir Tifaninog jezika na svojim usnama. To nije morala, reče Vinters sebi, odagnavši za trenutak osećanje krivice.
     Ruke su mu pomalo drhtale dok je otvarao paketić. Bila je to obična bela kutija. U njoj, srebrni upaljač za cigarete, jednostavan ali lep, sa inicijalima 'VW' ugraviranim u površinu donje strane. Njegovo srce brže zakuca. Znači, i ona to oseća. Komandant Vinters oseti siloviti talas seksualne želje u bedrima, i poče da zamišlja scenu koja bi se mogla deseti kroz samo tri-četiri sata. On vodi Tifani kući; oni se ljube na njenim prednjim vratima. "Da li bi želeo da uđeš", kazaće ona.
     "Osećam se zgodnom... oh, tako zgodnom... osećam se zgodnom i duhovitom i veselom..." Čuo je kako Tifani to peva dolazeći hodnikom. Ona gurnu vrata garderobe i zavrte se. Kosa joj je bila dignuta visoko na glavi, tako da su se videle linije njenog elegantnog vrata. Zlatni filigran izveden duž vrha češlja što ga je od komandanta dobila uklopio se savršeno sa bogatim crvenim i smeđim tonovima njene kose. Njena haljina bila je bela, veoma dekoltovana; Tifanina ramnea su, ako se izuzmu dve tanke bratele, bila sasvim gola.
     "Dakle?" reče ona sa širokim, iščekujućim osmehom. Opet se okrete. "Šta misliš?"
     "Izgledaš divno, Tifani", odgovori on. Zurio je u nju tako prodorno da je pocrvenela.
     "Oh, Vernone", uzdahnu ona, menjajući raspoloženje. "Češljevi su divni." Ona izvuče cigaretu iz njegove paklice na toaletnom stočiću i pripali je sama, njegovim novim upaljačem. Duboko uvuče dim, neprestano gledajući Vintersa u oči, i spusti cigaretu na pepeljaru. "Ne znam kako da ti zahvalim", promrmlja ona.
     Priđe mu, potom, i obavi ruke oko njegovog vrata. "Večeras je bilo još jedno divno veče." Obuhvati mu levom šakom potiljak i protegnu se uvis da ga poljubi. Srce samo što mu nije eksplodiralo. Osećala je njegovu uzbuđenost dok su se njene usne mekano gnezdile oko njegovih. Povuče, zatim, njegovu glavu dole, ka svojoj, i blago pojača pritisak poljupca. On je nazad zagrli i stisnu njeno telo uz sebe.
     Komandantu Vintersu se činilo da će se udaviti u zadovoljstvu tog poljupca. Takvu čežnju još nikad nije osetio. Bio je siguran da bi rado umro ujutru kad bi samo mogao, pre toga, celu noć da nastavi da je ljubi. U jednom trenutku, kad je dopustio sebi da u potpunosti doživi taj nalet radosti, ljubavi i pohote, sve njegove brige, sav njegov očaj behu potisnuti u stranu. Želeo je da se obavije oko Tifani, da je nekako uvuče u svoju kožu i zatvori, i da isključi sve drugo u univerzumu.
     Melvin i Mark dođoše u garderobu da potraže komandanta. Nisu se prikradali, nisu čak bili ni nešto posebno tihi, a ipak ni Tifani ni komandant Vinters ne čuše njihovo približavanje. Oni kroz otvorena vrata garderobe videše kako se Tifani i Vinters ljube. Njih dvojica se zagledaše i instinktivno na trenutak dodirnuše rukama. Iz sopstvenog iskustva su znali kako je teško održavati ljubavnu vezu izvan prihvaćenih normi.
     Tifani i Vinters najzad prekinuše poljubac. Ona nasloni glavu na njegova prsa. Bila je leđima okrenuta prema vratima. Vinters otvori oči i vide da Mark i Melvin stoje tu, pred njim. On poblede, ali režiser načini rukama gest koji je značio: "U redu je. To je vaša stvar, nije naša."
     Melvin i Mark su obzirno čekali još nekoliko sekundi, da bi izgledalo kao da su stigli tek posle poljupca. Komandant potapša Tifani po ramenu i okrete je na očinski način. "Veličanstvena predstava, komandante", reče Melvin ulazeći u prostoriju. "I još jedno vaše super-izvođenje, mlada damo." On zastade. Mark je svoje komplimente izražavao osmehom. Tifani nesvesno popravi haljinu. "Izvesni poručnik Tod vas čeka napolju, komandante", dodade Melvin. "Kaže da je hitno. Rekao mi je da vam kažem da požurite."
     Vintersovo lice se prekri borama. Šta kog vraga on traži ovde? pomisli on. Subotnja noć, prošlo je deset sati. "Hvala, Melvine", odgovori on. "Recite mu da ću izaći kroz neki minut."
     Režiser i njegov prijatelj se okrenuše i izađoše iz garderobe. Tifani pruži ruku ka upaljenoj cigareti, čiji se pepeo toliko izdužio da je maltene ispala iz pepeljare. Udahnula je dim, pa dodala cigaretu Vintersu. "Da li su nas videli kako se ljubimo?" upita ona zabrinuto.
     "Nisu", slaga je Vinters. Ali već je uviđao koliko je neodrživa bila njegova fantazija. Dragocena Tifani, pomisli on. Moja tinejdž-ljubavnica. Imali smo sreće. Ali ne možemo se zavaravati. Bićemo primećeni ranije ili kasnije. On se zagleda u njene oči i vide u njima plamen devojačke strasti i opet oseti talas pohote u svojim bedrima. Pruži ruke nadole i privuče Tifani silovito k sebi. A ako nas vidi pogrešna osoba, pomisli on dok su mu se usne žarile od njenog poljupca, mome riziku nema kraja.

     Vinters baci na zemlju cibgaretu i ugasi je zgazivši je. Sa nevericom odmahnu glavom. "Ti to meni kažeš da si uhapsio njih troje? I da ih držiš u bazi?"
     Poručnik Tod bio je zbunjen. "Ali gospodine, zar ne razumete? Imamo čitav komplet fotografija. Na tri fotografije projektil se jasno vidi. A tu su i druge fotografije koje prikazuju tog crnog momka u nekakvom podvodnom zdanju u okeanu. Baš kao što sam i pretpostavljao. Šta bi nam više bilo uopšte potrebno? Takođe smo ih uhvatili baš na delu: vraćali su se sa ronjenja, noseći u ruksacima dvadeset tri kilograma zlatnih poluga. Dvadeset tri kilograma!"
     Komandant Vinters se okrete i pođe natrag, u teatar. "Vratite se u bazu, poručniče", reče on zgađeno. "Biću tamo kroz pet minuta."
     Videlo se da Melvin i Mark samo čekaju komandantov i Tifanin odlazak, pa da zaključaju pozorište i odu na zabavu. "Možete li je vi preuzeti, Melvine?" upita Vinters. "Noćas su u bazi nešto mnogo zapetljali, i čini se da ću ja morati to da ispravim." Konverzacija sa Todom otreznila je Vintersa bar što se dve stvari tiče. Prvo, podsetila ga je da postoji realni svet tamo napolju, izvan teatra, svet koji ne bi imao povoljan stav prema mornaričkom komandantu starom četrdeset tri godine koji se upušta u seksualnu vezu sa sedamnaestogodišnjom srednjoškolkom. Drugo, Todovo zaprepašćujuće saopštenje da je uistinu uhapsio troje civila, od kojih je jedna poznata novinarka, prodrmalo je komandanta i nateralo ga da shvati da je njegova preokupiranost sa Tifani uticala na njegov rad. Nipošto nije trebalo da dopustim da se ova stvar toliko izmakne kontroli, pomisli on. Neće taj poručnik načiniti ni jedan jedini potez, od sada, bez moje lične dozvole.
     "Žao mi je, Tifani", reče on očinskim glasom. Zagrli je, potom, na dvosmislen način i ovlaš je poljubi u teme. "Doći ću na zabavu čim budem mogao."
     "Požuri da ne bi propustio šampanjac", reče Tifani sa osmehom. Melvin pogasi svetla u teatru i njih četvoro izađoše.
     Vinters se parkirao u toj istoj ulici, ali gotovo čitav blok daleko. Dok je Tifani ulazila u Melvinova kola, on joj mahnu. Pitam se da li ćeš ikad shvatiti, mlada damo, pomisli on. Shvatiti koliko sam noćas bio blizu da sve odbacim. U mislima se vrati u vreme od pre dvadeset četiri godine, jedna hladna noć u blizini grada Filadelfije, on je praktično pomahnitao i sad maltene siluje Džoanu Kar. Vinters pokrenu svog pontijaka i polako izađe njime na ulicu. Tako bi lako bilo, pomisli on, bar jedan jedini put zaboraviti pravila i ograničenja. Skočiti u vodu bez prethodnog gledanja. Priseti se kako je sklopio pakt sa bogom posle te noći provedene sa Džoanom. Dakle, ti si održao svoj deo pogodbe. Valjda. A ja sam postao oficir i džentlmen. I ubica.
     On iskrivi lice. Zaokrenuvši pored raskošnih Vrtova Mijako, potera kola ka bazi, velikim naporom prisiljavajući sebe da prestane da razmišlja o Tifani i Džoani i seksu. Nije dosta što imam ovo iskušenje oko Tifani. Jednovremeno mi je dodeljen i poručnik seljačina koji cokulama gazi civile upinjući se da dokaže nekakvu sumanutu....
     Zaustavio se na semaforu. Puno značanje onoga što mu je Tod kazao poče polako da uranja u njegovu svest. Isuse, pa i ja tu mogu biti u frci. Nezakonito ulaženje. Neopravdano oduzimanje slobode kretanja. Toda će osuditi... On polako provuče svoja kola kroz raskrsnicu. Mehanički stavi cigaretu u usta i pripali je. Znači, trebalo bi da zauzmem ponizni stav. Ali jebi ga. Ta Dosonova je reporterka. Loše, loše vesti.
     Napokon stiže u bazu. Kratko mahnuvši stražaru, poveze se dalje, do mesta gde je ta trojka, po Todovim rečima, bila zatvorena. Vinters se zaustavi ispred jedne obične, bele zgrade na brežuljku koji se dizao oko pet metara u odnosu na nivo ulice. Na rubu te ulice čekao je jedan nervozni poručnik po imenu Roberto Ramirez. U rukama je držao dva velika, debela koverta. Ramirez se okrete i doviknu nešto u pravcu ulaznih vrata. Tod smesta izađe i pažljivo zaključa vrata, siđe niz stepenice i pođe prema dvojici oficira. Ramirez je već pokazivao fotografije komadantu Vintersu kad im se Tod pridružio. Diskusija te trojice bila je kratkotrajna ali žustra.

     "Šta je bilo kad ste primili moju poruku?" Čim je Tod nestao kroz vrata, Kerol se okrenu njima dvojici. Od kad su ih Tod i Ramirez uhapsili na parkingu Pelikanovog odmorišta, njih troje nisu imali mnogo prilike da razgovaraju nasamo.
     "Troj je bio spreman da zbriše", nasmeja se Nik. "Ali ja sam mislio da se tvoje upozorenje odnosilo samo na robota-stražara. Pa, pošto je taj mirovao već minutima, procenio sam da smo već bezbedni. Još sam bio stvarno besan zbog druge vreće sa zlatnim polugama. Zato sam požurio nazad, do kapije.
     Toliko sam se usredsredio na iznalaženje načina kako da provučem vreću kroz otvor, da sam, reklo bi se, zaboravio sve drugo. Iznenada sam osetio kako me Troj povlači unazad. Možda jedan sekund kasnije, dve-tri ajkule, od kojih je jedna sasvim sigurno bila mako, tresnuše u kapiju. Mislio sam da će se kapija sigurno raspasti u komade."
     "Ti morski psi bili su prava jeza, anđele", ubaci Troj. "A i glupi. Onaj veliki se zakucao u kapiju bar dvanaest puta pre nego što je odustao."
     "Te lude ajkule su odmah pocepale plovnu vreću u dronjke. Moguće je čak da su progutale i većinu poluga. Nije bilo zabavno nalaziti se tako blizu njih." Nik se strese. "Kad sklopim oči i sad vidim zube tog makoa na metar od sebe. Verovatno ću godinama imati strašne snove."
     "Povukao sam Nika prema okeanu. Nisam želeo da imam nikakve veze sa tom opakom kopiladi, i nisam bio siguran da će kapija ostati neoštećena ako nasrnu ponovo. Izjurili smo odatle u rekordnom vremenu. Naravno, ni on ni ja nismo očekivali da će nas na povratku do kombija pozdraviti Ratna mornarica SAD." Troj zastade. "Ovaj stvor zvani Tod, koji je njegov problem? Nesumnjivo smatra sebe gadnim dupetom. Je l' to on samo nadrkan što ga je profa opružio po patosu prošle noći?"
     Kerol se nasmeši. Ispruživši levu ruku, ona položi šaku na Nikovu nogu, tek iznad kolena. Dok je govorila, držala je ruku na tom mestu. "Tod je jedan od mornaričkih inženjera koji pokušavaju da nađu taj izgubljeni projektil. Sigurna sam da su on i njegovi ljudi odgovorni za provale u Nikov stan i u moju hotelsku sobu. Inače nas ne bi uhapsili."
     "A na osnovu čega imaju pravo da nas ovde drže?" zapita Nik. On svojom rukom obuhvati Kerolinu. "Nije protivno zakonu imati zlatne poluge u rancu. Zar mi kao građani nemamo neka prava koja nas štite od ove vrste stvari?"
     "Verovatno imamo", odgovori Kerol. Ona stisnu Nikovu ruku, a onda povuče svoju k sebi. "Ali kao novinar, nalazim da je ovaj deo naše pustolovine izuzetno zanimljiv. Lepo se vidi da je poručnik Ramirez veoma nervozan. Nije dozvolio Todu čak ni da nam postavlja pitanja pre kontaktiranja sa komandantom Vintersom. I veoma se brinuo oko naše udobnosti."
     Kao da je ta njena poslednja reč bila znak za nastup, prednja vrata se otvoriše i trojica mornaričkih oficira uđoše. Napred je išao Vinters, a dvojica poručnika odmah za njim. Nik, Kerol i Troj sedeli su na sivim metalnim stolicama na levoj strani jedne prostorije koja je nastala pregrađivanjem i služila kao čekaonica za veće kancelarije u zadnjem delu zgrade. Ušavši u prostoriju, Vinters se napola nagnu preko velikog sivog radnog stola naspram njih.
     "Ja sam komandant Vernon Vinters", reče on, zagledavši se svakome od njih u oči, "kao što gospođica Doson zna, ja sam jedan od starijih oficira u ovoj bazi. Trenutno rukovodim jednim tajnim projektom, čiji je kodni naziv 'Slomljena strela'." On se nasmeši. "Siguran sam da se pitate zbog čega ste dovedeni u bazu."
     Vinters pruži levu ruku, i Ramirez mu u nju stavi uvećane infracrvene fotografije koje su najdetaljnije prikazivale projektil. On mahnu tim fotosima u pravcu troje uhapšenika. "Jedan od ciljeva projekta 'Slomljena strela' jeste pronalaženje mornaričkog projektila koji je izgubljen negde u Meksičkom zalivu. Poručnik Tod, ovde prisutan, veruje, na osnovu ovih fotografija, da vi znate gde se taj projektil nalazi. Zato je preduzeo korake da vas dovede ovamo na saslušanje." Vinters povisi glas i poče da maše rukama. "Dakle, siguran sam da nije potrebno da vas podsećam da su najmoderniji sistemi naoružanja ono što našu naciju održava u stanju slobode i bezbednosti..."
     "Poštedite nas i lekcije o patriotizmu, i glume, komandante Vinterse", prekide ga Kerol. "Svi mi znamo da tražite izgubljeni projektil i da mislite da ste ga možda našli. Žao nam je. Danas smo išli da ga tražimo ali nismo uspeli ponovo da ga pronađemo." Ona ustade. "A sad me za trenutak saslušajte. Ovaj vaš napaljeni poručnik i njegovi ljudi prekršili su više zakona nego što ih ja mogu izbrojati. Ne samo što su nas kidnapovali, nego su i pljačkali i razorili moju hotelsku sobu i stan gospodina Vilijemsa. Takođe su pokrali izvesne fotografije, i dragocenu opremu." Ona se zagleda u Vintersa oštrim pogledom. "Nema sumnje da bi vam bolje bilo da nađete jake razloga što ste nas dovukli ovamo. Ako ih ne nađete, kunem se da ću se potruditi da sva trojica izađete pred vojni sud."
     Kerol pogleda Ramireza, koji se vrpoljio. "U međuvremenu", nastavi ona, "mogli biste započeti tako što biste nam dali službeno, pismeno, izvinjenje, vratili nam svu imovinu, i isplatili nam odgovarajuće obeštećenje za svu nanetu štetu. Sem toga, želim da od ovog trenutka imam ekskluzivan pristup u Arhive 'Slomljene strele'. Ako ne pristanete na sve ove uslove, možete odmah da se spremite da u sledećem izdanju Majami Heralda čitate o gestapovskoj taktici Ratne mornarice Sjedinjenih Američkih Država."
     A-u, pomisli Vinters. Ovo neće biti lako. Ova reporterka namerava da blefira i preti. On izvadi cigaretu; za to vreme je razmišljao. "Da li biste, molim vas, mogli da se uzdržite od pušenja ovde?" upade Kerol u lanac njegovih misli. "To nama svima smeta."
     Do đavola sa ovim agresivnim nepušačima. On vrati cigaretu Pal Mal u paklicu koja mu je bila u džepu. U prvi mah je bio izbačen iz ravnoteže Kerolinim brzim napadom, ali do sada se već bio pribrao. "Dakle, gospođice Doson", poče komandant trenutak kasnije. Pogled mu odluta na drugu stranu od trojke, u pravcu ulaznih vrata. "Shvatljivo mi je zbog čega su vas protekli događaji mogli uznemiriti. Priznaću da su moji ljudi možda zaista neopravdano napavili nered dok su pretraživali vaše sobe da nađu dokaze. Međutim..." Vinters zastade u pola rečenice, okrete se i opet pođe prema Niku, Kerol i Troju.
     "Međutim,", ponovi on, "mi ovde govorimo o izdaji." Sačekao je da njegova pretnja ostavi utisak. "A nije potrebno da vam govorim, gospođice Doson, da je izdaja ozbiljna stvar. Ozbiljnija čak i od novinarstva." On opet načini pauzu radi efekta, a glas mu postade vrlo strog. "Ako iko od vas zna išta o mestu gde se projektil nalazi, i ako je to saznanje preneo članovima bilo koje strane vlade, a posebno neke za koju se smatra da je neprijateljski nastrojena prema našim nacionalnim interesima, onda ste počinili izdaju."
     "Koju vrstu droge ste pušili, komandante?" odgovori Kerol. "Mi bez ustezanja priznajemo da smo tražili vašu raketu. Ali to nas ne čini špijunima. Nemate sudske argumente protiv nas." Ona baci pogled ka Niku, koji je sa divljenjem pratio njeno izvođenje. "Ja sam samo novinarka koja priprema reportažu. Ovo vaše o izdaji je čista izmišljotina i potpuno sranje."
     "Ma nemoj", reče poručnik Tod, koji se više nije mogao uzdržavati. "Onda, gde su ove slike napravljene?" On pokaza fotografije Troja kako stoji, u kompletnoj ronilačkoj opremi u prvoj podvodnoj sobi, onoj sa crvenim i plavim zidovima. Onda se okrete i pokaza prstom prema ruksacima koji su ležali u suprotnom uglu sobe. "I šta su vaša dva prijatelja radila sa dvadeset tri kilograma zlata posle svog noćašnjeg ronjenja?"
     "U redu, čoveče", dobaci mu Troj, preterano naglašavajući reči, i zakoračivši prema poručniku Todu. "U redu. Ukapirao si, je l' da? Našli smo projektil prodali ga Rusima za dva'es tri kila zlata." On se zapilji u Toda raširenih očiju. "I sad je projektil u podmornici koja odmiče ka Moskvi ili već gde... Ajd' bre, čoveče, uozbilji se. Nismo toliko glupi."
     Poručnik Tod planu. "Kopile jedno crno..." promrmlja on, pre nego što je komandant Vinters stigao da uskoči izmednju njih. Vintersu je bilo potrebno vreme za razmišljanje. Todova pitanja su, ipak, ostala bez odgovora. Čak i ako su postojali dobri odgovori, nije bilo teško uvideti zbog čega je neko, imajući u vidu te fotografije, pomislio da je možda reč o zaveri.
     Sem toga, postavljalo se pitanje kako braniti postupke njegovih mlađih oficira i istražnog tima. Ako sad pustim ovo troje da odu, pomisli Vinters, to će značiti da u osnovi priznajemo da smo pogrešili... Ramirez mu je gestovima nešto pokazivao. Glavom je klimao prema izlazu. Vinters to u prvi mah ne razumede, ali Ramirez ponovi pokret.
     "Izvinite nas za trenutak", reče Vinters. Dvojica oficira izađoše na trem, ostavivši Toda sa Nikom, Kerol i Trojem. "Šta je, poručniče?" upita Vinters.
     "Komandante", odgovori Ramirez, "moja karijera je Mornarica. Ako sad pustimo ovo troje, bez normalnog saslušanja..."
     "Slažem se sa vama, u potpunosti", prekide ga Vinters naglo. "Kamo sreće da se ništa od oovog danas nije dogodilo. Ali dogodilo se. Sad moramo temeljito i valjano da završimo stvar, inače nećemo moći da branimo ono što smo učinili." On za trenutak porazmisli. "Koliko će vam vremena biti potrebno za postavljanje zvučne i video-opreme neophodne za formalno saslušanje."
     "Oko trideset minuta", odgovori Ramirez. "Možda najviše četrdeset pet."
     "Ajmo, uradimo to. Dok se vi spremate, ja ću napraviti spisak pitanja."
     Sranje, reče Vinters u sebi, gledajući kako Ramirez energično korača prema svojoj kancelariji na drugom kraju baze. Stvarno ću ovde provesti celu noć. On pomisli na propuštenu šansu kod Tifani. Biće bolje da je pozovem i objasnim joj dok pripremam ta pitanja. On oseti iznenadnu provalu gneva usmerenu prema poručniku Todu. A što se tebe tiče, pomisli on, ako iz ovoga izađemo čitavi, lično ću se potruditi da budeš prekomandovan u Donju Šljampoviju.

     Već je bilo prošlo jedanaest sati. Poručnik Tod stajao je blizu ulaznih vrata. U ruci je držao pendrek. Već ga je jednom upotrebio te večeri, neposredno pošto su Nik i Troj stigli do parkirališta restorana Pelikanovo odmorište; lupio je Nika po leđima da bi ga neterao da uđe u kola. Tu masnicu je Nik i sada osećao.
     "Kol'ko će sve ovo da potraje?" upita Troj. Stajao je blizu radnog stola. "Zar ne možemo sad kući da se ispavamo pa da se vratimo u ponedeljak ujutro..."
     "Čuo si šta je čovek rekao", odgovori Tod. Njegova zluradost jasno se videla. "Otišli su da se spreme za formalno saslušanje. Trebalo bi da iskoristite ovo vreme da vašu priču dovedete u red." Tod poče da udara pendrekom po svom dlanu.
     Troj se okrete svojim sadruzima. "U redu, ekipo", reče on namignuvši im. "Glasam za to da razbucamo ovu krčmu. Da razbijemo ovog gedžu i šibamo odavde."
     "Samo probajte, govna božja", uzvrati mu Tod. Da bi naglasio svoje reči, on tresnu pendrekom po jednoj od stolica na rasklapanje. "Ništa ne bih tako voleo kao mogućnost da prijavim da ste pokušali da pobegnete."
     Od Vintersovog i Ramirezovog odlaska Nik nije mnogo govorio. On sad, preko sobe, pogleda Toda. "Znaš šta mi u ovome najviše smeta, poručniče?" upita on svog sprovodnika; "Smetaju mi ljudi kao što si ti", nastavi on, ne sačekavši odgovor, "zato što širom sveta takvi dospevaju na vlast. Pogledaj se. Misliš, ako si nas ovde stavio pod svoju kontrolu, da si neko i nešto. Ja da ti kažem: ne vrediš ni pišljiva boba."
     Tod nije pokušao da sakrije svoju antipatiju prema Niku. "Ja bar umem da nađem belce da mi budu prijatelji", odgovori on ironično.
     "Izjavljujem, uistinu.", ubaci se Troj hitro, "da je moje uverenje da naš družbenik, poručnik Tod, može biti opterećen rasnom netrpeljivošću. Moguće je da mi ovo pričamo sa pravom pravcijatom belčugom. Da vidimo da li će 'crnčuga' biti njegov sledeći."
     "Momci, momci", umeša se Kerol kada Tod krenu prema Troju. "Kad je dosta, dosta je." U sobi nastade tišina Troj se odšeta natrag do svojih prijatelja i sede.
     Minut kasnije, on se nagnu, da bi im bio sasvim blizu. Počeo je da šapuće, ali je pri tom prineo zlatnu narukvicu sasvim do usta. "Znate, narode", prošapta on, "ako ne izađemo brzo odavde, može se desiti da tu ostanemo celu noć. Lako mogu da zamislim saslušanje od tri-četiri sata. A to znači da će ujutro Ratna mornarica stići do mesta ronjenja pre nas."
     "Ali šta mi tu možemo?" upita Kerol. "Bilo bi čudo da nas ovi puste da tek tako odemo, bez ikakvih pitanja."
     "E, čudo, anđele, tačno to nam je potrebno", reče Troj sa širokim osmehom. "Jedno dobro, starinsko čudo. Nešto kao plava vila."
     "Šta je, govna, o čemu to tamo šuškate?" Držeći se nadmeno, poručnik Tod pođe prema kupatilu koje se nalazilo na zapadnom kraju te duge sobe. "Odma' s tim prekidajte. I ništa ne pokušavajte. Izlazna vrata su zaključana, a ključ je kod mene." Nije zatvorio vrata kupatila za sobom. Pisoar je bio na desnoj strani, i to srećom, izvan vidika.
     U zadnjem delu tog malog kupatila nije bilo mnogo svetlosti. Dok je završavao pišanje, Tod postade svestan da je čitava desna strana njegovog tela zahvaćena nekim čudnim osećanjem, kao da se hiljade sićušnih igala zabada u njega. Zbunjen, on se okrete ka uglu, i tamo ugleda nešto zbog čega čitav njegov sistem prože neverovatan šok užasa.
     U uglu je, delimično skriveno slabom svetlošću, stajalo nešto što se jedino moglo opisati kao dvometarska šargarepa. Deblji kraj te kreature oslanjao se na četiri šape sa kožicama razapetim između prstiju; sve četiri su čvrsto počivale na podu. Nije bilo nikakvih ruku, ali na oko metar i po od tla, neposredno ispod lavirinta plavih špageta nepoznate svrhe koji su se nalazili na 'glavi' tog bića, postojala su četiri vertikalna proreza dužine od po tridesetak centimetara. Po jedan čudan produžetak visio je iz svakog od tih razreza na 'licu', stvorenja. Kasnije će Troj objasniti Niku i Keroli da su to senzori, da šargarepa vidi, čuje, i oseća mirise i ukuse pomoću tih izduženih delova.
     Poručnik Tod nije čekao da prouči to stvorenje. Silovito je uzviknuo i brzo ustaknuo iz kupatila. Nije zastao ni da uvuče penis, ni da povuče zip na šlicu. Čudesno narandžasto biće pojavi se i samo, sada osvetljeno, na vratima kupatila; tog trenutka poručnik je bio siguran da će ga biće pratiti. Zurio je u tog stvora, skamenjen, nepokretan, pola sekunda. Kada stvorenje zaista i krenu ka njemu, Tod, okrenuvši se, hitro otključa ulazna vrata i jurnu kroz njih.
     Na nesreću, zaboravio je da tu ima osam betonskih stepenika. Upaničen, spotakao se i pao, žestoko tresnuo glavom o drugi stepenik i skotrljao se do dna, gde ostade da leži na leđima na pločniku ispred zgrade, onesvešćen.
     Kad je ugledala šargarepu Kerol se u prvi mah uplašeno zgurila uz Nika. Onda oboje pogledaše Troja. On se smeškao i pevuckao za sebe. "Zvezdici svoju želju kaži... ko si, da si, ona važi." Njegov odnos prema svemu što se dešavalo bio je toliko blaziran da se Nik i Kerol čak, privremeno, opustiše. Međutim, kad je poručnik Tod nestao kroz prednja vrata, a šargarepa se okrenula da se suoči s njima, bilo je teško ostati smiren.
     "Bez veze", reče Troj sa velikim osmehom. "Ja sam se zapravo nadao da će biti plava vila. Mislio sam da bi me mogla učiniti bogatim, ili, možda, čak i belim."
     "U redu, Džefersone", reče Nik. Lice mu je izgledalo kao da je upravo pojeo limun. "Molim te, objasni nam šta je to tu ispred nas."
     Troj najpre polako odšeta do ugla sobe, da uzme njihove rance. "To je, profesore", odgovori on prišavši samoj šargarepi, "nešto što bismo mogli nazvati holografskom projekcijom." On gurnu ruku u, i kroz, to telo oranž boje. "Po pretpostavci, negde u univerzumu stvarno živi ovakvo biće, ali oni su poslali samo njegovu sliku, da nam pomogne da pobegnemo."
     Čak ni posle tog Rojevog objašnjenja, Nik i Kerol nisu želeli da priđu nepomičnoj šargarepi bliže nego što je bilo apsolutno neophodno. Kretali su se leđima uza zid sve dok nisu stigli do vrata. "Ne brinite", nasmeja se Troj. "Neće vam učiniti ništa nažao."
     Senzor koji je visio iz rasekline na krajnjoj desnoj strani šargarepine glave bio je potpuno nerazumljiv. Kerol nije mogla da odvoji pogled od tog organa. Izgledao je kao zgužvani komad lepljivog pčelinjeg saća, naboden na štap neke mažoretkinje. "A šta sa onim radi?" upita Kerol, pokazujući prstom dok je izlazila, pre Troja, iz prostorije.
     "Ne znam anđele", odgovori Troj. "Ali mora biti nešto zabavno."
     Nik i Troj se pridružiše Kerol na platformi na vrhu stepeništa. Toda ugledaše svi približno u isto vreme. Bili su, prirodno, iznenađeni što leži na tlu u podnožju stepenica. Todova glava je krvarila. "Da mu pomognemo?" zapita se Kerol glasno dok je Troj, ispred nje, u skokovima silazio niz stepenište.
     "Ni slučajno", brzo odgovori Nik.
     Troj se sagnu do Toda i pažljivo pregleda onesvešćenog poručnika od glave do pete. Zatim ga ovlaš pljesnu po obrazu. Poručnik Tod se nije micao. Troj namignu svojim prijateljima na vrhu stepeništa. "Profesor je bio u pravu, čoveče", reče Troj razvlačeći lice u veliki osmeh, "ti stvarno ne vrediš ni pišljiva boba."

     "I tako sam je poljubila", reče Kerol smejući se.
     "Šta si uradila?" upita Nik. Bili su u Trojevom starom fordu model LTD, i vozili se ka marini Hemigvej. Po izlasku iz baze pešačili su dva i po kilometra do Trojeve kuće, da bi uzeli ta kola. Kerol je sedela na prednjem sedištu, pored Troja, a Nik na zadnjem pored ranaca sa zlatom i informacijskim diskovima.
     Kerol se okrete unazad, ka Niku. "Poljubila sam je." Opet se nasmejala videći kako Nik sa gađenjem izvija lice. "A šta je trebalo da radim? Jača je od većine muškaraca. Pritisnula me je o pod. A bilo je i nečeg malčice sugestivnog u načinu kako me je držala..."
     "Jiiiii-piiii, anđele." Troj pljesnu levom šakom po instrument-tabli. "Zapanjuješ me. Šta je super-Švabica posle toga učinila?"
     "Popustio je njen stisak oko mojih zglobova. Samo na sekund. Mislim da se predomišljala da li da mi uzvrati poljubac."
     "Bljak", javi se Nik sa zadnjeg sedišta. "Povratiću".
     "Pa si je mlatnula po slepoočnici i pobegla?" upita Troj. Kerol potvrdno klimnu. Troj se od srca nasmeja, a onda se naglo uozbilji. "Dobro pazi ako je ikad ponovo vidiš, anđele. Greta ne voli da gubi."
     "Ali jedna tvoja procena o njoj je pogrešna, Kerol", reče Nik. "Greta se uopšte ne upušta sa ženama. Previše voli seks sa muškarcima."
     Kerol je smatrala da je ovaj Nikov komentar hvalisav, čak i nervirajući. Stoga se obrati, preko prednjeg sedišta, Troju; "Troje otkud to da muškarci prirodno pretpostavljaju da žena koja ima seksualne odnose sa muškarcima ne može ni u kom slučaju biti zainteresovana i za seks sa drugom ženom? Da li je to još jedan primer njihovog fundamentalnog uverenja o sopstvenoj urođenoj superiornosti?" Ne sačekavši odgovor, Kerol se opet okrete da razgovara sa Nikom. "Za slučaj da se pitaš, odgovor glasi: ne, nisam lezbejka. Nepopustljivo sam heteroseksualna, prvenstveno zbog mog srednjeklasnog vaspitanja u dolini San Fernandno. Ali priznajem da me ponekad izuzetno zamaraju muškarci i ono što nazivam njihovim babunskim demonstracijama mačizma."
     "Ej", odgovori Nik, "nisam nameravao da zapodevam raspravu. Samo sam predložio da..."
     "Važi, važi", prekide ga Kerol, opustivši se malo, "nema štete. Valjda sam i ja malo prebrza na okidaču." Ćutala je nekoliko sekundi. "Uzgred budi rečeno, Nik", nastavi ona, "jedan deo ove stvari još ne razumem u potpunosti. Zašto je kapetan Homer za sve ovo vreme ulagao tolike napore da sakrije ostatak blaga? Zašto ga nije, prvom prilikom, jednostavno prodao?"
     "Iz mnogo razloga", odgovori Nik. "Od kojih nije najmanji taj što se plašio da bi mogao biti otkriven i optužen zbog krivokletstva koje je počinio tokom našeg suđenja. Na ovaj način izbegava i porez; dalje, vrednost zlata vremenom skače; i, najvažnije, Greta mora ostati u blizini ako želi da dobije ceo svoj deo. Homer gotovo sigurno pretvara, s vremena na vreme, po neki deo tog zlata u gotov novac, verovatno preko nekog posrednika. Ali nikad u količinama koje bi privukle pažnju."
     "I zato, anđele, vidiš", upade Troj, "on nikako ne može da se obrati policiji. Jer bi onda morao sve da prizna. Kladim se da je sad stvaarno nadrkan."
     Troj se na rskrsnici zaustavi na semaforu, prethodno se prestrojivši u traku za skretanje levo. Jedna kola se zaustaviše desno od njihovih, veoma blizu Kerol; pukim slučajem Kerol dokono pogleda u tom pravcu. Mercedes.
     Kasnije će se Kerol prisećati da joj se od tog trenutka činilo da vreme teče kao usporeno. Svaki pojedini sekund sledećeg minuta ostao je zabeležen u njenom sećanju kao super-usporen, kao da je mnogo duže trajao. Greta je vozila automobil kapetana Homera. Zurila je u Kerol. Pored Grete je sedeo Homer, mlatarajući pesnicama i urlajući nešto što Kerol kroz zatvoren prozor nije čula. Kerol se zagleda u Gretine zapanjujuće oči. Takvu mržnju još nikad nije videla. Samo na tren Kerol skrete pogled, da upozori Troja i Nika. Kad je opet pogledala desno, videla je da Greta drži pištolj uperen pravo u nju.
     A onda, tri stvari su se desile maltene istovremeno. Kerol se sagnula. Troj je jurnuo kroz raskrsnicu na crveno, pri čemu je za dlaku promašio jedna zahuktala kola, a Greta je opalila. Metak je probio Kerolin prozor, zabio se u Trojeva vrata, i, samim čudom, promašio ih oboje. Kerol ostade zgurena ispod instrument-table, uz prednje sedište. Borila se protiv panike i pokušavala da dođe do daha.
     Gonjenje je počelo. Bila je subota uveče posle jedanaest i trideset; u stambenoj zoni Ki Vesta saobraćaj je bio vrlo redak. Trojev ford nije se mogao takmičiti sa mercedesom. Još dvaput je Greta manevrisanjem došla u povoljnu poziciju i zasula ford kuršumima. Izrešetala je i unakazila prozore, ali sve troje u fordu ostadoše nepovređeni.
     Nik je ležao na podu uz zadnje sedište. "Idi u centar grada ako možeš", povika on Troju. "Možda ćemo ih se otresti u saobraćaju."
     Troj se spustio najniže što je mogao, i zato je ulicu ispred sebe jedva video. Vozio je kao ludak, krivudao po ulici sa četiri trake izlećući pred vozila koja su dolazila iz suprotnog smera, divlje trubio i onemogućavao Greti da predvidi njegov sledeći potez. "Gde su panduri kad su ti stvarno potrebni?" reče on pojačanim glasom. "Manijaci pucaju na nas usred Ki Vesta, a na vidiku nigde nijednog čoveka u plavom."
     Posle Nikovog predloga, Troj iznenada okrete kola nasred ulice i pojuri u suprotnom smeru. Greta ovo nije očekivala. Prikočila je žestoko, gume su joj proklizavale, udarila je u jedan parkirani auto, i tek onda nastavila gonjenje.
     Sada na ulici ispred njih više nije bilo nikakvih vozila, a mercedes ih je ponovo sustizao. "Au", uzviknu Troj plašeći se novog napada. On naglo zaokrete ulevo, prolete kroz jednu uličicu kao topovska granata, pa kroz jedan parking i još jednu uličicu. Nekoliko sekundi kasnije brzo zaokrete na jedan prilazni put. Kola se nađoše u poplavi svetlosti, a Troj nagazi kočnice 'do daske'. "Svi napolje", povika on. Dok su Nik i Kerol još pokušavali da shvate šta se kog vraga dešava, Troj je već predavao ključeve svojih kola jednom visokom čoveku u crvenoj uniformi.
     "Mi smo svratili samo na piće", reče Troj. A onda začuše škripanje mercedesovih kočnica iza sebe. "A ovi ljudi iza nas", reče Troj veoma glasno, tako da ga je čulo pet-šest posmatrača koji su se našli u blizini - među njima i dvojica zaduženih za parkiranje, "imaju pištolje i pokušavaju da nas ubiju."
     Za Homera i Gretu bilo je prekasno da pokušaju da pobegnu. Troj se bio dovezao u hotel Mijako vrtovi, kroz ulaz za parkiranje; iza mercedesa su na kružni prilazni put već ušla druga kola. Greta prebaci u rikverc, grunu u branik i prednju rešetku automobila marke Jaguar iza sebe, a onda pokuša da pobegne tako što bi se progurala pored Trojevog forda. Troj i uniformisani portir se baciše u zaklon, Greta nalete na otvorena vrata forda, izgubi kontrolu nad svojim vozilom i na kraju se zabi u kiosk na sredini prolaza. Dok su Nik i Kerol, teturajući se, izlazili iz kola, četvorica iz hotelskog obezbeđenja opkoliše Gretu i Homera.
     Troj priđe svojim prijateljima. "Ima li povređenih?" I Kerol i Nik odrečno odmahnuše glavama. Trojevo lice se razvuče u veličanstveni osmeh. "Trebalo bi da su oni stvorovi ovim smireni", reče on.
     Kerol ga zagrli. "Doći ovamo, to je bila briljantna ideja", reče ona. "Kako si se toga dosetio?"
     "Po pticama", odgovori Troj.
     "Po pticama?" ponovi Nik. "O čemu to pričaš, Džefersone?"
     "Dakle, profesore", odvrati Troj otvarajući vrata elegantnog hotela i ulazeći, posle svojih drugara, u otvoreni atrijum, "kada su poslednji put bili u prilici da nas srede shvatio sam da će nas verovatno poubijati zato što smo im ukrali zlato. I zapitao sam se da li stvarno ima ptica u raju. Majka mi je uvek govorila da ima."
     "Troje", reče Kerol osmehujući se, "baš si pun govana. Pređi na poentu."
     "Baš tako, anđele", ogvori on. "Pogledaj oko sebe." U atrijumu Mijako vrtova nalazio se veličanstveni kavez sa pticama zaštićen mrežom od tanke žice, četiri sprata visok, odozgo osvetljen skupinom reflektora. Stotine šarenih ptica igralo se među lijanama i palmama, donoseći u hotelski hol pravi zvuk i osećaj tropskog predela.
     "Kad sam pomislio na ptice", reče Troj, koji više nije mogao suzbiti ludački smeh, "shvatio sam da smo u blizini ovog hotela, i ovaj plan mi je nekako sam pao na pamet."
     Njih troje su stajali u sredini i gledali gore, u kavez sa pticama. Kerol je bila u sredini. Ona obojici pruži ruke.

Sedmi deo: REPATRIJACIJA

1.

     Ispod smaragdno zelenog okeana svemirski brod počiva u tišini. Čudna ribolika bića plivaju pokraj njega, posmatraju posetioca sa nebesa, pa nastavljaju svojim putem. U toku je konačna provera pre polaganja. Čim je provera završena, otvaraju se jedna vrata pri dnu vasionskog broda, i pojavljuje se zlatolika sfera, prečnika oko petnaest centimetara, položena na jednu usku, dugu platformu i vezana za nju. Ispod platforme su gusenice nalik na tenkovske, koje pokreću celinu niz jednu malu rampu a zatim preko peskovitog okeanskog dna.
     Zajedno sa svojim teretom, ovo pljosnato vozilo nestaje u daljini. Posle dugog čekanja, čudna pokretna platforma se vraća do svemirskog broda, bez zlatne lopte. Rampa se uvlači natrag u vozilo, vrata se zatvaraju i letelica se priprema za poletanje. Ubrzo potom, veliki brod polako kreće kroz vodu, uzdiže se, i najzad je neposredno ispod površine smaragdnog okeana. Tada brod menja izgled, pušta krila, pokretne zakrilce i druge kontrolne mehanizme, i izlazi iz vode kao avion. Njegov uzlet u plavo nebo ispunjeno svetlošću sunaca-blizanaca je brz i veličanstven. Orbitalnu brzinu dostiže praktično odmah. Našavši se na orbiti, iznad atmosfere, brod uvlači u sebe svoje aerodinamične površine i obilazi, poslednji put, planetu Kantor. Stižući do odgovarajuće 'Prave anomalije', svoje putanje, brod naglo ubrzava i opet se baca prema hladnoći i tami međuzvezdanog prostora. Obavljena je i treća isporuka; ostaje da se izvrši, tokom šezdesetmiliciklusne misije ovog broda, još devet isporuka.
     Protiču tri miliciklusa. Sledeća ciljna planeta udaljena je samo šest sistema; to je još jedna okeanska planeta, a nalazi se na orbiti oko neuobičajeno stabilnog usamljenog žutog sunca. Tu će biti položena četvrta kolevka, i to na telo koje je treće po redu od te zvezde. Reč je o planeti čiji je period kretanja oko centralnog sunca tako kratak da ona za jedan miliciklus izvede četrnaest revolucija.
     Pre stizanja do cilja, vasionska letelica skreće. Zaranja duboko u vodonikom bogatu atmosferu najveće planete ovog novog sistema. Time postiže dve stvari. Konverzijom svoje kinetičke energije u toplotu, koja se potom rasipa, brod značajno smanjuje brzinu u odnosu na centralnu zvezdu; istovremeno popunjava, jednim delom, svoju zalihu sirovih elemenata i primitivnih hemijskih jedinjenja od kojih brodska proizvodna oprema stvara sve pomoćne i rezervne delove. Posle izranjanja iz guste atmosfere, interstelarni putnik savlađuje poslednju etapu svog puta ležerno, za šest stotina nanociklusa.
     Tokom približavanja, automatski softver u centralnom kompjuteru primenjuje sekvencu, u praksi mnogo puta proverenu, čija je svrha da otkrije da li su se uslovi na ciljnoj planeti u ma čemu promenili od poslednjeg kompletnog i sistematičnog osmatranja pre tri ciklusa. Pošto je sadržina svake kolevke planirana da bude izvedena jednokratno, na osnovu saznanja o životnoj sredini u kojoj će zigoti na svakoj pojedinačnoj planeti morati da rastu i napreduju, svaka krupna promena u toj sredini mogla bi drastično smanjiti verovatnoću da repatrirana vrsta preživi. Prema komandama kompjutera, u akciju kreće skupina usavršenih instrumenata za daljinsko osmatranje, sa zadatkom da potvrdi da li je sve onako kako stoji u specifikacijama za tu planetu.
     Međutim, ne događa se kako je planirano: instrumenti ne potvrđuju da su postavke sa kojima se krenulo tačne. Životna sredina se izmenila. Ne mnogo, ne kao da ju je preoblikovala, sa nekom određenom namerom i u velikom obimu, neka visoko usavršena inteligencija. Umesto toga, prvi podaci snažno sugerišu da je tokom poslednjeg ciklusa ili dva došlo do uzdizanja neke ovde ponikle inteligencije koja je izvršila primetan uticaj i na površinu, i na atmosferu ove planete.
     Instrumenti za daljinsko osmatranje nastavljaju svoj pregled ciljne planete, i otkrivaju nešto još neobičnije. Oko planete kruže veštački sateliti; ima ih na hiljade. Ova planeta je sada dom neke žive rase koja plovi svemirom. U centralnom kompjuteru vasionskog broda oglašava se alarm. Zigoti i sistem kolevke namenjeni ovoj planeti nisu konstruisani za međudejstvo sa ma kojom drugom visokousavršenom rasom.
     Međutim, briljantni inženjeri Kolonije predvideli su da bi bar na jednoj od dvanaest ciljnih planeta moglo doći do značajnih promena tokom tri ciklusa protekla od poslednjeg sistematičnog osmatranja. U sekvencu prilaženja uprogramiran je i protokol za postupanje u novim i nepredviđenim situacijama. Taj protokol, u suštini, zahteva da se novi uslovi na planeti pažljivo analizuju, da se oceni uticaj tih uslova na verovatnoće u vezi sa ključnim parametrima opstanka, a onda, ako dobijeni rezultati nisu nepovoljni, da se nove informacije unesu, koliko je moguće, u eletronsku infrastrukturu koja treba da rukovodi obrazovanjem repatrirane rase posle polaganja kolevke.
     Jedna od specijalnih subrutina ovog kriznog protokola odnosi se na iznenadnu pojavu rase koja se otisnula u svemir. U toj sekvenci, prva akcija jeste pregled jednog satelita u orbiti, da bi se ocenila njegova tehnološka usavršenost. Međuzvezdana letelica veoma pažljivo prelazi na poziciju za susret nadomak jednog od onih veštačkih satelita koju ostaju pretežno stacionarni u odnosu na neku određenu oblast planete koja dole rotira. Upotrebom nizova superbrzih algoritama koji su pohranjeni u komunikacijski 'makro', kosmički brod traži i nalazi komandne i telemetrijske frekvencije svoga suseda. Ali pokušaji da se satelitu daju određene komande ne uspevaju, što sugeriše da postoji kompleksni zaštitni kod ugrađen u prijemnike, i/ili komplikovana redundantna komandna procedura.
     Pošto nije u mogućnosti da zapoveda ovom satelitu i na taj način konačno utvrdi kakva je tehnološka razvijenost nove rase, posetilac iz kosmosa u ovoj situaciji treba, prema svom protokolu, da pokuša da 'zarobi' satelit i na licu mesta ga analizira, pod uslovom da nema primetne opasnosti od uređaja ugrađenih u sam satelit. Još pre nekoliko ciklusa, nadzorni odbor Komiteta inženjera vodio je, tokom procesa planiranja, intenzivnu debatu o ovoj grani softverske logike. Mnogi od iskusnijih inženjera smatrali su da je rizično unositi takvu logičku petlju, ponajpre zbog mogućnosti da neka paranoična nova kultura naoruža svoje satelite razornim napravama koje se ne bi mogle lako uočiti i deaktivirati.
     Međutim, zastupano je, na osnovu istorijskih podataka sakupljenih širom galaksije, i mišljenje da većina mladih civilizacija napuštaju rat i agresiju pre nego što krenu u kosmos, te da će prema tome odsustvo jasno vidljivih razornih ili zaštitnih uređaja biti dovoljan dodatan element za donošenje odluke o pažljivom hvatanju i demontiranju jednog satelita. A svi su bili saglasni da bi detaljne informacije o tehnološkom statusu nove rase, dobijene takvim 'reverziranim inženjerstvom', bile izuzetno korisne u dovršavanju procene o rizicima za rasu koju treba repatrirati.
     Ogromne ruke za daljinsku manipulaciju pružaju se iz vasionskog broda, dohvataju osmatrački satelit i uvlače ga u veliku dvoranu sa tavanicama u vidu svodova. Armija malih elektronskih robota smesta ga napada, vrvi po njegovoj površini donoseći razne sonde i priključke. U primarnu memoriju kompjutera na vasionskom brodu slivaju se milijarde bitova podataka o satelitu. Nova rasa koja je zaplovila svemirom nije, u tehničkom pogledu, naročito napredna. Zapravo, zaključuje kompjuterski algoritam, veoma je iznenađujuće da su uopšte uspeli da lansiraju i održe toliko satelita.
     Eksplozija počinje da razdire dvoranu. Posle toga, maltene trenutno se odigrava zapanjujuća serija događaja: kosmički brod aktivira zaštitna sredstva da zaustavi širenje plamene kugle i da ublaži štetu nastalu eksplozijom male nuklearne naprave koja je satelit, u kome se nalazila, pretvorila u paru. Eksplozija biva brzo savladana nepoznatim tehnikama, ali u međuzvezdanoj letelici već je pričinjena znatna šteta.
     Posle eksplozije, veliki svemirski brod počinje podrobno proveravanje sopstvenog stanja. Pomne kompjuterske analize štete pokazuju da bi verovatnoća uspešnog polaganja kolevki na preostalih osam planeta bila merljivo povećana ako bi se misija privremeno prekinula radi popravke. Za ovo je potrebno naći bezbedno sklonište u poznatoj i ne mnogo promenljivoj okolini. Imajući u vidu sistemske i subsistemske zahteve o kojima će se tokom popravljanja morati voditi računa, glavni kompjuter zaključuje da bi plitko okeansko dno na ovoj ciljnoj planeti bilo savršeno mesto za takvu pauzu u misiji.

     Vasionska letelica spušta se u atmosferu, ponovo promenivši svoj izgled, i ispustivši iz sebe nekoliko aerodinamičnih kontrolnih površina. Silazak je brz. Tokom silaska, svemirskom brodu prelazi put jedna letelica u obliku metka, upravo ispaljena sa visokoletećeg aviona. Letelica se približava tom projektilu, zatim leti naporedo s njim. Uhvativši njegove telemetrijske signale, upoređuje ih sa tipovima silaznih podataka koje je ranije ispuštao satelit. Kompjuter kosmičkog broda koristi svoju ogromnu obrađivačku moć, i svoje korelacione algoritme, u pokušaju da provali komandnu šifru malenog projektila. Posle izvesnog vremena, uspeva. Sada je posetilac u stanju da vrši uticaj na vođenu raketu.
     Letelica naređuje raketi da pročita i saopšti svoje subrutine za navođenje. Obavljajući trilione računskih operacija u sekundi, inteligentni kompjuter koji čini srce svemirskog broda saznaje, procesom dedukcije, kako izgleda strategija navođenja projektila. U algoritam navođenja rakete stiže komanda koja donosi novu sliku mete, takvu koja će rezultovati padom rakete u okean i to nedaleko od lokacije koju je svemirski brod izabrao za sebe. Raketa i letelica sručuju se, zajedno, u Meksički zaliv.
     Dve letelice ostaju nepomično na okeanskom dnu, na međusobnom rastojanju od oko tri kilometra. U pažljivo kodiranom softveru za zaštitu od kvarova, koji je preuzeo upravljanje velikim svemirskim brodom neposredno posle eksplozije satelita, odvijaju se, paralelno, četiri zasebne aktivnosti. Jedan od procesora pregleda arhive podataka u vezi sa ovom planetom, sa ciljem da odredi koja je to ovdašnja rasa uopšte mogla proći kroz evolucioni 'juriš' i tako brzo se domoći svemira. Druga aktivnost, povezana sa tim prvim nizom izračunavanja, jeste procena efekta koji bi mogao nastati delovanjem jedne takve usavršene lokalne inteligencije na repatrirane zigote i njihovu sposobnost opstanka. Ova evaluacija obuhvata i pitanje kakvi se aktivni koraci mogu preduzeti od strane svemirskog broda, da bi bila povećana verovatnoća uspešnog klijanja i razvijanja embriona.
     Treći procesor u centralnom kompjuteru vrši temeljitu, podrobnu analizu stanja svemirskog broda, što uključuje i pomno procenjivanje materijala i radnih postupaka potrebnih da se popravi svaka pojedina oštećena komponenta. Četvrta važna paralelna subrutina rukovodi naporima malih pljosnatih robota koji izlaze u okean; njihov je posao da, prvo, potvrde da je obližnja raketa odista bezazlena i da se može bezbedno doneti i uneti u brod, i drugo, da katalogizuju svu obližnju floru i faunu za slučaj da postane potrebna neka vrsta kamuflaže.
     Tepisi donose projektil u svemirsku letelicu, radi dopunske analize. Ovo proučavanje, međutim, ne dovodi ni do kakvih velikih novih otkrića. Konstrukcione sličnosti između rakete i ranijeg veštačkog satelita jednostavno se katalogizuju i pohranjuju u arhive podataka. Jednovremena procena štete na brodu dovodi do zaključka da su raspoloživi svi alati i svi materijali potrebni za popravljanje, izuzev odgovarajućih količina olova i zlata; pravljenje ta dva elementa u transmutatoru je težak i spor posao. Ako bi se, na neki način, moglo naći dovoljno dodatnog olova i zlata, letelica bi bila u stanju da u roku od tri ovdašnja dana napusti ovu planetu; ali ako mora sam da proizvodi, i iz okolnog okeana u minimalnim količinama crpi te elemente, rad na popravljanju mogao bi potrajati i trideset dana.
     Druga dva procesora dolaze do nekih podjednako zanimljivih probabilističkih zaključaka. Pretežno na osnovu obaveštenja koja su prikupljena pre sedam ciklusa, prilikom hvatanja primeraka ugroženih živih vrsta, identifikovane su dve različite vrste životinja, jedna morska i jedna kopnena, kao jedini mogući kandidati za evolucioni juriš koji je za tako kratko vreme iznedrio rasu sposobnu da se otisne u svemir. Zapravo, prema mišljenju kompjutera, kopnena bića, ljudi, imala su, pod uslovom da su preživela svoj raniji nadir (blizak onom vremenu kad su zoo-brodovi Kolonije uzeli izvestan broj uzoraka) i da nisu izumrla, daleko bolju šansu da postanu svemirski putnici; snažna potvrda ovoga bili su i rezultati eksperimenata koji su u zoo-kompleksu vršeni sa ljudskim bićima. Procesor, međutim, upozorava: ako su potomci tih dvonožnih, uspravnih, agresivnih bića zaista postali svemirski putnici, onda su šanse da zigoti iz kolevke dožive zrelost izuzetno niske. Izuzev ako se na licu mesta ne izvrše, na neki način, značajne promene u konstrukciji kolevke, ili ako se rast repatriraca ne zadrži u tajnosti od ljudskih bića tokom bar jednog celog miliciklusa.
     Sa tačke gledišta celokupne misije, veću brigu ovom vanzemaljskom svemirskom brodu zadaje provizorni zaključak da bi se lako moglo dogoditi da inteligentni i potencijalno neprijateljski nastrojeni stanovnici ove ciljne planete uskoro otkriju njegovo prisustvo. Ako bi bio otkriven i ozbiljno ugrožen, svemirski brod bi mogao brzo napustiti ovu planetu i potražiti drugo sklonište, da bi se u njemu popravljao; međutim, putovanje kroz svemir bilo bi, uz postojeća oštećenja, veoma rizično. Druga mogućnost bila bi da svemirski brod pošalje svoje robote u rudnike ove planete, da vade zlato i olovo koje bi praktično garantovalo bezbedni dolazak do sledećeg cilja, na kome teških metala ima u izobilju.
     U oba slučaja, prerano otkriće od strane nekooperativnih Zemljana značilo bi gotovo sigurnu propast za zigotsku kolevku koja bi bila ostavljena na Zemlji, ako bi oni saznali da je kolevka sistem istovaren iz jednog tuđinskog svemirskog vozila. Iz tog razloga, svemirski brod počinje svoj posao tako što proverava, iznosi iz sebe, i sakriva kolevku namenjenu Zemlji. Tepisi nalaze jedno skrovito mesto na okeanskom dnu, udaljeno šest-sedam stotina metara, a platforme prenose kolevku, koja izgleda kao da je od metala, i to od zlata, u to skrovište, ispod jedne stenovite izbočine.
     Da bi se smanjila verovatnoća da bude otkriven, svemirski brod menja svoju spoljašnjost; liči će na okeansko dno oko sebe. Centralni kompjuter upotrebljava svoju celokupnu matricu za donošenje odluka da bi izveo složeni niz analiza, i zaključuje da će putanja za postizanje maksimalne verovatnoće uspeha za celu misiju biti ona koja uključuje i pokušaj da se obezbedi podrška ili ljudi ili kitova za dobavljanje dodatnog olova i zlata, i unošenje novih informacija u kolevku. Zato kosmički brod odmah vrši popravke koje može, dovodi sebe u stanje pripravniosti za uzletanje, i počinje sa pokušajima da stupi u vezu sa Zemljom.
     Informacije prikupljene od strane zooloških istraživača pre sedam ciklusa (oko sto hiljada zemaljskih godina) nagoveštavale su da su kitovi i ljudska bića, u to doba, imali približno isti potencijal inteligencije. U doba tog, ranijeg, istraživanja, govor kitova bio je bogatiji i komplikovaniji. Zoološki istraživači su ga kratkotrajno proučavali, a onda su njegove osnove zabeležili u svoje arhive. Koristeći te stare podatke, ali nastojeći istovremeno i da razvije scenario za komuniciranje sa ljudima, kosmički brod pokušava da stupi u kontakt sa kitovima. Pošto se kitovi u proteklom vremenu nisu mnogo izmenili, ovi pokušaji su tek donekle uspešni: kitovi shvataju da ih neko zove, ali su porukama uglavnom zbunjeni, i ne znaju kako bi reagovali.
     Dva manja jata kitova ipak dešifruju poruke koje tuđinski brod širi kroz more, i plivaju ka izvoru poruka. Roboti u vanzemaljskoj letelici pomno pregledaju kitove, čak pokazuju uhvaćenu raketu jednom jatu da bi izazvali prepoznavanje, i zaključuju da kitovi apsolutno ne mogu biti ti koji lete u svemir. Prema tome, ljudska bića su ta koja su načinila nagli evolucioni napredak; sa njima se mora stupiti u vezu, i kod njih se na neki način mora izdejstvovati da daju olovo, zlato i potrebne informacije. Odustaje se, istovremeno, od daljih pokušaja komuniciranja sa kitovima.
     Još pre nego što je vasionski brod odlučio kako da stupi u dodir sa čovečanstvom, slučajnost mu donosi izvanrednu šansu za to. Tokom završnih interakcija sa kitovima, u okolini se pojavljuju tri ljudska bića. Ljudi plivaju; neverovatnom srećom, nalaze već položenu kolevku i odnose je na kopno. Brodski kompjuter iz predostrožnosti naređuje privremene promene unutar kolevke, radi povećane zaštite i češće provere stanja; međutim, još nema velikih razloga za zabrinutost. Ljudi ne uviđaju vezu između kolevke i svemirskog broda. Osim toga, pošto su zigoti tek u ranim fazama razvoja, struktura kolevke je izuzetno robusna. Činjenica da se kolevka našla u ljudskim rukama u ovom trenutku može, sa stanovišta super-vanzemaljaca, biti shvaćena i kao povoljna; prijemnicima u kolevci može se narediti da slušaju razgovore, a potom da emituju do matičnog broda informacije koje će omogućiti da brod nauči rudimente ljudskog jezika.
     Vanzemaljski kompjuteri do krajnjih granica naprežu svoje logičke sposobnosti da bi smislili način da zatraže pomoć od ljudskih bića, a da pri tom ne dovedu u preveliki rizik ni kolevku ni ostatak svoje misije. Kompjuteri su sve bliži odluci o brzom napadu na rudnike olova i zlata, ali onda, zahvaljujući svom delimičnom razumevanju ljudskog jezika, uviđaju da postoji mogućnost da se troje ljudi koji su našli kolevku vrate u blizinu broda. Svi brodski procesori uključuju se u zajednički napor da se smisli scenario koji će navesti to troje ljudi da pomognu. Uoči dolaska tih ljudi obavlja se potpuno preuređenje unutrašnjosti broda. Ako ovaj scenario uspe, postoji velika verovatnoća da će svemirski brod uspešno položiti milione repatriranih zigota i nastaviti svoju misiju, bez narušavanja glavnog toka života na Zemlji. To je i bio prvobitni cilj misije.

Osmi deo: NEDELJA

1.

     Kraljica Floride je tek posle dva sata ujutro isplovila iz marine i krenula Meksičkim zalivom. Kerol i Troj stajali su zajedno, pokraj ograde, dok je Nik vodio brodić kroz luku. "Pa dobro, anđele", oglasi se napokon Troj, "ovo je, dosad, već bilo neverovatno iskustvo, zar ne? Moram priznati da me hvata malecna nervoza kad pomislim šta ćemo ovog puta naći na mestu ronjenja."
     "A ja mislila, Troje, da ti već znaš šta će biti", odgovori Kerol, pokazujući prstom ka njegovoj narukvici. "Zar ti oni ne kažu sve?"
     "Oni mi mnogo toga kažu. Njihove poruke sve bolje shvatam. Ali kako da znam da li govore istinu?"
     "Isti taj problem smo po koji put imali s tobom", dobaci Nik, koji je stajao pod platnenim svodom. Brodić je već bio na domaku otvorenog mora. Svetlosti Ki Vesta zamicale su u daljinu iza njih. "U krajnjoj analizi stvar se svodi na pitanje poverenja, naročito zbog toga što ni onako ništa nije razumno. Ja, kad bih se logički zapitao zbog čega polazim usred noći u Meksički zaliv da nosim olovo, zlato i informacije nekim vanzemaljcima koji su svratili na Zemlju da nešto poprave..."
     Kerol se nasmeja i upade mu u reč. "e postoji način da se cela ova serija događaja logički razmatra. Troj je na to već ukazao. Ne rukovodimo se logikom. Štaviše, ne mislim ni da je pitanje poverenja bitno." Ona zastade i diže pogled ka zvezdama. "Ovde je pre reč o nečem nalik na veru, kao u crkvi."
     Troj je zagrli jednom rukom i osmehnu se. "Slažem se, anđele. Najzad, mi usranog pojma nemamo. Jedino oni znaju."
     Kerol zevnu. U brodiću zavlada ćutanje. Sve troje bili su veoma umorni. Kad su u hotelu Mijako vrtovi pripadnici hotelske službe obezbeđenja opkolili Homera i Gretu, pozvali su, naravno, policiju. Policija je stigla u roku od deset minuta, i počela saslušanje za koje se činilo da će trajati večno. Zahtevali su od Kerol, Nika i Troja da svako preda svoj, poseban, pismeni izveštaj o onome što se dogodilo. Homer i Greta ništa nisu priznali, uprkos činjenici da su im hotelski stražari oduzeli dva pištolja i da su u Trojevim kolima nađeni parčići odgovarajućih metaka. Homer je telefonirao svom advokatu i očekivao je da će, uz kauciju, biti pušten u roku od četiri do šest sati.
     Kad je trio konačno stigao do marine (iz hotela su morali peške, jer je policija zadržala Trojeva kola kao dokazni materijal), Troj se prisetio da još nije uključio novu navigacionu opremu. Možda zbog toga što je bio umoran, ili zato što su mu prijatelji, zavirujući mu povremeno preko ramena, stvarali nervozu, tek - Troj je veoma sporo postavljao i proveravao novi navigacioni procesor.
     Za to vreme Kerol i Nik su proveravali da li u brodiću postoje tri kompletne ronilačke opreme. Ona oprema, koji su njih dvojica upotrebljavali ranije te noći, ostala je u bazi, u rukama Ratne mornarice SAD. Niku se činilo da se seća da je uneo u brodić dovoljnu količinu dodatne opreme za veliku grupu iz Tampe koja je prvobitno, za vikend, bila zakupila Kraljicu Floride. Pokazalo se da je bio u pravu, ali tokom provere jedan od regulatora nije funkcionisao kako treba, pa je morao biti zamenjen rezervnim.
     Tokom pešačenja od hotela do marine Nik, Kerol i Troj su jednoglasno odlučili da svi troje odu na zakazani podvodni randevu sa letelicom supervasionaca. Nije bilo drugog razumnog rešenja. Brod je, nesumnjivo, bilo moguće bezbedno ukotviti. A ni jednome od njih troje nije bila podnošljiva pomisao da propusti vrhunac pustolovine.
     Nik napokon unese u navigacioni procesor koordinate onog mesta ronjenja i predade brod automatskom upravljanju. Kerol je opet zevala; bilo je to zarazno zevanje. Otvarajući usta da se prepusti jednom dugom, opuštajućem zevu, Nik uvide koliko je i sam iscrpljen. On zađe iza platnenog zastora i nađe, u jednoj ispreturanoj hrpi stvari, dva laka vazdušna madraca, pa poče da naduvava jedan od njih.
     Kad je prvi dušek bio već gotovo naduvan, Kerol zaobiđe platnenu konstrukcijue, i izbi na zadnji deo brodića. Sijalica na vrhu konstrukcije stvarala je odsjaj na njenom licu. Divna je čak i kad je umorna, pomisli Nik. Pokretom ruke, on joj pokaza ka drugom dušeku. Kerol se saže, dohvati ga i poče da ga naduvava. I vrlo je sposobna. Nikad nisam sreo ženu koja je pokazivala toliko sposobnosti za toliko različitih poslova.
     Nik dovrši posao sa svojim dušekom i položi ga po palubi. Kerol se počela zamarati, i zato joj on pomože da do kraja naduva svoj dušek. Zatim dohvati neke peškire i smota ih da liče na jastuke. "Moraćemo svi malo da ospavamo", reče joj, objašnjavajući svoje postupke. "Inače ćemo biti kao ošamućeni kad pokušamo da ronimo."
     Kerol klimnu i pođe nazad do ivice platnene konstrukcije. "Je l' ti neće smetati da Nik i ja malo dremnemo?" upita ona Troja. Troj osmehom pokaza da je saglasan. "Probudi jedno od nas dvoje, ili oboje, kroz jedan sat", dodade ona, "ako hoćeš da koristiš jedan od ovih vazdušnih dušeka." Okrenuvši se s namerom da pođe, a onda zastade i ponovo mu se obrati. "Ovaj, Troj."
     "Da, anđele?"
     "Da li znaš odakle su oni došli?" Ona pokaza prstom ka nebu. Zbog snažnog sjaja srpastog meseca, na nebu se videlo srazmerno malo zvezda. Mesec je već odavno prošao zenit i uveliko je tonuo ka zapadu.
     Troj diže pogled ka nebu. Razmišljao je skoro čitav minut. "Ne, anđele", odgovori on najzad. "Mislim da su pokušali da mi to kažu, možda čak i dvaput, ali ih nisam razumeo. Ipak, znam da dolaze sa druge zvezde."
     Troj joj priđe i poljubi je u obraz. "Čvrsto, čvrsto spavaj, bez buva se odmaraj", odrecitova on. "A kad se probudiš možda ćeš moći i sama da pitaš njih."
     Odakle dolazite? razmišljala je Kerol. I zašto ste sleteli ovde, na ovo mesto, u ovo vreme? Šakom je zakonila oči od mesečevog sjaja i usredsredila pažnju na Sirius, najsjajniju zvezdu koja se tog trenutka nalazila na nebu. Imate li dom tamo, oko neke druge zvezde? Sa majkama i očevima i braćom? Imate li ljubav i okeane i planine i muziku? I čežnju i usamljenost i strah od smrti? Nije joj bilo jasno zbog čega su joj suze navrle u oči. Ona obori pogled i vrati se do naduvanih dušeka. Nik je već ležao poleđuške na jednom, sklopljenih očiju. Kerol leže na drugi, uz njega, a onda pruži ruku i stavi je u njegovu. On privuče njenu šaku do svojih usana, poljubi je nežno, i spusti sebi na prsa.
     Nikov san bio je zbunjujući. Nalazio se u holu jedne ogromne otvorene biblioteke sa dvadeset spratova knjiga. Video je spiralna stepeništa koja su se dizala ka naslagama knjiga iznad njega. "Ali vi ne razumete", govorio je bibliotekarki koja je stajala iza dugog pulta. "Moram ovog vikenda pročitati sve te knjige. Inače neću biti spreman za ispit u ponedeljak."
     "Žao mi je, gospodine", odgovorila je bibliotekarka tiho i smerno, pošto je po drugi put pregledala Nikov spisak. "Svi primerci ovih knjiga su trenutno na čitanju."
     Nika poče da obuzima panika. On diže pogled ka silno visokoj tavanici i ka mnogim spratovima knjiga na policama iznad sebe. Na trećem spratu ugleda Kerol Doson kako, naslonjena na ogradu, čita neku knjigu. Panika u njemu poče da popušta. Znaće ona taj materijal, pomisli on u snu. Potom pojuri ka stepeništu i u nekoliko skokova se pope uz zavojito stepenište, do trećeg sprata.
     Stigavši do Kerol, ostade bez daha. Čitala je baš jednu od knjiga sa njegove liste. "Oh, dobro", reče on nastojeći da dođe do daha, "čim sam te video znao sam da nema brige." Ona ga upitno pogleda. Bez upozorenja, potom, zavuče mu ruku u farmerke i uhvati ga za penis. On se smesta uzbudi, i naže se napred da je poljubi. Ali odmahnuvši glavom, ona mu izmače. On nastavi da navaljuje, gurajući je ka ogradi. Dok se ona odupirala, on je sasvim stisnu i uspe da je poljubi. Ograda popusti, i evo, oni padaju, padaju. Nik se, međutim, probudi pre nego što su pali na pod biblioteke.
     Stresavši se, on se vrati u budno stanje. Kerol ga je pomno gledala. Bila se nalaktila i oslonila glavu na ruke. "Je l' ti dobro?" upita ona čim je otvorio oči.
     Niku je bilo potrebno nekoliko sekundi da se sredi posle tog intenzivno proživljenog sna. Srce mu je još nekontrolisano tuklo. "Valjda jeste", odgovori on. Kerol je i dalje netremice zurila u njega. "Što me tako gledaš?" upita on.
     "Pa, poče ona, "probudila sam se jer si pričao. Čak bih rekla da sam nekoliko puta čula i svoje ime. Možda mi se pričinilo. Ako ne zameraš što ću pitati - da li često pričaš u snu?"
     "Ne znam", odgovori Nik i kratko se nasmeja. "Niko mi ranije to nije pomenuo."
     "Čak ni Monik?" upita Kerol. Njene oči nisu skretale sa Nikovih. Jasno je videla da se on trudi da odluči koju vrstu odgovora da joj pruži. Opet si nasrtljiva, reče jedan glas u njoj. Pusti čoveka da stvari obavlja svojim tempom. Nik pogleda na drugu stranu. "Nismo tako mnogo spavali zajedno", odgovori on tiho. "Sem toga", nastavi on posle duže pauze i okrećući se opet prema Kerol, "to je bilo pre deset godina. Bio sam vrlo mlad. A ona je bila udata za drugog."
     Dok su spavali, Troj je bio ugasio sijalicu na vrhu platnene konstrukcije. Jedina svetlost na njihovim licima sada je poticala od mesečine. Nastavili su da se gledaju ćutke. Nik joj nije rekao mnogo o Monik, ali i to malo bilo je više nego što je ikad rekao ikome drugom, pa i svojim roditeljima. Kerol je znala koliko je napora Niku bilo potrebno da pošteno odgovori na njeno pitanje. Ona se opet opruži na leđa i pruži mu ruku.
     "Znači, eto gde smo, gospodine Vilijemse. Dvoje usamljenih putnika na moru života. Oboje prešli tridesetu. Mnogi od naših prijatelja i školskih drugova već su se smestili u onu kuću u pregrađu sa dvoje dece i jednim psom. Zbog čega ne i nas dvoje? Po čemu se mi to razlikujemo?"
     Mesec je ubrzano tonuo svojim nebeskim lukom iznad njih. Dok se spuštao na jednu stranu, na suprotnom horizontu se već moglo videti više zvezda. Niku se učini da vidi zvezdu padalicu. Verovatno i nema načina da se čovek sakrije od svojih osećanja. Nik je nastojao da skoči ispred ovog razgovora, u budućnost. Zamislio je, za trenutak, da će uspostaviti intimnu vezu sa Kerol. Ne bi ona to dopustila. Ali bar bih zasigurno znao kako stvari stoje između nas.
     "Kada sam otišao u njenu kuću u petak ujutro", reče Nik, konačno odgovarajući na njeno pitanje, "Amanda Vinčester mi je rekla da tražim ženu iz fantazije, neku apsolutno savršenu. Tako da običnim smrtnicima uvek dam nedovoljnu ocenu." On nasloni glavu na ruku i pogleda Kerol. "Ali mislim da je nešto drugo u pitanju. Mislim da ja, možda, ne želim da se vezujem jer se bojim da ću biti odbačen."
     Jesam li ja zaista ovo izgovorio? upita se Nik zaprepašćeno. Istog trena obuze ga osećaj da tu misao nikako nije trebalo podeliti ni sa kim, i odmah poče da diže svoje odbrambene zidove i da se sprema za neozbiljan ili bezosećajan odgovor.
     Takav odogovor, međutim, nije usledio. Umesto toga, Kerol je ćutala, zadubljena u misli. Najzad je progovorila. "Ja se štitim na drugačiji način", reče ona. "Uvek igram na sigurno. Odabiram muškarce kojima se divim i koje poštujem, one koji su mi, da tako kaže, intelektualno drugovi, ali prema kojima ne osećam nikakvu strast. Kada sretnem čoveka koji pokreće zvona i bendžoe u meni, odjurim na suprotnu stranu."
     Jer se bojim, pomisli ona. Plašim se da bih ga mogla voleti koliko svog oca. A ne bih mogla preživeti da budem još jednom onako napuštena.
     Ona odjednom oseti Nikovu ruku na svom obrazu. Milovao ju je nežno. Ona posebnu naviše, dohvati njegovu šaku i stisnu je. On se pridiže na bok, da bi je mogao bolje videti. Osećala je da želi da je poljubi, i opet mu stisnu šaku. On polako, neodlučno, spusti usne na njene. Bio je to nežan poljubac, prepun obožavanja, bez pritiska, bez otvorene strasti: delikatno, vešto pitanje koje je moglo biti ili početak jedne ljubavne veze, ili jedini poljubac između dvoje ljudi čiji su se putevi u životu pukim slučajem ukrstili. I Kerol začu bendžoe i zvona.

2.

     Vinters je stajao sam na palubi i mirno pušio. Ovaj preobraženi ribarski brod, 'koča', namenjen tegljenju mreža, nije bio veliki, ali je bio veoma brz. Tek oko četiri sata izjutra odvojili su se od doka, i evo, već su maltene sustigli svoj plen. Komandandat protrlja oči i zevnu. Bio je umoran. On izduva dim iznad okeana. Na istočnom horizontu video se bledi nagoveštaj zore. Vintersu se učini da na zapadu, u pravcu meseca, vidi mutnu svetlost nekog drugog broda.
     Ti mladi ljudi mora da su svi poludeli, pomsili on. Razmišljao je o proteklim noćašnjim događajima. Zašto su kog đavola otišli? Da li su gurnuli Toda niz one stepenice a da on to nije ni shvatio? Bilo bi toliko lakše da su ostali tamo do našeg povratka.
     Sećao se kako je izgledalo lice poručnika Ramireza dok je prekidao telefonski razgovor između Vintersa i njegove žene, Beti. "Izvinjavam se, komandante", rekao je tada Ramirez, bez daha. "Morate brzo doći. Poručnik Tod je povređen, a naši zatvorenici su pobegli."
     Čuvši to, Vinters je rekao svojoj ženi da nema pojma kad će stići kući, a onda je sa Ramirezom krenuo na kratko pešačenje do administrativnog aneksa. Usput je razmišljao o Tifani, o teškoćama koje je imao dok je pokušavao da objasni devojci od sedamnaest godina zašto ne može jednostavno sve da ostavi i da dođe na zabavu, da bi bio s njom. "Ali možeš da radiš bilo kog dana ili noći, Vernone", rekla je Tifani. "Ovo nam je jedina prilika da budemo zajedno." Već je bila popila previše šampanjca. Kasnije, tokom razgovora, kad je Vinters jasno rekao da je gotovo sasvim sigurno da uopšte neće stići na zabavu, i da će verovatno zamoliti Melvina i Marka da je odvedu kući, Tifani je ispoljila zlovolju i bes. Prestala je da mu se obraća po imenu. "U redu, komandante", rekla je, "onda ćemo se valjda videti u pozorištu u utorak uveče."
     Tada se telefonska veza, uz jedno kratko škljocanje, prekinula, a kroz Vintersovo srce prostrelio je silovit bol. E jebi ga, pomislio je, upropastio sam ovo. Zamislio je sebe kako uskače u kola, zaboravljajući i Teda i Ramireza i projektil 'Panter', i kako se vozi na zabavu da tamo zgrabi Tifani u zagrljaj. Ali nije to učinio. I pored neverovatne čežnje, nije mogao napustiti dužnost. Ako je sudbina da se to dogodi reče on sebi utešno, onda će ti plamenovi strasti ponovo buknuti. Ali čak i sa svojim ograničenim romantičnim iskustvima, Vinters je znao da neće. U ljubavnoj vezi sve zavisi od tempiranja. Ako se zamah izgubi u kritičnom momentu, a naročito onda kad se ritam strasti bliži vrhuncu, nikada se više neće povratiti.
     Ramirez je već bio pozvao dežurnog lekara u kasarni, i taj je stigao do aneksa odmah posle dvojice oficira. Dok su tu stajali, Ramirez je Vintersa ubeđivao da je tu morao biti u pitanju neki neprijateljski postupak, da se Todu nije mogao tako teško pasti sem ako ga je neko gurnuo ili bacio niz te betonske stepenice. Poručnik Tod se, dok ga je doktor pregledao, počeo micati. "Imao je gadan potres mozga", rekao je lekar odmah pošto je pregledao Todove oči. "Verovatno će s njim biti sve u redu, ali će ujutro imati strašnu glavobolju. U međuvremenu, odnećemo ga u ambulantu da mu zašijemo tu posekotinu na glavi."
     Vinters nije uspevao da nađe logično objašnjenje. Dok je strpljivo čekao da u susednoj sobi lekari i bolničarke dovrše šav na poručnikovoj glavi. Vinters se trudio da dokući koje su motive Nik, Kerol i Troj mogli imati da napadnu Toda i da pobegnu. Ta Dosonova je pametna i uspešna. Što bi ona to učinila? Zapitao se nije li, možda, ta trojka upetljana u neki veliki narko-biznis. Time bi, bar, bilo objašenjeno sve ono zlato. Ali Tod i Ramirez nisu našli nikakvog traga drogi. Šta se to kog đavola dešava?
     Tokom procedure u ambulanti poručnika Toda su ostavili u budnom stanju; dadoše mu samo lokalni anestetik, da mu ublaže bol. Ali njegovi odgovori na doktorova jednostavna pitanja nisu bili osobito smisleni. "Biva to, ponekad, posle potresa mozga", rekao je lekar Vintersu kasnije. "Možda sledećih dan-dva neće govoriti baš sasvim suvislo."
     Ipak, oko dva sata ujutro, čim je Todova glava bila obrijana, zašivena, i na nju stavljen zavoj, komandant Vinters i poručnik Ramirez odlučiše da ga pitaju šta se u aneksu dogodilo. Todov odgovor komandant nije mogao prihvatiti, iako je poručnik dva puta kazao sasvim isto. Tod je, naime, uporno tvrdio da se u WC-u bila sakrila šargarepa visoka dva metra, sa vertikalnim prorezima na licu i da se bacila na njega kad je pokušao da piša. Tom prvom napadu je izmakao, ali je džinovska šargarepa krenula zatim za njim u kancelariju.
     "A na koji vas je način, tačno, ta stvar..."
     "Ta šargarepa", prekide ga Tod.
     "Na koji vas je način ta šargarepa napala?" nastavio je Vinters. Isuse, razmišljao je, šenuo čovek. Jedan udarac u glavu, i pamet ode.
     "Nije lako to tačno opisati", rekao je poručnik Tod polako. "Vidite, imala je četiri nečeg, kao, nekakvog, i to je visilo iz tih vertikalnih proreza na glavi. I svako to nešto je izgledalo mnoooogo gadno..."
     Doktor je tad prišao i prekinuo ih. "Gospodo", rekao je savršenim osmehom namenjenim bolesnicima, "mom pacijentu je očajnički potreban odmor. Nema sumnje da neka od tih pitanja mogu sačekati do sutra."
     Komadant Vinters se priseti kakvo ga je neodoljivo osećanje zbunjenosti bilo obuzelo tada, dok je gledao kako na nosilima sa točkićima guraju Toda iz ambulante u bolnicu. Čim je Tod bio izvan domašaja njegovog glasa, komadant se okrenuo Ramirezu. "I kakvo je vaše mišljenje o svemu ovome, poručniče?"
     "Gospodine, nisam stručan za medicinu..."
     "To znam, poručniče. I ne tražim od vas medicinsko mišljenje. Želim da znam šta mislite o, ovaj, tome sa šargarepom." Zar ovaj Ramirez, proklet bio, ima toliko malo mašte da ne može ni da reaguje na Todovu priču?
     "Gospodine", odgovorio je tada Ramirez, "to sa šargarepom je izvan mog iskustva."
     Najblaže rečeno. Vinters se nasmeši i čvrknu cigaretu u vodu. Priđe zatim kućici za krmarenje i baci pogled na navigacioni aparat. Do broda begunaca bilo im je ostalo još samo oko jednaest kilometara, i tu daljinu su brzo smanjivali. On oduze gas i prebaci motor broda na prazan hod. Nije želeo da nastavi približavanje Kraljici Floride dok Ramirez i dvojica mornara koji su bili sa njima ne budu budni i na svojim mestima.
     Vinters oceni da do izlaska sunca ima još oko četrdeset minuta. Opet se nasmeja glasno, sećajući se kako je Ramirez izbegavao da bilo šta kaže o Todovoj priči o šargarepi. Taj mladi Latino je dobar oficir. Pogrešio je samo utoliko što je sledio Toda. Vinters se seti kako je brzo Ramirez organizovao ovo njihovo sadašnje isplovljavanje, odabravši visokotehnološku, konvertovanu koču radi brzine i kamuflaže, probudivši dvojicu neoženjenih mornara koji su radili za njegovo obaveštajno odeljenje i uspostavivši posebnu vezu između baze i koče da bi u svakom trenutku mogli znati tačan položaj Kraljice Floride.
     "Moramo ih pratiti. Zaista nemamo izbora", rekao je odlučno Ramirez Vintersu čim su pouzdano utvrdili da je Nikov brod zaista isplovio iz marine Hemingvej nešto posle dva sata izjutra. "Inače nikad nećemo moći da opravdamo što smo ih hapsili."
     Vinters se, uz izvesno oklevanje, saglasio, pa je Ramirez organizovao gonjenje. Komandant je potom rekao mlađim ljudima da odspavaju malo dok on razradi plan. Koji je prost. O-kej, narode, polazite sa nama i odgovarajte na pitanja ili ćemo vas optužiti po zakonu o pobuni donetom 1991. godine. Sada, pošto je prebacio brodski motor na prazan hod, Vinters je bio spreman da probudi Ramireza i drugu dvojicu. Nameravao je da uhapsi Nika, Kerol i Troja čim se razdani.
     Vetar oko broda dunu drugim pravcem, i Vinters zastade da proveri vremenske prilike. Okrenuvši lice ka mesecu, iznenada mu se učini da je vazduh topliji, maltene vruć, i to ga podseti na onu noć u blizini libijske obale pre osam godina. Najgora noć mog života, pomisli on. Sledećih nekoliko trenutaka njegova odlučnost da svoj plan sprovede pokoleba se, i on se zapita neće li učiniti još jednu grešku.
     Onda začu zvuk trube. Posle četiri sekunde, dopre još jedan slični, ali tiši zvuk. On poče da gleda tamo-amo po mirnom okeanu, ali ne vide ništa. Onda začu zvuk nekoliko truba, i njihov eho; oba ta zvuka doprla su, jasno je razaznao, sa zapada. Komandant napreže oči da vidi šta je to tamo, u pravcu meseca. Vide, onda, kako se nešto uzdiže iz vode i ocrtava naspram meseca - nešto nalik na grupu zmija koje se uzdižu iz vode i kao da plešu nad njom. On pohita u krmanošku kućicu po dogled.
     Dok se on vratio do ograde, oko njega je već brujala veličanstvena simfonija. Odakle li dolazi ova neverovatna muzika? upitao se za trenutak, a onda sasvim podleže njenoj opčinjavajućoj lepoti. Stajao je uz ogradu sasvim nemoćan i pomno slušao. Muzika je bila osećajna, puna čežnje. Ponela je Vintersa, ne samo u prošlost, već i ka najdubljim uspomenama, nego i na drugu planetu, u drugu eru, gde ponosne i dostojanstvene plavovrate zmije dozivaju svoje voljene tokom kratkotrajnog godišnjeg obreda parenja.
     Bio je kao hipnotisan. Suze su mu već navirale u oči kad je konačno, mehaničkim pokretima, digao dogled i izoštrio ga na ta čudna zmijasta obličja pod mesecom. Bile su to sasvim providne, avetinjske slike; mesečina je prolazila kroz njih i ostajala neizmenjena. Već hiljadu vratova je plesalo nad vodom, uvijajući se na jednu, pa na drugu stranu u savršenom ritmu; dok ih je Vinters gledao, i dok je slušao muziku koja se uzdizala ka savršenom krešendu kantorske simfornije parenja, njegove umorne oči se zamutiše; sada se mogao i zakleti da ispred sebe, preko vode, vidi i sliku jedne osobe koja ga doziva pesmom želje i čežnje; Tifani Tomas. Kombinacija muzike i njenog lika, konačno, opustoši njegovo srce. Bio je svestan da doživljava osećanje gubitka jače nego ikad u životu.
     Da, reče on sebi. Daleka Tifani nastavljala je da ga priziva. Dolazim. Žao mi je, Tifani, draga. Sutra ću ti doći. Mi ćemo... On zastade u svom unutrašnjem monologu, da bi otro suze iz očiju. Muzika je dostigla završni krešendo, koji je označavao da su parovi kantorskih zmija počeli svoju igru neposrednog parenja. Vinters opet pogleda kroz dogled. Nije više bilo slike Tifani. On podesi dogled. U žiži se pojavi Džoana Kar, uputi mu kratak osmeh, i nestade. Sledećeg trenutka činilo se da ona mala arapska devojčica sa virdžinijske plaže pleše pod samim mesecom. Srećna, radosna. Ali, u trenu, i nje nestade.
     Muzika je bila svuda oko njega. Naleti zvuka, moćnog, punog; ne izražavaju više predosećanje zadovoljstva, nego ostvarenje zadovoljstva upravo ovog trenutka. Još jednom, on pogleda kroz dogled. Zalazi mesec, i dok pada u okean, slika koju razigrane zmije stvaraju naspram svetlog mesečevog diska nepogrešivo je prepoznatljiva. Vinters jasno vidi lica svoje žene, Beti, i svog sina, Hepa. Njih dvoje mu se zajedno smeše, sa naklonošću dubokom i trajnom. I tako ostaju, u njegovoj viziji, sve do potpunog potonuća meseca u more.

3.

     Kerol se mučila da namesti svoju ronilačku opremu. "Treba li ti pomoć, anđele?" upita Troj. On joj priđe i stade uz nju, u mraku praskozorja. Već je bio potpuno spreman za ronjenje.
     "Ovako nešto nisam stavila na sebe još od svojih prvih časova ronjenja", reče ona, petljajući sa nelagodnošću oko te staromodne opreme.
     Troj priteže opasač sa tegovima oko njenog struka. "Plašiš se, a? Anđele?" Kerol ne odgovori odmah. "Plašim se i ja. Puls mi je valjda dvostruko brži od normalnog."
     Kerol kao da je bila najzad zadovoljna svojom opremom. "Znaš, Troje, čak i posle ovakva tri dana, mom mozgu nije lako da ubedi ostatak mene da se sve ovo zaista dešava. Zamisli kad bismo sve ovo zapisali, pa da neko to čita. 'I dok smo se spremali da se vratimo u vanzemaljski svemirski brod...'"
     "Ej, društvo, ajd' ovamo", pozva ih Nik s one strane platnene konstrukcije. Kerol i Troj odoše do njega na prednji deo brodića. Nik je zurio preko mora, ka istoku. On dodade Keroli maleni dogled. "Da li vidiš tamo, u daljini, malo levo od onog ostrva, neku svetlost?"
     Kerol uspe da razaznade svetlost, ali jedva. "Aha", reče ona.
     "Pa ša? Nije li normalno da se tamo negde na okeanu zadesi još neki brod?"
     "Dabome da je normalno", odgovori Nik. "Ali ta svetlost se već petnaest minuta nije pomakla. Sedi tamo, pa sedi. Zašto bi ribarska brodica, ili bilo kakva druga..."
     "Šššš", prekide ga Troj, prinoseći prst usnama. "Slušajte", prošapta on, "čujem muziku."
     Njegovi drugari ostadoše na palubi u potpunoj tišini. Iza njih mesec nestade u okeanu. Preko blagog pljuskanja talasa začuše, svo troje, zvuke koji su podsećali na finale neke simfonije u izvođenju velikog orkestra. Trideset sekundi su slušali. Muzika je napokon došla do vrhunca, malo utihnula, a onda naglo prestala.
     "To je bilo divno", primeti Kerol.
     "I nenormalno", reče Nik, prilazeći joj. "Iz kog je, do đavola, izvora dopirala? Je l' to tamo neko isprobava novi stereo? Za ime boga, pa ako je taj zvuk prevalio deset ili petnaest kilometara, izbliza mora da je bio zaglušujući."
     Troj je stajao po strani, usredsređen na nešto. "Znam da će ovo zazvučati ludo", reče on Niku i Keroli, "ali mislim da je ta muzika bila signal nama da zaronimo. Ili, eventualno, upozorenje."
     "Super" prihvati Kerol. "Eto šta nam treba da bismo stekli pouzdanje. Nekakvo upozorenje. Kao da već nismo dovoljno nervozni."
     Nik je obgrli jednom rukom. "Ej, damo", reče on, "nemoj da ucvikaš sada kad si nam najpotrebnija. Posle svih onih hrabrih reči o doživljaju koji se jednom u živo..."
     "Ne, stvarno, idemo", reče Troj nestrpljivo. Delovao je brižno i vrlo ozbiljno. "Nema dileme, stiže mi poruka da treba odmah da zaronimo."
     Trojev svečani ton namah promeni njihovo raspoloženje. Ćutke se dadoše na posao da učvrste dve plovne vreće, u kojima su bili olovo, zlato i informacioni diskovi. Na istoku se nebo i dalje rasvetljavalo. Do izlaska sunca ostalo je još samo oko petnaest minuta.
     Dok su radili, Kerol primeti da Nik izgleda malo rasejan. Neposredno pre nego što će svi napustiti brodić, ona mu priđe. "Je l' ti dobro?" upita ga tiho.
     "Jeste", odgovori on. "Samo, pokušavam da ukapiram da l' sam sasvim poludeo. Osam godina razmišljam šta bih učinio ako bih se dočepao celog svog udela u tom blagu. A sad se spremam da sve dam nekim vanzemaljcima koji su prispeli bog-te-pita otkud." On je pogleda. "Ovde ima zlata dovoljno da troje ljudi dugo od njega živi."
     "Znam", reče ona i ovlaš ga zagrli. "Moram priznati da sam i ja pomišljala na to. Ali, u stvarnosti, deo tog zlata pripada Amandi Vinčester, deo Džejku Luisu, glavnina poreznicima..." Ona se nasmeši. "Uostalom, to je samo novac. Ništavna stvar, ako se uporedi sa tim da smo jedina ljudska bića koja sarađuju sa posetiocima sa druge planete."
     "Nadam se da si u pravu", složi se on. "I da se neću sutra probuditi sa osećanjem da sam užasno pogrešio. Cela ova epizoda bila je toliko bizarna da mi se čini da moje normalne intelektualne sposobnosti ne funkcionišu kako treba. Pa, mi čak nismo sigurni ni da li su ovi vanzemaljci prijateljski nastrojeni..."
     Kerol navuče ronilačku masku na lice. "Nikad nćemo dobiti sve odgovore", reče ona i uhvati ga za ruku. "Idemo, Nik."
     Troj se prvi nađe u vodi. Za njim, Nik i Kerol. Pre ronjenja su se bili dogovorili da će Kerol nositi baterijsku lampu i predvoditi skupinu. Od njih troje, ona je bila najpokretljivija, jer su njih dvojica teglili po jednu plovnu vreću. Zabrinuti da li će moći da nađu svemirski brod, bili su pripremili niz komplikovanih postupaka za traganje. Nije, međutim, bilo potrebno da brinu. Desetak metara ispod Kraljice Floride, na praktično istom onom mestu gde je u četvrtak bio otvor u grebenu, u vodi je nešto sijalo. Kerol pokaza rukom u tom pravcu, i njih dvojica doplivaše do nje. Doplivavši bliže, videše da svetlost dopire iz jedne pravougaone površi visoke oko tri, a široke oko šest metara. Tu nisu mogli videti ništa sem nečeg nalik na materijal koji je sa svoje zadnje strane bio blago osvetljen.
     Kerol je oklevala. Troj se zalete pokraj nje, pravo u tu svetlu zonu, vukući za sobom svoju plovnu vreću. Nestadoše istog časa, i on i vreća. Nik i Kerol su čekali. Kerol osei kako napetost u njoj raste. Ajd' sad, Dosonova, pomisli ona, ti si na redu. Već si bila ovde. Udahnuvši duboko ona glavačke zapliva u taj materijal. Istog časa oseti na licu nešto nalik na dodir plastičnog materijala, i nađe se u tunelu. Brza struja povuče je udesno. Kerol pade niz mali vodopad i ostade nasukana u plitkom bazenu na dnu. Ispentravši se iz bazena, ona poče da skida ronilačku opremu sa sebe.
     Troj je stajao na podu, oko tri metra od ivice bazena. Uz njega je stajao jedan od tutora, koji je već preuzeo plovnu vreću, otvorio je, i spretno razdvojio poluge zlata, olovne tegove i info-diskove. Kerol vide, još dok su se njene oči privikavale na slabu svetlost, kako tutor utovaruje zlato na malo gusenično vozilo sa platformom uzdignutom oko trideset centimetara od poda. Tutor odmah naslaga na druge dve pokrtne platforme info-diskove i olovne tegove. A onda se diže jedan tepih, koji je do tada stajao neupadljivo naslonjen na zid levo od njih, i priđe vozilima, čije gusenice odmah proradiše kao da ih je uključio. Tepih povede platforme iz te dvorane u obližnji hodnik.
     Kerol skinu masku sa glave i skide svu ostalu ronilačku opremu sa sebe. Nalazila se u dvorani osrednje veličine. Prostorija je nalikovala na onu u kojoj su se ona i Troj obreli na početku svog prethodnog ronjenja. Krivi segmenti zidova bili su naizmenično crne i bele boje. Levo od nje, pored bazena u koji se slivala voda, nalazio se jedan mali prozor ka okeanu. Tavanice su bile niske i stisnute, jedva pola metra iznad njene glave, tako da Kerol obuze osećanje klaustrofobije. Znači, evo mene opet, pomisli ona. Ponovo u Zemlji čuda. Ovog puta napraviću obilje slika. Ona poče da fotografiše kolonu sačinjenu od jednog tepiha i tri platforme, koja je upravo odlazila iz sobe. Onda promeni sočivo, i napravi desetak brzih snimaka tutora koji je stajao uz Troja; tutora je slikala iz neposredne blizine. Trup ovog tutora bio je isti kao kod onih koje je videla prethodnog dana, sličan amebi, ali je u gornju polovinu bilo pozabadano samo pet pipaka sa alatkama. Po svemu sudeći, ovaj je turor bio podešen specijalno za posao koji mu je namenjen - naime, za preuzimanje predmeta koje su doneli njih troje.
     Troj joj priđe. "Gde je Nik?" upita on. Bože moj, pomisli Kerol okrenuvši se i pogledavši iza sebe, ka mlazevima vode i bazenu. Maltene sam zaboravila. Ona ukori sebe što nije sačekala Nika. Pa, najzad, on još nijednom nije sišao ovamo...
     Nikovo telo odjednom izlete, nekontrolisano se tumbajući po dnu kanala, i pljusnu u bazen. Za njim dolete i plovna vreća i žestoko ga lupi u leđa, iznad bubrega. On nesigurno ustade, sruči se u bazen, pa opet ustade. U ronilačkoj opremi, sa tankom plastikom vreće obmotanom oko zgloba šake, ponajviše je ličio na posetioca iz kosmosa.
     Dok je Nik izlazio iz bazena, Kerol i Troj su se smejali. "U redu, profesore?" uzviknu Troj i pruži mu ruku da mu pomogne. "Šou je bio na visini. Šteta živa što taj ulazak nismo snimili."
     Nik izvadi disaljku iz usta. Bio je bez daha. "Mnogo vam hvala što ste me čekali, ekipo", zamuca on i osvrte se oko sebe. "Inače, gde smo?"
     U međuvremenu, tutor mu priđe sa strane i poče da tegli vreću jednim od svojih izduženih dodataka. "E, čekaj malo, čudvištence", uzviknu Nik, suzbijajući strah. "Da se ja prvo snađem."
     Tutor, međutim, ne stade. Jedan produžetak sličan nožu odreza vreću ispod mesta gde je bila pričvršćena za Nikov zglavak. Potom tutor uze celu vreću, zajedno sa zlatom i olovom u njoj, i nekako je progura kroz svoju polupropusnu kožu. Posle toga vreća se neoštećena, mogla videti u njegovom telu, pokraj četvrtastih kontrolnih kutija. Tutor se okrete i požuri, i iziđe istim putem kao tepih i platforme ranije.
     "Samo izvoli", uspe Nik da izusti, gledajući kako čudna spodoba nestaje sa svojim plenom. Zatim poskida ostatak ronilačke opreme sa sebe i priđe Troju. "O-kej, Džefersone, ti si ovde glavni dasa. Šta ćemo sad?"
     "Pa, profesore", odgovori Troj, "koliko ja znam, naš posao je završen. Ako ste vi, narode, voljni, možemo opet da nabacimo opremu i skočimo kroz onaj tamo zid-prozor. Kroz manje od pet minuta bili bismo na brodu. Ako sam dobro očitao poruke, ovi vanzemaljski frajeri biće spremni da odlepršaju u vrlo kratkom roku."
     "Misliš, to je sve? Gotovi smo?" upita Kerol. Troj potvrdno klimnu. "Ovo je najprecenjenije iskustvo još od mog prvog seksualnog odnosa", stiže na to njen komentar.
     Nik pođe kroz dvoranu, udaljavajući se od bazena i svojih prijatelja. "Kud si poš'o?" upita Troj.
     "Ulaznicu sam poprilično platio", odgovori Nik. "Imam pravo bar na jedan obilazak." Kerol i Troj pođoše za njim. Prošavši kroz praznu salu, zađoše između dva razmaknuta zidna segmenta. Hodnik u koji su ušli bio je kratak, mračan, pokriven. Na drugom kraju videla se svetlost. Oni stupiše u sledeću dvoranu; ta je bila kružna i mnogo veća. Iznad nje su bili oni visoki katedralski svodovi koji su se prilikom prethodne posete toliko dopali Kerol.
     Dvorana nije bila prazna: ispred sebe ugledaše džinovski providni cilindar visok oko osam a širok oko tri metra, uspravno postavljen na pod. Svežnjevima narandžastih cevi i purpurnih kablova cilindar je bio povezan sa skupinom mašina ugrađenih u zid iza njega. Unutrašnjost cilindra bila je ispunjena bledozelenom tečnošću u kojoj je, na različitim visinama, plovilo osam zlatastih predmeta raznih oblika. Jedan od tih predmeta izgledao je kao morska zvezda, drugi kao kutija, treći kao darbi-šešir; jedino što im je bilo zajedničko beše ta površina koja kao da je bila od zlata. Pažljivijim razgledanjem cilindra moglo se videti da u tečnosti postoje tanke membrane. Te površine delile su tečnost na nekoliko zasebnih zapremina, tako da je svaki zlatasti predmet imao svoj deo tečnosti.
     "E, dobro, genije", obrati se Nik Troju, pošto je proveo skoro čitav minut zureći u cilindar. "Objasni nam o čemu je ovde reč." Kerol je bila u raju za fotografe. Već je ispucala gotovo svih sto dvadeset osam slika, koliko se moglo smestiti na jedan mini-disk. Cilindar je fotografisala iz svih uglova. Napravila je i slike izbliza svakog pojedinog plovećeg predmeta u tečnosti. Upravo je snimala mašine iza cilindra, ali prestade sa fotografisanjem da bi čula Trojev odgovor.
     "Pa, profesore..." poče Troj. Čelo mu je bilo nabrano; nastojao je da se koncentriše. "Koliko mogu da razaberem iz onog što su pokušavali da mi kažu, ovaj kosmički brod ima zadatak da obiđe desetak planeta koje su razasute po ovom delu galaksije. Na svakoj planeti Vasionci ostave po jednu od ovih zlatnih stvari koje vidite u cilindru. Unutra su maleni embrioni, ili semenke, genetski pripremljeni da prežive na toj planeti."
     Kerol im priđe. "Znači, brod ide od planete do planete i na njima ostavlja ove pakete sa nekakvim semenom? Nešto kao galaktički Džoni-Jabukovo-Seme?"
     "Nešto tako, anđele, sem što je u svakoj posudi seme i biljaka i životinja. Plus, usavršeni roboti koji gaje i vaspitavaju ta živa bića sve dok ne dostignu zrelost. Posle toga, odrasla bića mogu i sama odlično da uspevaju, bez pomoći robota."
     "Sve to, u tako malom paketu?" upita Nik. On ponovo baci pogled na zadivljujuće predmete koji su plovili u tečnosti unutar cilindra. Veoma mu se dopadala boja zlata. Odjednom, pomisli na trozubac. Zamisli kako u trozupcu, ispod one zlataste površine, sve vrvi od hiljada i hiljada embriona, i u svom umu zamisli kako ti embrioni u budućnosti nastavljaju da rastu. Bilo je nečeg zastrašujućeg u ideji da su ta stvorenja genetski obrađena za opstanak na Zemlji. A šta ako ne budu prijateljski nastrojena?"
     Nikovo srce na trenutak brže zakuca, kada shvati šta ga je to uznemiravalo, jednim delom i podsvesno, još otkako je počeo da veruje u Trojevu priču o tuđincima. Zašto su se uopšte zaustavili na Zemlji? Šta oni stvarno hoće od nas? Njegov um je jurio dalje. A ako taj trozubac sadrži izuzetno usavršena bića namenjena Zemlji, pomisli on, onda nije ni važno da li jesu ili nisu prijateljski nastrojena. U oba slučaja bićemo uništeni, ranije ili kasnije.
     Kerol i Troj su razgovarali, uopšteno, o načinima kako bi jedna usavršena civilizacija mogla, pomoću semena, kolonizovati druge planete. Nik ih nije pažljivo slušao. Ne mogu to da kažem Troju, pa čak ni njoj. Ako Vanzemaljci saznaju šta mislim, zaustaviće me. Bilo bi dobro da to uradim što pre.
     On začu kako Kerol, koja je već počinjala da pravi novu seriju fotografija predmeta u cilindru, nešto govori. "Troje, da li je čista podudarnost to da trozubac koji smo u četvrtak našli toliko liči na ove pakete sa semenom?"
     Nik ne sačeka da Troj odgovori. "Izvinite što odlazim", prekide ih on čvrstim glasom. "Zaboravio sam nešto veoma važno. Moram se vratiti na brod. Ostanite tu i čekajte me. Odmah se vraćam."
     On izjuri iz sobe, kroz hodnik i kroz onu prvu prostoriju, onu sa niskom tavanicom i prozorom prema okeanu. Dobro je, pomisli on, ništa me neće zaustaviti. Ne zastavši čak ni da navuče ronilačku opremu, već samo udahnuvši u pluća ogromnu količinu vazduha, on se baci kroz prozor. Pre nego što je stigao do površine, uplašio se da će mu pluća eksplodirati. Ipak, uspeo je. Nekoliko trenutaka potom, pope se uz lestvice, u brodić.

     Nik odmah ode do najniže ladice u ormanu na kome se nalazila elektronska oprema. Zavukavši šake u ladicu, on dograbi zlatni trozubac. Osećao je da je osovina trozupca znatno odebljala. Sad je bila gotovo dvostruko deblja nego kad ju je po prvi put uzeo u ruke. Kerol je bila u pravu. Prokletstvo, zašto je nisam tada slušao? On sasvim izvuče trozubac iz ladice. Iza Nikovih leđa sunce samo što nije izašlo. U svetloti zore Nik vide da se trozubac izmenio i na nekoliko drugih načina. Postao je teži. Viljuškaste izrasline postale su takođe teže, i maltene srasle jedna s drugom. Sem toga, na severnom polu veće od dveju sfera pojavila se rupa, koja je omogućuavala da se vidi mekana, lepljiva unutrašnjost.
     Nik je pažljivo razgledao trozubac. A onda, iznenada, oseti kako se dve snažne ruke obavijaju oko njegovih grudi i gornjeg dela tela, prinuđujući ga da ispusti trozubac na palubu. "A sad samo mirno", začu neki glas sa lakim stranim naglaskom. "I počni polako da se okrećeš. Nećemo ti ništa, ukoliko budeš sarađivao."
     Nik se okrete. Pred njim su, u ronilačkim odelima, stajali komandant Vinters i jedan visoki, debeli mornar koga Nik nikad ranije nije video. Poručnik Ramirez držao je Nika. Malo-pomalo, Ramirez pusti Nika i saže se da uzme trozubac, a onda ga dodade Vintersu. "Hvala, poručniče", reče Vinters. "Gde su vaši drugari, Vilijemse?" upita on Nika. "Dole, kod mog projektila?"
     Nik u prvi mah ne reče ništa. Događalo se premnogo toga, i prebrzo. Nije mu bilo lako da uključi Vintersa u svoj plan o vraćanju trozupca u svemirski brod. Čim je osetio koliko se spoljašnjost trozupca izmenila, Nik je bio siguran da je to još jedna od posuda sa semenom.
     Sad je Vinters podrobno razgledao trozubac. "A u čemu je značaj ove stvari?" upita on. "Vi ste je, ljudi, dovoljno slikali."
     Nik je kalkulisao. Ako ovde budem dugo zadržan, Kerol i Troj će, nesumnjivo, izaći iz svemirskog broda. A vanzemaljci će onda poleteti. On duboko udahnu. Jedina moja šansa jeste istina.
     "Komandante Vinters", poče Nik, "molim vas, saslušajte vrlo pažljivo ovo što ću reći. Zvučaće fantastično, čak i smešno, ali u celosti je istinito. A ako hoćete da pođete sa mnom, moći ću sve da vam dokažem. Veoma je moguće da sudbina ljudske rase zavisi od onoga što ćemo učiniti u toku sledećih pet minuta." On za trenutak zastade da sredi svoje misli.
     Vinters, iz nekog razloga, pomisli na onu smešnu pričicu o šargarepi koju je čuo od Toda. Međutim, ozbiljnost koju je video na Nikovom licu ubedi ga da treba da nastavi da pažljivo sluša. "Nastavite, Vilijemse", složi se on.
     "Kerol Doson i Troj Džeferson se u ovom trenutku nalaze u unutrašnjosti supersavršenog vanzemaljskog svemirskog broda koji leži tačno ispod nas. Ta tuđinska letelica putuje od planete do planete, polažući pakete sa embrionima bića koja su genetski pripremljena da bi mogla opstati na datoj planeti. Taj zlatni predmet koji imate u ruci je, u suštini, kolevka za stvorenja koja će jednog dana moći veoma dobro da uspevaju na Zemlji. Moram to da vratim vanzemaljcima pre nego što krenu odavde, inače se može desiti da naši potomci ne prežive."
     Komandant Vinters je gledao Nika kao da pred sobom ima ludaka, a onda zausti da nešto kaže. "Ne", zaustavi ga Nik. "Čujte me do kraja. Taj svemirski brod je ovde zastao i zato što su mu potrebne neke opravke. U jednom trenutku pomislili smo da je možda našao vašu raketu. To je, jednim delom, i način kako smo se u ovo upetljali. Nismo znali da u kolevci postoje ta bića. Zato smo nastojali da pomognemo. Jedna od stvari potrebnih vanzemaljcima radi popravke bilo je zlato. Vidite, imali su samo tri dana..."
     "Isuse Hriste!" povika Vinters na Nika. "Da li vi stvarno očekujete da poverujem u te govnarije? To je najludačkija, najneuverljivija priča koju sam čuo u čitavom svom životu. Niste pri čistoj svesti. Kolevke, vanzemaljci kojima je potrebno zlato radi popravki... Pretpostavljam da ćete mi sad reći da su oni visoki dva metra i izgledaju kao šargarepe..."
     "I da imaju na licu četiri vertikalna proreza?" dodade Nik.
     Vinters pogleda levo i desno, a onda se obrati poručniku Ramirezu. "Rekli ste mu?" upita on. Ramirez odmahnu glavom.
     "Ne", nastavi Nik naglo, pošto je Komandant izgledao sasvim zbunjen. "To biće u vidu šargarepe nije bilo vanzemaljac, ili bar ne jedan od onih super-vanzemaljaca koji su izgradili svemirski brod. Ta šargarepa bila je holografska projekcija..."
     Uznemireni komandant Vinters odmahnu rukom. "Ja te gluposti više neću da slušam, Vilijemse. Bar ne ovde. Hoću da čujem šta vi i vaši prijatelji znate o mestu gde se nalazi projektil. Hoćete li dobrovoljno preći na naš brod, ili vas moramo vezati?"
     U tom času, dva metra iznad njih, jedno biće sa deset nogu, crno, slično pauku, sa telom od oko deset centimetara u prečniku, neopaženo je došlo do ivice platnenog krova. Pružilo je tri antene ka njima, a onda se bacilo sa ivice i doskočilo na zadnju stranu Ramirezovog vrata, baš u trenutku kad u razgovoru dođe do zastoja. "Ajiii", kriknu poručnik Ramirez padajući na kolena iza Nika, grabeći tu crnu stvar koja je pokušavala da iz njegovog vrata uzme komadić mesa kao uzorak. Na trenutak svi su ostali skamenjeni. Onda Nik sa radne površine stola ščepa velika klješta i tresnu crno biće jedanput, dvaput - tek posle trećeg udarca ono spade sa Ramirezovog vrata.
     Sva četvorica su gledali kako to biće pada na palubu, hitro pritrčava kolevci koju je komandant Vinters ostavio da bi mogao pomoći Ramirezu, desetostruko smanjuje svoju veličinu, uskače u kolevku kroz meki, lepljivi otvor na vrhu sfere, i tu nestaje. Nekoliko sekundi posle toga lepljiva masa se stvrdnu. Opet je čitava površina kolevke bila kruta.
     Vinters je bio van sebe od zaprepašćenja. Ramirez se krstio. Mornar je izgledao kao da će svakog trenutka pasti u nesvest. "Kunem vam se, komadante, da je moja priča istinita", reče Nik smireno. "Treba samo da pođete dole sa mnom i da se lično uverite. Dole sam ostavio i svoju ronilačku opremu da bih što pre dospeo ovde, na brod, i uzeo ovu stvar. Možemo da pođemo zajedno, da ponesemo moj poslednji ispravni rezervoar i da delimo vazduh iz njega."
     Vintersu se vrtelo u glavi. Onaj pauk sa deset nogu bio je ona slamka koja, kako se kaže, slama leđa kamili. Imao je osećaj da je ušao u Zonu sumraka. U životu nisam ni čuo ni video ništa ni izdaleka slično ovome, pomisli Vinters. A pre samo pola sata imao sam besomučne halucinacije praćene muzikom. Možda sam ja onaj koji gubi dodir sa realnošću. Poručnik Ramirez je još bio na kolenima. Činilo se da se moli bogu. Ili je ovo možda, konačno, znak od boga, meni upućen.
     "U redu, Vilijemse", reče komandant, i sam iznenađen što čuje sebe kako izgovara te reči. "Ići ću sa vama. Ali će moji ljudi čekati ovde, na vašem brodu, da se vratimo."
     Nik dohvati trozubac i pojuri oko platnene konstrukcije da pripremi ronilačku opremu.

     Troj i Kerol su tek posle nekoliko sekundi reagovali na Nikov nagli odlazak. "Ovo je bilo čudno", reče Kerol konačno. "Šta misliš, šta je to zaboravio?"
     "Pojma nemam", slegnu Troj ramenima. "Ali nadam se da će požuriti natrag. Ne bih rekao da je do lansiranja ostalo još mnogo. A siguran sam da će nas oni pre lansiranja izbaciti napolje."
     Kerol je trenutak razmišljala, a onda se okrenula da opet pogleda cilindar. "Znaš, Troje, ovi zlatni predmeti zaista sasvim nalikuju, po svojoj spoljašnjosti, trozupcu. Jesi li rekao da..."
     "Ranije ti nisam odgovorio, anđele", upade joj Troj u reč. "Ali da, u pravi si. Isti je to materijal. Tek kad smo danas sišli ovamo, uvideo sam da je ono što smo pri prvom ronjenju izneli zapravo paket semena namenjenog Zemlji. Možda su oni i ranije pokušavali to da mi kažu; možda ih jednostavno nisam razumeo."
     Kerol je bila zadivljena. Priđe cilindru i pritisnu lice na njegov zid. Osećaj je bio više nalik na staklo nego na plastiku. "Znači, možda sam bila u pravu kad sam pomislila da je postao teži i deblji..." reče ona, govoreći koliko Troju, toliko i samoj sebi. "A u trozupcu je seme biljaka i životinja?" Troj odgovori klimanjem glave.
     Sad se u cilindru nešto počelo kretati. Iz membrana kojima je tečnost u cilindru bila podeljena rasle su neke niti nalik na žice za vođenje, i obavijale se oko svakog zlatastog predmeta ponaosob. Kerol ubaci novi disk u kameru i pojuri oko cilindra, zastajući u pozama koje su bile najpogodnije za fotografisanje ovog procesa. Troj spusti pogled ka narukvici. "Sumnje nema, anđele. Ovi vanzemaljci se spremaju za poletanje, to je sigurno. Možda bi trebalo da krenemo."
     "Čekaćemo najduže što možemo", viknu Kerol preko sobe. "Ove fotografije će imati neprocenjivu vrednost." A onda oboje začuše neku čudnovatu buku iza zidova. Nisu to bili jaki zvuci, ali su odvlačili njihovu pažnju budući da su bili neujednačeni i sasvim tuđinski. Slušajući tu lepezu zvukova, Troj se nervozno šetkao. Kerol mu priđe. "Sem toga", reče ona, "Nik je zatražio od nas da ga sačekamo."
     "Ma, to je super", odgovori Troj, "ako i oni budu čekali." Činilo se da ga je bila obuzela nervoza nekarakteristična za njega. "Ne želim da se zateknem unutra kad ovi frajeri odu sa Zemlje."
     "Hej, gospodine Džefersone, hej", reče Kerol, "trebalo bi da ti budeš onaj hladnokrvni. Opusti se. Upravo si rekao da smatraš da će nas izbaciti pre nego što krenu." Ona zastade i ispitivački ga osmotri. "Je l' možda znaš nešto što ja ne znam?"
     Troj joj okrete leđa i pođe ka izlazu. Kerol se stušti za njim i ščepa ga za mišicu. "U čemu je stvar, Troje?" upita ona. "Šta nije u redu?"
     "Vidi, anđele", odgovori on, ne gledajući pravo u nju, "ja sam to tek pre jednog minuta ukapirao. I još nisam siguran kakav je značaj toga. Nadam se da nisam napravio jezivu..."
     "O čemu pričaš?" prekide ga ona. "Ništa te ne razumem."
     "Paket za Zemlju", izruči on. "U njemu je i ljudsko seme. Zajedno sa semenjem drveća, insekata, trava i ptica."
     Kerol je stajala oči u oči s njim, nastojeći da shvati šta ga je toliko uznemirilo. "Kad su oni došli ovamo, pre mnogo, mnogo vremena", objasni Troj, lica namrštenog od brige, "uzeli su, i na svoj matični svet poneli, uzorke raznih živih vrsta. Tamo su genetskim doterivanjem popravili te vrste, spremajući ih za kasniji povratak na Zemlju. Među tim primercima bilo je i ljudskih bića."
     Kerolino srce brže zalupa. Shvatila je šta joj to Troj govori. "Znači, to je to, reče ona u sebi. Mi smo našli paket u kome se nalaze i nadljudi. Ne samo bolje cveće i bolje bube, nego i bolji ljudi. Njena prva reakcija nije bila strah, kao kod Troja, nego neodoljiva radoznalost.
     "Mogu li ih videti?" upita ona uzbuđeno. Troj ovo nije razumeo. "Te nadljude, ili već kako god želiš da ih zoveš..." nastavi ona, "mogu li njih da vidim?"
     Troj odmahnu glavom. "To su samo maleni zigoti, anđele. U šaku bi ti stalo više od milijardu. Ne bi mogla ništa da vidiš."
     Kerol ipak nije htela da odustane. "Ali ti drugari imaju tako čudesne tehnološke sposobnosti. Možda mogu..." Ona zastade. "Čekaj malo, Troje. Pamtiš onu šargarepu u bazi? Bila je to holografska projekcija. Mora biti da je na neki način došla iz informacijske baze ovog svemirskog broda."
     Kerol se udalji od Troja, zalazeći u sredinu dvorane. Potom pruži obe ruke uvis i diže pogled ka tavanici koja se nalazila desetak metara iznad nje. "U redu, vi narode, ko ste da ste", poče da priziva jakim glasom. "Postoji nešto što ja želim. Mi smo svoje guzice izložili velikoj opasnosti da bismo doneli ono što vam je bilo potrebno za popravke. Možete bar da uzvratite uslugom za uslugu. Želim da vidim kako bismo mogli izgledati jednog dana..."
     Levo od njih, ne mnogo daleko od jedne od velikih, glomaznih mašina povezanih sa cilindrom, razmakoše se dva komada zida, stvarajući između sebe prolaz kojim je započinjao jedan hodnik i njih dvoje ugledaše svetlost na kraju tog hodnika. "Hajdemo", pozva oduševljena Kerol Troja koji se opet smešio, zadivljen njenom odlučnošću, "idemo da vidimo šta su naši nad-svemirci ovog puta pripremili za nas."
     Hodnik je bio kratak. Na njegovom kraju nalazila se meko osvetljena četvrtasta soba sa stranama od po približno sedam metara. Blizu suprotnog zida, u plavoj svetlosti koja je čitavom prizoru davala nadrealni izgled, stajalo je osmoro dece, oko velikog svetlećeg modela Zemlje. Prilazeći, Kerol i Troj shvatiše da to pred njima nije stvarnost, nego samo složena serija projektovanih slika. Ali te prozračne slike bile su tako bogate pojedinostima da je bilo lako zaboraviti da su samo projekcije.
     Bila su to deca od četiri ili pet godina starosti. Na sebi je svako dete imalo samo po jedan komad tankog belog platna oko bedara, tek koliko da se pokriju genitalije. Četiri devojčice i četvorica dečaka sačinjavali su skupinu. Dvoje su bili crnci, dvoje plavooki i plavokosi belci, dvoje azijatskog izgleda, a preostali dečak i devojčica, očigledno blizanci, izgledali su kao mešavina čitavog čovečanstva. Kerol odmah zapazi njihove oči. Svo osmoro dece imalo je krupne, prodorne, briljantno intenzivne oči, u ovom času usredsređene na svetlucavu Zemlju ispred njih.
     "Kontinenti na ovoj planeti", govorio je mali crnac, "svojevremeno su bili spojeni i činili su džinovsku kopnenu masu koja se protezala od jednog pola do drugog. Bilo je to u srazmerno bliskoj prošlosti, pre samo oko dvesta miliona godina. Od tog doba, kretanjem ploča na kojima počivaju pojedine kopnene mase, došlo je do potpune promene konfiguracije površine planete. Ovde, na primer, možete videti kako se indijski podkontinent pre sto miliona godina otrgnuo od Antarktika i prešao preko okeana, tako da se na kraju sudario s Azijom. Zbog tog sudara, i kasnije interakcije tektonskih ploča, uzdigli su se Himalaji, najviše planine na ovoj planeti, i dostigli svoju sadašnju visinu."
     Dok je dečkić pričao, elektronski model Zemlje je ispred njega demonstrirao kontinentalne promene koje je on opisivao. "Ali, kakav mehanizam dovodi do toga da se pojedine tektonske ploče i kopnene mase pokreću jedne u odnosu na druge?" upita majušna plavojka.
     "Šššš", prošapta Kerol Troju u uvo. "Otkud to da ovi govore engleski i toliko znaju o geografiji Zemlje?" Troj je pogleda kao da je razočaran inapravi kružnu kretnju rukom. Pa naravno, reče ona sebi, već su obradili diskove.
     "... onda, zbog ove aktivnosti, materijal iz magmatskog sloja ispod Zemljine kore biva potisnut nagore. Tako potiskivani, kontinenti posle izvesnog vremena počinju da se razmiču. Ima li još pitanja?" Crni dečkić se osmehivao. Potom još jednom pokaza prstićem ka globusu. "Evo šta će se desiti sa kopnenim masama tokom sledećih, približno, pedeset miliona godina. Dve Amerike će otići daleko na Zapad, udaljavajući se od Afrike i Evrope, zbog čega će Južni Atlantik postati mnogo veći okean. Persijski zaliv će se sasvim zatvoriti, Austrija će otići na sever ka ekvatoru i stisnuće se uz Aziju, a Baha Kalifornija i oblast oko Los Anđelesa otcepiće se od Severne Amerike i zaploviti ka severu, kroz Pacifik. Kroz pedeset miliona godina od danas, počeće sudar Los Anđelosa sa Aleutskim ostrvima."
     Sva su deca sa predanom pažnjom posmatrala promene na globusu. Kontinenti na površini modela prestadoše da se kreću. Tad se mali Azijata jednim korakom malo izdvoji iz grupe. "Ovaj fenomen kontinentalnog kretanja, koji je Brajan opisao, videli smo i na pet-šest drugih planeta. Sve su to bila nebeska tela pretežno pokrivena nekom tečnošću. Sutra će Šeri voditi detaljniju diskusiju o silama u unutrašnjosti planete koje dovode do toga da širenje okeanskog dna uopšte i počne."
     U scenu, sa leve strane, uđe potom projektovana slika tutora; on odnese i globus, i nekoliko drugih nastavnih pomagala koja nije bilo moguće identifikovati. Dečkić strpljivo sačeka da tutor završi posao, a onda nastavi. "Sada bi Darla i David želeli da podele sa vama jedan projekat na kome rade već nekoliko dana. Oni će svirati, a Miranda i Justin će izvesti ples za koji su sami spremili koreografiju."
     Rasno mešoviti blizanci oduševljeno se okrenuše svojim školskim drugarima, i devojčica progovori. "Kad smo prvi put učili o ljubavi odraslih, i o promenama za koje možemo očekivati da će se svima nama dogoditi u pubertetu, David i ja smo pokušali da sebi dočaramo kako bi to izgledalo naći jednu novu želju, jaču čak i od ove koju već poznajemo. Naša zajednička vizija pretvorila se u kratku muzičku kompoziciju i u ples. Naziv koji smo tome dali je 'Ples ljuubavi'."
     Dvoje dece sedoše potom na pod, ali ne blizu grupe, nego maltene na samom rubu slike, i počeše da hitro pokreću prste kao da kucaju po pisaćim mašinama koje su se nalazile na podu. Sobu ispuni sintetizovana melodija, vedra, prozračna, prijatna. Plavokosi dečkić i orijentalna devojčica počeše da plešu u središtu grupe. U početku su, u tom plesu, njih dvoje bili potpuno odvojeni, kao nesvesni jedno drugog, svako potpuno obuzet svojih aktivnostima. Dečko potom kleknu da ubere divan cvet, čija crvena i bela boja zatreperiše u holografskoj projekciji. Devojčica je, plešući, lupkala velikom blistavoplavom loptom koja je blago odskakivala. Posle nekog vremena devojčica primeti dečaka i priđe mu, donekle neodlučno, nudeći da se oboje poigraju loptom. Dečko prihvati igru loptom, ali se činilo da ni na šta ne obraća pažnju osim na igru samu.
     Ovo je magija, pomisli Kerol gledajući sa kakvom se gracioznošću i pouzdanom preciznošću slike ove dece kreću ispred nje. Ova deca su divna. Ali ne mogu biti stvarna. Suviše su sređena, suviše zatvorena u sebe. Gde je napetost, gde borba? I pored ovih pitanja, bila je duboko dirnuta scenom koju je posmatrala. Ova deca su radila usklađeno, kao grupa; harmonični tok ih je nosio od jedne aktivnosti do druge. Govor tela bio im je otvoren i bez straha. Nikakve neuroze nisu blokirale njihov proces učenja.
     Ples se nastavljao. Muzika je postala dublja kad je dečko počeo da obraća pažnju na svoju partnerku, a devojčica da ukrašava kosu njegovim omiljenim cvećem radi njihovih kratkotrajnih susreta. Promeniše se i telesni pokreti: hitri i burni skokovi koji su na delikatan način sugerisali erotiku, kao da im je cilj bio da probude, a potom zadirkuju pupeći libido. Dvoje malenih plesača se dotače, razdvoji, a zatim spoji u zagrljaj.
     Kerol je bila očarana. Koliko drugačiji je moj život mogao biti, zapita se ona, da sam sve ovo znala kada sam imala pet godina. Ona se priseti svoje bogate drugarice u fudbalskom kampu, Džesike iz Laguna Biča, koju je i kasnije ponekad viđala. Džesika je uvek izmicala, uvek je morala da bude prva. Upustila se u seks sa momcima još pre nego što sam ja dobila prvu menstruaciju. I vidi šta je posle bilo s njom. Tri braka, tri razvoda, a tek trideset godina stara.
     Kerol pokuša da zaustavi svoj um koji su opsedale razne asocijacije; želela je da punu pažnju posveti plesu. Odjednom se seti svog fotoaparata. I tek što načini prvih nekoliko snimaka ove dece, začu neki zvuk iza sebe. To se Nik vraćao hodnikom. U ruci je nosio trozubac.
     Nik zausti da nešto kaže, ali ga Troj ućutka prislonivši prst na usne, a zatim pokazavši na ples koji se nastavljao. Tempo plesa se u međuvremenu promenio. Dvoje dece mešovite rase na neki su način prebacili muziku na automatsko funkcionisanje (činilo se da muzika ponavlja neke od prvih strofa, ali uz učešće većeg broja instrumenata i na komplikovaniji način) i pridružili se plavokosom dečkuću i orijentalnoj devojčici u plesu. Kerolin prvi utisak, pre no što će Nik glasno progovoriti, bio je da ovaj ples sada ispituje kakvo se prijateljstvo uspostavlja između onih kojih su postali par i ostalog sveta.
     "Šta bi sve ovo trebalo da bude?" upita Nik. Čim je progovorio, čitav projektovani prizor iščeze. Sva ta deca, ples, muzika, sve u trenu prestade da postoji. Kerol sa iznenađenjem uvide da je razočarana, čak i malčice ljuta. "E, sad si sve upropastio", ukori ga ona.
     Nik pogleda stroga lica svojih sadruga. "Isuse", reče on, "al' je pozdrav. Ja razbijam dupe na komade da bih otišao i doneo ovu prokletinju, a kad se vratim, vi ste, narode, nadrndani što sam vam prekinuo nekav tamo film".
     "Tek toliko da znaš, gospodine Vilijemse", uzvrati Kerol, "ono što smo gledali nije bio običan film. Zapravo, deca u tom plesu bila su iste rase kao ta koju imaš u tom svom trozupcu. "Nik je skeptično pogleda. "Objasni mu, Troje", dodade ona.
     "U pravu je, profesore", prihvati Troj. "Upravo smo to razrešili, dok si ti bio odsutan. To što držiš u rukama je paket semena namenjen Zemlji. U njemu ima i zigota onih bića koje je Kerol nazvala nadljudima. To su genetički obrađena ljudska bića, koja imaju veće sposobnosti nego ti ili ja. Kao klinci koje maločas videsmo."
     Nik podiže kolevku do visine očiju. "Ukapirao sam ja i sam da je ovo paket semena. Ali, kakvo je to sranje o ljudskom semenu?" On baci pogled ka Troju. "Vas dvoje to ozbiljno, a?" Troj potvrdno klimnu. Sve troje se potom zagledaše u trozubac, koji je bio pred njima. Kerol je više puta pogledala nazad, ka mestu gde je ranije bila slika nad-dece, pa opet ka trozupcu. "Ipak, ni sad mi se ne čini da je to moguće", dodade Nik, "ali, ništa se već da..."
     "Šta si to zaboravio, Nik?" prekide ga Kerol. "I zašto si tu stvar doneo nazad?" Nik ne odgovori odmah. "Uzgred rečeno", nasmeši se Kerol, "propustio si predstavu koja se samo jednom u životu može videti."
     "Pa, trozubac sam zaboravio", odgovori Nik. "Palo mi je na pamet, dok sam razgledao zlatne predmete u onom cilindru, da bi naš trozubac takođe mogao biti paket semena. Pa sam se zabrinuo da bi mogao biti opasan..."
     Hodnik iz pravca velike dvorane iza njih bi iznenada zapljusnut muzikom orgulja, koja prekide njihov razgovor. Nik i Kerol pogledaše Troja. On diže narukvicu, prisloni je uz uvo kao da je osluškuje, i razvuče lice u široki osmeh. "Mislim da je to petominutno upozorenje", reče Troj. "Dobro bi bilo da ovde spustimo svoju poslednju loptu na liniju, pa da bežimo."
     Trojka se okrete i pođe natrag hodnikom, prema dvorani ugledavši na suprotnom kraju dvorane čoveka u plavom i belom ronilačkom odelu kako kleči kraj cilindra kao da mu iskazuje veliko poštovanje.
     "Ah, da", reče Nik i nervozno se nasmeja, "zaboravih da vam kažem. Sa mnom je došao i komandant Vinters..."
     Komandant Vinters se u vodi osetio sasvim udobno iako već pet godina nije ronio. Nik je zaplivao slobodnim stilom, ostajući neposredno pored komandanta i koristeći disaljku za hitne slučajeve ugrađenu u bocu vazduha na Vintersovim leđima. Iako obuzet osećanjem žurbe, Nik je imao na umu da je Vinters, u suštini, ponovo početnik, pa tokom prvog dela ronjenja nije žurio. Ali kad je, posle toga, Vinters nekoliko puta odbio da pođe za Nikom bliže podvodnoj svetlosti, Nik se naljuti.
     Poslednji put duboko udahnuvši iz pomoćne disaljke, Nik dograbi Vintersa za ramena. Pokretima je objasnio komandantu da će on, Nik, proći kroz to osvetljeno mesto načinjeno od plastike ili od čega je već bilo, a da Vinters može da pođe ili da ne pođe za njim. Ustežući se, komandant ipak odluči da pođe za Nikom. Nik se bez daljeg odugovlačenja okrete i povuče Vintersa za sobom kroz membranu kojom je vanzemaljski svemirski brod bio odvojen od okeana.
     Dok se tumbao kroz vodeni klizni kanal u svemirskom brodu, Vinters je bio potpuno obuzet strahom. Zbog toga je izgubio svaku orijentaciju, pa mu je, posle upadanja u plitki bazen, bilo veoma teško da ustane. Nik je već izlazio iz bazena, željan da što pre nađe svoje prijatelje. "Čuj", reče Nik čim mu pođe za rukom da privuče komandantovu pažnju na sebe, "sad ću te ostaviti nekoliko minuta samog." On pokaza rukom ka izlazu na suprotnom kraju sobe. "Bićemo u velikoj dvorani sa visokom tavanicom koja se nalazi odmah iza onog zida." Tada ga Nik ostavi i udalji se, noseći čudni zlatasti predmet koji je uzeo sa broda.
     Vinters ostade sam. Pažljivo se popevši preko ivice bazena, on metodično naslaga svoju opremu pokraj ostale ronilačke opreme. Razgledajući, potom, dvoranu, on uoči krivine na crnim i belim delovima zidova, osetivši istovremeno blizinu tavanice. Sada sam, prema onom što Vilijems tvrdi, pomisli komandant, u nekom delu vanzemaljske kosmičke letelice koja je samo privremeno došla na Zemlju. Zasad, ako se izuzme onaj lukavo napravljeni jednosmerni prolaz koji nisam imao vremena da analizujem, ne vidim nikakve dokaze vanzemaljskog porekla...
     Umiren svojom logikom, on pođe polako preko dvorane, ka suprotnom zidu, i uđe u mračni hodnik. Ali njegova novopronađena smirenost iznenada se izgubi, čim je stupio u dvoranu kojom je dominirao džinovski cilindar sa tečnošću bledozelene boje i zlatastim predmetima koji su plovili u njemu. On se izvi unazad i zagleda se u zasvođenu tavanicu kao u kakvoj katedrali iznad sebe. Zatim priđe cilindru.
     Za Vintersa, uspostavljanje veze između trozupca u Nikovim rukama i predmeta u cilindru bilo je trenutno. Mora biti da su ovo drugi semenski paketi, drugim svetovima namenjeni, pomisli Vinters; ona njegova čvrsta logika već je nestala, zamenjena verovanjem u prizor pred njegovim očima. Sa dvometarskim šargarepama i ko zna čije još. Tim bićima treba da bude naseljeno nekoliko svetova, od više milijardi koliko ih ima samo u našoj galaksiji.
     Komandant kao u snu pođe oko cilindra. Um mu je neprestano ponavljao dve stvari: ono što mu je Nik govorio neposredno pre zaronjavanja, i zapanjujuću sliku paukolikog stvorenja koje se smanjuje i uskače u zlatni predmet. Znači, sve je istinito. Sve ono što su naučnici govorili o mogućnosti da ogromne horde živih bića postoje tamo napolju, među zvezdama. On za trenutak zastade, osluškujući, ali samo jednim delom svesti, čudne zvuke iza zidova. A mi smo samo nekolicima od Božje mnogobrojne, veoma mnogobrojne dece.
     U dalekim prostorima svodova iznad njega začu se muzika orgulja, po tonu slična onoj koju je Kerol čula kad je dovršila sviranje 'Tihe noći', ali sa drugačijom melodijom. Vintersu je ličila na crkvenu muziku. On se smesta povede za instinktom: pade na kolena pred cilindrom i sastavi ruke kao za molitvu.
     Muzika je u dvorani postojala sve jača. U Vintersovoj glavi zvučala je kao uvod u 'Doksologiju', kratku himnu koju je slušao svake nedelje, bez izuzetka, tokom osamnaest godina, u prezbiterijanskoj crkvi u gradu Kolambs, u državi Indijani. On dočara sebi sliku: ponovo mu je trinaest godina. On sedi pokraj Beti. Oboje su u horskoj odeždi. On joj se osmehuje, i ustaju zajedno.
     Hvali Boga od kog svi blagoslovi teku.
     Hor peva prvu rečenicu himne, a montaža slika iz ranih pubertetskih, i još ranijih godina, bombarduje Vintersov mozak: to je serija epifanijskih slika o njegovoj nevinoj i nesvesnoj bliskosti Bogu-Roditelju, onome koji se nalazi u zidu iza njegovog kreveta ili tik iznad krova ili, u najgorem slučaju, u letnjim popodnevnim oblacima iznad Kolambasa. Evo dečka od osam godina koji se moli Bogu da niko ne sazna da je on taj koji je zapalio prazan plac prekoputa palate Smitovih. Drugi je potom dan, i evo desetogidšnjeg Vernona koji isplakuje gorke suze držeći u naručju svog mrtvog koker-španijela Rantija i moli sveznajućeg Boga da primi u raj dušu njegovog mrtvog kucova.
     Noć uoči božićne predstave, one u kojoj je Vernon po prvi put odigrao ulogu Njega u Njegovim poslednjim satima života, Hrista kako vuče svoj krst na Kalvariju: jedanaestogodišnji Vernon ne može da zaspi. Noć odmiče, a dečko pada u paniku, počinje da se boji da će od treme zaboravit tekst. I tad zna šta treba da uradi. On pruža ruku pod jastuk i nalazi malu Bibliju, Novi zavet, koja se tu nalazila uvek, i danju i noću. Otvara je na poglavlju 'Matija, 28'. Krenite, dakle", piše tu, "i pokrštavajte narode sve..."
     To je bilo dovoljno. Tada se Vernon pomolio za san. Njegov prijateljski nastrojeni, očinski Bog poslao je dečaku sliku kako će on, Vernon, izgledati sutra dok bude fenomenalno dobro glumio na predstavi. Umiren tom slikom, Vernon tone u san.
     Hvalite Njega, svi vi stvorovi tamo dole.
     Dok mu u sluhu odzvanja drugi stih himne, Vinters gleda novi tok mentalne montaže, zahuktano hitajući ka Anapolisu, u državi Merilend. Sada je mladi čovek, na drugoj polovini svojih studija na Pomorskoj akademiji. Sve slike koje sad kao poplava stižu u njegov mozak nastale su na istom mestu, pred divnom protestantskom kapelicom u središtu kampusa, dok je Vernon ulazio ili izlazio iz nje. Tamo je odlazio po snegu, po kiši, po vrelini poznog leta. Ispuniće, ispuniće on svoj zavet. Pogodbu je sa Bogom sklopio, poslovni aranžman moglo bi se reći: Ti svoje uradi, a ja ću svoje. Nije to više jednostrani odnos. Život je već naučio ozbiljnog mladog kadeta iz Indijane da ovom Bogu treba nešto i ponuditi, ako hoćeš da budeš siguran da će Bog poštovati svoju stranu pogodbe.
     Dve godine ide Vernon redovno u tu kapelu, najmanje dvaput nedeljno. U njoj se ne predaje stvarnom religioznom obožavanju; kontaktira on i sa jednim svetovnim Bogom, sa bogom koji čita Njujork Tajms i Volstrit Džorna. Njih dvojica diskutuju o nekim stvarima. Vernon ga podseća da svoj deo pogodbe on, Vernon, postojano ispunjava, zahvaljujući se i Njemu što i On, sa svoje strane, održava dogovoreno. Ali, baš nikad ni reč ne progovaraju o Džoani Kar. Nije važna Džoana. Čitav posao je samo između kadeta Vernona Vintersa i Boga.
     Hvalite Njega, svi vi koji ste na nebu.
     Dok je došao čas da se začuje i ovaj, treći stih himne, komandant se već bio sagnuo, nesvesno, tako duboko da je maltene dotakao čelom pod. U srcu je znao koje će biti sledeće stanice na ovom njegovom duhovnom putovanju. Evo ga, naime, u blizini libijske obale, kako u molitvi izgovara one grozne reči kojima traži smrt i uništenje za Gadafijevu porodicu. Dok je poručnik Vinters sazrevao, i Bog se menjao. Bog je sada funkcioner, predsednik nečeg većeg od jedne države, admiral, sudija, malčice dalek, ali ipak, u trenucima stvarne potrebe, dostupan.
     Međutim, Bog je izgubio onu svoju sklonost da oprašta sve redom. Strog je taj Bog, hoće da sudi. Ubiti jednu arapsku devojčicu nije isto što i izazvati požar na placu naspram kuće porodice Smit. Vintersov Bog sada traži od njega da za svaki svoj postupak prihvati ličnu odgovornost. Ima, ima i nekih grehova koji su praktično neoprostivi; ima postupaka tako groznih da čovek posle može čekati nedeljama, mesecima, ili čak godinama u predsobljima Njegovog dvorca pre nego što On pristane da čak i sasluša tvoju molbu za milost i oproštaj.
     Komandant se ponovo priseti kako Ga je očajnički tražio posle one grozne večeri kad je, sedeći na kauču pokraj svoje žene, gledao na kasetu nasnimane vesti o bombardovanju Libije. A Beti - tako se ponosila njime. Snimila sve delove vesti sa Si-Bi-ES-a posvećene tom okršaju u Severnoj Africi, a onda ga iznenadila, dan posle njegovog povratka u Norfolk, prikazavši mu sve to. Tek tada je Vinters sagledao puni užas svog čina. Boreći se da ne povraća, dok je kamera prikazivala užasne posledice eksplozija projektila koji su bili ispaljeni sa njegovih aviona, Vinters je teturavim koracima izašao na noćni vazduh, sam, i lutao do zore.
     Tražio je Njega. Desetak puta tokom sledeće tri godine ovaj se ritual ponavljao: luta Vinters čitave noći, naizmenično pešači i moli se, u nadi da će videti neki znak da je On čuo komandantove molitve. U tim noćima, zvezde i mesec iznad njega bili su veličanstveni. Ali ni zvezde ni mesec oproštenje nisu mogli dati, niti doneti mir njegovoj namučenoj duši.
     Oca, Sina i Svetoga Duha svi nek vole
     I tako je za komandanta Vintersa Bog postao tama, vakuum. U onim retkim prilikama kada se, posle toga, molio, nije više imao nikakvu mentalnu sliku Boga, nikakvu Njegovu sliku u svom umu. Samo mrak, praznina, crnilo. Do ovog trenutka. I kleči sada Vinters pred cilindrom, sluša završni stih te crkvene pesme-pohvalnice, moli Boga da mu oprosti što je sumnjao, što je čeznuo za Tifani Tomas, i što je, uopšte, bio lišen usmerenja, kad, eto eksplozije svetlosti u Vintersovom duhovnom oku. Bog mu se obraća! Najzad mu Bog daje znak!
     Nije to onakav znak za kakvim je Vinters ranije tragao; naime, dokaz da je Bog konačno komandantu oprostio, i njegova pokajanja prihvatio, nego je nešto bolje, mnogo, mnogo bolje. Ta eksplozija svetlosti u Vintersovom umu, to je zvezda: jedna solarna peć koja iz vodonika iskiva helijum. Njegova mentalna kamera se, kontrazumom, naglo udaljava, tako da Vinters sad već može videti planete oko te zvezde, a na nekim planetama i znake inteligencije. U dalji ima još zvezda i planeta. Ima samo u ovj jednoj galaksiji zvezda na milijarde, a dalje, iza mamutskih praznina kojima su galaksije razdvojene, ima još i još takvih ogromnih zbirki zvezda i planeta i živih bića - proteže se to ka neshvatljivim daljinama, u svim pravcima.
     Vintersovo telo se trese od radosti, oči su mu prepune suza, jer sada uviđa koliko je Bog, u potpunosti, uslišio njegove molitve. Ne bi ni bilo dovoljno da je Bog jednostavno otkrio Vintersu činjenicu da mu je oprošteno. Ne, ovaj Gospod svega zamislivog, čija vladavina obuhvata hemikalije uzdignute do svesti na milionima svetova u jednom ogromnom, neizbrojivom univerzumu, ovaj Bog stvarno svemoćni i sveprisutni, učinio je i više od onoga što je Vinters u molitvama tražio. Prikazao je Vintersu jedinstvo svega. Nije ograničio Sebe samo na poslove jedne individue na jednoj maloj, beznačajnoj plavoj planeti koja kruži oko običnog žutog sunca u jednom od spiralnih krakova galaksije Mlečni put; pokazao je Vintersu i na koji način je ta rasa, sa svojom količinom inteligencije i duhovnosti, u vezi sa svakim delićem svakog atoma u Njegovom veličanstvenom carstvu.

     Dok je Nik išao kroz salu prema komandantu Vintersu, pojačaše se po amplitudi i povisiše po frekvenciji oni isprekidani zvuci iza zidova. Na drugoj strani sobe, iza cilindra, u blizini jedne od većih pomoćnih mašina, otvoriše se jedna vrata. Kroz njih u sobu upuzaše, krećući se kao crvi, dva tepiha. Odmah za njima nastupiše dvojica tutora, a iza njih četiri gusenične platforme. Platforme su prenosile svežnjeve nekog građevinskog materijala. Svaki od tutora povede po dve platforme u po jedan ugao dvorane, gde počeše da konstruišu bezbedne uporišne grede koje će cilindru davati oslonac.
     Dva tepiha priđoše Niku i suočiše se s njim na sredini dvorane. Uzdižući se na rubove, nagnuše se prema onom izlazu koji je vodio ka okeanu. "Saopštavaju nam da je vreme da idemo", reče Kerol dok su ona i Troj prilazili Niku.
     "Razumem ja to", odgovori Nik. "Ali još nisam spreman da odem." On se okrete Troju. "Postoji li u ovoj igri ikakvo iks-dugme?" upita on. "Dobro bi mi došla jedna pauza."
     Troj se nasmeja. "Ne bih rekao da postoji, profesore. A nema ni načina da sačuvamo postignute rezultate u igri, pa u slučaju propasti da od tog mesta pokušamo nanovo."
     Nik je izgledao kao da je duboko zamišljen. Tepisi su ih i dalje pozivali pokretima. "Idemo Nik", reče Kerol uhvativši ga za mišicu. "Idemo pre nego što se ovi naljute."
     Iznenada Nik zakorači prema jednom od tepiha i pruži zlatastu kolevku ka njemu. "Evo ti", reče on, "uzmi ovo i stavi tamo gde su i ostale kolevke, u taj cilindar, gde i treba da bude." Tepih se trže unazad, pa se presavi po svojoj uzdužnoj osi; mahnu potom vrhom tamo-amo, sastavi svoje dve vertikalne strane, i usmeri se ka Niku.
     "Ne treba mi narukvica da bih protumačio taj gest", primeti Troj. "Tepih ti jasno govori da nosiš trozubac natrag na svoj brod."
     Nik ćutke klimnu glavom, i ostade nem nekoliko trenutaka. "Je l' ovo jedini?" upita on posle Troja. Troj, međutim, nije razumeo pitanje. "Je li ovo jedini paket sa semenom namenjen Zemlji?" upita Nik ponovo.
     "Mislim da jeste", odgovori Troj posle jednog trenutka oklevanja. Posmatrao je Nika zbunjenog izraza na licu.
     U međuvremenu se nivo aktivnosti u dvorani znatno povisio. Dok je komandant Vinters, vukući noge, išao kroz opštu vrevu prema trojici, tutori i platforme su u uglovima žurno nešto gradili; iza zidova se čulo premeštanje opreme, a muzika orgulja se pojačavala i dobijala neke nove, malčice preteće tonove. Sem toga, iznad njih se, pod svodovima odmotavao nekakav ogroman pokrivač nalik na čarapu, obložen nekim mekim, savitljivim materijalom, i počeo se polako spuštati i navlačiti na cilindar. Komandant Vinters je, ne sakrivajući zaprepašćenje, zurio po sobi. Još u srcu vedar i zadovoljan zbog lepote i intenziteta svoje epifanije, nije obraćao mnogo pažnje na razgovor što se nastavljao pokraj njega.
     "Moraju ovo da ponesu sa sobom", govorio je Nik živo Troju i Keroli. "Zar ne uviđate? To je važnije sada kad znam da unutra ima i ljudskog semena. Naša deca neće imati nikakvu šansu."
     "Ali oni su bili tako divni, tako pametni", primeti Kerol. "Ti tu decu nisi gledao kao mi. Ne mogu da poverujem da bi ta deca ikada nanela zlo ikome ili ičemu."
     "Ne bi nas oni uništili namerno", ubeđivao ju je Nik. "To bi se jednostavno dogodilo samo od sebe."
     Tepisi počeše da poskakuju. "Znam, znam", reče im Nik, pružajući im opet kolevku. "Želite da odemo. Ali najpre me, molim vas, saslušajte. Pomogli smo vam, a sada ja tražim da vi pomognete nama. Bojim se onoga što bi moglo biti u ovom paketu, bojim se da će to, možda, narušiti tananu ravnotežu na našoj planeti. Mi smo, kao rasa, napredovali sporo, sa mnogo skokova unapred, ali i zastoja, a naši koraci unazad bili su maltene isto tako mnogobrojni kao i oni usmereni napred. Šta god da je u ovome, moglo bi dovesti naš budući razvoj u opasnost. I možda ga, čak, i sasvim zaustaviti."
     Aktivnost u dvorani nastavljala se sa nesmanjenom žestinom. Na Nikov govor nestrpljivi tepisi nisu primetno reagovali. Sada su, na smenu, odlazili prema izlazu, za slučaj da glupa ljudska bića još nisu shvatila poruku. Nik molećivo pogleda Kerol. Ona mu uzvrati pogled i osmehnu se. Nekoliko sekundi kasnije priđe mu i dohvati ga za ruku. Kada je počela da govori, njihove se oči opet na tren sretoše, i Nik u njima vide jedan novi izraz, blizak divljenju.
     "On je u pravu, znate", reče Kerol, obraćajući se paru tepiha. "Niste dovoljno pažljivo razmislili o posledicama ove svoje misije. Ranije ili kasnije doći će do međudejstva vaših specijalnih embriona i ljudskih bića koja već žive na ovoj planeti, a onda će nastupiti katastrofa. Ako paket sa semenom bude pronađen u ranoj fazi razvoja vaših nadljudi, sigurna sam da će se Zemljani osećati primoranim da ga unište. A kako bi drugačije, uopšte, mogli reagovati? Razmere pretnje možda nisu u celoti poznate, ali lako je uvideti da bića koja su nadvasionci genetski obradili predstavljaju nesavladiv problem za sadašnje stanovništvo ove planete."
     Troj je stajao neposredno iza Nika i Kerol, i pažljivo slušao njene reči. Oko njega su se nastavljale pripreme za lansiranje. Tutori i platforme već su izgradili dva para stubova koji će tokom lansiranja biti povezani sa cilindrom radi minimalizovanja vibracija. Više se nisu mogle videti zlataste kolevke u cilindru; pokrivač je bio navučen gotovo do poda.
     "... I zato, ako ne odnesete ovaj zlatni paket sa sobom, da ga eventualno položite na neki drugi svet na kojem još nema inteligencije, doći će do nepotrebne pogibije. Ili će vaši embrioni biti satrveni pre nego što sazru, ili će ovdašnji živalj, poput nas biti progutan, ako ne i odmah poubijan, od strane sposobnijih bića koja ste vi odgajili. A to baš ne izgleda kao pošteno uzvraćanja za naš trud."
     Kerol zastade. Gledala je kako se četiri čudna konopca pružaju iz vrha i iz dna cilindra, krivudaju kroz vazduh, i pričvršćuju za stubove u uglovima sobe. Tepisi su pokazivali sve veću uznemirenost. Dvojica tutora dovršiše svoju predlansirnu proceduru, a onda se naglo okrenuše ka mestu gde su stajala četiri ljudska bića, i krenuše na njih.
     Kerol čvršće stisnu Nikovu ruku. "Možda je istina da je proces našeg prirodnog razvitka spor i ne u svemu zadovoljavajući", nastavi ona; gledala je kako im se strašni tutori brzo primiču, i u njen glas se poče uvlačiti strah. "Nesumnjiva je istina da mi, ovdašnja ljudska bića, činimo greške, i kao pojedinci i kao grupe. Međutim, ne možete prevideti činjenicu da je taj nesavršeni proces ipak proizveo nas, a da smo mi imali dovoljno dalekovidosti, ili saosećanja, ili kako god već želite to da nazovete..."
     "Stanite", povika Troj silovito. On dograbi kolevku iz Nikovih ruku i skoči u susret jednome od zastrašujućih tutora. Trenutak potom, našao se na samo nekoliko centimetara udaljenosti od dva pipka koja su razmahivala svojim oštrim alatkama na krajevima, preteći da ga poseku. "Stanite", povika on opet. Začudo, sva aktivnost odjednom prestade. Tepisi i tutori ostadoše nepomični, prestadoše i zvuci u zidovima čak i muzika orgulja. "Od svih nas", reče Troj jakim glasom, glave zabačene, govoreći kao svodovima, "ja ponajbolje znam kakav je cilj vaše misije. I najviše mogu da izgubim preporučujući vam da odustanete od ovog dela misije. Ali slažem se sa svojim prijateljima."
     Troj skide narukvicu, a onda dramatičnim pokretom zabi i narukvicu i kolevku duboko u tutorevo telo. Imao je osećaj da je zavukao ruku u zdelu punu vrućeg testa za hleb. Ispustivši oba predmeta, on izvuče ruku. Tutor se nije ni pomakao. Narukvica i kolevka ostadoše u tutorovom telu, tačno tamo gde ih je Troj ostavio.
     "Od samog početka uviđao sam da mi je narukvica, koju ste mi dali, podarila posebne moći, svojstva koja nisu moja prirodna svojstva. Razumeo sam, ne znajući pojedinosti, da će uslediti znatna, i trajna, nagrada za to što vam pomažem. Pomislio sam, čak, da će konačno, konačno, Troj Džeferson postati, na ovom svetu, neko od posebne važnosti."
     Troj prođe pored zapanjenog komandanta Vintersa, koji je događaje pratio sa mirnom isključenošću, i stade uz Nika i Kerol. U dvorani je vladala savršena tišina. "Kada je moj brat, Džejmi ubijen", poče Troj opet, sada tihim glasom, "zakleo sam se da ću učiniti sve što bude potrebno da bih ostavio svoj trag u društvu. Tokom dve godine lutao sam po čitavoj ovoj državi, ali sam glavninu vremena provodio sanjareći. Svaki moj san završavao se na isti način. Ja bih nešto otkrio, nešto novo i zemljotresno, i postao preko noći bogat i slavan."
     Troj uputi Kerol hitri poljubac i namignu. "Volim te, anđele", reče on. "I tebe, profesore." Posle toga, Troj se okrete da pogleda pokriveni cilindar. "Kad sam, u četvrtak popodne, odlazio odavde, bio sam tako uzbuđen da se nisam mogao uzdržati. Neprestano sam govorio: 'Sranje, Džefersone, evo, to je to. Bićeš najvažniji čovek u istoriji ovog jebenog sveta.'"
     Troj zastade. "Ali tokom ova poslednja tri dana saznao sam nešto veoma važno", nastavi on, "nešto o čemu većina nas verovatno nikad i ne razmišlja. A to je: da je proces važniji nego konačni rezultat. Važnije je ono što naučiš dok sanjaš, ili planiraš, ili radiš da bi se domogao nekog vrednog i bitnog cilja, nego samo stizanje na cilj. I zato vi, narode, sad morate učiniti ono što su od vas moji prijatelji zatražili.
     Znam da ste mi vi, Vanzemaljci, tokom nekoliko poslednjih minuta, pokušavali da objasnite kroz tu narukvicu koju ste mi ponudili da je doživotno zadržim, da će novi ljudi, koje ćete ovde ostaviti, povesti nas, primitivce, u divnu, smelu eru. To može biti istina. Slažem se, takođe, da bi nam izvesna pomoć dobro došla i da je naš rod pun predrasuda, sebičnosti, i svakojakih drugih problema. Ali ne možete nam vi jednostavno dati odgovore. Ako ne budemo izvukli korist iz sopstvene borbe da se unapredimo, ako ne budemo prošli kroz proces savladavanja sopstvenih slabosti, neće biti fundamentalne promene u nama, starim ljudskim bićima. Nećemo postati bolji. Postaćemo građani drugog reda, sledbenici u jednoj budućnosti koja će nastajati prema vašim planovima i vizijama. Zato, nosite sa sobom svoja savršena ljudska bića odavde i pustite nas da se snalazimo sami. Zaslužujemo tu šansu."
     Kad je Troj završio, u dvorani je još nekoliko sekundi vladala nepomičnost. Onda se tutor koji je stajao ispred Troja trže u stranu, i pođe. Troj se spremi da odbije napad. Ali tutor je pošao prema izlazu koji se nalazio blizu cilindra. Kolevka i narukvica u tutorevom telu još su bili vidljivi.
     "U redu, ekipo", uzviknu Troj srećno. Nik i Kerol se zagrliše. Troj povede komandanta Vintersa za ruku. Dok su izlazili, njih četvoro se okrenuše da poslednji put pogledaju tu veliku prostoriju. Pri tom, konačnom, razgledanju, svako od njih je dvoranu sagledao u odrednicama svojih sopstvenih zapanjućih iskustava. Iza zidova opet krenuše oni zvuci. Tepisi, platforme i tutori već su odlazili iz dvorane, u koloni, kroz ta vrata u blizini pokrivenog cilindra.

     Na palubi brodića bili su tek tri-četiri minuta, kad se voda ispod njih iznenada snažno uskomeša. Svo četvoro bili su čudnovato tihi. Osujećeni poručnik Ramirez šetkao se po palubi pokušavajući da navede nekoga da mu kaže šta se pod vodom dogodilo. Čak ni komandant Vinters nije na njega obraćao pažnju, a na njegova pitanja samo je odmahivao glavom ili davao jednostavne odgovore.
     Bili su sigurni da će svemirski brod uskoro poleteti. Nisu imali u vidu da će brod najpre blago otklizati u stranu iz te oblasti, da ih prilikom izbijanja iz vode i poletanja u nebeske visine ne bi potopio ogromnim talasom. Voda još minutima ostade nemirna. Svi su osmatrali okean, tražeći neki znak prisustva letelice.
     "Gledajte", povika komandant Vinters uzbuđeno, pokazujući ka džinovskoj srebrnoj ptici koja se dizala u nebo pod uglom od oko četrdeset pet stepeni, udaljavajući se od ranojutarnjeg sunca. Njen uspon bio je u početku spor, a zatim se naglo ubrza. Nik, Kerol i Troj, gledajući taj prizor dostojan strahopoštovanja, čvrsto stisnuše jedni drugima ruke. Vinters priđe toj trojci i stade uz njih. Trideset sekundi kasnije letelica nestade iznad oblaka. Nikakav zvuk nije stigao ni tad, ni kasnije.
     "Fantastično", reče komandant Vinters.

ODJAVA

     Izvršni producent: PITER GUBER
     Šefovi produkcije: RODŽER BIRNBOM i LUSI FIŠER
     Skica za produkciju: ARTUR KLARK
     Vođa snimanja: DŽENTRI LI
     Šefovi smeštaja i snabdevanja: HEKTOR EKANAJAKE i VALERIJA EKANAJAKE
     Dokumentacija: DŽERI SNIDER i ALEN LEDVIG
     Konsultanti: KUPER LI i OSTIN LI
     Izbor ekipe: STEJSI KIDU LI
     Pomoćnik reditelja: RASEČ GEJLEN
     Producent: DŽENTRI LI
     Reditelj: ARTUR KLARK