RAMA SE VRAĆA

Excalibur, veliki generator radarskih impulsa, koji su energijom napajale nuklearne eksplozije, bio je izvan upotrebe već gotovo pola stoljeća. Bio je projektiran i sagrađen u velikoj žurbi neposredno nakon prolaza Rame kroz Sunčev sustav. Kada je 2132. prvi put stavljen u pogon, rečeno je da mu je svrha što ranije upozoriti stanovnike Zemlje na približavanje svih budućih stranih posjetitelja: div veličine Rame mogao se otkriti na međuzvjezdanim udaljenostima – godinama, nadali su se znanstvenici, prije nego što bude mogao imati bilo kakav utjecaj na živote ljudi.

Odluka o gradnji Excalibura donesena je još prije nego što je Rama prešao perihel. Još kada se taj prvi izvanzemaljski posjetitelj počeo udaljavati od Sunca put zvijezda, brojne ekipe znanstvenika počele su proučavati podatke s jedine ekspedicije koja je uspjela stići do njega.

Rama je, objavili su oni, bio inteligentni robot koji nije pokazao baš nikakvo zanimanje za naš Sunčev sustav ili njegove stanovnike. Službeno izvješće nije pružalo nikakva objašnjenja za mnoge nepoznanice s kojima su se istraživači suočili; stručnjaci su, međutim, uvjerili sami sebe da su razumjeli jedno temeljno načelo ramanskog inženjeringa. Kako je većina velikih sustava i podsustava s kojima su se istraživači susreli u Rami imala po dvije operativne pričuvne jedinice, izgledalo je da su izvanzemaljci gradili sve trostruko. Zato, budući da se za cijelu divovsku letjelicu smatralo da je stroj, došlo se do zaključka da će vrlo vjerojatno za prvim posjetiteljem uslijediti još dva artefakta tipa Rame.

Ali iz dubina međuzvjezdanog svemira nikakve nove svemirske letjelice nisu više stizale u Sunčevo susjedstvo. Kako su godine prolazile, stanovnici Zemlje našli su se suočeni s nekim važnijim brigama. Zaokupljenost Ramancima, kako su zvali graditelje tog glatkog valjka dugog pedeset kilometara, počela je slabjeti dok je samotni posjet stranaca polako odlazio u povijest. Posjet Rame i dalje je zaokupljao pozornost mnogih znanstvenika, ali najveći broj članova ljudske vrste bio je prinuđen usmjeriti svoju pažnju na druge sadržaje. Početkom 2140-tih godina svijet se našao u stisku velike gospodarske krize. Više nije bilo novca ni za održavanje Excalibura. Onih nekoliko znanstvenih otkrića koja su ostvarena na njemu nije moglo opravdati ogromne troškove njegovog održavanja i rada. I tako, veliki nuklearni generator impulsa bijaše napušten.

Četrdeset pet godina kasnije, bile su potrebne gotovo tri godine da se Excalibur ponovno dovede u operativno stanje. Osnovno opravdanje za oživljavanje Excalibura bilo je znanstveno. Tijekom prošlih godina došlo je do procvata radarske znanosti, kao i do poboljšanja novih metoda tumačenja dobivenih podataka, što je znatno povećalo vrijednost promatranja Excaliburom. Kada je generator opet počeo snimati prizore dalekog svemira, gotovo nitko na Zemlji nije više očekivao dolazak drugog objekta tipa Rama.

Dežurni operater Postaje Excalibur nije čak ni obavijestio svoje pretpostavljene kada je neobična točka zasvijetlila prvi put na njegovom monitoru. Pomislio je u prvi tren da je riječ o smetnji zbog neke anomalije u procesnom algoritmu. Kada se, međutim, ovaj trag ponovio nekoliko puta, posvetio mu je veću pozornost. Operater je pozvao voditelja znanstvene ekipe na Excaliburu, koji je obavio analizu podataka i došao do zaključka da je novi objekt dugoperiodični komet. Prošla su još dva mjeseca prije nego što je jedan diplomac dokazao da je radarsku jeku izazvalo neko glatko tijelo čija duža stranica ima najmanje četrdeset kilometara.

Godine 2197. svijet je saznao da kroz Sunčev sustav prema unutrašnjim planetima hita jedan izvanzemaljski artefakt golemih dimenzija. Međunarodna svemirska agencija (MSA) usmjerila je svoje snage na pripremu ekspedicije koja će presresti uljeza čim uđe unutar Venerine staze krajem veljače 2200. Oči čovječanstva opet su se okrenule prema zvijezdama, a stanovnici Zemlje se upustili u rasprave o dubokim filozofskim pitanjima što ih je postavio prvi Rama. Kako se novi posjetitelj približavao, a mreža senzora usmjerena u njega uspijevala sve detaljnije razlučiti fizičke pojedinosti, bilo je potvrđeno da je svemirski brod potpuno jednak, barem izvana, svome prethodniku. Rama se vratio. Čovječanstvo se po drugi put suočilo sa sudbinom.

POKUS I OBUKA

Bizarno metalno stvorenje lagano se kretalo duž zida, gmižući nagore prema ispustu. Bilo je nalik nekoj oklopnoj životinji, čije je zglobno, crvoliko tijelo bilo prekriveno tankom opnom koja je obavijala zbijenu skupinu elektronskih dijelova smještenih u srednjem od njegova tri dijela. Helikopter je lebdio na samo dva metra od zida. Duga, fleksibilna ruka s hvataljkom na vrhu pružila se iz nosa helikoptera u namjeri da ščepa neobičnog stvora, no nije uspjela.

„Do vraga” promrmlja Janos Tabori, „ovo je gotovo nemoguće izvesti dok se kopter ovako trese. Čak i pri savršenim uvjetima teško je izvoditi precizne zahvate ovom hvataljkom pri punom izduženju metalne ruke.” On uputi pogled prema pilotu. „Zašto ova fantastična letjelica ne može zadržati stalnu visinu i položaj?”

„Približi helikopter zidu” zapovijedi dr. David Brown. Hiro Yamanaka bezizražajno pogleda Browna i unese zapovijed u upravljačku konzolu. Zaslon pred njim bljesne crvenom bojom i na njemu se pojavi poruka: ZAPOVIJED NEPRIHVATLJIVA. NEDOVOLJNA TOLERANCIJA. Yamanaka ništa ne reče. Helikopter je i dalje lebdio na istom mjestu.

„Imamo pedeset centimetara, možda sedamdeset pet, između elise i zida” počne Brown glasno razmišljati. „Još dvije ili tri minute i biot će se naći na sigurnom ispod ispusta. Prijeđimo na ručno upravljanje i zgrabimo ga. Odmah. Bez pogrešaka ovoga puta, Tabori.”

Za trenutak, Hiro Yamanaka zagledao se sumnjičavo u proćelavog znanstvenika s naočalama koji je sjedio na sjedalu iza njega. Zatim se pilot okrene naprijed, unese novu zapovijed u konzolu i prebaci veliki crni prekidač u lijevi položaj. Na monitoru bljesne nova poruka: RUČNO UPRAVLJANJE. BEZ AUTOMATSKE ZAŠTITE. Yamanaka počne pažljivo približavati helikopter zidu.

Inženjer Tabori bio je spreman. Zavuče ruke u manipulatorske rukavice i nekoliko puta, vježbe radi, otvori i zatvori hvataljku na kraju fleksibilne ruke. Ruka se opet izdužila i dva mehanička kraka vješto se sklopiše oko zglobnog stvora i njegove opne. Senzori na hvataljki uputiše povratnom spregom kroz rukavice poruku Taboru da je uspješno uhvatio plijen. „Imam ga” uzvikne on uzbuđeno. Zatim počne spori proces unošenja lovine u helikopter.

Iznenadni nalet vjetra zanese helikopter na lijevu stranu i ruka s biotom udari u zid. Tabori osjeti kako više ne drži čvrsto plijen. „Ispravi ga” uzvikne on, nastavivši uvlačiti ruku. Dok se Yamanaka trudio vratiti helikopter u vodoravan položaj, nehotice je neznatno nagnuo nos letjelice. Istog trena tri člana posade začuše zvonki zvuk udara metalne elise rotora o zid.

Japanski pilot istog trena pritisne dugme za slučaj opasnosti i letjelica se opet nađe u vlasti automatskog pilota. Nepunu sekundu kasnije oglasi se zavijajući alarm i monitor u kokpitu bljesne crvenom bojom. VELIKO OŠTEĆENJE. VISOKA VJEROJATNOST PADA. EVAKUIRATI POSADU. Yamanaka se nije kolebao. Samo trenutak kasnije bio je izbačen iz kokpita i odmah aktivirao padobran. Tabori i Brown žurno su slijedili njegov primjer. Istog trena kada je mađarski inženjer izvukao ruke iz manipulatorskih rukavica, hvataljka na kraju mehaničke ruke se otvori i oklopno stvorenje stropošta se u dubinu od stotinu metara, raspavši se u tisuću malih komada pri sudaru s ravnom površinom.

Helikopter, kojim više nitko nije upravljao, počne propadati. Iako je u letjelici bio uključen automatski algoritam za spuštanje, koji ju je držao pod punim nadzorom, oštećena letjelica žestoko je pritisnula amortizere pri dodiru s tlom i prevrnulo se na bok. Nedaleko od mjesto gdje se helikopter prizemljio, jedan krupni muškarac, odjeven u smeđu odoru prekrivenu vrpcama, iskoči iz otvorenog dizala. Upravo se spustio iz zapovjednog središta, djelujući prilično uzbuđeno dok je odlučno koračao prema roveru koji ga je čekao. Za njim je koračala žustra plavuša u letačkom kombinezonu MSA, koja je na oba ramena imala pričvršćenu opremu za snimanje. Čovjek u odori bio je general Valerij Borzov, zapovjednik Projekta Newton. „Je li netko ranjen?” upita on vozača rovera, elektroinženjera Richarda Wakefielda.

„Izgleda da je Janos dobio prilično jak udarac u rame prilikom izbacivanja iz helikoptera. Ali Nicole je upravo javila radiovezom da nije slomio ni iščašio nijednu kost, već je samo zaradio mnoštvo modrica.”

General Borzov smjesti se na prednje sjedalo rovera pokraj Wakefielda, koji je sjedio za upravljačkom pločom vozila. Plavuša, videonovinarka Francesca Sabatini, prestala je snimati prizor i počela otvarati stražnja vrata rovera. Borzov joj iznenada odmahne. „Pođite obići Nicole des Jardins i Taborija” reče on, pokazujući preko ravnice. „Wilson je vjerojatno već tamo.”

Borzov i Wakefield se upute roverom u suprotnom smjeru. Prevalili su oko četiri stotine metara kada su stigli do Davida Browna, suhog pedesetogodišnjaka u novom letačkom kombinezonu, koji je bio zaokupljen zamotavanjem padobrana i njegovim spremanjem u naprtnjaču. General Borzov izađe iz rovera i priđe američkom znanstveniku.

„Je li sve u redu, doktore Brown?” upita general bez mnogo okolišanja.

Brown kimne, ne odgovorivši ništa. „U tom slučaju“ nastavi general Borzov odmjerenim tonom, „možda mi možete reći što ste imali na umu kada ste zapovjedili Yamanaki da prijeđe na ručno upravljanje? Čini mi se da bi bilo bolje da tu stvar raspravimo ovdje, dalje od ušiju ostalih članova posade.”

Dr. David Brown je i dalje šutio. „Zar niste vidjeli znake upozorenja?” nastavi Borzov poslije kratke stanke. „Jeste li, makar i na trenutak, pomislili da bi tim manevrom mogla biti ugrožena sigurnost ostalih astronauta?”

Brown konačno pogleda Borzova ljutim, namrgođenim pogledom. Kada je napokon progovorio, učinio je to u grču i napeto, što je bio rječit pokazatelj njegovih prigušenih osjećaja. „Izgledalo mi je logično da još malo približi helikopter cilju. Nedostajalo nam je još samo malo, a to je bio jedini način dočepati se biota. Naš zadatak je, uostalom, bio uhvatiti...”

„Ne treba mi objašnjavati što vam je bio zadatak” prekine ga uzbuđeno Borzov. „Ne zaboravite da sam ja osobno projektirao ovu ekspediciju. A podsjetit ću vas opet na to da je osnovni prioritet, uvijek, sigurnost posade. Osobito za vrijeme simulacija... Moram vam reći da sam potpuno iznenađen tom vašom ludom akrobacijom. Helikopter je oštećen, Tabori je ranjen, a vi imate sreće što nitko nije stradao.”

David Brown više nije obraćao pozornost na generala Borzova. Okrenuo se i počeo završavati slaganje padobrana u prozirnu naprtnjaču. Bilo je, međutim, očito – po položaju njegovih ramena i po energiji koju je ulagao u tu rutinsku operaciju – da sav kipti od bijesa.

Borzov se vrati u rover. Pričekavši nekoliko sekundi, on ponudi dr. Brownu da ga prebaci u bazu. Amerikanac odmahne glavom, ne rekavši ništa, podiže naprtnjaču na leđa i krenu pješice prema helikopteru i dizalu.

SASTANAK POSADE

Janos Tabori sjedio je ispred dvorane za sastanke u kompleksu vježbaonica, na stolcu uzetom iz auditorija, obasjan nizom malih, ali snažnih prenosivih svjetiljki. „Udaljenost do simuliranog biota bila je ujedno i granica dosega mehaničke ruke” objašnjavao je u malu kameru koju je držala Francesca Sabatini. „Dva puta sam ga pokušao dohvatiti, ali nisam uspio. Doktor Brown je tada odlučio da prijeđemo na ručno upravljanje helikopterom, kako bismo se malo približili zidu. No, zahvatio nas je nalet vjetra...”

Vrata dvorane za konferenciju se otvoriše i na njima se pojavi jedno nasmijano, rumeno lice. „Svi vas čekamo” reče general O’Tool ugodnim glasom. „Mislim da je Borzov već postao pomalo nestrpljiv.”

Francesca isključi rasvjetu i vratio video kameru u džep svog letačkog kombinezona. „U redu, moja mađarska junačino” nasmije se, „ovdje ćemo prekinuti. Poznato ti je da naš vođa ne voli čekati.” Ona priđe niskom muškarcu i nježno obavi ruke oko njega. Zatim ga potapša po previjenom ramenu. „Ali stvarno nam je drago što je s tobom sve u redu.”

Jedan zgodan, tamnoputi muškarac u ranim četrdesetim godinama sjedio je tik izvan vidokruga kamere za vrijeme intervjua, vodeći bilješke na plosnatoj, pravokutnoj tipkovnici dužine oko trideset centimetara. On krene za Francescom i Janosem u dvoranu za konferencije. „Želim napisati članak ovaj tjedan o novim tehničkim rješenjima daljinskog upravljanja posredstvom manipulatorske rukavice” šapne Reggie Wilson Taboriju dok su sjedali. „Mnoge moje čitatelje oduševljavaju ovakve tehničke pojedinosti.”

„Drago nam je što ste nam se vas troje pridružili” zagrmi Borzovljev sarkastični glas dvoranom za konferencije. „Već sam počeo misliti da je ovaj sastanak posade za vas nepotrebna neugodnost koja vas ometa u znatno važnijem zadatku izvještavanja o našoj nezgodi, odnosno pisanja učenih znanstvenih i inženjerskih članaka.” On pokaže prema Reggieu Wilsonu, čija se neizbježna plosnata tipkovnica nalazila na stolu pred njim. „Wilsone, vjerovali ili ne, zamišljeno je da vi budete najprije član ove posade, a tek onda novinar. Kako bi bilo da barem jednom odložite tu vražju spravu i da slušate? Moram reći nekoliko stvari i volio bih da to ostane među nama.”

Wilson zaklopi tipkovnicu i stavi je u torbu. Borzov ustane i počne hodati prostorijom dok je govorio. Stol u dvorani za konferencije imao je izdužen ovalni oblik, dosežući više od dva metra na mjestu gdje je bio najširi. Za stolom je bilo dvanaest mjesta, a za svakim su se nalazili tipkovnica i monitor; monitor je bio donekle umetnut u površinu stola i prekriven kad nije korišten, uglačanim poklopcem koji se slagao s imitacijom drva s ostatka stola. Kao i uvijek, druge dvije vojne osobe u ekspediciji, europski admiral Otto Heilmann (junak intervencije Vijeća vlada u Caracas krizi) i general američkih zračnih snaga Michael O’Tool, sjedili su oko Borzova na jednom kraju ovalnog stola. Ostalih devet članova ekspedicije Newton nisu uvijek sjedili na istim mjestima, što je osobito frustriralo po prirodu urednog admirala Heilmanna, kao i, premda manje, zapovjednog časnika Borzova.

Ponekad bi se „neprofesionalni” članovi posade zbili na suprotnom kraju stola, prepustivši „svemirskim kadetima” kako su nazivani astronauti koji su završili Svemirsku akademiju, da stvore svojevrsnu tampon zonu u sredini. Poslije gotovo godinu dana neprekidne medijske pažnje, javnost je svakog člana dvanaestočlane posade svrstavala u jednu od tri podskupine: neprofesionalce, koji su se sastojali od dva znanstvenika i dva novinara, vojnu trojku i pet astronauta koji su obavljali najveći dio stručnih poslova.

Danas, međutim, dvije nevojne skupine bile su potpuno izmiješane. Interdisciplinarni japanski znanstvenik

Shigeru Takagishi, koji je opće smatran za vodećeg svjetskog stručnjaka za prvi posjet Rame od prije sedamdeset godina (uz to, bio je i autor Atlasa Rame, koji je bio obvezno štivo za sve članove posade), sjedio je po sredini ovalnog stola između sovjetske pilotkinje Irina Turgenjev i britanskog astronauta/elektroinženjera Richarda Wakefielda. Nasuprot njih nalazili su se sanitetska časnica Nicole des Jardins, žena bujnih oblina i bakreno-smeđeg tena, složenog francusko-afričkog podrijetla, tihi, gotovo mehanički, japanski pilot Yamanaka i zadivljujuća signora Sabatini. Posljednja tri mjesta na „južnom” kraju ovalnog stola, koji je gledao prema velikim kartama i dijagramima Rame na suprotnom zidu, zauzimali su američki novinar Wilson, brbljavi Tabori (sovjetski astronaut iz Budimpešte) i dr. David Brown. Brown je izgledao vrlo poslovno i ozbiljno; u trenutku kada je sastanak počeo, pred sobom je imao rasprostrto nekoliko listova papira.

„Potpuno mi je nerazumljivo” govorio je Borzov dok je žustrim korakom svrhovito koračao po prostoriji, „da bilo tko od vas može makar i za trenutak smetnuti s uma da ste izabrani za najznačajniji pothvat koji je čovječanstvo ikada poduzelo. Ali na temelju ovih posljednjih simulacija, moram priznati da mi se počinju javljati sumnje glede nekih među vama.

„Ima onih koji vjeruju da će ovaj novi Rama biti vjerna kopija svog prethodnika” nastavi Borzov, „te da će biti podjednako nezainteresiran i ravnodušan prema beznačajnim stvorenjima koja su ga došla ispitati. Priznajem da, sudeći na temelju radarskih podataka koje obrađujemo tijekom posljednje tri godine, izgleda da je iste veličine i istog sklopa. Ali čak i ako se pokaže da je opet posrijedi mrtvi brod koji su izgradili stranci što su nestali prije više tisuća godina, ovo je i dalje najznačajnija ekspedicija koja se poduzima za našeg života. A kao takva, ona traži da svi u nju uložite krajnje napore.

Sovjetski general zastane da malo sabere misli, ali brzo nastavi svoj monolog. „Na ovoj posljednjoj vježbi uopće nismo djelovali kao skladna ekipa. Neki među vama bili su izvrsni – znate na koje mislim – ali se isto toliko njih ponašalo kao da nema pojma kakav je ovo zadatak. Uvjeren sam da dvoje ili troje uopće nije pročitalo upute za postupke ili protokole prije početka vježbe. Slažem se da su ona ponekad dosadna, ali svi ste se vi složili, kada ste se prihvatili ovog zadatka prije deset mjeseci, da ćete se upoznati s postupcima i da ćete se držati protokola i politike projekta. Čak i oni među vama koji nemaju prethodnog letačkog iskustva.”

Borzov se zaustavi pred jednom od velikih karata na zidu; karta je prikazivala prizor jednog dijela grada New Yorka prethodnog Rame. Područje visokih, vitkih građevina, koja su podsjećala na nebodere Manhattana i stajala zbijena na jednom otoku usred Cilindričnog mora, bilo je djelomično kartografirano tijekom prvog posjeta ljudi. „Za šest tjedana susrećemo se s nepoznatom svemirskom letjelicom, koja će možda sadržavati baš ovakav grad, i cijelo čovječanstvo tada će računati na nas kao na svoje predstavnike. Nema načina unaprijed doznati što ćemo tamo zateći. Kakve god pripreme prethodno poduzeli, one se mogu pokazati nedovoljnima. No naše znanje predviđenih postupaka mora biti potpuno i automatsko, kako bi nam umovi mogli biti slobodno suočeni sa svim novim okolnostima što ih tamo možemo zateći.”

Zapovjednik sjedne za čelo stola. „Današnja vježba bila je gotovo potpuni krah. Lako se moglo dogoditi da izgubimo tri važna člana posade, kao i jedan od najskupljih helikoptera koji su ikada napravljeni. Želim vas još jednom podsjetiti na prioritete ovog zadatka, koje su utvrdili Međunarodna svemirska agencija i Vijeće vlada. Najveću prednost dajemo sigurnosti posade. Zatim slijedi analiza i/ili utvrđivanje eventualne prijetnje, ako takva postoji, stanovnicima planeta Zemlje.” Borzov je sada gledao ravno preko stola prema Brownu, koji je na ovaj izazovan zapovjednikov pogled uzvratio podjednako nepomičnim, kamenim fiksiranjem. „Tek kad se udovolji ovim primarnim ciljevima i kad se ustanovi da je ramanska letjelica bezopasna, može imati smisla hvatanje jednog ili više biota.”

„Želim podsjetiti generala Borzova” uzvrati gotovo istog trena David Brown svojim zvonkim glasom, „da među nama ima i onih koji smatraju da se redoslijeda prioriteta ne treba slijepo pridržavati. Važnost biota za znanstvenu zajednicu je neprocjenjiva. Kao što sam već više puta napomenuo, i na nizu sastanaka astronauta, i na mojim mnogobrojnim nastupima na televiziji, ako se pokaže da je ova druga letjelica Rama potpuno ista kao i prva – što bi onda značilo da neće obraćati pažnju na nas – i budemo li radili tako sporo da se ne uspijemo domoći čak ni jednog biota prije nego što moramo napustiti izvanzemaljski brod i vratiti se na Zemlju, onda će jedna apsolutno jedinstvena znanstvena prilika biti žrtvovana zbog kolektivnog straha političkih vođa.”

Borzov htjede nešto reći, ali dr. Brown ustane i žustro zamaše rukama. „Ne, ne, poslušajte me. Sve u svemu, vi ste me optužili da sam nestručno vodio današnju vježbu i imam pravo na odgovor.” Podigao je nekoliko listova papira i mahne njima prema Borzovu. „Evo početnih uvjeta za današnju simulaciju, koje su postavili i odredili vaši inženjeri. Dopustite mi da vas podsjetim na nekoliko značajnijih trenutaka, ako ste ih zaboravili. Opći uvjet 1: Gotovo je kraj misije i već je sigurno ustanovljeno da je Rama II potpuno pasivan i da ne predstavlja nikakvu opasnost za planet Zemlju. Opći uvjet 2: Tijekom ove ekspedicije bioti su primjećivani samo povremeno i nikada u skupinama.”

Po govoru tijela ostalih članova posade David Brown je mogao zamijetiti da je uspješno započeo obranu. Duboko je udahnuo zrak i nastavio. „Pretpostavio sam, nakon što sam upućen u te opće uvjete, da je ova vježba možda posljednja prilika da uhvatimo jednog biota. Tijekom vježbe neprekidno sam mislio na to što bi to značilo ako bismo uspjeli donijeti jednog ili više biota na Zemlju – u sveukupnoj povijesti čovječanstva jedini apsolutno siguran kontakt s nekom izvanzemaljskom kulturom dogodio se 2130. kada su naši astronauti stupili na prvi svemirski brod zvan Rama.

Ipak, dugoročne znanstvene koristi od ovog susreta bile su manje nego što bi se to moglo očekivati. Doduše, raspolažemo mnoštvom podataka zabilježenih daljinskim senzorima na tom prvom istraživanju, računajući tu i informacije dobivene iscrpnim seciranjem paukolikog biota koje je napravila doktorica Laura Ernst. Ali astronauti su donijeli sa sobom samo jedan artefakt, komadić svojevrsnog biomehaničkog cvijeta čija su se fizička svojstva već nepovratno promijenila prije nego što smo mogli proniknuti u bilo koju od njegovih tajna. Nemamo više nikakvim suvenir s tog prvog izleta. Nemamo pepeljare, čaše, pa čak ni nazovi tranzistora iz nekog uređaja koji bi nam rekao nešto više o ramanskom inženjerstvu. Sada nam se ukazuje druga prilika.”

Dr. Brown podiže pogled prema kružnom stropu iznad sebe. Glas mu je zvučao snažno. „Ako bismo nekako mogli pronaći i donijeti na Zemlju dva ili tri različita biota i ako bismo zatim analizom pronikli u tajne tih stvorova, onda bi ova ekspedicija nesumnjivo bila najznačajniji događaj u povijesti čovječanstva. Jer tek dubinskim razumijevanjem inženjerskih umova Ramanaca bio bi, u punom smislu riječi, ostvaren prvi kontakt.”

Čak je i Borzov bio impresioniran. Kao što je to često činio, David Brown je i sada iskoristio svoju rječitost da preokrene poraz u djelomičnu pobjedu. Sovjetski general odluči promijeniti taktiku. „Pa ipak” reče prigušenim glasom kada je Brown napravio stanku u svom govoru, „ne smijemo nikad smetnuti s uma da su u ovoj misiji ljudski životi izloženi opasnosti i da ne smijemo poduzimati ništa čime bismo ih izlagali dodatnoj opasnosti.” On prijeđe pogledom po ostalim članovima posade. „I ja želim, kao i bilo tko od vas, donijeti na Zemlju biote i druge uzorke s Rame” nastavi on, „ali moram priznati da me ta optimistička pretpostavka da će druga letjelica biti potpuno nalik prvoj vrlo uznemirava. Kakav dokaz imamo, iz prvog susreta s Ramancima, ili tko već oni bili, da su blagonakloni? Baš nikakav. Moglo bi biti opasno pokupiti prerano jednog biota.”

„Ali nema načina da se to sa sigurnošću utvrdi, zapovjednice” umiješa se Richard Wakefield koji je sjedio na strani stola između Borzova i Browna. „Čak i ako ustanovimo da je ovaj brod potpuno isti kao i prošli, i dalje nemamo informacije o tome što će se dogoditi pri hvatanju nekog biota. Evo što imam na umu. Pretpostavimo na trenutak da je dr. Brown u pravu, odnosno da su dva broda samo supersloženi automati koje je prije mnogo milijuna godina napravila neka sada već iščezla rasa negdje u Galaktici. Kako možemo predvidjeti kakvi su potprogrami mogli biti unijeti u te biote kojima bi se oni suprotstavili neprijateljskim djelovanjem? A što ako su bioti nerazdvojivi dijelovi, na neki način koji mi nismo bili u stanju shvatiti, fundamentalnog mehanizma djelovanja broda? Onda bi bilo potpuno prirodno, čak i ako su posrijedi strojevi, da su programirani da se brane. A zamislivo je i da ono što bi moglo izgledati kao početni neprijateljski čin s naše strane izazove promjene u načinu funkcioniranja cijelog broda. Sjećam se slučaja robotskog lendera koji je pao u more etana na Titanu 2012. – on je imao u memoriji potpuno različite upute ovisno o tome...”

„Stanite” prekine ga Janos Tabori uz prijateljski osmijeh. „Neuspjesi za vrijeme ranih robotskih istraživanja Sunčevog sustava nisu na dnevnom redu današnjeg post mortem.” On uputi pogled prema Borzovu. „Kapetane, boli me rame, želudac mi je prazan, a i uzbuđenja današnjeg vježbanja potpuno su me iscrpila. Cijeli ovaj razgovor je divan, ali ako više nema konkretnih stvari, kako bi bilo sada zaključiti sastanak kako bismo barem jednom imali dovoljno vremena za pripreme?”

Admiral Heilmann nagne se prema plohi stola. „Astronaute Tabori, general Borzov vodi sastanak posade. On će odlučiti...”

Sovjetski zapovjednik mahne prema Heilmannu. „Dobro, Otto. Mislim da je Janos u pravu. Za nama je dugi dan na kraju izuzetno aktivnog sedamnaestodnevnog razdoblja. Bolje je ovaj razgovor nastaviti kad svi budemo svježi.”

Borzov ustane. „U redu, za sada prekidamo. U zračnu luku krećemo odmah poslije večere.” Posada se počne pripremati za polazak. „Tijekom kratkog razdoblja odmora” doda Borzov, kao da se prisjetio nečega, „volio bih da svi razmislite o tome dokle smo stigli s planom. Preostale su nam još samo dva tjedna za simulacije ovdje u središtu za obuku prije stanke za novogodišnje praznike. Odmah zatim počinjemo s intenzivnim aktivnostima pred lansiranje. Taj novi niz vježbi posljednja nam je prilika da stvari dovedemo u red. Očekujem da će se svatko od vas vratiti potpuno spreman za preostali dio posla – kao i potpuno svjestan važnosti ovog zadatka.”

VELIKI KAOS

Ulazak prve Rame u unutrašnji Sunčev sustav početkom 2130. godine snažno je djelovao na ljudsku povijest. Iako nisu uslijedile neposredne promjene u svakodnevnom životu nakon što se posada pod vodstvom zapovjednika Nortona vratila s ekspedicije u Ramu I, jasan i nedvosmislen dokaz da daleko nadmoćnija inteligencija postoji (ili, u najmanju ruku, da je postojala) negdje drugdje u svemiru natjerala je ljude na promjenu svojih nazora o mjestu homo sapiensa u sveukupnom ustroju svemira. Sada je postalo jasno da je iz nekih drugih kemikalija, koje su također nastale pri velikim zvjezdanim kataklizmama na nebu, niknula svijest na nekom drugom mjestu i nekom drugom vremenu. Tko su bili Ramanci? Zašto su napravili takav jedan divovski, složeni brod i uputili ga u naše susjedstvo? Kako u javnim, tako i u privatnim razgovorima, Ramanci su postali osnovni predmet interesa tijekom mnogo mjeseci.

Više od jedne godine čovječanstvo je čekalo, manje ili više strpljivo, na neki novi znak postojanja Ramanaca u svemiru. Provedena su opsežna teleskopska istraživanja na svim valnim dužinama kako bi se dobila bilo kakva dodatna informacija o stranom svemirskom brodu koji se udaljavao. Ništa nije ustanovljeno. Nebo je uzvratilo mukom. Ramanci su nestali jednako brzo i neobjašnjivo kao što su se i pojavili.

Kada je Excalibur uveden u upotrebu i kada njegovo prvo pretraživanje neba nije urodilo nikakvim plodom, uslijedila je zamjetna promjena u kolektivnom ljudskom stavu prema prvom kontaktu s Ramancima. Susret je ubrzo smješten u riznicu povijesnih događaja, postavši nešto što se već dogodilo i što je završeno. Članci u dnevnim novinama i časopisima, koji su prethodno počinjali s „Kada se Ramanci vrate...” sada su promijenili intonaciju u „Ako ikada dođe do novog susreta sa stvorenjima koja su napravila ogroman svemirski brod otkriven 2130...” Ono što je bila očita prijetnja, što se neposredno odražavalo na potonje ponašanje ljudi, ubrzo se svelo na povijesni kuriozitet. Više nije bilo potrebe voditi računa o tako temeljnim stvarima kao što je povratak Ramanaca ili sudbina ljudske rase u svemiru nastanjenom inteligentnim stvorenjima. Čovječanstvo je došlo do predaha, barem na trenutak. A onda je eksplodiralo u paroksizmu narcisoidnog ponašanja naspram koga su potpuno blijedo izgledala sva prošla povijesna razdoblja pojedinačne sebičnosti.

Plima nesputanog ugađanja svojim prohtjevima u globalnim razmjerima lako se mogla razumjeti. Nešto temeljno u ljudskoj psihi promijenilo se nakon susreta s Ramom I. Prije tog kontakta čovječanstvo je bilo sâmo, kao jedini poznati primjer razvijene inteligencije u svemiru. Zamisao o tome da ljudi mogu, kao skupina, kontrolirati svoju sudbinu daleko u budućnost bila je značajno uporište u gotovo svakoj filozofiji života. Međutim, činjenica da Ramanci postoje (ili da su postojali; koje god se glagolsko vrijeme upotrijebilo, filozofska logika dolazila je do istog zaključka) sve je ovo promijenila. Čovječanstvo više nije bilo jedinstveno, a možda čak ni posebno.

Bilo je samo pitanje vremena kada će prevladavajuće homocentrično viđenje svemira biti neopozivo uzdrmano već i samom sviješću o postojanju Drugih. Zato se lako moglo shvatiti zašto se način života većine ljudskih bića iznenada priklonio samozadovoljstvu, što je proučavatelje književnosti podsjetilo na jedno slično doba prije gotovo točno pet stoljeća, kada je Robert Herrick uputio savjet djevicama da što bolje iskoriste svoje kratko vrijeme – u pjesmi čiji se početak može parafrazirati poznatim geslom: „Uzmi sve što ti život pruža, danas si cvijet, sutra uvela ruža...”

Nesputana plima sveopće potrošnje i globalne pohlepe potrajala je nešto manje od dvije godine. Mahnito kupovanje svega što je mogao stvoriti ljudski um došlo je na slabu ekonomsku infrastrukturu koja se već nalazila na silaznoj stazi početkom 2130, kada je prvi ramanski brod prošao kroz unutrašnji Sunčev sustav. Prijeteću recesiju odložili su tijekom 2130. i 2131. udruženi napori vlada i financijskih institucija, ali time nisu nestali osnovni uzroci ekonomske slabosti. S obnovljenom plimom kupovanja s početka 2132. svijet je uskočio ravno u novo razdoblje brzog rasta. Proizvodni kapaciteti su prošireni, burza je procvjetala, a povjerenje potrošača i razina zaposlenosti dostigli su ranije nedosegnute visine. Došlo je do napretka kakav prethodno nije zabilježen, što je za posljedicu imalo kratkoročno, ali značajno povećanje kvalitete života gotovo svih ljudi.

Krajem 2133. nekim iskusnijim promatračima ljudske povijesti postalo je očito da „ramanski bum” vodi čovječanstvo prema slomu. Zloslutna upozorenja o predstojećem ekonomskom kolapsu ostala su prigušena euforičnim klicanjima milijuna koji su se odnedavna našli u srednjoj i višoj klasi. Prijedlozi uravnoteženja proračuna i ograničavanja kredita na svim ekonomskim razinama bili su zanemarivani. Umjesto toga, poduzimali su se kreativni napori izmisliti što više načina za stavljanje nove potrošačke moći u ruke populacije koja je potpuno zaboravila kako da sebi kaže „pričekaj” a kamoli „ne”

Svjetska burza počela se njihati u siječnju 2134, a odmah su uslijedila predviđanja o skorom slomu. Ali ogromnoj većini stanovnika Zemlje i kolonija raštrkanih po Sunčevom sustavu zamisao o takvom slomu bila je jednostavno nepojmljiva. Uostalom, svjetska ekonomija nalazila se u fazi širenja tijekom više od devet godina, a u posljednje dvije sezone stopom koja je bila nezabilježena u prošla dva stoljeća. Svjetski vođe tvrdili su da su konačno pronašli mehanizme koji su doista mogli spriječiti silazne dijelove kapitalističkih ciklusa. I ljudi su im vjerovali – sve do početka svibnja 2134.

Tijekom prva tri mjeseca te godine indeksi svjetskog tržišta vrijednosnicama nezadrživo su padali, najprije lagano, a zatim strmoglavo. Mnogi ljudi, ponavljajući praznovjerni stav prema kometnim posjetiteljima star već dvije tisuće godina, dovodili su u vezu burzovne poteškoće s povratkom Halleyevog kometa. Kada se pojavio, početkom ožujka, bio je znatno sjajniji nego što se očekivalo. Znanstvenici diljem svijeta tjednima su raspravljali zbog čega je komet toliko blistaviji nego što se prvobitno predviđalo. Nakon što je krajem ožujka prošao perihel i počeo se pojavljivati na večernjem nebu sredinom travnja, njegov ogroman rep vladao je nebeskom svodom.

Nasuprot tome, zemaljskim poslovima vladao je početak svjetske ekonomske krize. Prvog svibnja 2134. tri najveće međunarodne banke objavile su da su nesolventne zbog loših kredita. Za samo dva dana svijetom se raširila panika. Ljudi su koristili više od milijardu kućnih terminala koji su imali pristup svjetskim tržištima vrijednosnicama da bi se riješili svojih portfelja dionica i vrijednosnica. Globalni komunikacijski sustav bio je preopterećen. Uređaji za prijenos podataka pri GKS-u počeli su raditi znatno iznad svojih optimalnih kapaciteta i upotrebnih specifikacija. Procesori podataka obavljali su transakcije sa zakašnjenjem koje se najprije mjerilo minutama, a onda i satima, što je samo dodatno povećalo paniku.

Krajem tjedna, dvije stvari su postale očite: svjetska burza izgubila je više od polovice svoje vrijednosti, a mnogi pojedinci, kako veliki, tako i mali ulagači, koji su do kraja iskoristili svoje kreditne mogućnosti, ostali su doslovce bez prebijenog novca. Pomoćne baze podataka, koje su nadzirale osobne bankovne račune i automatski prenosile novca kako bi se sprječavao ulazak u crveno stanje, sada su upućivale poruke o katastrofi na ekrane u gotovo dvadeset posto domova na svijetu.

Prava situacija je, međutim, bila još znatno crnja. Samo mali postotak transakcija obavljan je preko računalne mreže zato što je količina podataka koja se prenosila u svim pravcima daleko prelazila sve što se ikada predviđalo. Rečeno kompjutorskim jezikom, globalni financijski sustav ušao je u modus „kliznog ciklusa” Milijarde i milijarde informacija s nižim prioritetima računalna mreža je „odložila” davši prednost onima s visokim prioritetom.

Posljedica ovog računalnog kašnjenja bilo je to da u većini slučajeva pojedinačni bankovni računi nisu satima, ili čak danima, bili prikladno zaduživani burzovnim gubicima koji su postajali sve veći. Kada su jednom pojedinačni ulagači shvatili što se događa, požurili su potrošiti sve što se i dalje nalazilo na njihovom saldu prije nego što računala stignu obaviti sve transakcije. U trenutku kada su vlade i financijske institucije konačno shvatile što se događa i poduzele korake da spriječe tu bezglavu aktivnost, već je bilo kasno. Zbunjeni sustav pretrpio je potpuni slom. Da bi se rekonstruiralo ono što se dogodilo, bilo je nužno pažljivo prikupiti i obraditi rezervne kontrolne arhive uskladištene u stotinjak raštrkanih centara diljem svijeta.

Tijekom tri tjedna elektronski sustav upravljanja financijskim tokovima, koji je nadzirao sve novčane transakcije, nije nikome bio dostupan. Nitko nije mogao ništa kupovati ni prodavati. Budući da je gotovina davno izašla iz upotrebe, samo su ekscentrici ili sakupljači imali dovoljno novčanica da kupe makar i najnužnije namirnice. Ljudi su počeli mijenjati stvari koje su im bile neophodne. Jamstva utemeljena na prijateljstvu ili osobnom poznanstvu omogućila su mnogim ljudima da privremeno prežive. Ali jad je tek počeo. Svaki put kada bi međunarodno tijelo koje je nadziralo svjetski financijski sustav objavilo da će pokušati osposobiti sustav i uputila apel da ljudi ne koriste svoja računala osim „u krajnjoj nuždi” ove molbe su potpuno zanemarivane te bi ubrzo ponovno došlo do preopterećenja sustava i računalna mreža bi opet otkazala.

Bilo je to samo dva tjedna prije nego što su se svjetski znanstvenici konačno složili oko objašnjenja povećanog sjaja Halleyevog kometa. Nego, protekla su puna četiri mjeseca prije nego što su ljudi opet mogli računati na sigurne informacije iz baze podataka u GKS-u. Cijena koju je ljudsko društvo moralo platiti zbog podužeg kaosa bila je neizračunljiva. U trenutku kada je konačno bila uspostavljena normalna financijska aktivnost, svjetsko gospodarstvo se već nalazilo na strmoglavoj nizbrdici koja će se okončati tek dvanaest godina kasnije. A proteći će dobrih pola stoljeća prije nego što se svjetski bruto proizvod vrati na razinu prije Sloma 2134.

NAKON SLOMA

Postoji jednodušna suglasnost oko toga da je Veliki Kaos u svakom pogledu temeljito promijenio ljudsku civilizaciju. Nijedan djelić društva nije ostao pošteđen. Katalizator razmjerno brzog kolapsa postojeće institucionalne infrastrukture bio je slom tržišta i potonji slom svjetskog financijskog sustava; međutim, ti događaji ne bi bili dovoljni, sami po sebi, da usmjere svijet u razdoblje ranije nezabilježene recesije. Ono što je uslijedilo poslije prvobitnog sloma bila bi samo komedija pogrešaka, da nije bilo izgubljeno toliko života kao rezultat lošeg planiranja. Nesposobni svjetski politički vođe najprije su poricali ili zanemarivali postojeće gospodarske probleme, da bi zatim reagirali prenervozno nizom pojedinačnih mjera koje su bile zbunjujuće i/ili međusobno u nesuglasju; konačno su položili oružje u očaju, nakon što se svjetska kriza proširila i produbila. Pokušaji da se slože u međunarodnim rješenjima bila su osuđena na neuspjeh sve većim potrebama svake suverene nacije da odgovara vlastitom biračkom tijelu.

Promatrano unatrag, postalo je očito da je globalizacija svijeta, koja se dogodila tijekom dvadeset prvog stoljeća, imala barem jedan značajan nedostatak. Iako su mnoge aktivnosti – komunikacije, trgovina, prijevoz (računajući tu i svemirski), devizne regulacije, očuvanje mira, razmjena informacija i zaštita okoliša, da se spomenu samo najznačajnije – doista postale međunarodne (čak i međuplanetne, ako se uzmu u obzir i svemirske kolonije), većina ugovora koja je određivala rad tih međunarodnih institucija sadržavala je odredbe koje su omogućavale pojedinačnim nacijama da iz njih istupe, u razmjerno kratkom roku, ako zajednički usvojena politika „više nije služila interesima” dotične zemlje. Ukratko, svaka nacija koja je sudjelovala u stvaranju nekog međunarodnog tijela imala je pravo da ga jednostrano napusti ako više nije bila zadovoljna akcijama dane skupine.

Godine koje su prethodile susretu s prvim ramanskim artefaktom početkom 2130. bile su izuzetno postojane i prosperitetne. Nakon što se svijet oporavio od razornog pada kometa u blizini Padove, u Italiji 2077, uslijedilo je cijelih pola stoljeća umjerenog rasta. Ako se izuzme nekoliko razmjerno kratkih i ne preoštrih ekonomskih recesija, uvjeti življenja poboljšali su se u nizu zemalja tijekom toga razdoblja. Izolirani ratovi i civilni nemiri izbijali su s vremena na vrijeme, ponajprije u nerazvijenim zemljama, ali usmjereni napori sila koje su vodile računa o očuvanju svjetskog mira uvijek su sređivali te probleme prije nego što bi oni postali preozbiljni. Nije bilo nijedne velike krize koja bi stavila na kušnju stabilnost novih međunarodnih mehanizama.

No, ubrzo nakon susreta s Ramom I uslijedile su brze promjene u osnovnom upravljačkom aparatu. Prije svega, iznenadna nužnost financiranja Excalibura i drugi veliki projekti vezani za Ramu iscrpili su fondove predviđene za druge, već uvedene programe. A onda, počevši od 2132, glasni zahtjevi za smanjivanje poreza, za ostajanje više novca u rukama pojedinaca, doveli su do novih ograničenja neophodnih javnih službi. Krajem 2133. većina novijih međunarodnih institucija počela je oskudijevati u osoblju i biti nedjelotvorna. I tako, slom svjetskog tržišta dogodio se u uvjetima kada je među populacijom već bila uvriježena sumnja u učinkovitost sveukupne mreže međunarodnih organizacija. Kako se financijski kaos nastavio, pojedinačne zemlje su se lakše odlučivale obustaviti financiranje svjetskih fondova i organizacija koji su, uz odgovarajuća sredstva, još bili u stanju spriječiti nesreću iza koje su na prvom mjestu stajali kratkovidni politički vođe.

Užasi Velikog Kaosa detaljno su zabilježeni u tisućama povijesnih tekstova. Tijekom prve dvije godine glavni problemi bili su izuzetno velika nezaposlenost i bankrot, kako pojedinačna, tako i korporacijska, ali ove financijske nevolje postale su nevažne u usporedbi s pravom plimom beskućnika i gladnih. Naselja od šatora i kartonskih kutija počela su nicati po javnim parkovima svih velikih gradova u zimu 2136/37., a lokalne vlasti reagirale su tako što su se hrabro trudile olakšati njihovim stanovnicima boravak. Iza ovoga je stajala želja da se olakšaju problemi izazvani navodno privremenim boravkom na nepriličnim mjestima ovog mnoštva nezaposlenih i izgladnjelih. No kako se gospodarstvo nije uspjelo oporaviti, uboga šatorska naselja su ostala. Naprotiv, postala su stalni sastavni dio urbanog života, narasli rak koji je predstavljao svjetove za sebe s cijelim nizom djelatnosti i interesa iz temelja drukčijih od onih u gradovima što su im pružali nevoljko gostoprimstvo. Kako je vrijeme prolazilo, a šatorska naselja se pretvarala u beznadne, nemirne kotlove očaja, ove nove enklave usred velegradskih područja zaprijetile su da će proključati i uništiti same entitete koji su im dopustili postojanje. Unatoč strahu i tjeskobi zbog ovog stalnog Damoklovog mača urbane anarhije, svijet je preživio izuzetno oštru zimu 2137/38. uz manje ili više očuvane osnovne vrijednosti suvremene civilizacije.

Početkom 2138. u Italiji se dogodio izuzetan niz događaja. Ta zbivanja, u čijem se središtu nalazio samo jedan čovjek, Michael Balatresi, mladi novicijat reda Svetog Franje, koji će kasnije postati opće poznat kao Sveti Michael od Siene, zaokupila su znatan dio pažnje svijeta i privremeno potisnula u drugi plan raspad društva. Michael je bio blistava kombinacija genija i čovjeka sjajnog duhovnog i političkog umijeća, karizmatski poliglot s izvanrednim osjećajem svrhovitosti i pravovremenosti. Iznenada se pojavio na svjetskoj pozornici u Toscani, naoko niotkuda, sa strastvenom religijskom porukom koja je djelovala na srce i um mnogih zastrašenih i/ili obespravljenih stanovnika svijeta. Broj njegovih sljedbenika rastao je brzo i spontano, ne zaustavljajući se na međunarodnim granicama. Postao je moguća prijetnja gotovo svim javnim vodećim strukturama svijeta, sa svojim ustrajnim pozivom na kolektivno reagiranje na probleme s kojima se našla suočena vrsta. Kada je mučenički nastradao pod užasnim okolnostima u lipnju 2138, izgledalo je da je s njim ugasla i posljednja iskra optimizma čovječanstva. Civilizirani svijet, koji je na okupu tijekom mnogih mjeseci držala tanka nit nade i još tanja nit tradicije, odjednom se potpuno raspao.

Četiri godine, od 2138. do 2142, nipošto nisu bile povoljne za življenje. Jadikovka zbog ljudske bijede postala je gotovo neprekidna. Glad, bolesti i bezakonje vladali su posvuda. Malim ratovima i revolucijama nije se ni broj znao. Došlo je do gotovo potpunog otkazivanja standardnih institucija moderne civilizacije, što je stvorilo fantazmagoričan život svima na svijetu osim povlaštenoj manjini u njezinim zaštićenim enklavama. Bio je to svijet okrenut naglavce i prepušten potpunoj entropiji. Pokušaji dobronamjernih skupina građana da se riješe problemi nisu urodili plodom, jer su rješenja koja su oni predlagali imala samo lokalni doseg, a problemi su bili globalni.

Veliki Kaos proširio se i na ljudske kolonije u svemiru, iznenada završivši jedno slavno poglavlje u povijesti istraživanja. Kako se gospodarsko rasulo širilo matičnim planetom, kolonije raštrkane po Sunčevom sustavu, koje nisu mogle postojati bez redovnog priljeva novca, zaliha i ljudstva, ubrzo su postale zaboravljena nahočad Zemlje. To je za posljedicu imalo vraćanje gotovo polovice pučanstva kolonija na Zemlju do 2140, budući da su se uvjeti života u njihovim novim domovima toliko pogoršali da je čak i dvostruka nevolja ponovnog privikavanja na Zemljinu silu teže i užasno siromaštvo koje je vladalo diljem svijeta izgledala perspektivnije od zadržavanja na kolonijama, što je najvjerojatnije značilo umiranje. Ovaj proces emigriranja ubrzao se tijekom 2141. i 2142, kada je došlo do slamanja umjetnih ekosustava u kolonijama i početka katastrofalnog oskudijevanja u rezervnim dijelovima za cijelu flotu robotskih letjelica koje su održavale nove naseobine.

Do 2143. samo je još nekolicina okorjelih kolonista ostala na Marsu i Mjesecu. Komunikacije između Zemlje i kolonija postale su neredovne i hirovite. Više nije bilo novca čak ni za održavanje radio-veze sa svemirskim naseobinama. Ujedinjeni planeti prestali su postojati dvije godine ranije. Nije postojao sveljudski forum koji bi se bavio problemima vrste; do stvaranja Vijeća vlada trebalo je proći još punih pet godina. Dvije preostale kolonije uzaludno su se trudile izbjeći kraj.

Sljedeće godine, 2144, došlo je do posljednjeg značajnog pohoda ljudske posade u svemir. Bila je to spasilačka misija koju je kao pilot predvodila Meksikanka Benita Garcia. Koristeći svemirsku letjelicu sklepanu iz starih dijelova, gospođa Garda je sa svojom tročlanom posadom uspjela nekako doći do geosinkrone staze na kojoj se nalazila onesposobljena svemirska krstarica James Martin, posljednje međuplanetno prijevozno sredstvo koje je bilo u upotrebi, i spasiti dvadeset četvoro putnika od ukupno stotinu žena i djece koji su se bili vraćali na Zemlju s Marsa. U umu svakog povjesničara svemira spašavanje putnika s Jamesa Martina označilo je kraj jedne ere. Šest mjeseci kasnije napuštene su dvije preostale svemirske kolonije i više se nijedan čovjek nije otisnuo sa Zemlje put staze gotovo punih četrdeset godina.

Godine 2145. uzburkani svijet konačno je shvatio važnost nekih međunarodnih organizacija koje su bile zanemarene i omalovažene na početku Velikog Kaosa. Najnadareniji pripadnici ljudskog roda, nakon što su se klonili osobnog političkog angažiranja tijekom mirnih prošlih desetljeća, počeli su shvaćati da se jedino njihovim udruženim umijećem uopće može vratiti makar i privid civiliziranog života. Ovi monumentalni suradnički napori urodili su u prvo vrijeme samo skromnim plodovima; ali oni su oživjeli temeljni optimizam ljudskog duha i počeli proces obnove. Lagano, potpuno lagano, djelići mozaika ljudske civilizacije počeli su se vraćati na svoje mjesto.

Prošle su još dvije godine prije nego što se opći oporavak konačno pokazao i u ekonomskim statistikama. Godine 2147. svjetski godišnji bruto proizvod dostigao je 7% vrijednosti od prije šest godina. Nezaposlenost u razvijenim zemljama iznosila, je u prosjeku 35%; u nekim nerazvijenim zemljama kombinacijom nezaposlenosti i nedovoljne zaposlenosti bilo je obuhvaćeno čak 90% populacije. Procijenjeno je da je čak sto milijuna ljudi umrlo od gladi samo tijekom strašne 2142, kada su velika suša i glad koja je za njom uslijedila desetkovale svijet u tropskim područjima. Udruženo djelovanje astronomske stope smrtnosti, izazvane mnoštvom uzroka, i malene stope prirasta (tko je, naime, želio donijeti dijete na jedan tako beznadni svijet) imalo je za posljedicu smanjenje svjetske populacije za gotovo milijardu ljudi tijekom desetljeća koje je završilo 2150.

Iskustvo Velikog Kaosa ostavilo je trajni ožiljak na cijeli jedan naraštaj. Kako su godine prolazile, a djeca rođena nakon toga dostigla doba mladosti, došlo je do sukoba s roditeljima koji su bili oprezni do granica fobije. Život jednog tinejdžera tijekom šezdesetih i sedamdesetih godina dvadeset drugog stoljeća bio je vrlo sputan. Sjećanja na užasne traume iz vlastite mladosti tijekom Kaosa proganjala su naraštaj odraslih i nagonila ih da budu izuzetno kruti u primjeni roditeljske discipline. Život za njih nije bio provod u parku za zabavu. Bila je to, naprotiv, smrtno ozbiljna stvar, a sreća se mogla postići jedino kombinacijom postojanih vrijednosti, samokontrolom i stalnom predanošću nekom vrijednom cilju.

Društvo koje se pojavilo u sedamdesetim godinama dramatično se razlikovalo od neobavezne i lakomislene zajednice od prije pola stoljeća. Mnoge vrlo stare, utemeljene institucije, među njima nacija-država, rimokatolička crkva i britanska monarhija, doživjele su preporod tijekom prošlih pola stoljeća. Procvat tih institucija temeljio se na njihovom brzom prilagođavanju i preuzimanju vodećih položaja u prestrojavanju koje je uslijedilo poslije Kaosa.

U kasnim sedamdesetim godinama, kada se na planet vratio privid stabilnosti, opet je oživjelo zanimanje za svemir. Opet je osnovana Međunarodna svemirska agencija, jedan od administrativnih ogranaka Vijeća vlada, lansirala je novu generaciju promatračkih i komunikacijskih satelita. U početku, obazrivo se pristupalo aktivnostima u svemiru, a i proračuni MSA bili su skromni. U njima su aktivno sudjelovale jedino razvijene zemlje. Kada se opet započelo s letovima s ljudskom posadom, koji su se pokazali uspješni, napravljen je skroman program letova za posljednje desetljeće dvadeset drugog stoljeća. Godine 2188. otvorena je nova Svemirska akademija za obuku astronauta za te letove, da bi četiri godine kasnije iz nje izašli prvi diplomci.

Na Zemlji, rast je bio bolno spor, ali postojan i predvidiv tijekom gotovo svih dvadeset godina koje su prethodile otkriću drugog ramanskog svemirskog broda 2196. U tehnološkom smislu, čovječanstvo se nalazilo na približno istoj općoj razini razvoja 2196. kao i sedamdeset godina ranije, kada se pojavila prva takva izvanzemaljska letjelica. Međutim, u vrijeme drugog susreta bilo je znatno manje iskustva s letovima u svemir; s druge pak strane, na određenim ključnim područjima, kao što su medicina ili obrada informacija, ljudsko društvo iz posljednjeg desetljeća dvadeset drugog stoljeća bilo je daleko razvijenije nego ono iz 2130. No u jednome su civilizacije s kojima su se susrela dva ramanska broda bile bitno različite – većina ljudi koji su bili živi 2196, osobito oni stariji koji su vodili politiku u upravnim tijelima, proživjeli su nekoliko vrlo bolnih godina Velikog Kaosa. Njima je bila poznata riječ „strah” A ta jaka riječ oblikovala je njihovu odlučnost prigodom rasprave o prioritetima koja će voditi ljudsku ekspediciju na sastanak s Ramom II.

LA SIGNORA SABATINI

„Radili ste, dakle, na doktoratu iz fizike na SMU kada je vaš suprug izložio svoje slavno predviđanje o supernovi 2191a?” Elaine Brown sjedila je u velikoj, mekoj stolici u svojoj dnevnoj sobi. Imala je na sebi smeđe odijelo u kojem je djelovala bespolno, i košulju s visokim ovratnikom. Držala se ukočeno i uznemireno, kao da jedva čeka kraj intervjua.

„Bila sam na drugoj godini, a David mi je bio mentor” uzvrati ona obazrivo, kradomice pogledajući prema suprugu. On se nalazio s druge strane sobe, promatrajući snimanje intervjua iza kamera. „David je vrlo usko surađivao s kandidatima kojima je bio mentor. Svi su to znali. Bio je to jedan od razloga zašto sam odlučila doktorirati na SMU.”

Francesca Sabatini izgledala je predivno. Duga, plava kosa slobodno joj je padala po ramenima. Na sebi je imala skupu košulju od bijele svile i šal kraljevski plave boje koji joj je bio obavijen oko vrata. Hlače širokih nogavica bile su joj iste boje kao i šal. Na stoliću između njih nalazile su se dvije šalice s kavom.

„Dr. Brown je bio oženjen u to vrijeme, zar ne? Mislim na razdoblje kada vam je bio mentor.”

Elaine primjetno pocrveni kada je Francesca završila s pitanjem. Talijanska novinarka nastavila joj se osmjehivati; bio je to razoružavajuće umilni osmijeh, kao da je pitanje koje je upravo postavila bilo od onih jednostavnih i nedvosmislenih poput koliko je dva više dva. Gospođa Brown kratko je zastala, duboko udahnula, a onda lagano zamucala dok je odgovarala. „U početku, da, mislim da je još bio” uzvrati. „Ali razveo se prije nego što sam doktorirala.” Zastala je opet, a onda joj se lice razvedri. „Dao mi je vjenčani prsten kao dar za doktorat” doda nelagodno.

Francesca Sabatini pažljivo pogleda svoju sugovornicu. Lako bih te mogla uništiti zbog ovog odgovora, pomisli ona hitro. Bila bi mi dovoljna još samo dva pitanja. Ali to ne bi služilo mojoj namjeni.

„U redu, stop” reče iznenada Francesca. „To bi bilo sve. Pođimo pogledati snimku, a onda možete vratiti opremu u kombi.” Glavni kamerman priđe robotskoj kameri i, koja je bila programirana držati Francescu u krupnom planu, i unese tri zapovjedi preko minijaturne tipkovnice koja se nalazila s bočne strane kućišta kamere. U međuvremenu, budući da je Elaine ustala sa stolice, robotska kamera 2 automatski se počela povlačiti na svom tronožnom postolju i podešavati objektiv na novu žarišnu udaljenost. Drugi kamerman dao je Elainei znak da se ne pomiče dok on ne isključi kameru 2.

Režiseru je bilo potrebno nekoliko sekundi da programira automatsku monitorsku opremu za reprodukciju posljednjih pet minuta intervjua. Izlaz sa sve tri kamere istovremeno je prikazivan na podijeljenom zaslonu; bila je to mozaična slika Francesce i Elaine, koje su se zajedno vidjele u središtu monitora, dok su sa strane išle snimke dviju kamera koje su snimale krupni plan svake od njih ponaosob. Francesca je bila savršen profesionalac. Brzo je shvatila da ima materijal koji joj je potreban za ovaj dio priče. Elaine, supruga dr. Davida Browna, bila je mlada, inteligentna, ozbiljna, otvorena, ali joj nije odgovaralo to što se nalazi u središtu pozornosti. I sve se to jasno vidjelo na snimci.

Dok se Francesca dogovarala oko tehničkih pojedinosti sa svojom ekipom i osiguravala da joj montirana snimka intervjua bude predana u hotel kod Transportnog kompleksa Dallas prije nego što poleti sutra ujutro, Elaine Brown se vratila u dnevnu sobu sa standardnim robotskim poslužiteljem koji je donio dvije vrste sira, boce vina i mnoštvo čaša za sve nazočne. Francesci nije promaklo kako je licem Davida Browna prošla sjena namrgođenosti kada je Elaine objavila da će uslijediti „mala zabava” kojom će se proslaviti kraj intervjua. Televizijska ekipa i Elaine okupili su se oko robota i vina. David se ispričao i izašao iz dnevne sobe u dug hodnik koji je vodio u stražnji dio kuće, gdje su se nalazile sve spavaće sobe, dok su prostorije za dnevni boravak bile naprijed. Francesca krene za njim.

„Oprosti, Davide” reče. On se okrene, s jasnim izrazom nestrpljenja. „Ne zaboravi da još nismo završili sve poslove. Obećala sam odgovor Schmidtu i Hagenestu nakon povratka u Europu. Oni jedva čekaju nastaviti s projektom.”

„Nisam zaboravio” uzvrati. „Samo se želim uvjeriti da je tvoj prijatelj Reggie završio s intervjuiranjem moje djece.” On uzdahne. „Ima trenutaka kad poželim biti potpuno anoniman.”

Francesca mu se približi. „Uopće ti ne vjerujem” reče, pogledavši ga ravno u oči. „Nervozan si danas zato što nemaš nadzor nad onim što tvoja žena i djeca govore Reggieju i meni. A ništa ti nije značajnije od nadzora.”

Dr. Brown htjede nešto odgovoriti, ali ga u tome spriječi iznenadni uzvik „Mamaaaa” koji se zaori hodnikom iz daleke spavaće sobe. Samo nekoliko sekundi poslije jedan dječak, kojem je bilo šest ili sedam godina, projuri pokraj Davida i Francesce i strmoglavce se baci u naručje majke koja se u međuvremenu došla do vrata između hodnika i dnevne sobe. Zbog siline Elaineinog sudara sa sinom, iz čaše koju je držala prolilo joj se malo vina; ona nesvjesno poliže kapi s ruke dok je pokušavala utješiti dječaka.

„Što je bilo, Justine?” upita.

„Onaj crni čovjek slomio mi je psa” promuca Justin između jecaja. „Šutnuo ga je i sada više neće raditi.”

Dečkić pokaže rukom niz hodnik. Reggie Wilson i jedna visoka, mršava, vrlo ozbiljna djevojčica približavali su se ostalima. „Tata” reče djevojčica, tražeći očima pomoć od Davida Browna, „gospodin Wilson i ja upravo smo razgovarali o mojoj zbirci značaka kada se pojavio onaj vražji robotski pas i ugrizao ga za nogu. Nakon što ga je najprije popiškio. Justin ga je programirao da pravi te gadosti...”

„Laže” uzvikne uplakani dječačić, prekinuvši je. „Ona ne voli Wallyja. Nikada ga nije voljela.”

Elaine Brown držala je ruku na leđima svog gotovo histeričnog sina, dok je u drugoj čvrsto stezala vrat vinske čaše. Ova scena bi je uznemirila čak i da nije primijetila prijekorni pogled koji joj je poslao suprug. Ona žudno otpije vino i odloži čašu na obližnju policu za knjige. „No, no Justine” reče Elaine, nelagodno se osvrnuvši uokolo, „smiri se i reci mami što se dogodilo.”

„Ovaj crni čovjek me ne voli. A ni ja ne volim njega. Wally to zna, pa ga je ugrizao. Wally me uvijek štiti.” Djevojčica Angela se uzbudila. „Znala sam da će se dogoditi ovako nešto. Dok je gospodin Wilson razgovarao sa mnom, Justin je neprekidno ulazio u našu sobu i prekidao nas, pokazujući gospodinu Wilsonu igračke, ljubimce, trofeje, pa čak i odjeću. Konačno, gospodin Wilson ga je morao oštro prekoriti. Sljedeće što znamo bilo je da je Wally uletio kao bijesan i gospodin Wilson se morao nekako obraniti.”

„Ona je lažljivica, mama. Velika lažljivica. Kaži joj da prestane...”

Dr. David Brown ljutito prekine sina. „Elaine”, nadjača on buku, „izvedi... ga... odavde.” Zatim se okrene prema kćerki dok mu je supruga odvodila uplakanog sina u dnevnu sobu. „Angela” reče on ne skrivajući bijes, „mislim da sam ti rekao da se danas nipošto ne svađaš s Justinom.” Djevojčica ustukne pred očevim napadom. Oči joj se ispuniše suzama. Zaustila je nešto reći, ali Reggie Wilson stupi između nje i oca. „Oprostite, doktore Brown” reče, „Angela doista nije ništa učinila. Točno je ono što je ispričala. Ona je...”

„Slušajte, Wilsone” reče oštro David Brown, „ako nemate ništa protiv, ja sâm sređujem stvari u svojoj obitelji.” Zastao je za trenutak kako bi malo utišao bijes. „Jako mi je žao zbog cijele ove situacije” nastavio je smirenijim tonom, „ali sve će biti sređeno za minutu.” Pogled koji je uputio kćerki bio je hladan i neugodan. „Vrati se u svoju sobu, Angela. Razgovarat ćemo kasnije. Pozovi majku i reci joj da te dovede prije večere.”

Francesca Sabatini promatrala je s velikim zanimanjem cijeli prizor. Nije joj promakla frustracija Davida Browna i Elaineina nesigurnost. Savršeno, pomisli. Čak bolje nego što sam se nadala. Ići će potpuno lako s njim.

Luksuzni, srebrni vlak jurio je kroz područja sjevernog Teksasa brzinom od dvije stotine pedeset kilometara na sat. Nekoliko minuta kasnije na obzoru se pojaviše svjetlosti Transportnog kompleksa Dallas. TKD je zauzimao mamutsku površinu, gotovo dvadeset pet četvornih kilometara. Bila je to djelom zračna luka, djelom željeznička postaja, a djelom omanji grad. Podignut još 2185. zbog sve većeg dugolinijskog zračnog pometa te kao zgodno središte za prijelaz putnika u sustav brzih vlakova, kompleks je prerastao, slično ostalim sličnim prometnim lukama u svijetu, u trajno stanište. Više od tisuću ljudi, od kojih je većina radila u TKD-u i smatrala da će im život biti lakši ako svakodnevno ne putuju na posao, živjelo je u stanovima smještenim u polukrug oko trgovačkog središta južno od glavnog terminala. U samom terminalu nalazila su se četiri velika hotela, sedamnaest restorana, kao i preko stotinu raznih trgovina, računajući tu i filijalu luksuznog modnog lanca Donatelli.

„Tada mi je bilo devetnaest godina” reče mladić Francesci dok se vlak približavao stanici, „a odgojili su me vrlo strogo. Doznao sam više o ljubavi i seksu za tih deset tjedana, gledajući vašu seriju na televiziji, nego tijekom cijelog prijašnjeg života. Htio sam vam se zahvaliti na tim emisijama.”

Francesca je uzvratila ljupkim osmijehom na kompliment. Navikla je na to da je ljudi prepoznaju kad bi se javno pojavljivala. Nakon što se vlak zaustavio i ona izašla na peron, opet se osmjehnula mladiću i njegovoj djevojci. Reggie Wilson se ponudio ponijeti video opremu do pokretne trake koja će ih odvesti do hotela. „Zasmeta li ti to ikada?” upita. Ona ga pogleda u nedoumici. „Sva ta pažnja koja ide uz javnu osobu?” objasni on.

„Ne” uzvrati ona. „Dakako da mi ne smeta.” Zatim se nasmiješi samoj sebi. Ovaj me čovjek ne razumije ni poslije šest mjeseci. Možda je previše zaokupljen samim sobom da bi shvatio da i žene mogu biti podjednako ambiciozne kao i muškarci.

Reggie je nastavio čavrljati dok ih je pokretna traka nosila sa željezničke postaje prema trgovačkom središtu. Nedaleko od trake, na jednom kraju prekrivenog centra za zabavu, poveća skupina ljudi motala se pred ulazom u neko kazalište. Svjetleća reklama objavljivala je da je na programu komad „Pri svakom vremenu” američke spisateljice Linzey Olsen.

„Jesi li gledala ovu predstavu?” upita Reggie usput Francescu. „Vidio sam filmsku verziju kada je premijerno prikazana prije otprilike pet godina” nastavi, ne pričekavši njezin odgovor. „Helen Caudill i Jeremy Temple. Prije nego što je postala slavna. To je neobična priča o dvoje ljudi koji su stjecajem okolnosti morali dijeliti hotelsku sobu za vrijeme snježne oluje u Chicagu. Oboje su bili u braku. Zaljubljuju se jedno u drugo dok pričaju o svojim iznevjerenim očekivanjima. Kao što rekoh, neobičan komad.”

Francesca ga nije slušala. Jedan dječak koji ju je podsjetio na rođaka Roberta popeo se u kola neposredno ispred njih na prvoj stanici u trgovačkom središtu. Bio je tamnoput i tamnokos i imao je lijepe crte lica. Koliko je prošlo od kada sam posljednji put vidjela Roberta, upita se. Vjerojatno već tri godine. Bilo je to u Positanu s njegovom ženom Marijom. Francesca uzdahne, sjetivši se još davnijih, prošlih dana. Vidjela se kako se smije i kako trči ulicama Orvieta. Imala je tada devet ili deset godina i bila je još bezazlena, neiskvarena. Robertu je tada bilo četrnaest. Loptali su se na trgu ispred katedrale. Uživala je zadirkivati rođaka. Bio je tako blag, tako pitom. Bio je jedina svjetla točka iz njenoga djetinjstva.

Pokretna traka zaustavi se ispred hotela. Reggie ju je promatrao netremičnim pogledom. Francesca je intuitivno shvatila da ju je upravo nešto pitao. „Dakle?” reče on, dok su silazili s trake.

„Oprosti, dušo” uzvrati. „Opet sam sanjarila. Što si rekao?”

„Nisam ni slutio da sam toliko dosadan” reče Reggie bez prizvuka humora u glasu. Zatim se teatralno okrene kako bi se uvjerio da ga sada sluša. „Što si odlučila, gdje ćemo na večeru? Suzio sam izbor na kineski ili indijanski restoran.”

U tom trenutku Francesci se nije sviđala pomisao o odlasku na večeru s Reggiejem. „Vrlo sam umorna” reče. „Mislim da ću pojesti nešto u sobi, a onda još malo raditi.” Mogla je predvidjeti izraz povrijeđenosti koji mu se pojavio na licu. Ona mu priđe i spusti mu lagani poljubac na usne. „Možeš navratiti do mene oko deset na jedno piće prije spavanja.”

Došavši u hotelski apartman, Francesca je najprije uključila terminal i provjerila ima li poruka. Bilo ih je ukupno četiri, s naznakama tko ih je uputio, kada, koliko traju i kakav im je redoslijed po važnosti. Sustav za određivanje redoslijeda po važnosti bio je novitet tvrtke „Međunarodne komunikacije” jedne od tri preživjele komunikacijske kompanije koje su konačno opet procvale tijekom velike konsolidacije sredinom stoljeća. Korisnik SOR-a unosio je rano ujutro svoj dnevni raspored i određivao pritom koje poruke smiju prekinuti koje djelatnosti. Francesca je izabrala da joj na terminal u kući Davida Browna budu odmah proslijeđene samo poruke s Prioritetom jedan (izuzetno hitni slučajevi); bavljenje Davidom i njegovom obitelji moralo se obaviti za jedan dan, tako da je nastojala izbjeći prekidanje ili kašnjenje.

Čekala ju je samo jedna poruka s Prioritetom dva, duga tri minute, od Carla Bianchija. Francesca se namršti, unese odgovarajuće kodove u terminal i uključi video monitor. Na zaslonu se pojavi lik ugodnog, sredovječnog Talijana, u odjeći koja se nosi nakon skijanja; sjedio je na kauču, a iza njega je gorjela vatra u kaminu. „Buon giorno, cara” pozdravi je. Dopustivši video kameri da prijeđe po dnevnoj sobi njegove nove vile u Cortini d’Ampezzo, signjor Bianchi odmah prijeđe na stvar. Zašto je odbijala pojaviti se u reklamama za njegovu ljetnu garnituru sportske odjeće? Njegova tvrtka ponudila joj je nevjerojatnu svotu, pa je čak i prilagodila reklamnu kampanju na svemirsku temu. Spotovi bi bili prikazani tek nakon završetka misije Newton, tako da cijela stvar neće doći u sukob s njezinim ugovorima s MSA. Carlo je priznao da je ranije među njima bilo nekih nesporazuma, ali što se njega tiče sve je to pripadalo prošlosti. Bio mu je potreban njezin odgovor najkasnije za tjedan dana.

Nosi se, Carlo, pomisli Francesca, i sama iznenađena silinom svoje reakcije. Na svijetu je bilo malo ljudi koji su mogli uznemiriti Francescu, ali Carlo Bianchi je svakako je bio među njima. Ukucala je adresu za snimanje poruka za svog agenta, Darrella Bowmana, u Londonu. „Zdravo, Darrell. Ovdje Francesca, u Dalasu. Reci onoj lisici Bianchiju da ne bih sudjelovala u njegovim reklamama čak i da mi ponudi deset milijuna maraka. Uzgred budi rečeno, kako izgleda da mu je glavna konkurencija sada Donatelli, kako bi bilo da stupiš u vezu s njihovom reklamnom direktoricom, Gabrielom ili tako nekako... jednom sam je srela u Milanu... i staviš joj do znanja da bi me veselilo stupiti u suradnju s njima poslije završetka projekta Newton. U travnju ili svibnju.” Ona zastane na trenutak. „To bi bilo sve. Sutra navečer sam opet u Rimu. Pozdravi Heather.”

Najduža poruka koju je Francesca dobila bila je od supruga Alberta, visokog, prosijedog, uvaženog poslovnog čovjeka od svojih šezdeset godina. Alberto je vodio talijanski odjel tvrtke Schmidt and Hagenest” multimedijski njemački konglomerat u čijem se vlasništvu nalazilo, među ostalim, više od jedne trećine slobodnih novina i časopisa u Europi, kao i vodeće komercijalne televizijske mreže u Njemačkoj i Italiji. Na snimci koju je poslao Francesci Alberto je sjedio u sobi za odmor u njihovom domu, odjeven skupo crno odijelo i pijuckajući konjak. Glas mu je bio topao, prisan, ali zvučao je prije kao otac nego kao suprug. Obavijestio je Francescu da je njezin dugi intervju s admiralom Ottom Heilmannom emitiran na vijestima diljem Europe toga dana, da je on, kao i uvijek, uživao u njezinim komentarima i njezinoj pronicljivosti, ali i da je zaključio da se Otto pokazao kao egomanijak. Nimalo iznenađujuće, promrmlja Francesca, čuvši muževljevu opasku, budući da je on to i te kako. Ali često mi je od koristi.

Alberto joj je rekao i neke dobre vijesti o jednom svom djetetu (Francesca je bila maćeha troje djece koja su sva bila starija od nje), a onda je još dodao da mu nedostaje i da je jedva čeka vidjeti sutra navečer. I ja, pomisli Francesca, prije nego što je odgovorila na poruku. Lijepo je živjeti s tobom. Tako istodobno imam slobodu i sigurnost.

Četiri sata kasnije, Francesca je stajala na balkonu, pušeći cigaretu na prohladnom teksaškom prosinačkom zraku. Čvrsto se umotala u debelu odoru kojom je uprava hotela opskrbila svaku sobu. Srećom, nije kao u Kaliforniji, reče u sebi, duboko uvukavši dim u pluća. U Teksasu barem neki hoteli imaju balkone za pušenje. Oni fanatici na američkoj zapadnoj obali proglasili bi pušenje za težak zločin samo kada bi im se ukazala prilika.

Prišla je uz ogradu kako bi imala bolji pogled na nadzvučni putnički zrakoplov koji se sa zapada približavao zračnoj luci. U mašti se je vidjela u tom zrakoplovu, kao što će i biti sutra na putu za Rim. Zamislila je da ova letjelica dolazi iz Tokija, neosporne ekonomske prijestolnice svijeta prije Velikog Kaosa. Poslije katastrofe izazvane nedostatkom sirovina tijekom mršavih godina sredinom stoljeća, Japanci su sada opet uživali u napretku s povratkom svijeta slobodnom tržištu. Francesca je promatrala zrakoplov dok se nije spustio, a onda podigla pogled prema nebu punom zvijezda. Opet je uvukla dim od cigarete, da bi ga zatim gledala kako se rastače zrakom kada ga je ispustila iz pluća.

I tako, Francesca, pomisli, sada dolazi ono što bi moglo biti tvoj najveći zadatak. Prilika da postaneš besmrtna? U najmanju ruku, trebali bi me pamtiti kao člana posade Newtona. Misli joj se usmjeriše prema ovom zadatku i u mašti joj se nakratko stvoriše slike fantastičnih stvorenja koja su napravila dva gargantuovska svemirska broda i uputila ih u Sunčev sustav. No ubrzo se vratila u stvarni svijet, prisjetivši se ugovora koji je David Brown potpisao neposredno prije nego što je tog popodneva otišla iz njegovog doma.

Sada smo ortaci, moj uvaženi doktore Brown, Čime završava prva faza mog plana. A ako se nisam prevarila, u tvojim očima danas se pojavila iskra interesa. Francesca je tek formalno poljubila Davida kada su završili razgovor i potpisali ugovore. Bili sami u njegovoj radnoj sobi. Za trenutak je pomislila da će joj on uzvratiti poljubac, ali ne više potpuno formalan.

Francesca završi pušenje cigarete, ugasi je u pepeljari i krene natrag u hotelsku sobu. U trenutku kada je otvorila vrata, razabrala je zvuk teškog disanja. Velika postelja bila je u neredu i na njoj je, na leđima, ležao gol Reggie Wilson, remeteći pravilnim hrkanjem tišinu apartmana Imaš silnu opremu, prijatelju, pomisli ona, kako za posao, tako i za vođenje ljubavi. Ali ni jedno ni drugo nije sportsko natjecanje. Bio bi daleko zanimljiviji ako bi imao malo više profinjenosti, možda čak i nježnosti.

ODNOSI S JAVNOŠĆU

Samotni orao lebdio je visoko iznad močvara u ranoj jutarnjoj svjetlosti. Uplovio je u struju vjetra koja je dolazila s oceana i krenuo na sjever duž obale. Daleko pod orlom, počevši od svijetlosmeđeg i bijelog pijeska pokraj oceana, pa preko mreže otoka, rijeka i zaljeva koja se pružala kilometrima u pravcu zapadnog obzora, vodio je, kroz travnato i močvarno zemljište, neprekidni lanac raznolikih zgrada povezanih popločanim putovima. Sedamdeset pet godina ranije, astrodrom Kennedy bilo je jedno od šest mjesta na Zemlji gdje su se putnici prekrcavali iz brzih vlakova i zrakoplova u raketoplane koji su vodili do neke svemirske stanice na niskoj stazi oko Zemlje (NSZ). Ali Veliki Kaos pretvorio je astrodrom u sablasni podsjetnik na nekada cvatuću civilizaciju. Njegovi ulazi i prolazi bili su godinama prepušteni travi, morskim pticama, aligatorima i sveprisutnim kukcima srednje Floride.

Tijekom šezdesetih godina dvadeset drugog stoljeća, nakon oko dva desetljeća potpune atrofije, astrodrom je postupno oživljavan. Najprije je bio korišten kao zračna luka, da bi zatim opet prerastao u opće zračno čvorište za atlantsku obalu Floride. Kada je sredinom sedamdesetih godina opet počelo lansiranje raketa, bilo je potpuno prirodno da se vrate u uporabu stare lansirne rampe u Kennedyju. Do prosinca 2199. više od polovice starog astrodroma bilo je obnovljeno kako bi se mogao obavljati sve življi promet između Zemlje i svemira.

S jednog od prozora svog privremenog ureda Valerij Borzov promatrao je kako veličanstveni orao elegantno klizi prema gnijezdu pri vrhu krošnje jednog od rijetkih visokih stabala u središtu. Volio je ptice. Godinama su ga već očaravale, još od ranog dječaštva u Kini. U jednom od svojih najživljih snova general Borzov živio je na nekom čudesnom planetu gdje je nebo vrvjelo od letećih stvorenja. Još se sjećao kako je pitao oca je li u prvoj letjelici Rama bilo letećih biota; niječan odgovor silno ga je razočarao.

General Borzov čuo je zvuk nekog velikog vozila i okrenuo se prema prozoru koji je gledao na zapad. S nasuprotne strane, ispred hangara za testiranje, iz ispitnog kompleksa izlazio je pogonski modul koji će se koristiti kod obje letjelice misije Newton; nalazio se na ogromnoj platformi koja se kretala na nizu tračnica. Popravljeni modul, koji je bio vraćen na podsistemsko testiranje zbog problema s kontrolom mlaza, bit će ukrcan tog poslijepodneva u teretni raketoplan i prebačen u odjel za montažu letjelica na svemirskoj stanici NSZ-2, gdje će opet biti postavljen na svoje mjesto prije konačnog isprobavanja cijelog sustava neposredno prije Božića. Obje letjelice koje će se koristiti u misiji Newton trenutno su bile podvrgavane završnim provjerama i ispitivanjima na NSZ-2. Sve simulacijske vježbe za astronaute izvodile su se na NSZ-3 uz pomoć rezervne opreme. Astronauti će početi koristiti stvarne letačke sustave na NSZ-2 tek tjedan dana prije lansiranja.

Na južnoj strani hangara jedan elektrobus se zaustavio ispred zgrade s uredima i iz njega izađe mala skupina ljudi. Među njima je bila i jedna plavuša u žutoj košulji na pruge s dugačkim rukavima i hlačama od crne svile. Gracioznim hodom krenula je prema ulazu u zgradu. General Borzov zadivljeno ju je promatrao iz daljine, prisjetivši se da je Francesca bila uspješna manekenka prije nego što je postala televizijska novinarka. Upitao se što, u stvari, ona želi i zašto je inzistirala da se nasamo vidi s njim prije medicinskog brifinga tog jutra.

Nekoliko trenutaka kasnije pozdravio ju je na ulazu u svom uredu. „Dobro jutro, signjora Sabatini” reče on.

„I dalje ste tako službeni, generale?” uzvrati ona, nasmijavši se. „Čak i kada nema nikog drugog s nama? Vi i dva Japanca jedini ste članovi ekipe koji me odbijaju oslovljavati imenom – Francesca.” Primijetila je da je on nekako neobično promatra. Pogledala je svoju odjeću da provjeri je li s njom sve u redu. „U čemu je stvar?” upita ga poslije kratkog kolebanja.

„Vjerojatno je u pitanju vaša košulja” reče kao iz topa general Borzov. „Za trenutak mi se javio neodoljiv dojam da ste vi tigar koji se sprema baciti na nesretnu antilopu ili gazelu. Možda je to zato što me već stiže starost. Ili se moj um počeo poigravati sa mnom.” On je pozove u ured.

„Bilo je već muškaraca koji su mi govorili da sličim mački. Ali ne i tigru.” Francesca sjedne na stolicu pokraj generalovog stola. Na licu joj se pojavi vragolast osmijeh. „Ja sam, međutim, samo bezazlena, šarena mačkica.”

„Ne vjerujem vam ni za trenutak” uz osmijeh reče Borzov. „Vi se možete opisati mnogim pridjevima, Francesca, ali među njima svakako ne bi bio ‘bezazlena” On odjednom postane vrlo poslovan. „Što, dakle, mogu učiniti za vas? Rekli ste da ima nešto vrlo važno o čemu biste željeli porazgovarati i što je neodloživo.”

Francesca izvadi veliki list papira iz svoje meke aktovke i pruži ga generalu Borzovu. „Evo plana medijskog pokrivanja projekta” reče. „Detaljno sam ga razmotrila tek jučer s uredom za izvještavanje javnosti i svjetskim televizijskim mrežama. Obratite pozornost na to da je do sada napravljeno samo pet iscrpnih osobnih intervjua s astronautima. Još četiri su prvobitno bila predviđena za ovaj mjesec. Ali također primijetite da kada ste postojećem nizu vježbi dodali još tri dana simulacije, to ste učinili nauštrb vremena planiranog za intervjuiranje Wakefielda i Turgenjeve.” Zastala je na trenutak kako bi se uvjerila da je on prati. „Još možemo obaviti razgovor s Takagishijem sljedeće subote, a O’Toola ćemo snimiti na Badnju večer u Bostonu. Ali i Richard i Irina tvrde da više nemaju vremena za intervjue. Osim toga, i dalje smo suočeni s jednim starim problemom; za vas i Nicole uopće nije određen termin...” „Inzistirali ste da se vidimo ovog jutra u 7:30 kako bismo se dogovorili oko rasporeda za medijsko pokrivanje misije” prekine je Borzov glasom koji je jasno stavljao do znanja da ovim aktivnostima pridaje ne baš veliku važnost.

„Između ostalog” reče Francesca nonšalantno. Prešla je preko prešutne kritike u njegovom komentaru. „Ispitivanje javnog mijenja pokazuje da od svih sudionika ove misije publika pokazuje najveće zanimanje za vas, mene, Nicole des Jardins i Davida Browna. Do sada nisam uspjela ugovoriti osobni intervju s vama, a madame des Jardins kaže da mi ga ona uopće ‘ne namjerava dati! Televizijskim kompanijama se to baš ne sviđa. Ono što sam trebala napraviti prije lansiranja ostat će nepotpuno. Potrebna mi je zato vaša pomoć.”

Francesca pogleda generala Borzova u oči. „Tražim da opozovete dodatne simulacije, odredite termin osobnog intervjua s vama te da se kod Nicole zauzmete za mene.” General nabra obrve. Francescina drskost ga je razljutila. Poželio joj je reći kako osobni video intervju ne stoji baš visoko na njegovom popisu prioriteta. Ali nešto ga je nagnalo da se suzdrži. Neko šesto čulo i dugotrajno iskustvo naveli su ga da ne reagira, jer je osjetio da se iza Francescinih riječi skriva još nešto. Odlučio je dobiti na vremenu tako što će promijeniti temu.

„Uzgred, moram vam reći da me sve više brine ekstravagantnost dočeka Nove godine koji priređuju vaši prijatelji iz talijanske vladino-poslovne koalicije. Znam da smo se složili na početku treninga da ćemo, kao skupina, ispuniti tu društvenu obavezu. Ali nisam ni slutio da će stvar biti najavljena kao doček stoljeća, kako je to učinjeno prošloga tjedna u jednom od američkih časopisa o poznatim osobama. Vi znate sve te ljude. Zar ne možete učiniti nešto da se sve malo primiri?”

„Taj gala doček bio je druga stavka na mom popisu” reče Francesca, vješto prešavši preko prijekora u njegovoj opaski. „I tu mi je potrebna vaša pomoć. Četiri astronauta iz misije Newton sada tvrde da nemaju namjeru biti ondje, a dvoje ili troje je nagovijestilo da će možda imati druge obaveze – iako je još u ožujku obećana naša nazočnost na dočeku. Takagishi i Yamanaka žele proslaviti praznik sa svojim obiteljima u Japanu, a Richard Wakefield mi kaže da je rezervirao aranžman za ronjenje na Caymanskom otočju. A tu je opet i ona Francuskinja koja jednostavno izjavi da ne dolazi i odbije pružiti bilo kakvo objašnjenje.”

Borzov nije mogao obuzdati osmijeh. „Zbog čega imate toliko nevolja sa Nicole des Jardins? Čovjek bi pomislio da bi, budući da ste obje žene, s njom trebalo biti manje neprilika nego s ostalima.”

„Ona nema nimalo razumijevanja za ulogu medija u ovoj misiji. Rekla mi je to u više navrata. Uz to, vrlo je tvrdoglava kada je u pitanju njezin privatni život.” Francesca slegne ramenima. „Ali publika je potpuno očarana njome. Uostalom, ona je ne samo doktorica, lingvist i bivša olimpijska pobjednica već je i kćer slavnog romanopisca i majka četrnaestogodišnje kćerke, iako nikada nije bila udana...”

Valerij Borzov baci pogled na ručni sat. „Ne bi bilo loše da me izvijestite o tome” prekine je, „koliko još stavki ima na vašem popisu, kako ste vi to slikovito rekli? Trebamo se pojaviti u auditoriju za deset minuta.” On uzvrati osmijeh Francesci. „Uz to, moram vas podsjetiti da je madame des Jardins prilagodila svoje današnje obveze vašem zahtjevu za medijskim pokrivanjem ovog brifinga.”

Francesca je proučavala pogledom generala Borzova nekoliko sekundi. Čini mi se da je sada spreman, pomisli. Osim ako ga nisam pogrešno procijenila, odmah će sve razumjeti. Ona izvadi neki mali kockasti predmet iz svoje aktovke i pruži ga preko radnog stola. „Ovo je posljednja stavka na mom popisu“, reče Francesca.

Na licu zapovjednika misije Newton pojavi se izraz zbunjenosti. On počne premetati po rukama memorijsku kocku. „Prodao nam ju je jedan slobodan novinar” reče Francesca vrlo ozbiljnim tonom. „Dobili smo uvjeravanja da je to jedina postojeća kopija.”

Zastala je dok je Borzov umetao memorijsku kocku u odgovarajući otvor na svome računalu. Primjetno je problijedio kada se na zaslonu pojavio prvi video djelić iz memorijske kocke. Sljedećih petnaest sekundi netremice je promatrao nekontrolirane kretnje svoje kćerke Nataše. „Željela sam ovo sačuvati od žutog tiska” dodala je Francesca blago.

„Koliko traje vrpca?” upita tiho general Borzov. „Gotovo pola sata” uzvrati ona. „Ja sam jedina koja ju je vidjela cijelu.”

General Borzov duboko uzdahne. Bio je to trenutak kojega se njegova supruga Petra pribojavala još od trenutka kada je službeno objavljeno da će on biti zapovjednik misije Newton. Direktor instituta u Sverdlovsku obećao je da nijedan reporter neće imati pristupa njegovoj kćeri. Sada se pred njim nalazila video vrpca s tridesetminutnim intervjuom s njom. Petru će od ovoga udariti kap.

On baci pogled kroz prozor. Um mu je grozničavo radio: što će biti s misijom ako javnost dozna da mu kćerka boluje od akutne šizofrenije? Stvar bi bila nezgodna, zaključi, ali misija neće pretrpjeti nikakvu ozbiljnu štetu... General Borzov uputi pogled prema Francesci. Mrzio se pogađati. A nije bio ni siguran da Francesca nije osobno naručila intervju s Natašom. Nego, ipak...”

Borzov se opusti i natjera se na blagi osmijeh. „Trebao bih vam zahvaliti” reče, „ali nekako mi to ne izgleda prikladno.” Zastane za trenutak. „Pretpostavljam da se od mene ipak očekuje da pokažem neku zahvalnost.”

Nije loše, pomisli Francesca. Dobro je znala da još ništa ne treba reći.

„U redu” nastavi general poslije poduže šutnje, „ukinut ću dodatne simulacije. I drugi su se već žalili zbog toga.” On počne okretati memorijsku kocku u ruci. „Petra i ja ćemo doći ranije u Rim, kao što ste svojedobno predložili, kako bismo mogli obaviti taj osobni intervju. Podsjetit ću sutra sve astronaute na zakazani doček Nove godine i reći ću im da im je dužnost doći. Ali ni ja ni bilo tko drugi ne može tražiti od Nicole des Jardins da razgovara s vama o bilo čemu drugom osim o njezinom poslu.” On naglo ustane. „Sada je vrijeme da pođemo na biometrijski sastanak.” Francesca se nagne i poljubi ga u lice. „Hvala vam, Valerij” reče.

BIOMETRIJA

Medicinski sastanak već je počeo kada su Francesca i general Borzov stigli. Bili su nazočni svi ostali astronauti, kao i još tridesetak inženjera i znanstvenika koji su radili na pripremi Newtona. Četiri novinska reportera i jedna televizijska ekipa činili su publiku. Ispred malog auditorija stajala je Nicole des Jardins, odjevena kao i uvijek u sivi letački kombinezon i s laserskim pokazivačem u ruci. Uz nju se nalazio jedan visoki Japanac u plavom odijelu. On je pažljivo slušao pitanje koje mu je bilo upućeno iz publike. Nicole ga prekine kako bi pozdravila pridošlice.

„Sumimasen, Hakamatsu-san” reče ona. „Dopustite mi da vam predstavim našeg zapovjednika, generala

Valerija Borzova iz Sovjetskog Saveza, kao i novinarku-astronauta Francescu Sabatini.”

Ona se okrene prema paru koji je zakasnio. „Dobrij jutra” reče Nicole na ruskom generalu, kimnuvši potom kratko u znak pozdrava Francesci. „Ovo je uvaženi doktor Toshiro Hakamatsu. On je projektirao i napravio biometrijski sustav koji ćemo koristiti prigodom leta, uključujući tu i sićušne sonde koje će nam biti unijete u tijela.”

General Borzov pruži ruku. „Drago mi je, Hakamatsu-san” reče on. „Madame des Jardins iscrpno nas je upoznala s vašim sjajnim izumom.”

„Hvala” uzvrati čovjek, naklonivši se u pravcu Borzova nakon što su se rukovali. „Za mene je čast biti dio ovog projekta.”

Francesca i general Borzov sjedoše na dvije prazne stolice ispred auditorija i sastanak je službeno počeo. Nicole usmjeri pokazivač prema jednoj tipkovnici koja se nalazila uz mali podij i u prednjem dijelu prostorije pojavi se, kao trodimenzionalna hologramska slika, šaroliki muški model ljudskog krvotoka u prirodnoj veličini, s venama označenim plavom bojom i arterijama crvenom. Sićušni bijeli markeri koji su kružili u žilama ukazivali su na pravac i brzina protoka krvi. „Medicinsko vijeće MSA tek je prošlog tjedna konačno odobrilo nove Hakamatsuove sonde kao glavni zdravstveni monitorski sustav za članove naše ekspedicije” počne objašnjavati Nicole. „Ovo odobrenje izdano je u posljednji trenutak kako bi mogli biti dobro provjereni rezultati ispitivanja stresa, odnosno ponašanja sondi u širokom rasponu nenormalnih situacija. Čak i pod tim ekstremnim uvjetima nije otkriven ni kod jednog od ispitanika nikakav znak aktivacije mehanizma odbacivanja.

Imamo sreće što ćemo moći koristiti ovaj sustav, jer će to olakšati život i meni, kao vašem sanitetskom časniku, ali i svima vama. Tijekom zadatka nećete biti podvrgavani rutinskim tehnikama koje predviđaju razna ubrizgavanja ili skeniranja i koje su korištene u prošlim projektima. Ove nove sonde bit će ubrizgane jednom, najviše dva puta, tijekom naše stodnevne misije i njih ne treba mijenjati.”

„Kako su riješeni problemi dugoročnog odbacivanja?” upita jedan liječnik iz publike, prekinuvši Nicoleinu nit izlaganja.

„O tome ću iscrpno govoriti na našem stručnom sastanku poslijepodne” odgovorila je. „Za sada će biti dovoljno spomenuti da, budući da se ključna kemija koja upravlja odbijanjem temelji na četiri ili pet kritičnih parametara, računajući tu kiselost, sonde su optočene kemikalijama koje se prilagođavaju lokalnim kemijskim uvjetima na mjestu unosa. Drugim riječima, kada jednom sonda stigne na svoje odredište, ona neagresivno ispita svoju novu biokemijsku sredinu, a zatim sama stvara tanki omotač koji biva tako napravljen da je u skladu s kemijom domaćina, te ga ona zato ne odbacuje.

„Ali otišla sam mnogo unaprijed” reče Nicole, okrenuvši se prema velikom modelu koji je prikazivao protok krvi u ljudskom biću. „Sve sonde bit će unesene ovdje, u lijevoj ruci, i pojedinačno se razići prema unaprijed utvrđenim programima vođenja do trideset dva određena mjesta u tijelu. Tu će se ugnijezditi u tkivu domaćina.” Unutrašnjost hologramskog modela oživi na njezine riječi i prisutni stadoše promatrati kako se trideset dvije trepćuće točke kreću iz lijeve ruke po cijelom tijelu. Četiri su otišle u mozak, tri u srce, četiri u glavne žlijezde endokrinog sustava, a preostale su se rasporedile po izabranim mjestima i organima u rasponu od očiju do prstiju na rukama i nogama.

„Svaka sonda sadrži niz mikroskopskih senzora kojima se ispituju značajni parametri zdravlja, kao i složen registracijski sustav koji najprije skladišti, a zatim emitira snimljene informacije po prijemu odgovarajuće zapovijedi iz skenera. U praksi, trebalo bi skenirati svakoga od vas i uskladištiti zdravstvene telemetrijske podatke jednom dnevno, ali mogu obraditi podatke i iz četiri dana, ako se pokaže potrebno.” Nicole zastane i pogleda publiku. „Ima li nekih pitanja?” upita.

„Ima” oglasi se iz prvog reda Richard Wakefield. „Jasno mi je kako ovaj sustav skuplja milijarde bita podataka. Ali to je ono lakše. Ne postoji način na koji ti ili bilo koje drugo ljudsko biće može pregledati sve te informacije. Kako će podaci biti sintetizirani ili analizirani da se može ustanoviti događa li se nešto nepravilno?”

„Ti baš znaš pogoditi trenutak, Richarde” nasmiješi se Nicole. „Upravo sam o tome namjeravala nešto reći.” Podigla je neki mali, plosnati, tanki predmet s tipkovnicom. „Ovo je standardni skener koji omogućava da se registrirane informacije ispitaju na mnoštvo različitih načina. Mogu pozvati punu memoriju iz bilo kojega ili iz svih kanala, ili mogu izdati nalog za prijenos jedino podataka upozorenja...”

Nicole primijeti izraz zbunjenosti na mnogim licima u publici. „Bit će, izgleda, bolje da ovo još jednom objasnim” reče. „Svako mjerenje koje obavlja bilo koji instrument ima neki očekivani raspon veličina – raspon koji će, dakako, varirati od osobe do osobe – kao i znatno veći tolerancijski raspon čija je svrha ustanoviti pojava prave opasnosti. Ako netko posebno mjerenje izađe iz očekivanog raspona, ono biva unijeto u kartu upozorenja i taj kanal biva označen alarmnim identifikatorom. Jedna od mogućnosti koju imam u radu sa skenerom je dobiti samo te popise upozorenja. Ako se neki astronaut dobro osjeća, sve što treba napraviti je provjeriti je li nešto uneseno u kartu upozorenja.”

„Ali ako se javi mjerna vrijednost izvan tolerancijskog raspona” umiješa se Janos Tabori, „onda se stvari mijenjaju. „Monitor uključuje svoj odašiljač u slučaju opasnosti i koristi svu unutrašnju energiju da emitira zvučni znak koji zvuči zastrašujuće. Znam to. To mi se dogodilo tijekom kratkog testa, da bi se na kraju pokazalo da su posrijedi bile neodgovarajuće tolerancijske vrijednosti. Pomislio sam da umirem.” Janos je bio rezervni sanitetski časnik. Njegov komentar izazvao je opći smijeh. Slika malog Janosa koji šeće uokolo, emitirajući prodoran pisak, doista je bila smiješna.

„Nijedan sustav nije stopostotno siguran” nastavi Nicole, „a ovaj je dobar onoliko koliko je dobar i niz zadanih vrijednosti koje trebaju aktivirati signale upozorenja i opasnosti. Jasno vam je, dakle, zašto su od bitne važnosti kalibracijski podaci. Potpuno detaljno smo proučili medicinske povijesti svih vas i unijeli početne vrijednosti u monitore. Ali moramo vidjeti stvarne rezultate koje ćemo dobiti kada vam sonde budu unesene u tijela. To je i razlog zašto smo se danas okupili. Unijet ćemo vam niz sondi danas, pratit ćemo što će se dogoditi tijekom četiri završne simulacijske vježbe koje počinju u četvrtak, a onda ćemo obnoviti aktivne vrijednosti, bude li potrebno, prije stvarnog lansiranja.”

Uslijedilo je nevoljko komešanje astronauta pri pomisli na to kako im se mali medicinski laboratoriji unedogled ubrizgavaju u tijelo. Bili su navikli na redovne pregledne sonde koje su im stavljane u tijela da bi se nabavile neke posebne informacije, kao što je količina pločica koje sužavaju arterije, ali te sonde uvijek su bile privremene.

Pomisao na stalnu elektronsku invaziju bila je, u najmanju ruku, uznemirujuća. General Michael O’Tool postavi dva pitanja koja su se većini članova posade motala po glavi.

„Nicole” upita on uobičajeno naivno, „možeš li nam reći kako ćeš ustanoviti da su sonde doista stigle na pravo mjesto. I nešto još važnije: što ako se neka od njih pokvari?”

„Dakako, Michael” reče ona ljubazno. „Ne zaboravi da će te stvarčice biti i u meni, tako da se pitanje odnosi i na mene osobno.” Nicole des Jardins imala je oko trideset pet godina. Koža joj je bila blistava, bakreno smeđa, tamne oči u obliku badema, a kosa raskošna crna kao ugljen. Zračila je nesumnjivom sigurnošću koja se ponekad tumačila kao drskost. „Nećete danas izaći iz klinike prije nego što provjerimo da se sve sonde nalaze na pravom mjestu” nastavila je. „Sudeći po dosadašnjem iskustvu, kod jednog ili dvoje među vama može se dogoditi da neka sonda skrene s puta. Pomoću laboratorijske opreme bit će vrlo lako ući joj u trag, a zatim poslati prioritetne zapovjedi potrebne za vraćanje na ispravnu točku.

Što se tiče eventualnog kvara, postoji više razina zaštite od neispravnog funkcioniranja. Prije svega, svaki monitor provjerava svoju bateriju senzora više od dvadeset puta dnevno. Čim neki instrument ne prođe ovaj test, izvršni softver u njegovom monitoru trenutno ga isključuje. Osim toga, svaki blok sondi biva dva puta dnevno podvrgnut potpunom i strogom samotestiranju. Zakazivanje na samotestiranju jedan je od mnoštva uvjeta koji izazivaju da monitor počne lučiti kemikalije što izazivaju samouništenje; ono što preostane, tijelo na kraju bezopasno apsorbira. Osim ako ne podlegnete hipohondriji, ostaje vam da nam vjerujete da smo strogo provjerili sve moguće kvarove na ispitanicima tijekom posljednjih godinu dana.” Nicole završi izlaganje i ostane nekoliko trenutaka u tišini pred slušateljima. „Ima li pitanja“ upita napokon, a zatim, poslije nekoliko sekundi kolebanja, nastavi: „Dobro, onda mi je potreban dobrovoljac koji će doći ovamo, pokraj robotske bolničarke, da primi sonde. Meni su one već ubrizgane i provjerene prošlog tjedna. Tko je, dakle, sljedeći?”

Francesca ustane. „U redu, počet ćemo s lijepom signorom Sabatini” reče Nicole. Ona domahne članovima televizijske ekipe. „Usmjerite kamere prema simulacijskoj slici. Bit će to i te kakva predstava kad se ove elektronske bube razmile kroz krvotok.”

DIJASTOLIČKA NEPRAVILNOST

Nicole je kroz prozor jedva mogla prepoznati obrise sibirska snježna polja pri difuznoj prosinačkoj svjetlosti, više od pet tisuća metara ispod nje. Nadzvučni zrakoplov sada je usporavao, skrenuvši na istok, prema Vladivostoku. Nicole zijevne. Poslije samo trosatnoga sna morat će cijelog dana ulagati silan napor da joj tijelo ostane budno. U Japanu je bilo već gotovo deset ujutro, dok je kod kuće, u Beauvoisu, u dolini Loire nedaleko od Toursa, njezina kći Genevieve i dalje imala još puna četiri sata sna prije nego što je budilica probudi u sedam.

Video zaslon na stražnjem djelu sjedišta ispred Nicole automatski se uključio i podsjetio je da je do slijetanja u Transportni centar Kansai ostalo još samo petnaest minuta. Ljupka Japanka na zaslonu je preporučila da je upravo sada zgodan trenutak da se naprave ili potvrde rezervacije za novi prijevoz i smještaj. Nicole uključi komunikacijski sustav u svom sjedalu i pred njom se pojavi tanki pravokutni poslužitelj s tipkovnicom i malim zaslonom. Bilo joj je potrebno manje od minute da se pobrine kako za prijevoz vlakom do Kyota, kao i za kasniji prijevoz gradskom željeznicom do hotela. Sve troškove platila je svojom Općom kreditnom karticom, nakon što se prvo identificirala navođenjem majčinog djevojačkog imena: Anawi Tiasso. Kada je završila, s ruba poslužitelja izašao je mali ispisani raspored na kojem su pokraj oznaka njezinog vlaka i kompozicije gradske željeznice bila navedena još vremena polaska i trajanja vožnje (u hotel će stići u 11,14 po japanskom vremenu).

Dok se avion spremao za spuštanje, Nicole počne razmišljati o razlozima za ovo iznenadno putovanje na kojem je prevalila gotovo trećinu puta oko Zemljine kugle. Prije samo dvadeset četiri sata planirala je ovaj dan provesti u kući, obavljajući neki uredski posao prije podne, dok bi se poslijepodne posvetila Genevieve kojoj bi pomagala u učenju jezika. Bio je to početak prazničkog odmora za astronaute i, izuzme li se ona glupa proslava u Rimu na kraju godine, Nicole je trebala biti slobodna sve do osmoga siječnja kada se morala javiti na NSZ-3. Ali dok je jučer ujutro sjedila u svojoj radnoj sobi, rutinski provjeravajući biometrijske snimke sa završnog niza simulacija, Nicole je uočila jednu neobičnu pojavu. Proučavala je podatke o radu srca i krvnog tlaka Richarda Wakefielda za vrijeme testa s promjenjivom gravitacijom i nikako nije mogla objasniti povećanje broja otkucaja koje se iznenada pojavljivalo. Odlučila je ove podatke usporediti s biometrijom srca dr. Takagishija, jer je on bio izložen istom fizičkom naporu kao i Richard u vrijeme kada mu se puls naglo ubrzao.

Ono što je otkrila kada je ispitala cijeli blok informacija vezan za rad Takagishijevog srca još ju je više iznenadilo. Dijastoličko širenje japanskog profesora bilo je, izvan svake sumnje, nepravilno, čak možda patološko. Ali sonda nije slala nikakve znakove upozorenja niti su bili alarmirani kanali s podacima. Što se to događalo? Je li otkrila skrivenu manu Hakamatsuovog sustava?

Nakon jednosatnog detektivskog posla pojavile su se nove neobičnosti. Takagishijev problem pokazao se u četiri puta tijekom simulacija. Abnormalno ponašanje bilo je povremeno i javljalo se na mahove. Ponekad se jako duga dijastola, koja je podsjećala na problem sa zaliscima tijekom punjenja srca krvlju, ne bi javljala punih trideset osam sati. Činjenica, međutim, da je do ove nepravilnosti došlo u četiri različita navrata ukazivala je na to da je posrijedi, vrlo vjerojatno, neka abnormalnost.

Ono što je zbunilo Nicole nisu bili sami sirovi podaci – već zakazivanje sustava koji je trebao aktivirati odgovarajući alarm kada se pojave posve nepravilni rezultati. Dio analize koju je poduzela bila su detaljna ispitivanja Takagishijeve medicinske povijesti, pri čemu je posebnu pozornost obratila na kardiološke podatke. Tu nije bilo ni spomena o nekoj abnormalnosti, tako da se ona na kraju uvjerila da je kod Takagishija riječ o neispravnom senzoru, a ne o medicinskom problemu.

Da je sustav radio izravno, zaključila je, pojava duge dijastole odmah bi monitor rada srca izvela iz očekivanog raspona veličina, što bi uključilo alarm. Ali to se nije dogodilo. Ni prvi put ni sljedeći. Je li moguće da je ovdje posrijedi dvostruka pogreška? Ako je tako, kako je onda sonda i dalje prolazila na samoprovjeri?

Nicole je u prvi mah pomislila pozvati jednog od svojih pomoćnika iz medicinskog odjela MSA kako bi se savjetovala oko anomalije koju je uočila, ali je umjesto toga odlučila telefonirati dr. Hakamatsuu u Japan, prisjetivši se da je osoblje MSA zbog praznika odsutno. Taj telefonski razgovor potpuno ju je zbunio. On joj je bez kolebanja rekao da pojava koju je uočila ima svoj uzročnik u pacijentu, odnosno da nikakva kombinacija zakazivanja dijelova sonde nije mogla dovesti do tako neobičnih rezultata. „Ali zašto se onda ništa nije pojavilo u karti upozorenja?” upitala je japanskog dizajnera elektronike.

„Zato što nije izašlo iz očekivanog raspona veličina” uzvratio je on samouvjereno. „Vjerojatno je, iz nekog razloga, kod ovog astronauta unijet izuzetno širok očekivani raspon. Jeste li provjerili njegovu medicinsku povijest?” Kasnije tijekom razgovora, kada je Nicole rekla dr. Hakamatsuu da se neočekivani podaci odnose na sonde u tijelu jednog njegovog zemljaka, astronauta-znanstvenika Takagishija, obično suzdržan inženjer uzbuđeno je uzviknuo u telefon: „Odlično” rekao je. „Onda ću moći odmah odgonetnuti zagonetku. Stupit ću u vezu s Takagishijem preko Sveučilišta Kyoto i obavijestit ću vas o tome što sam otkrio.”

Tri sata kasnije na Nicoleinom video zaslonu pojavilo se ozbiljno lice dr. Shigerua Takagishija. „Gospođo des Jardins” reče on vrlo ljubazno, „čujem da ste razgovarali s mojim kolegom, Hakamatsu-sanom, o rezultatima mojih biometrijskih mjerenja za vrijeme simulacija. Biste li bili ljubazni i meni objasniti što se otkrili?”

Nicole je rekla svom kolegi-astronautu sve informacije do kojih je došla, ne prikrivši ništa i rekavši svoj osobni stav da je izvor pogrešnih podataka bila neispravna sonda.

Poslije Nicoleinog objašnjenja uslijedila je duga tišina. Konačno, zabrinuti japanski znanstvenik opet se oglasio: „Hakamatsu-san upravo me je posjetio ovdje na sveučilištu i provjerio sondu koja se nalazi u meni. Izvijestit će vas da nije otkrio nikakve probleme sa svojom elektronikom.” Takagishi je opet zastao, kao da se duboko zamislio. „Gospođo des Jardins” reče joj on nekoliko sekundi kasnije, „želio bih vas zamoliti za jednu uslugu. Za mene je to stvar od osobite važnosti. Biste li me možda mogli posjetiti što prije u Japanu? Volio bih nasamo s vama razgovarati i objasniti vam nešto što bi moglo imati veze s mojim nepravilnim biometrijskim podacima.”

Na Takagishijevom licu stajao je izraz ozbiljnosti koji Nicole nije mogla niti zanemariti niti pogrešno protumačiti. On joj je, očito, uputio vapaj za pomoć. Ne postavivši više nijedno pitanje, odmah se složila s prijedlogom da ga posjeti. Nekoliko minuta kasnije rezervirala je mjesto na noćnom nadzvučnom letu iz Pariza za Osaku.

„Nijednom nije bombardiran za vrijeme velikog rata s Amerikom” reče Takagishi, pokazavši prema gradu Kyotu koji se pružao pod njima, „a gotovo i da nije pretrpio nikakvu štetu kada su razbojnici preuzeli vlast tijekom sedam mjeseci 2141. Priznajem da robujem predrasudama” dodao je uz osmijeh, „ali za mene je Kyoto najljepši grad na svijetu.”

„Mnogi moji zemljaci imaju isto mišljenje o Parizu” reče Nicole. Ona se čvršće omota kaputom. Zrak je bio hladan i vlažan. Izgledalo je kao da će svakog trenutka početi padati snijeg. Pitala se kada će joj kolega početi pričati o onome zbog čega je došla ovamo. Nije prevalila osam tisuća kilometara zbog razgledavanja grada, iako je morala priznati da je hram Kiyomizu, smješten među stablima na obronku brda okrenutom prema gradu, doista veličanstveno mjesto.

„Pođimo na čaj” reče Takagishi. Poveo ju je do jedne u nizu prostorija za pijenje čaja oko središnjeg dijela starog budističkog hrama. Sada će mi, reče Nicole u sebi, pokušavajući spriječiti zijevanje, napokon reći što je posrijedi. Takagishi ju je čekao u hotelu kada je stigla. Predložio joj je da nešto pojede i malo odspava prije nego što se on vrati. Došao je po nju u tri poslijepodne i doveo ju je ravno u hram.

Ulio je jak japanski čaj u dvije šalice i pričekao da ga Nicole kuša. Topla tekućina zagrijala joj je usta, premda joj se gorak ukus nije baš svidio. „Gospođo” počne Takagishi, „nesumnjivo se pitate zašto sam vas zamolio da hitno dođete čak u Japan. Vidite...” govorio je lagano ali odlučno, „...cijeli život sam sanjao o tome da će se za moga vijeka možda još jedna svemirska letjelica Rama pojaviti u Sunčevom sustavu. Tijekom studija na sveučilištu kao i tijekom mnogih godina kasnijih istraživanja pripremao sam se samo za taj događaj, povratak Ramanaca. Toga ožujskog jutra 2197, kada me je Alastair Moore pozvao i izvijestio kako najnovije snimke Excalibura svjedoče o tome da nam stiže novi izvanzemaljski posjetitelj, gotovo sam zaplakao od radosti. Odmah mi je bilo jasno da će MSA uputiti ekspediciju u susret gostima iz svemira – i odlučio sam sudjelovati u njoj.”

Japanski znanstvenik otpije malo čaja i baci pogled na lijevu stranu, prema njegovanim zelenim stablima i padinama iznad grada. „Dok sam bio dječak” nastavio je na svom odmjerenom, jedva čujnom engleskom, „uspinjao bih se ovim brdima za vedrih noći i zurio u nebo, tragajući za domom te posebne inteligencije što je izgradila neusporedivi divovski stroj. Jednom sam pošao s ocem; šćućurili smo se na hladnom noćnom zraku, promatrajući zvijezde, dok mi je on pričao kako je bilo u njegovom selu za vrijeme susreta s prvim Ramom dvanaest godina prije mog rođenja. Povjerovao sam te noći...” okrene se i pogleda Nicole koja je opet uočila strast u njegovim očima, „...a vjerujem još i danas, da postoji neki razlog za taj posjet, neka svrha pojave tog čudesnog svemirskog broda. Proučio sam sve podatke vezane za prvi susret, nadajući se da ću pronaći ključ objašnjenja njegovoga dolaska. Ništa nije bilo definitivno. Postavio sam nekoliko teorija o Rami, ali ni za jednu od njih nema dovoljno dokaza.”

Takagishi opet zastane da bi otpio malo čaja. Dubina osjećaja koje je pokazivao iznenadila je i očarala Nicole. Sjedila je strpljivo, ne govoreći ništa, i čekala nastavak. „Znao sam da imam dobrih izgleda da budem izabran kao astronaut” reče, „ne samo zbog radova koje sam objavio, računajući tu i Atlas, već i zato što je jedan od mojih bliskih suradnika, Hisanori Akita, bio japanski predstavnik u izbornom vijeću. Kada je broj znanstvenika koji su ostali u konkurenciji sveden na osam, među kojima sam bio i ja, Akita-san mi je nagovijestio da su dva najvjerojatnija kandidata David Brown i ja. Sjetit ćete se da do tada još nisu započeli nikakvi medicinski pregledi.

Tako je, prisjeti se Nicole. U uži izbor za posadu ušlo je četrdeset osam kandidata i svi smo odvedeni u Heidelberg na medicinska ispitivanja. Njemački liječnici inzistirali su da svatko od odabranih mora zadovoljiti sve postavljene medicinske kriterije. Prvu pregledanu skupinu činili su diplomci Akademije. Petoro od njih dvadeset nije prošlo. Uključujući tu i Alaina Blamona.

„Kada je vaš zemljak Blaimon, koji je već sudjelovao u šest velikih ekspedicija što ih je priredila MSA, ispao iz konkurencije zbog beznačajnog šuma na srcu – a vijeće za izbor astronauta poslije podržalo doktore tako što nije uvažilo njegovu žalbu – mene je obuzela panika.” Ponosni japanski fizičar sada je gledao Nicole ravno u oči, preklinjući je za razumijevanje. „Uplašio sam se da ću izgubiti najznačajniju priliku karijere zbog sitnog fiziološkog problema koji ranije ni na koji način nije utjecao na moj normalan život.” Zastao je kako bi pažljivo izabrao riječi. „Znam da je ono što sam učinio bilo pogrešno i nečasno, ali u to vrijeme sam se uvjeravao da je ispravno, da nikako ne smijem dopustiti skupini maloumnih liječnika, koji za mjerilo zdravlja uzimaju samo brojčane vrijednosti, da mi upropaste priliku odgonetnuti najveću tajnu u povijesti čovječanstva.”

Dr. Takagishi ispričao je preostali dio priče bez uljepšavanja ili uočljivih izljeva osjećaja. Strast koja bi povremeno izbila na površinu tijekom razgovora o Ramancima sada je zgasnula, a njegov jednolični récital postao je otresit i čist. Objasnio je kako je ulagivanjem naveo obiteljskoga liječnika da krivotvori njegovu medicinsku povijest i prepiše mu lijek koji će spriječiti pokazivanje njegove dijastoličke nepravilnosti tijekom dvodnevnog fizičkog pregleda u Heidelbergu. Iako je postojao određen rizik da upotreba tog lijeka izazove vrlo opasne prateće pojave, sve je ipak ispalo po planu. Takagishi je prošao rigorozna fizička ispitivanja i konačno je bio izabran kao jedan od dvoje znanstvenika u ekipi, zajedno s dr. Davidom Brownom. Više uopće nije razmišljao o ovom medicinskom problemu sve do prije otprilike tri mjeseca, kada je Nicole prvi put objasnila astronautima da planira preporučiti upotrebu Hakamatsuovog sustava sondi tijekom ekspedicije umjesto standardnog sustava jednotjednog skeniranja sondama.

I tako si nekako sklopio nagodbu s Hakamatsuom, nastavila je Nicole priču u sebi. S njegovom punom suradnjom ili bez nje. Unijeli ste takav očekivani raspon veličina koji ne bi reagirao na tvoju abnormalnost. Nadao si se da nitko tko analizira testove neće obaviti puno biometrijsko provjeravanje. Sada joj je postalo jasno zašto ju je tako hitno pozvao u Japan. A želiš da ja sačuvam tvoju tajnu.

„Vatakuši no dorio va, vakarimasu” reče pristojno Nicole, prešavši na japanski kako bi pokazala naklonost prema kolegi u nevolji. „Vidim da ste zbog ove stvari na velikoj muci. Ne morate mi detaljno objašnjavati kako ste izveli stvar s Hakamatsuovim sondama.” Zastala je, promatrajući kako mu napetost popušta na licu. „Ali ako vas dobro razumijem, želite da ja postanem sudionik u vašoj obmani. Jasno vam je, dakako, da ne mogu čak ni uzeti u obzir mogućnost očuvanja vaše tajne sve dok ne postanem potpuno uvjerena da vaš sitan fiziološki problem, kako ste ga nazvali, nikako ne ugrožava ekspediciju. U suprotnom, bila bih prisiljena...”

„Gospođo des Jardins” prekine je Takagishi, „u potpunosti uvažavam vaš stav. Nikada – nikada – vas ne bih zamolio da zanemarite moju srčanu nepravilnost ako se ne složite da je u pitanju doista beznačajan problem.” Promatrao ju je u tišini nekoliko sekundi. „Kada me je Hakamatsu sinoć pozvao” nastavio je tiho, „u prvi tren sam pomislio sazvati konferenciju za tisak i odustati od sudjelovanja u projektu. Ali dok sam razmišljao o tome kako da objasnim ovo odustajanje, pred očima mi je neprekidno bio lik profesora Browna. On je sjajan čovjek, moj američki parnjak, ali je, prema mom mišljenju, također previše uvjeren u vlastitu nepogrešivost. Najbolja zamjena za mene bio bi profesor Wolfgang Heinrich iz Bona. On je objavio više dobrih radova o Rami, ali i on, kao i Brown, vjeruje da su ovi nebeski posjeti samo slučajni događaji, bez ikakve stvarne veze s nama ili s našim planetom.” Silina i strast opet su mu zračili iz očiju. „Ne mogu sada odustati. Osim ako ne budem imao drugi izbor. I Brownu i Heinrichu može promaknuti ključ cijele stvari.” Iza Takagishija, na stazi koja je vodila prema glavnoj staroj zgradi hrama, žustrim korakom prošla su tri budistička svećenika. Unatoč hladnoći, bili su lako odjeveni u uobičajene crno-sive odore, a na nogama su imali samo sandale. Japanski znanstvenik predložio je Nicole da ostatak dana provedu u ordinaciji njegovog osobnog liječnika, gdje mogu proučiti njegovu potpunu, necenzuriranu medicinsku povijest koja se vodi još od djetinjstva. Bude li željela, dodao je, dat će joj memorijsku kocku s podacima u kojoj su spremljene sve informacije koje može ponijeti sa sobom u Francusku i tamo ih pažljivo proučiti.

Nicole, koja je pažljivo slušala Takagishija gotovo puni sat, na trenutak je usmjerila pozornost na trojicu svećenika koji su se sada svrhovito uspinjali stubištem u daljini. Oči su im tako vedre, pomislila je. Životi su im slobodni od proturječnosti. Jednoumlje može biti vrlina. Tada svi odgovori postaju laki. Samo na trenutak obuzela ju je zavist prema svećenicima i njihovom sređenom načinu bivanja. Upitala se kako bi oni riješili nedoumicu s kojom ju je suočio dr. Takagishi. On nije svemirski kadet, razmišljala je, tako da od njegove uloge kritično ne ovisi uspjeh ekspedicije. A u određenom smislu on je u pravu. Doktori koji su surađivali na projektu doista su bili prestrogi. Uopće nisu trebali diskvalificirati Alaina. Bilo bi sramota ako...

„Daijobu” reče prije nego što je završio svoju priču. „Poći ću s vama do vašeg liječnika i ne otkrijem li ništa što bi mi smetalo, ponijet ću cijeli dosje sa sobom kako bih ga proučila tijekom praznika.” Takagishijevo lice se ozari. „Ali moram vas opet upozoriti” dodala je, „da ću odmah zatražiti da podnesete ostavku ako u vašoj medicinskoj povijesti bude bilo što sumnjivo ili ako se javi i najmanji nagovještaj da ste mi pokušali sakriti neku informaciju.”

„Hvala vam, velika vam hvala” reče dr. Takagishi, ustavši i klanjajući se svojoj kolegici. „Velika vam hvala” ponovio je.

ASTRONAUT I PAPA

General O’Tool nije spavao ukupno više od dva sata. Udruženo djelovanje uzbuđenja i vremenske razlike držalo mu je um aktivnim cijelu noć. Proučavao je ljupki pastoralni mural na zidu nasuprot postelje u svojoj hotelskoj sobi, dva puta prebrojavši sve životinje. Na žalost, poslije oba brojanja i dalje je ostao potpuno budan.

Duboko je udahnuo, ponadavši se da će mu to pomoći da se opusti. Odakle sva ova nervoza? – upitao se. Pa, on je čovjek kao i svi ostali na licu zemlje. Doduše, ne potpuno. O’Tool se uspravi na stolici i nasmiješi. Bilo je deset ujutro, a on je sjedio u jednom malom predvorju u Vatikanu. Pred njim je privatna audijencija kod Kristovog namjesnika, pape Ivana-Pavla V.

Tijekom djetinjstva, Michael O’Tool često je maštao o tome da jednoga dana postane prvi sjevernoamerički papa. „Papa Michael” – tako je nazivao sebe za dugih nedjeljnih poslijepodneva dok se u osami upućivao u katekizam. Dok je u nedogled ponavljao riječi lekcije, smještajući ih u pamćenje, zamišljao se, za možda pedeset godina, kako nosi svećeničku odoru i papinski prsten, držeći misu za tisuće vjernika u velikim crkvama i na svjetskim stadionima. Nadahnjivao bi uboge, beznadne, potlačene. Pokazivao bi im put, koji bi im Bog odredio, u bolji život.

Kao mladić, Michael O’Tool volio je ulaziti u sva područja, ali tri stvari osobito su poticale njegovu znatiželju. Nikako nije stizao pročitati dovoljno knjiga o religiji, povijesti i fizici. Njegov okretan um mogao je nekako, na nekakav čudan način, uspostavljati mostove među tim tako različitim disciplinama. Nikada mu nije smetalo to što su epistemologije religije i fizike međusobno udaljene punih sto osamdeset stupnjeva. Michael O’Tool mogao je uvijek razlikovati na koja pitanja u životu odgovor treba dati fizika, a na koja religija.

Sva tri njegova omiljena predmeta razmatranja sastajala su se u proučavanju Postanka. Bio je to, uostalom, početak svega, uključujući tu religiju, povijest i fiziku. Kako je sve postalo? Je li Bog, u svojstvu glavnog suca, dao znak za početak svemira prije osamnaest milijarda godina? Nije li on bio taj koji je pružio poticaj za kataklizmičku eksploziju poznatu kao Veliki Prasak, koja je iz energije stvorila sveukupnu materiju? Nije li on predvidio da će oni prvobitni, prastari vodikovi atomi srasti u divovske plinske oblake, a zatim kolabirati pod djelovanjem gravitacije i postati zvijezde u kojima će biti proizvedeni elementi nužni za nastanak života?

Postanak me nikada nije prestao očaravati, reče O’Tool u sebi dok je čekao audijenciju kod pape. Kako se sve to dogodilo? Kakav je smisao ovog posebnog niza događaja? Prisjetio se pitanja koja je kao tinejdžer postavljao svećenicima. Vjerojatno sam odlučio ne postati svećenikom zato što bi mi to ograničilo pristup znanstvenoj istini. Crkva se nikada nije osjećala ugodno kao ja kada je posrijedi prividna nesloga između Boga i Einsteina.

Jedan američki svećenik iz vatikanskog ministarstva vanjskih poslova čekao ga je sinoć u hotelu kada se vratio iz cjelodnevnog razgledavanja Rima. Svećenik se predstavio i počeo se naširoko ispričavati što nije uzvratio na pismo koje mu je general O’Tool poslao u studenom iz Bostona. To bi „olakšalo postupak” primijetio je uzgred svećenik, da je general naglasio u svom pismu da je on nije bilo koji general O’Tool, već jedan od članova ekspedicije Newton. U svakom slučaju, nastavio je svećenik, u zgusnutom programu pape pronađen je slobodan termin i Sveti Otac će s radošću primiti O’Toola sutra ujutro.

Kada su se otvorila vrata koja su vodila u papine službene odaje, američki general je nagonski ustao. Svećenik s kojim se sinoć upoznao ušao je u predvorje, djelujući vrlo nervozno, i žurno se rukovao s O’Toolom. Obojica su uputila pogled prema vratima gdje je papa, odjeven u svoju uobičajenu bijelu odoru, završavao razgovor s jednim od ljudi iz svoje svite. Ivan-Pavao V stupio je zatim u predvorje, s ugodnim osmijehom na licu, i pružio ruku O’Toolu. Astronaut se automatski spustio na koljeno i poljubio papinski prsten.

„Sveti Oče” promrmljao je, zbunjen uzbuđenim udaranjem vlastitog srca, „hvala vam što ste me primili. Za mene je to doista velika čast.”

„Čast je i za mene” reče papa na engleskom s blagim stranim naglaskom. „S velikim zanimanjem pratio sam djelatnosti vas i vaših kolega.”

On napravi pokret rukom prema O’Toolu i američki general krene za poglavarom crkve u jednu veliku radnu prostoriju s visokom stropom. Papa sjedne na kauč i pokaže O’Toolu da se smjesti pokraj njega. Američki svećenik izađe iz prostorije. Ispred O’Toola i pape stajali su veliki prozori što su gledali na balkon koji se nalazio šest metara iznad vatikanskih vrtova. O’Tool je u daljini mogao zamijetiti vatikanski muzej u kojem je proveo jučerašnje poslijepodne.

„Napisali ste u vašem pismu” reče Sveti Otac, ne pomažući se nikakvim bilješkama, „da postoje neke stvari teološke prirode o kojima biste voljeli porazgovarati sa mnom. Pretpostavljam da su te stvari u vezi s vašom svemirskom misijom.”

O’Tool pogleda sedamdesetogodišnjeg Španjolca koji je bio duhovni vođa jedne milijarde katolika. Papina koža bila je maslinaste boje, imao je oštre crte lica, a gusta crna kosa bila mu je već poprilično sijeda. Njegove smeđe oči bile su meke i bistre. On sigurno ne gubi vrijeme, pomisli O’Tool, prisjetivši se članka u katoličkom časopisu u kojem je jedan od vodećih kardinala u upravi Vatikana hvalio Ivana-Pavla V zbog njegove poslovne djelotvornosti.

„Da, Sveti Oče” uzvrati O’Tool. „Kao što znate, uskoro trebam krenuti na putovanje koje je od najvećeg značaja za čovječanstvo. Kao katolik, suočen sam s nekim pitanjima za koja sam pomislio da bi mi bilo od pomoći da ih raspravim s vama.” On zastane na trenutak. „Ja svakako ne očekujem da imate sve odgovore. Ali možda me malo možete usmjeriti zahvaljujući vašoj prikupljenoj mudrosti.” Papa kimne i pričeka da O’Tool nastavi. Astronaut duboko udahne zrak. „Ono što me muči je problem spasenja, iako sumnjam da je to samo dio jednog većeg problema koji me čeka u želji da izmirim Ramance s našom vjerom.” Papa nabra obrve, iz čega O’Tool zaključi da se nije najbolje izrazio. „Uopće nemam poteškoća” požuri objasniti, „s mišlju o tome da je Bog stvorio Ramance, to je lako pojmiti. Ali jesu li se Ramanci kretali sličnom stazom duhovnog razvoja, te su zato morali, u nekoj točki svoje povijesti, također biti iskupljeni, kao i ljudska bića na Zemlji? Ako je doista tako, je li Bog poslao Isusa, ili možda nekog njegovog ramanskog parnjaka, da ih spasi od grijehova? Jesmo li mi, ljudi, u tom slučaju, evolucijska paradigma koja se bezbroj puta ponovila diljem svemira?” Papin osmijeh pretvori se gotovo u cerenje. „Zaboga, generale” reče on vedro, „vrlo brzo ste projurili preko ogromnog intelektualnog teritorija. Morate znati da ja nemam spremne odgovore na takva duboka pitanja.

Mudre glave Crkve već gotovo sedamdeset godina zaokupljene su pitanjima što ih je otvorila pojava Rame i, kao što bi se i očekivalo, naša razmatranja pojačana su u posljednje vrijeme zbog otkrića druge svemirske letjelice.” „Ali kakvo je vaše osobno shvaćanje, Vaša Svetosti?” bio je uporan O’Tool. „Jesu li stvorenja koja su izgradila ta dva nevjerojatna svemirska plovila napravila neki iskonski grijeh, te im je zato također bio potreban spasitelj negdje tijekom njihove povijesti? Je li priča o Isusu jedinstvena za nas ovdje na Zemlji, ili je to možda samo jedno malo poglavlje u knjizi gotovo beskrajne dužine koja obuhvaća sva inteligentna bića i opći uvjet za stjecanje spasenja?”

„Nisam siguran” uzvrati Sveti Otac poslije nekoliko sekundi. „Ponekad mi je gotovo nemoguće pojmiti postojanje drugih inteligencija u bilo kojem obliku, tamo, u ostatku svemira. A onda, čim shvatim da ta inteligencija ne bi bila slična nama, počinjem se boriti s prizorima i prikazama koje mi odvlače misli od teoloških pitanja koja ste jutros postavili.” Zastao je na trenutak, zadubljen u misli. „Ali uglavnom zamišljam da su i Ramanci u početku morali steći neki nauk, da Bog, naime, ni njih nije stvorio savršene, te da je u nekom trenutku u njihovom razvoju On i njima morao poslati Isusa...”

Papa zastane i pažljivo se zagleda u generala O’Toola. „Da” nastavi on blago, „rekao sam Isusa. Pitali ste me za moje osobno shvaćanje. Za mene je Isus i istinski spasitelj i jedini Božji sin. On će biti taj koji će biti upućen i Ramancima, premda u različitom obličju.”

O’Toolovo lice se ozari pri kraju papina izlaganja. „Slažem se s vama, Sveti Oče” uzvrati on uzbuđeno. „Sve inteligenciju su, dakle, ujedinjene, diljem svemira, sličnim duhovnim iskustvom. U jednom potpuno stvarnom smislu, pod pretpostavkom da su Ramanci i Drugi također bili spašeni, mi smo svi braća. Uostalom, napravljeni smo od istih osnovnih tvari. To znači da raj neće biti osiguran samo za ljude već će se u njemu naći mjesto i za sva ostala bića koja su shvatila Njegovu poruku.”

„Jasno mi je kako ste mogli doći do tog zaključka” reče Ivan-Pavao. „Ali on svakako nije opće prihvaćen. Čak i u krilu Crkve ima onih koji potpuno drukčije vide Ramance.” „Mislite na skupinu koja traži potporu u citiranju Svetog Michaela od Siene?”

Papa kimne.

„Što se mene tiče” reče general O’Tool, „smatram da je njihovo usko homocentričko tumačenje propovijedi Svetog Michaela previše ograničeno. Ustvrdivši da je izvanzemaljska letjelica mogla biti vjesnik, kao Elija ili čak Isaija, koji predviđa drugi Kristov dolazak, Michael nije ograničio Ramance samo na tu posebnu ulogu u našoj povijesti, bez ikakve druge funkcije ili postojanja. On je samo objasnio jedno moguće viđenje ovog događaja iz ljudske duhovne perspektive.”

Osmjeh se opet pojavi na papinom licu. „Jasno mi je da ste razmišljanjima o svemu ovome posvetili puno vremena i energije. Informacije koje sam dobio o vama bile su samo djelomično točne. U vašem dosjeu spominju se vaša predanost Bogu, Crkvi i obitelji. Ali malo se spominje vaše živo intelektualno zanimanje za teologiju.”

„Smatram da je ova ekspedicija daleko najznačajniji zadatak u mom životu. Želim biti siguran da ću ispravno služiti i Bogu i čovječanstvu. Pokušavam se zato pripremiti na svaki mogući način, računajući tu i otkriće imaju li Ramanci ili nemaju duhovnu komponentu. To bi moglo imati utjecaja na moj rad u okviru misije.”

O’Tool je zastao nekoliko sekundi, a onda nastavio. „Kad smo već kod toga, Vaša Svetosti, jesu li vaši istraživači došli do bilo kakvog dokaza o mogućoj duhovnosti Ramanaca na temelju analize prvog susreta s njima?” Ivan-Pavao V odmahne glavom. „Ne, nisu. Međutim, jedan od mojih najpobožnijih nadbiskupa, čovjek čija religijska revnost ponekad zasjenjuje njegovu logiku, drži da je strukturni raspored koji je ustanovljen u prvoj ramanskoj letjelici – znate, simetrije, geometrijska ustrojstva, čak i sveprisutna shema ponavljanja koja se temelji na broju tri – znamenje hrama. Možda je u pravu. To jednostavno ne znamo. Nemamo nikakve dokaze o duhovnoj prirodi bića koja su napravila taj prvi svemirski brod – ali ni protiv nje.” „Sjajno!” reče general O’Tool. To mi uopće nije palo na pamet. Zamislite da je letjelica doista stvorena kao neka vrsta hrama. To bi oborilo Davida Browna.” General se nasmije. „Dr. Brown, naime, smatra” objasnio je, „da mi, uboga i neznalačka ljudska bića, nemamo nikakvih izgleda otkriti svrhu takvog jednog svemirskog broda, budući da je tehnologija njegovih graditelja toliko iznad, da je uopće ne bismo mogli shvatiti. I, prema njegovom shvaćanju, očito je ne može postojati nikakva ramanska religija. On smatra da su Ramanci morali ostaviti za sobom u svojoj prošlosti sva praznovjerna trabunjanja eonima prije nego što su stekli sposobnost izgradnje jednog tako fantastičnog međuzvjezdanog broda.”

„Dr. Brown je ateist, zar ne?” upita papa.

O’Tool kimne. „Izraziti. Uvjeren je da svako religijsko razmišljanje ugrožava pravilno funkcioniranje mozga. Svatko tko se ne slaže s ovakvim viđenjem za njega je potpuni idiot.”

„A ostali članovi posade? Imaju li i oni tako isključive stavove o ovoj stvari kao dr. Brown?”

„Brown je najneskriveniji ateist, no smatram da Wakefield, Tabori i Turgenjeva dijele slično mišljenje. Čudno, ali intuicija mi kaže da u srcu zapovjednika Borzova postoji slaba točka za religiju. To vrijedi za većinu ljudi koji su preživjeli Kaos. U svakom slučaju, Valerij očito uživa u tome da me propituje o mojoj vjeri.”

General O’Tool zastane na trenutak, upotpunjujući u glavi pregled religijskih shvaćanja ostalih članova ekspedicije Newton. „Dvije Europljanke, des Jardins i Sabatini, nominalno su katolkinje, premda ni uz najveću dozu mašte ne mogu zamisliti da su pobožne. Admiral Heilmann je luteran, samo za Uskrs i Božić. Takagishi meditira i proučava zen. Ne znam ništa o ostalo dvoje.”

Papa ustane i priđe prozoru. „Negdje tamo jedno neobično i čudesno svemirsko plovilo, koje su napravila bića s druge zvijezde, žuri prema nama. Mi mu šaljemo dvanaestočlanu ekipu ususret.” Okrenuo se prema generalu O’Toolu. „Taj svemirski brod mogao bi biti Božji glasnik, ali vjerojatno ćete ga jedino vi moći prepoznati kao takvog.”

O’Tool nije odgovorio. Papa se opet zagledao kroz prozor, ostavši bez riječi gotovo punu minutu. „Ne, moj sine” reče on konačno blagim glasom, obraćajući se kako samome sebi, tako i generalu O’Toolu. „Nemam odgovore na vaša pitanja. Ima ih samo Bog. Morate se moliti da vam ih obznani kada vam budu potrebni.” Okrene prema generalu. „Moram vam reći da mi je vrlo drago što vas ove stvari tako silno zanimaju. Također se uzdam u to da vas je Bog namjerno izabrao za ovu ekspediciju.”

General O’Tool je shvatio da se audijencija bliži kraju. „Sveti Oče” reče on, „još jednom vam hvala što ste me primili i što ste mi posvetili ovo vrijeme. Vrlo sam počašćen.” Ivan-Pavao V se nasmiješi i priđe svom gostu. Zagrlio ga je na europski način, a zatim otpratio generala O’Toola do vrata koja su vodila iz njegovih radnih odaja.

SVETI MICHAEL OD SIENE

Izlaz iz postaje podzemne željeznice nalazio se nasuprot ulaza u Park međunarodnog mira. Stigavši dizalom na gornju razinu, general O’Tool našao se obasjan poslijepodnevnom svjetlošću u kojoj se kupalo i svetište s kupolom s njegove desne strane, udaljeno svega 200 metara. S lijeve strane, na suprotnoj strani parka, iza kompleksa administrativnih zgrada uzdizao se vrh drevnog rimskog Colosseuma.

Američki general uputio se žustrim korakom u park, a zatim krenuo desnom stazom koja je vodila do hrama. Našavši se pokraj jednog ljupkog, malog vodoskoka, koji je bio dio spomenika posvećenog djeci cijeloga svijeta, malo je zastao da bolje pogleda obličja koja su se tako životno igrala u hladnoj vodi. O’Tool je osjećao kako ga prožima silno uzbuđenje. Kakav nevjerojatan dan, pomisli on. Prvo sam bio primljen u audijenciju kod pape, a sada mi se konačno ukazuje prilika posjetiti svetište Svetog Michaela.

Kada je Michael od Siene proglašen svecem 2188, pedeset godina nakon smrti (odnosno, što je bilo možda još značajnije, tri godine nakon što je Ivan Pavao V izabran za novog papu), odmah je postignuta opća suglasnost oko toga da je upravo Park međunarodnog mira savršeno mjesto za podizanje velikog svetišta njemu u počast. Veliki park pružao se od Piazza Venezia do Colosseuma, obuhvaćajući posljednje ostatke starog rimskog foruma, koji su nekako preživjeli nuklearni holokaust. Izabrati pravo mjesto za svetište bio je težak posao. Memorijal petoro mučenika, podignut u počast onim hrabrim muškarcima i ženama koji su se žrtvovali zbog ponovnog uspostavljanja reda u Rimu tijekom mjeseci neposredno nakon katastrofe, godinama je bio glavna atrakcija hrama. Postojalo je prilično široko mišljenje da se ne smije dopustiti da novi hram Svetog Michaela od Siene baci u sjenu dostojanstven, otvoren, mramorni pentagon koji je zauzimao jugoistočni kut parka nakon 2155.

Poslije opsežne rasprave odlučeno je da se svetište Svetog Michaela smjesti na suprotan, sjeverozapadni kut parka, pri čemu će mu se temelji simbolično naći u samom epicentru nuklearne eksplozije, na samo devet metara od mjesta gdje se uzdizao Trajanov stup do trenutka kada je, pod djelovanjem silovite topline u jezgri plamene kugle, u trenu pretvoren u paru. Prizemlje okruglog svetišta bilo je potpuno posvećeno meditiranju i bogoštovanju. Postojalo je dvanaest niša ili kapela povezanih s glavnim brodom, šest s kipovima i umjetničkim djelima s klasičnim rimokatoličkim motivima, dok je preostalih šest izražavalo počast po jednoj od velikih religija svijeta. Ova eklektička podjela prizemlja namjerno je tako izvedena da se tu osjećaju udobno i mnogi nekatolici koji su dolazili u hodočašće u svetište kako bi iskazali poštovanje uspomeni na voljenoga Svetog Michaela.

General O’Tool nije se dugo zadržao na toj prvoj razini. Kleknuo je i izgovorio molitvu u kapeli Svetog Petra, a zatim nakratko pogledao znameniti drveni kip Bude u kućištu pokraj ulaza, ali kao i većina turista jedva je čekao vidjeti freske na prvom katu. O’Toola je zadivila veličina i ljepota ovih poznatih slika istog trenutka kada je izašao iz dizala. Ravno ispred njega stajao je portret u prirodnoj veličini jedne ljupke osamnaestogodišnjakinje s dugom plavom kosom. Stajala je svijena u jednoj sienskoj crkvici na Badnju večer 2115, upravo spustivši na hladan kameni pod pletenu košaru u kojoj se, savijena u deku, nalazilo se novorođenče kovrčave kose. Slika je prikazivala noć rođenja Svetog Michaela i bila je prva u nizu od dvanaest fresaka koje su potpuno okruživale unutrašnji dio svetišta, pričajući svečev životopis.

General O’Tool prišao je malom kiosku uz dizalo i iznajmio posebnu audio kazetu u trajanju od četrdeset pet minuta. Bila je četvrtastog oblika, stranice desetak centimetara, tako da se lako mogla staviti u džep od kaputa. Uzeo je zatim jedan mali prijemnik, koji je bio na raspolaganju, i zakvačio ga iza uha. Nakon što je na biraču jezika odabrao engleski, pritisnuo je dugme s natpisom „Uvod” i počeo slušati ugodan ženski glas koji je počeo objašnjavati ono što će vidjeti.

„Svaka od dvanaest freski visoka je šest metara” objašnjavala je žena, dok je general proučavao crte lica malog Michaela na prvoj fresci. „Osvjetljenje u sobi je kombinacija prirodne svjetlosti koja dopire izvana kroz posebne filtre i umjetne rasvjete iz električne mreže u kupoli. Automatski senzori određuju uvjete ambijenta i prave takvu mješavinu prirodne i umjetne svjetlosti da je osvjetljenje fresaka uvijek savršeno.

Dvanaest ploča s freskama na ovoj razini odgovaraju nišama u prizemlju. Sam raspored fresaka, koji kronološki prati svečev život, ide u smjeru okretanja kazaljki na satu. Shodno tome, posljednja slika, koja prikazuje komemoraciju u povodu Michaelovog proglašenja za sveca u Rimu 2188, nalazi se odmah uz onu na kojoj je predočeno njegovo rođenje u sienskoj katedrali sedamdeset dvije godine ranije.

Freske je projektirala i naslikala ekipa od četiri umjetnika, među kojima i majstor Feng Yi iz Kine, koji je iznenada i nenajavljen stigao u proljeće 2190. Unatoč činjenici da je izvan Kine vrlo malo bilo poznato o njegovom umijeću, ostala tri umjetnika, Portugalac Rosa da Silva, Meksikanac Fernando Lopez i Švicarac Hans Reichwein, bez kolebanja su prihvatili Feng Yia u svoj tim na temelju skica koje je donio sa sobom.”

O’Tool je kružio pogledom po okrugloj prostoriji dok je slušao lirski glas s kazete. Ovog posljednjeg dana godine 2199. na prvom katu svetišta Svetog Michaela bilo s više od dvije stotine ljudi, računajući tu i tri skupine turista. Američki astronaut sporo je napredovao u kružnom obilaženju, zaustavljajući se pred svakom pločom da bi pažljivo proučio umjetničko djelo i saslušao izlaganje s kazete.

Najvažniji događaji iz života Svetog Michaela bili su detaljno predočeni na freskama. Druga, treća, četvrta i peta prikazivali su njegove dane kao franjevačkog iskušenika u Sieni, istraživačko putovanje oko svijeta za vrijeme Velikog Kaosa, početak njegovih religijskih djelatnosti nakon povratka u Italiju, kao i Michealovo korištenje crkvenih zaliha za prehranu i smještaj beskućnika. Šesta slika prikazivala je neumornog sveca u televizijskom studiju, kako prima donaciju od jednog bogatog japanskog štovatelja. Tom prigodom je Michael, koji je govorio osam jezika, više puta ponovio svoju poruku o temeljnom jedinstvu svih ljudi, kao i o nužnoj potrebi da bogati vode računa o siromašnijima.

Sedma freska bila je Feng Yiov prikaz sukoba u Rimu između Michaela i starog pape na umoru. Bilo je to majstorsko djelo kontrasta. Koristeći blistavo boje i svjetlost, slikar je predočio prizor energičnog, ustreptalog mladića, punog života, kojega jedan svijet nepravedno cenzurira – i ostarjelog prelata koji žudi za tim da svoje posljednje dane proživi u miru. Izraz Michaelovog lica govorio je o dvije potpuno različite reakcije na ono što mu je bilo rečeno: bila je tu, s jedne strane, poslušnost prema papi, a s druge, odbojnost prema činjenici da je Crkva više držala do stila i reda nego do biti.

„Papa je Michaela poslao u jedan samostan u Toscani” nastavio je audio-vodič, „i upravo se tamo odigralo završno preoblikovanje njegovog karaktera. Osma ploča prikazuje ukazanje Boga Michaelu tijekom njegove osame. Prema svjedočanstvu sveca, Bog mu se obratio dva puta: prvi put usred jedne oluje, a drugi put kada se nebom pružala veličanstvena duga. Za vrijeme dugotrajne i silovite oluje Bog mu je, kroz žestoku grmljavinu, obznanio nove ‘Zakone života’ koje je Michael zatim izložio prigodom uskršnjeg jutrenja u Bolseni. Za drugog posjeta, Bog je izvijestio sveca da će njegova poruka stići do krajeva duge, kao i da će On ‘dati vjernima znak’ za vrijeme uskršnje mise.

Najpoznatije čudo Michaelovog života, koje je na televiziji imalo priliku promatrati više od milijarde ljudi, predočeno je na devetoj ploči. Slika je prikazivala Michaela kako drži uskršnju misu mnoštvu okupljenom na obala Bolsenskog jezera. Plah proljetni pljusak spustio se na masu, koja je uglavnom nosila poznate plave odore, karakteristične za njegove sljedbenike. Ali dok je kiša padala posvuda oko Svetog Michaela, nijedna kapljica nije nakvasila propovjedaonicu ili akustičku opremu koja je korištena da bi se pojačao njegov glas. Postojani, jarki snop svjetlosti sa sunca obasjavao je lice mladog sveca dok je ovaj obznanjivao svijetu nove Božje zakone. Upravo je to bio onaj trenutak kada je nadrastao običnog vjerskog vođu...”

General O’Tool isključi kazetu dok je prilazio desetoj i jedanaestoj slici. Ostatak priče bio mu je poznat. Poslije mise u Bolseni, na Michaela su se sručile mnoge nevolje. Život mu se odjednom promijenio. Za samo dva tjedna većina njegovih dozvola za korištenje kablovske televizije bila je opozvana. Priče o iskvarenosti i nemoralu među njegovim mladim poklonicima, čiji je broj dostigao na stotine tisuća samo u Zapadnom svijetu, nisu silazile s novinskih stranica. Uslijedio je pokušaj ubojstva, koji je u posljednjem trenutku spriječilo njegovo osoblje. Javili su se također neosnovani izvještaji u medijima da je Michael sebe proglasio za drugog Krista.

I tako su se svjetski vođe uplašile tebe, Michael. Svi odreda. Postao si prijetnja za svakoga među njima sa svojim zakonima života. A nikada nisu shvatili što si podrazumijevao pod konačnom evolucijom. O’Tool se zaustavi pred desetom freskom. Bio je to prizor koji je znao napamet. Gotovo svaka obrazovana osoba na svijetu također bi ga odmah prepoznala. Televizijska snimka posljednjih sekundi prije nego što je eksplodirala bomba terorista prikazivan je svake godine 28. lipnja, prvog dana svetkovine Svetog Petra i Svetog Pavla i godišnjice onog dana kada su Michael Balatrezi i gotovo milijun drugih ljudi u trenu nestali u Rimu tog kobnog, ranog, ljetnog jutra 2138.

Pozvao si ih da dođu u Rim da ti se pridruže. Da pokažeš svijetu da su se svi ujedinili. I ljudi su došli. Deseta slika prikazivala je Michaela, u njegovoj plavoj odori, kako stoji visoko na stubištu spomenika Vittoriju Emmanuelu odmah uz Piazza Venezia. Bio je usred propovijedi. More plavetnila pružalo se u svim pravcima oko njega, prelijevajući se u Forum Romanum iz zakrčene Via Dei fori imperiali, što je vodila prema Colosseumu. Lica su bila zanijeta, uzbuđena, uglavnom mladolika; pogledi su lutali naviše i po povijesnim spomenicima staroga grada, želeći da makar na trenutak vide mladića-čovjeka koji se drznuo tvrditi kako zna za put, Božji put, put iz očaja i beznađa koji su se spustili na svijet.

Michael Ryan O’Tool, pedeset sedmogodišnji američki katolik iz Bostona, pao je na koljena i zaplakao, kao i tisuće prije njega, kada mu se pogled zaustavio na jedanaestoj ploči u nizu. Slika je prikazivala neka mjesto s prethodne ploče, ali otprilike jedan sat nakon što je nuklearna bomba od sedamdeset pet kilotona, skrivena u reportažnom vozilu blizu Trajanovog stupa, eksplodirala i poslala svoju pogubnu gljivu prema nebu iznad grada. Sve u krugu dvije stotine metara oko epicentra u trenu je pretvoreno u paru. Nije više bilo ni Michaela, ni Piazza Venezia, ni ogromnog spomenika Vittoriju Emmanuelu. U središtu freske nalazila se samo jedna rupa. A oko te rupe, tamo gdje isparavanje više nije bilo potpuno, nizali su se prizori agonije i užasa koji su uspijevali uzdrmati čak i najčvršće osobe.

Blagi Bože, izusti kroz suze general O’Tool, pomozi mi da shvatim poruku koja proizlazi iz života Svetog Michaela. Pomozi mi pojmiti kako mogu imalo pridonijeti tvom sveopćem planu u koji smo svi uključeni. Vodi me dok se spremam biti tvoj izaslanik kod Ramanaca.

RAMANCI I RIMLJANI

„Pa, što misliš?” Nicole des Jardins ustane i lagano se okrene pred kamerom pokraj monitora. Bila je odjevena u pripijenu bijelu haljinu napravljenu od novih rastezljivih vlakana. Donji kraj haljine dosezao je malo ispod koljena, a duge rukave je obilježavala crna vrpca koja joj je prolazila ispod lakta, prostirući se od ramena do zgloba.

Široki, kao ugljen crni pojas slagao se i s bojom vrpce i s bojom kose, kao i s bojom njezinih cipela visokih potpetica. Kosa joj je bila skupljena iza glave, a zatim joj je slobodno padala gotovo do struka. Jedini nakit bila joj je zlatna teniska narukvica s tri niske malih dijamanata koju je nosila oko lijevog zgloba.

„Izgledaš divno, mama” odgovori joj kći Genevieve s ekrana. „Nikada te nisam vidjela da staviš haljinu i opustiš kosu. Što je s tvojom uobičajenom trenirkom?” Četrnaestogodišnjakinja se smiješila. „I kada počinje zabava?”

„U devet i trideset” reče Nicole. „Kasno, što je vrlo moderno. Vjerojatno nećemo večerati još jedno sat poslije toga. Pojest ću nešto u hotelskoj sobi prije nego što odem, kako ne bih umrla od gladi.”

„Mama, nemoj sada zaboraviti svoje obećanje. Prošlotjedni Aujourd’hui piše da će moj omiljeni pjevač, Julien LeClerc, biti jedan od zabavljača na prijemu. Moraš mu reći da tvoja kći misli kako je apsolutno božanstven!” Nicole se nasmiješi svojoj kćeri. „Hoću, dušo, za tebe. Iako će to vjerojatno biti pogrešno protumačeno. Po onome što sam čula, tvoj Monsieur LeClerc misli da su sve žene na svijetu zaljubljene u njega.” Zastala je na trenutak. „Gdje ti je djed? Učinilo mi se da si rekla da će ti se pridružiti za nekoliko minuta.”

„Evo me” reče Nicolein otac kada mu se lice pojavilo na zaslonu pokraj unuke. „Upravo sam dovršavao dio svog romana o Peteru Abelardu. Nisam očekivao da tako rano nazoveš.” Pierre des Jardins je sada imao šezdeset godina. Uspješan pisac povijesnih romana tijekom mnogo godina, vodio je, poslije rane smrti svoje supruge, život blagoslovljen bogatstvom i uspjehom. „Izgledaš zapanjujuće!” uskliknuo je kada je vidio svoju kćerku u večernjoj odjeći. „Jesi li tu haljinu kupila u Rimu?”

„U stvari, papa” reče Nicole i opet napravi krug da bi otac mogao vidjeti cijelu haljinu, „kupila sam je za Françoiseino vjenčanje prije tri godine. Ali, dakako, nikada je nisam imala priliku odjenuti. Misliš li da je previše jednostavna?”

„Nipošto” reče Pierre. „U stvari, mislim da je upravo savršena za tu vrstu ekstravagancije. Bude li kao na onim velikim gala zabavama na kakve sam nekada išao, tamo će svaka žena nositi najluđu i najskuplju odjeću i nakit. Isticat ćeš se svojim ‘jednostavnim’ crnim i bijelim. Osobito s tako spuštenom kosom. Izgledaš savršeno.”

„Hvala” reče Nicole. „Iako znam da si pristran, ipak volim čuti tvoje komplimente.” Pogledala je oca i kćerku, svoja jedina dva bliska druga tijekom posljednjih sedam godina. „Stvarno sam nevjerojatno uznemirena. Ne vjerujem da ću biti ovoliko nervozna ni na dan kada stignemo do Rame. Često se na velikim zabavama kao što je ta osjećam izvan svog elementa, a večeras imam neobičan predosjećaj opasnosti koji ne mogu objasniti. Sjećaš se, papa, kako sam se osjećala dan prije nego što nam je pas uginuo kada sam bila mala.”

Lice njezinog oca postane ozbiljno. „Možda bi bolje bilo da razmisliš o tome da ostaneš u hotelu. Previše tvojih predosjećaja u prošlosti bilo je točno. Sjećam se da si mi rekla da nešto nije u redu s tvojom majkom dva dana prije nego što smo primili onu poruku...”

„Nije tako jak osjećaj” umiješa se Nicole. „A osim toga, što bih mogla pružiti kao objašnjenje? Svi me očekuju, osobito tisak, kako kaže Francesca Sabatini. Još je ljuta na mene još otkako sam joj odbila dati osobni intervju.” „Onda pretpostavljam da bi trebala ići. Ali pokušaj se malo zabaviti. Barem ovu jednu večer ne uzimaj stvari tako ozbiljno.”

„I ne zaboravi pozdraviti Juliena LeClerca” dodala je Genevieve.

„Oboje ćete mi nedostajati kad dođe ponoć” reče Nicole. „Bit će to prvi put da neću biti s vama na novogodišnju večer još od 2194.” Nicole zastane na trenutak, prisjetivši se zajedničkih obiteljskih slavlja. „Pazite se, oboje. Znate da vas silno volim.”

„I ja tebe volim, maman” povikala je Genevieve. Pierre joj mahne u znak pozdrava.

Nicole isključi videofon i pogleda na sat. Bilo je osam sati. Još je imala slobodno samo jedan sat prije trenutka kada se trebala sresti s vozačem na recepciji. Prišla je računalnom terminalu da naruči nešto za jelo. Zatražila je tanjur miješane juhe od povrća i bočicu mineralne vode. Zaslon računala joj je rekao da očekuje naručeno stiže za šesnaest do devetnaest minuta.

Stvarno sam sva napeta večeras, pomisli Nicole dok je listala časopis Italia i čekala hranu. Udarna tema bio je neki intervju s Francescom Sabatini. Članak je imao punih deset stranica i vjerojatno je sadržavao dvadeset raznih fotografija ‘la bella signora’. Novinar je naširoko pričao o Francescina dva osobito uspješna dokumentarna projekta (prvi o modernoj ljubavi, drugi o drogama), istaknuvši činjenicu, usred pitanja o seriji o drogi, da je Francesca neprekidno pušila cigarete tijekom razgovora.

Nicole prijeđe članak na brzinu, primijetivši dok je čitala da postoje detalji o Francesci na koje nikada nije obratila pozornost. Ali što je motivira? pitala se Nicole. Što je to što ona želi? Pred kraj novinske priče, novinar je pitao Francescu za mišljenje o druge dvije žene u posadi ekspedicije Newton. „Imam osjećaj da sam zapravo jedina žena u misiji” odgovorila je Francesca. Nicole uspori ne bi li pročitala ostatak članka. „Ruska pilotkinja Turgenjeva razmišlja i ponaša se kao muškarac, a francusko-afrička princeza Nicole des Jardins je namjerno potisnula svoju ženstvenost, što je tužno, jer mogla bi biti tako divna žena.”

Nicole su samo blago naljutili Francescini slatkorječivi komentari. Zapravo su je više zabavili. Osjeti nalet želje da se dokaže, ali onda ukori sebe zbog tako djetinjaste reakcije. Pitat ću Francescu o tom članku kada dođe trenutak, pomisli Nicole s osmijehom. Tko zna? Možda ću je čak pitati je li zavođenje oženjenih muškaraca kvalificira kao žensko’.’

Četrdesetominutna vožnja od hotela do mjesta gdje se priređivala zabava, u Hadrijanovoj vili, koja se nalazila na granici predgrađa Rima, nedaleko od ljetovališta Tivoli, prošla je u potpunoj tišini. Drugi putnik u Nicoleinom vozilu bio je Hiro Yamanaka, najšutljiviji od svih astronauta. U svom televizijskom intervjuu prije dva mjeseca s Yamanakom, iznervirana Francesca Sabatini, poslije deset minuta i jednosložnih odgovora od po dvije, tri riječi na sva njezina pitanja, upitala je Hira jesu li glasine o tome da je on android istinite.

„Što?” pitao je Hiro Yamanaka.

„Jeste li android?” ponovila je Francesca s obijesnim osmjehom.

„Ne” rekao je japanski pilot, a crte su mu ostale apsolutno bez ikakvog izraza dok mu je kamera zumirala lice.

Kada vozilo skrene s glavnog puta između Rima i Tivolija da bi prevezla posljednji kilometar do Ville Adriani, promet se pojača. Napredovanje je bilo vrlo sporo, ne samo zbog mnogih vozila koja su prevozila ljude na gala zabavu, već i zbog stotina radoznalih promatrača i paparazza koji su se nanizali oko uskog cestovnog prolaza.

Nicole duboko udahne kada je automobil konačno stigao na kružni prilaz i stao. Iza obojenog prozora vidjela je gomilu fotografa i reportera spremnih da se bace na svakog tko izađe iz vozila. Vrata joj se automatski otvoriše i ona polako kroči van, pritegnuvši oko sebe crni kožni ogrtač i trudeći se da ne zapne potpeticama.

„Tko je to?” začula je neki glas kako pita.

„Franko, ovamo, brzo – to je astronautkinja des Jardins.”

Nastupi nalet bljeskanja i sijevanja mnogih bljeskalica. Talijanski gospodin ljubaznog izgleda priđe i uzme Nicole za ruku. Ljudi su se tiskali oko nje, nekoliko mikrofona joj je gurnuto u lice i činilo se da joj je upućeno stotinu istovremenih pitanja na četiri ili pet jezika.

„Zašto ste odbili sve osobne intervjue?”

„Molim vas, raskopčajte ogrtač da vam vidimo haljinu.”

„Poštuju li vas astronauti kao liječnika?”

„Zastanite na trenutak. Nasmiješite se, molim.”

„Što mislite o Francesci Sabatini?”

Nicole ne reče ništa dok je čovjek iz osiguranja zadržavao gomilu i vodio je do električnoga vozila sa zastorom. Četverosjedni auto lagano je krenuo uz dugački brijeg, ostavivši gomilu za sobom, a jedna ljubazna Talijanka u srednjim dvadesetim godinama na engleskom je objašnjavala Nicolei i Hiru Yamanaki što je to što vide oko sebe. Hadrijan, koji je vladao Rimskim carstvom između 117. i 138. godine nove ere, sagradio je taj ogromni ljetnikovac, rekla im je, zbog osobnog uživanja. To arhitektonsko majstorsko djelo bila je mješavina svih stilova gradnje koje je Hadrijan vidio tijekom svojih putovanja do udaljenih provincija i imperator ga je osobno isplanirao na tri stotine jutara ravnice u podnožju brda Tiburtini.

Početna vožnja pokraj skupine starih zgrada je očito bila sastavni dio večernje svetkovine. Same osvijetljene ruševine samo su neodređeno nagovještavale nekadašnju slavu, jer krovova uglavnom nije bilo, svi dekorativni kipovi su odnijeti, a s grubih kamenih zidova poskidani su svi ukrasi. Ali do trenutka kada je vozilo zaobišlo ruševine Canopusa, spomenika sagrađenog oko četvrtastog bazena u egipatskom stilu (bila je to petnaesta ili šesnaesta zgrada u kompleksu – Nicole je izgubila predodžbu o točnom broju) prava veličina vile konačno se pokazala u svoj svojoj ogromnosti.

Taj čovjek je umro prije više od dvije tisuće godina, pomisli Nicole, prisjetivši se svog znanja povijesti. Jedan od najpametnijih ljudi koji su ikada živjeli. Vojnik, vladar, lingvist. Nasmiješila se kada se prisjetila priče o Antinousu. Usamljen tijekom najvećeg dijela svog života. Osim kratke, sveprožimljuće strasti koja se završila tragedijom.

Kola zastadoše na kraju kratke staze. Djevojka-vodič završi svoj monolog. „Da bi poštovala Pax Romana, produžetak svjetskog mira od prije dva tisućljeća, talijanska vlada, potpomognuta velikodušnim darovima korporacija pobrojanih ispod one statue s vaše desne strane, odlučila je 2189. podići savršenu repliku Hadrijanovog Pomorskog teatra. Možda se sjećate da smo prošli pokraj ruševina originala na početku vožnje. Cilj projekta rekonstrukcije bio je pokazati kako bi izgledao posjet dijelu ovog ljetnikovca za imperatorovog života. Zgrada je dovršena 2193. i od tada se stalno koristi za državne ceremonije.”

Goste su primili službeno odjeveni mladi Talijani, svi podjednako visoki i zgodni, koji su ih otpratili duž prilaza, do Dvorane filozofa i kroz nju, i napokon do Pomorskog teatra. Na pravom ulazu obavljena je kratka sigurnosna provjera, a zatim su gosti bili slobodni ići kamo ih je volja.

Nicole je bila očarana zgradom. Bila je u temelju kružnoga oblika, četrdeset metara promjera. Vodeni prsten je odvajao unutrašnji otok na kojem se nalazila prostrana kuća s pet soba i velikim dvorištem od širokog prilaza s ukrašenim stupovima. Nije bilo krova ni nad vodom ni nad unutrašnjim dijelom prilaza, otvoreno nebo je davalo cijelom teatru divan osjećaj slobode. Oko građevine gosti su se pomiješali, razgovarali i pijuckali; savršeni roboti-poslužitelji kotrljali su se okolo i nosili velike pladnjeve sa šampanjcem, vinom i drugim alkoholnim pićima. Preko dva mala mosta koji su povezivali otok s kućom i dvorištem za trijem i ostatak građevine, Nicole ugleda desetak ljudi, sve odjevene u bijelo, koji su radili na pripremanju jela.

Neka raskošna plavuša i njezin mali, bačvasti, veseli muž, ćelavac s parom staromodnih naočala, žustro su prilazili Nicole s nekih desetak metara udaljenosti. Nicole se pripremi za napad koji će uslijediti, otpivši mali gutljaj koktela od šampanjca i vina od ribiza koji joj je nekoliko minuta ranije dao neobično uporan robot.

„Oh, madame des Jardins” reče čovjek, mašući joj i brzo joj se približavajući. „Jednostavno moramo porazgovarati s vama. Žena mi je jedna od vaših najvećih obožavateljica.” Počeo je hodati zajedno s Nicole i mahnuo svojoj ženi. „Dođi, Cecelija” povikao je, „imam je.”

Nicole duboko udahne i prisilio se na veliki osmijeh. Bit će to jedna od onih večeri, rekla si je.

Napokon, pomislila je Nicole, možda ću imati nekoliko minuta mira i tišine. Sjedila je sama, leđa namjerno okrenutih vratima, za stolčićem u kutu sobe. Soba se nalazila u najdaljem dijelu otočke kuće na sredini Pomorskog teatra. Nicole je dovršila posljednjih nekoliko zalogaja hrane, a onda ih je sprala s malo vina.

Uzdahnula je, pokušavajući prisjetiti se, bez uspjeha, barem polovice ljudi koje je upoznala u posljednjih pola sata. Bila je poput omiljene fotografije, dodavali su je od osobe do osobe i svi su joj se divili. Grlili su je, ljubili, grabili, štipali, zavodili je (i muškarci i žene), čak ju je neki bogati švedski brodograditelj zaprosio i pozvao u svoj ‘zamak’ pokraj Göteborga. Nicole je jedva rekla koju riječ bilo kome od njih. Lice ju je boljelo od pristojnog smješkanja i malo joj se vrtjelo od koktela vina i šampanjca.

„Tako mi glave na ramenima“, čula je kako iza nje govori poznati glas, „vjerujem da dama u bijeloj haljini nije nitko drugi do li moja kolegica ledena princeza osobno, madame Nicole des Jardins.” Nicole se okrene i vidje kako prema njoj tetura Richard Wakefield. Sudario se sa stolom, posegao za stolicom da održi ravnotežu i samo što joj se nije srušio u krilo.

„Oprosti” nasmiješio se i nekako uspio sjesti pokraj nje. „Bojim se da sam popio malo previše džina s tonikom.” Ispio je veliki gutljaj iz čaše koja mu je nekim čudom ostala neprolivena u ruci. „A sada” reče i namigne, „ako dopuštaš, malo ću odrijemati prije dupinske predstave.”

Nicole se nasmije kada Richardova glava uz pljesak udari o stol i kad ovaj počne glumiti nesvjesticu. Ubrzo se šaljivo nagnula i dignula mu kapak. „Ako nemaš ništa protiv, kompa, nemoj se onesvijestiti dok mi ne objasniš onaj dio o dupinskoj predstavi.”

Uz veliki napor Richard sjedne i zakoluta očima. „Želiš reći da ne znaš? Ti, koja uvijek znaš sve planove i sve postupke? Nije moguće.”

Nicole dokrajči vino. „Ozbiljno, Wakefielde. O čemu to pričaš?”

Richard otvori jedan od malih prozora i gurne ruku kroz njega, pokazavši bazen koji je okruživao kuću. „Veliki dr. Luigi Bardolini ovdje je sa svojim inteligentnim dupinima. Francesca će ga predstaviti za petnaestak minuta.” Zagledao se u Nicole s divljim izrazom. „Doktor Bardolini će pokazati, ovdje i večeras” povikao je, „da njegovi dupini mogu proći prijemni ispit na fakultetu.”

Nicole se povuče natrag i pažljivo zagleda u kolegu. Stvarno je pijan, pomislila je. Možda se i on osjeća izvan elementa kao i ja.

Richard je sada napeto gledao kroz prozor. „Ova zapravo je stvarno zoo-vrt, zar ne?” rekla je Nicole poslije duge šutnje. „Gdje su samo našli...”

„To je to” prekine je naglo Wakefield i pobjedonosno tresne rukom o stol. „Zbog toga mi mjesto izgleda toliko poznato od trenutka kada smo ušli.” Bacio je pogled na Nicole, koja ga je gledala kao da je sišao s uma. „To je minijaturni Rama, zar ne vidiš?” Skočio je na noge, nesposoban zadržati zadovoljstvo zbog svog otkrića. „Voda koja okružuje kuću je Cilindrično more, trjemovi predstavljaju Središnju ravnicu, a mi, draga gospođo, sjedimo u gradu New Yorku.”

Nicole je počela shvaćati, ali nije mogla stići brze misli Richarda Wakefielda. „A što dokazuje sličnost konstrukcije?” pitao je on glasno. „Što to znači da su ljudski arhitekti prije dvije tisuće godina izgradili teatar držeći se istih načela kao što su ona koja su korištena na ramanskom brodu? Sličnost prirode? Sličnost kultura? Apsolutno ne.”

Zastao je, svjestan da ga Nicole napeto gleda. „Matematika” rekao je strasno. Zbunjeni izraz mu je kazivao da ga ona još ne razumije u potpunosti. „Matematika” rekao je opet, iznenada zapanjujuće lucidan. „U tome je ključ. Ramanci gotovo sigurno nisu izgledali kao mi i očito su se razvili na svijetu koji se silno razlikuje od Zemlje. Ali vjerojatno su razumjeli istu matematiku kao i Rimljani.”

Lice mu se ozarilo. „Ha!” opet je povikao i natjerao Nicole da poskoči. Bio je zadovoljan sobom. „Ramanci i Rimljani. Oko toga se sve večeras vrti. A na nekom stupnju razvoja između to dvoje je homo sapiens modernog vremena.”

Nicole je vrtjela glavom dok je Richard uživao u radosti svoje domišljatosti. „Ne shvaćaš, draga moja?” rekao je i pružio joj ruku da joj pomogne ustati sa svog mjesta. „Onda, možda ti i ja trebamo poći pogledati dupinsku predstavu, a ja ću ti pričati o Ramancima tamo i o Rimljanima ovdje, o zelju i kralju, o dam-di-dam i pečatnom vosku i o tome imaju li svinje krila.”

SRETNA NOVA GODINA

Nakon što su svi završili s jelom i kada su tanjuri uklonjeni, Francesca Sabatini se pojavila u središtu dvorišta s mikrofonom i provela deset minuta zahvaljujući se sponzorima gala zabave. Onda je predstavila dr. Luigija Bardolinija, nagovijestivši da bi se tehnike kojima se on pionirski bavio da bi komunicirao s dupinima mogle pokazati izuzetno korisne kada ljudi budu pokušali razgovarati s izvanzemaljcima.

Richard Wakefield je nestao neposredno prije nego što je Francesca počela govor, po svemu sudeći da nađe sobu za odmor i da dobije još jedno piće. Nicole ga je nakratko ugledala pet minuta kasnije, neposredno nakon što je Francesca završila s uvodom. Okružile su ga dvije privlačne talijanske glumice koje su se slatko smijale na njegove viceve. Mahnuo je Nicole i namignuo joj, pokazujući dvije žene kao da su njegova dijela sama po sebi razumljiva.

Dobro je, Richarde, pomislila je Nicole i nasmiješila se na svoj račun Barem se jedno od nas društveno neprilagođenih dobro zabavlja. Sada je gledala kako Francesca graciozno ide preko mosta i počinje se povlačiti od vode kroz gužvu da bi Bardolini i njegovi dupini imali dovoljno prostora. Francesca je nosila pripijenu crnu haljinu, obnaženu na jednom ramenu, sa zvjezdanom eksplozijom zlatnih šljokica na prednjem dijelu. Zlatna vrpca bila joj je vezana oko struka. Duga, plava kosa bila joj je upletena i pripijena uz glavu.

Ti stvarno pripadaš ovdje, mislila je Nicole, iskreno se diveći Francescinoj lakoći vladanja u velikim skupinama ljudi. Dr. Bardolini počne prvi dio svoje predstave i Nicole obrati pozornost na kružni bazen s vodom. Luigi Bardolini bio je jedan od onih kontroverznih znanstvenika čiji su radovi, doduše, sjajni, ali nikada tako posebni kao što on želi da drugi vjeruju. Istina je da je razvio jedinstven način komuniciranja s dupinima te identificirao zvukove trideset do četrdeset akcijskih glagola iz spektra dupinovih skičanja. Ali nije bilo istina, kao što je često tvrdio, da bi dva njegova dupina mogla proći fakultetski prijemni ispit. Na nesreću, zbog načina na koji je funkcionirala međunarodna znanstvena zajednica, ako se tvoje najnepoznatije ili najnaprednije teorije nisu mogle nečim potkrijepiti, ili su smatrane smiješnim, onda su tvoja druga otkrića, koliko god dobra, često isto tako odbacivana. To ponašanje je uvelo endemski konzervativizam u znanost, a to nije bilo dobro.

Za razliku od većine znanstvenika, Bardolini je bio sjajan zabavljač. U posljednjem dijelu predstave, njegova dva najslavnija dupina, Emilio i Emilia, natjecali su se u testu inteligencije protiv dvoje vodiča iz ljetnikovca, nasumce izabranih te večeri. Oblik natjecateljskog testa bio je zavodljivo jednostavan. Na dva od četiri velika elektronska zaslona (jedan par zaslona bio je u vodi, a drugi u dvorištu) prikazivana je matrica tri puta tri s praznim mjestom u donjem desnom kutu. Ostalih osam elemenata bili su popunjeni različitim slikama i oblicima. Delfini i ljudi podvrgnuti testiranju trebali su razabrati promjenjive oblike složene slijeva nadesno i odozgo nadolje po matrici i onda ispravno izabrati iz kompleta od osam mogućih rješenja prikazanih na drugom zaslonu element koji bi trebao postaviti u najniži desni kut. Natjecatelji su imali jednu minutu da riješe svaki problem. Dupini u vodi, kao i ljudi na zemlji iznad njih, imali su kontrolnu ploču s osam dugmadi koja su mogli pritisnuti (dupini su koristili njuške) da pokažu svoj izbor.

Prvi zadaci su bili laki i za ljude i za dupine. U prvoj matrici, u gornjem lijevom kutu bila je jedna bijela lopta, dvije bijele lopte u drugoj koloni prvog reda i tri bijele lopte u elementu matrice koji je odgovarao redu jedan i koloni broj tri. Kako je prvi element drugog reda bila isto tako jedna lopta, pola bijela i pola crna, i kako je na početku trećeg reda bila još jedna lopta, ovog puta potpuno crna, bilo je lako očitati brzo cijelu matricu i odrediti da u prazni donji desni kut dolaze tri crne loptice.

Kasniji zadaci nisu bili toliko laki. Sa svakom sljedećom zagonetkom dodavano je više komplikacija. Ljudi su svoju prvu pogrešku napravili na osmoj matrici, dupini na devetoj. Sveukupno je dr. Bardolini prikazao šesnaest različitih matrica, od kojih je posljednja bila toliko složena da je bilo potrebno prepoznati barem deset različitih promjenjivih oblika da bi se dobro raspoznalo što treba postaviti kao posljednji element. Konačni zbroj je bio izjednačen, ljudi 12, dupini 12. Oba para su se naklonila, a publika je zapljeskala.

Nicole je bila opčinjena vježbom. Nije bila sigurna vjeruje li tvrdnji dr. Bardolinija da je natjecanje bilo fer i nepripremljeno ranije, ali to joj nije bilo bitno. Ono što je smatrala zanimljivim bila je sama priroda natjecanja, ideja da se inteligencija može definirati u pojmovima sposobnosti da se identificiraju oblici i trendovi. Ima li način da se izmjeri sinteza? pomislila je. Kod djece. Ili čak kod odraslih.

Nicole je sudjelovala u testu zajedno s ljudskim i dupinskim natjecateljima i ispravno je riješila prvih trinaest problema, pogriješila kod četrnaestog zbog netočne početne pretpostavke, a upravo je ispravno dovršavala petnaesti kada se oglasila zujalica i označila kraj dopuštenog vremena. Nije imala pojma gdje da počne s šesnaestim. A kako stoji stvar s vama, Ramancima? pitala se kada se Francesca vratila do mikrofona da predstavi Genevieveinu ljubav Juliena LeClerca. Biste li bili u stanju odgovoriti na svih šesnaest zadataka za jednu desetinu vremena? Za jedan stoti dio? Progutala je slinu kada je shvatila pun opseg mogućnosti. Ili možda čak za milijunti dio našeg vremena?

„Nisam živio, dok tebe ne sretoh... Nisam volio, dok tebe ne vidjeh...” blaga melodija stare snimljene pjesme plutala je kroz Nicoleino sjećanje i donijela sliku od prije petnaest godina, s drugog plesa s drugim čovjekom, kada je još vjerovala da ljubav može sve pobijediti. Julien LeClerc pogrešno protumači njezine tjelesne signale i privuče je bliže k sebi. Nicole je odlučila da se ne suprotstavlja. Već je bila vrlo umorna i, ako već treba reći istinu, odgovaralo joj je da je čvrsto drži muškarac po prvi put u posljednjih nekoliko godina.

Poštovala je svoj sporazum s Genevieve. Kada je monsieur LeClerc završio s pjevanjem svojim pjesama za tu večer,

Nicole je prišla francuskom pjevaču i prenijela mu poruku svoje kćeri. Kao što je bila i predvidjela, on je njezin prilazak protumačio na potpuno drukčiji način. Produžili su razgovor dok je Francesca objavljivala gostima zabave da sve do iza ponoći neće biti više službenog programa i da su gosti sve do tada slobodni piti, jesti ili plesati uz snimljenu glazbu. Julien ponudi svoju ruku Nicole i njih dvoje odoše natrag do trijema, gdje su zatim cijelo vrijeme plesali.

Julien je bio zgodan muškarac, ali nije bio baš Nicolein tip. Kao prvo, bio je previše tašt za njezin ukus. Cijelo vrijeme je govorio o sebi i nije obraćao pozornost kada je razgovor skretao na druge teme. Bio je nadaren pjevač, no nije imao drugih posebnih odlika. Ali, razmišljala je Nicole je dok je njihov ples koji se produžavao tjerao druge goste da gledaju u njih, dobar je plesač, a ugodno je kad sam ovako opuštena.

Tijekom stanke, Francesca priđe da razgovara s njima. „Baš fino, Nicole” rekla je, a njezin otvoreni osmijeh djelovao je iskreno. „Drago mi je što vidim da uživaš.” Pružila je mali poslužavnik s tamnim čokoladnim lopticama posutih nečim bijelim, vjerojatno šećernim ukrasom. „Fantastične su” rekla je Francesca. „Napravila sam ih specijalno za posadu Newtona.”

Nicole uzme jednu čokoladicu i ubaci je u usta. Bila je izvanredna. „Sada te želim zamoliti za jednu uslugu” produžila je Francesca poslije nekoliko sekundi. „Kako nikako nisam mogla ugovoriti osobni intervju s tobom, a naša pošta pokazuje da postoje milijuni ljudi koji bi voljeli saznati više o tebi, misliš li da bi mogla doći do studija i darovati mi deset ili petnaest minuta prije ponoći?”

Nicole je napeto gledala u Francescu. Unutrašnji glas odašiljao joj je upozorenje, ali um joj je nekako odbacivao poruku.

„Slažem se” rekao je Julien LeClerc dok su dvije žene gledale jedna drugu. „Tisak stalno govori o ‘tajanstvenoj astronautkinji’ ili te prikazuje kao ‘ledenu princezu! Pokaži im ono što si pokazala meni večeras, da si normalna, zdrava žena kao i sve druge.”

Zašto ne? odluči napokon Nicole, potiskujući unutrašnji glas. Ako to učinim ovdje, barem neću morati uplitati u cijelu stvar tatu i Genevieve.

Pošli su prema privremenom studiju s druge strane trijema, kad Nicole ugleda Shigerua Takagishija na kraju prostorije. Naslonio se na stup i pričao s trojicom japanskih poslovnih ljudi odjevenih u večernja odijela. „Samo trenutak” reče Nicole svojim pratiteljima, „odmah se vraćam.” „Tanoshii shinnen, Takagishi-san” pozdravila ga je Nicole. Japanski znanstvenik se okrene, najprije iznenađen, i nasmiješi se kada ju je vidio da mu prilazi. Nakon što je službeno upoznao Nicole sa svojim prijateljima, Takagishi započne ljubazan razgovor.

„O genki desu ka?” pitao je.

„O kage sama de” odgovorila je. Nicole se nagne svom japanskom kolegi i šapne mu u uho. „Imam samo jednu minutu. Željela sam da vam reći da sam pažljivo pregledala sve vaše snimke i da se u potpunosti slažem s vašim osobnim liječnikom. Nema razloga da se bilo što kaže o anomaliji vašeg srca pred medicinskim odborom.”

Dr. Takagishi je izgledao kao da mu je netko upravo rekao da mu je žena rodila zdravog sina. Zaustio je reći Nicole nešto osobno, ali se sjetio da je usred skupine svojih sunarodnjaka. „Domo arigato gozaimasu” rekao je prema Nicole koja je odlazila, dok su mu tople oči izražavale svu dubinu zahvalnosti.

Nicole se divno osjećala dok je plesnim korakom išla prema studiju između Francesce i Juliena LeClerca. Rado je zastala i pozirala pred upornim fotografima dok je signora Sabatini provjeravala je li sva televizijska oprema spremna za intervju. Gucnula je još malo šampanjca i vina od ribiza, u međuvremenu neobavezno čavrljajući s Julienom. Napokon je sjela pokraj Francesce ispod svjetlosti pozornice. Kako je divno, mislila je neprekidno Nicole o prethodnom susretu s Takagishijem, moći pomoći tom sjajnom čovjeku.

Francescino prvo pitanje bilo je dovoljno nevino. Pitala je Nicole je li uzbuđena pred skorašnje lansiranje. „Dakako” odgovorila je Nicole. Onda je dala živi opis fizičkih vježbi kojima će svemirska posada biti podvrgnuta dok budu čekali na priliku za sastanak s Ramom II. Cijeli razgovor je tekao na engleskom. Pitanja su išla normalnim redoslijedom. Od Nicole je zatraženo da opiše svoju ulogu u misiji, što očekuje pronaći („Stvarno ne znam, ali što god da nađemo, bit će izuzetno zanimljivo”) i kako je uopće došlo do toga da pođe na Svemirsku akademiju. Poslije nekih pet minuta, Nicole se osjećala opušteno i ugodno; činilo joj se da su ona i Francesca uhvatile uzajamni ritam.

Onda joj je Francesca postavila tri osobna pitanja, jedno o njezinom ocu, drugo o Nicoleinoj majki i plemenu Senoufo iz Obale Slonovače, a treće o njezinom životu s Genevieve. Nijedno od njih nije bilo teško. Zbog toga je Nicole bila potpuno nespremna za posljednje Francescino pitanje.

„Očito je s fotografija vaše kćerke da je njezina koža prilično svjetlija od vaše” rekla je Francesca istim tonom i na isti način kao i pri svim ostalim pitanjima. „Boja Genevieveine kože nagovještava da joj je otac vjerojatno bijelac. Tko je otac vaše kćerke?”

Nicole osjeti kako joj srce ubrzava dok je slušala pitanje. Onda vrijeme kao da se zaustavilo. Iznenađujuća poplava snažnih osjećaja zahvati Nicole i ona se uplaši da će zaplakati. Blistava, vrela slika dva isprepletana tijela odražena u velikom ogledalu sukne kroz njezin um i natjera je da jekne. Na trenutak je spustila pogled na noge, pokušavajući se oporaviti.

Glupačo, rekla je sama sebi dok je utišavala mješavinu bijesa, bola i upamćene ljubavi koja ju je tresnula poput plimnog vala. Trebala sam biti pametnija. Opet joj zaprijeti naviranje suze, a ona im se odupre. Digla je pogled prema svjetlima i Francesci. Zlatne šljokice na prednjem dijelu haljine talijanske novinarke grupirale su se u jedan oblik, ili se tako učinilo Nicolei. Vidjela je glavu u šljokicama, glavu ogromne mačke, blistavih očiju i usta s oštrim zubima koja su se upravo počinjala otvarati.

Napokon, poslije intervala koji se činio dug kao vječnost, Nicole osjeti da je opet uspostavila nadzor nad osjećajima. Gnjevno je gledala Francescu. „Non voglio parlare di quello” reče Nicole tiho na talijanskom. „Abbiamo terminato questa intervista.” Ustala je, primijetila da drhti, i opet sjela. Kamere su i dalje snimale. Duboko je disala nekoliko sekundi. Napokon, Nicole ustane sa svoje stolice i izađe iz privremenog studija.

Željela je pobjeći, sakriti se od svega, otići negdje gdje bi bila sama sa svojim intimnim osjećajima. Ali bilo je to nemoguće. Julien je dohvati kada je napustila intervju. „Kakva krava!” rekao je, mašući optužujuće prstom prema Francesci. Oko Nicole je bilo ljudi na sve strane. Svi su istovremeno govorili. Imala je problema da usredotoči oči i uši u cijeloj toj zbrci.

Iz daljine Nicole začuje neku glazbu koja joj je bila neodređeno poznata, ali pjesma je bila napola gotova prije nego što je shvatila da su to „Dobra stara vremena” Julien joj stavi ruku oko leđa, pa razdragano zapjeva. Vodio je skupinu od dvadesetak ljudi okupljenih oko njih u pjevanju posljednjih taktova. Nicole mehanički otpjeva posljednji stih i pokuša održati ravnotežu. Iznenada se par vlažnih usana prislonio uz njezine, a aktivni jezik joj je pokušavao otvoriti usta i probiti se unutra. Julien ju je grozničavo ljubio, fotografi su snimali na sve strane, buka je bila nevjerojatna. Nicole osjeti da joj se vrti u glavi i učini joj se da će se onesvijestiti. Počne se žestoko boriti i napokon se uspije osloboditi Julijenovog zagrljaja.

Nicole zatetura unatrag i naleti na bijesnog Reggieja Wilsona. On je gurne u stranu u žurbi da dohvati jedan par zadubljen u duboki novogodišnji poljubac u svjetlosti bljeskalica. Nicole ga je nezainteresirano promatrala, kao da je u kinu, ili čak u snovima. Reggie razdvoji par i digne desnu ruku kao da će udariti muškarca. Francesca Sabatini je zaustavljala Reggieja dok se zbunjeni David Brown povlačio iz njezinog zagrljaja.

„Skidaj ruke s nje, ti kopile” vikao je Reggie, i dalje prijeteći američkom znanstveniku. „I nemoj pomisliti da ne znam što radiš.” Nicole nije mogla vjerovati u ono što je vidjela. Ništa od svega nije imalo nikakvog smisla. U roku od nekoliko sekundi soba je bila puna stražara iz osiguranja.

Nicole je bila jedna od mnogih ljudi koje su odgurali iz meteža dok je uspostavljan red. Kada je napustila zonu studija, slučajno je naletjela na Elaine Brown koja je sama sjedila na trijemu, leđa naslonjenih na stup. Nicole je upoznala Elaine i uživala u njezinom društvu kada je išla u Dallas popričati s obiteljskim liječnikom Davida Browna o njegovim alergijama. Elaine je trenutno bila pijana i ni s kim nije bila raspoložena za razgovor. „Govno jedno” čula ju je Nicole kako mrmlja, „nisam ti trebala pokazati rezultate dok ih nisam objavila. Onda bi sve bilo drukčije.”

Nicole je napustila gala zabavu čim si je uspjela osigurati prijevoz do Rima. Francesca ju je, nevjerojatno, pokušala otpratiti do limuzine kao da se ništa nije dogodilo. Nicole kratko odbije ponudu svoje kolegice astronautkinje i ode sama.

Tijekom vožnje do hotela počeo je padati snijeg. Nicole je gledala padajuće pahuljice i napokon je mogla dovoljno razbistriti um da bi razmislila o večeri. U jednu stvar je bila apsolutno sigurna. Bilo je nečeg neuobičajenog i vrlo snažnog u onoj čokoladnoj kuglici koju je pojela. Nicole nikada ranije nije bila toliko blizu da potpuno izgubi nadzor nad svojim emocijama. Možda je jednu dala i Wilsonu, pomislila je Nicole. I to dijelom objašnjava njegovu erupciju. Ali zašto? – opet se upitala. Što to pokušava učiniti?

Stigavši u hotel, brzo se pripremila za krevet. Ali upravo kada je bila spremna ugasiti svjetlo, Nicolei se učini da je čula lako kucanje na vratima. Zastala je i oslušnula, ali nekoliko sekundi nije bilo nikakvog zvuka. Samo što nije zaključila da joj se uši igraju s njom, kada je opet začula kucanje. Nicole privuče hotelski ogrtač oko sebe i pažljivo se primakne hotelskim vratima. „Tko je?” pitala je žestoko, ali neuvjerljivo. „Predstavite se.”

Čula je šuškanje i komad presavijenog papira bi gurnut ispod vrata. Nicole, i dalje na oprezu i uplašena, podigne papir i razmota ga. Na njemu su bile ispisane, originalnim pismom plemena Senoufo njezine majke, tri jednostavne riječi – Ronata. Omeh. Ovdje. Ronata je bilo Nicoleino ime kod Senoufa.

Mješavina panike i uzbuđenja natjera Nicole da otvori vrata, ne provjeravajući na zaslonu tko je vani. Na tri metra od vrata, dok su njegove nevjerojatne oči bile prikovane za njezine, stajao je prastari, osušeni čovjek lica obojenog zelenim i bijelim vodoravnim prugama. Bio je odjeven u blistavo zeleni plemenski kostim dug do zemlje, sličan obrednoj odori, sa zlatnim visuljcima i mrežom crta iscrtanih bez ikakvog očitog značenja.

„Omeh!” reče Nicole, a srce je zaprijeti da će joj iskočiti iz grudi. „Što radiš ovdje?” dodala je na jeziku Senoufa.

Stari crnac je šutio. Držao je kamen i neku vrstu bočice, oboje u desnici. Poslije nekoliko sekundi odlučno je zakoračio u sobu. Nicole se povlačila sa svakim njegovim korakom. Pogled mu nije napustio njezin ni na trenutak. Kada su se našli nasred hotelske sobe i razdvojeni samo metar ili dva, starac digne pogled prema stropu i počne nekakav napjev. Bila je to obredna pjesma Senoufoa, opći blagoslov i prizivanje čina koje je koristio plemenski šaman stotinama godina da bi otjerao zle duhove.

Kada je dovršio napjev, stari Omeh se opet zagleda u praunuku i počne govoriti vrlo lagano. „Ronata” rekao je. „Omeh je osjetio jaku opasnost u ovom životu. Pisano je u plemenskim ljetopisima da će čovjek od tri stoljeća otjerati zle duhove od žene bez sudruga. Ali Omeh ne može zaštititi Ronatu, jer Ronata napusti kraljevstvo Minove. Ovdje” reče, uzme je za ruku i stavi kamen i bočicu u nju, „ovo neka ostane zauvijek s Ronatom.”

Nicole se zagleda u kamen, glatki, blistavi oval nekih dvadeset centimetara dug i s po deset centimetara u ostale dvije dimenzije. Kamen je uglavnom bio krem boje, s nekoliko čudnih smeđih crta koje su mu se izvijale preko površine. Mala, zelena posuda nije bila veća od bočice za parfem.

„Voda iz jezera mudrosti može pomoći Ronati” reče Omeh. „Ronata će prepoznati trenutak kada je treba ispiti.” Zabacio je glavu i ozbiljno ponovio svoj prethodni napjev, sada zatvorenih očiju. Nicole je stajala pokraj njega u zbunjenoj tišini, s kamenom i bočicom u desnoj ruci. Kada je dovršio pjesmu, Omeh vikne tri riječi koje Nicole nije razumjela. Onda se naglo okrenuo i brzo otišao prema otvorenim vratima. U čudu, Nicole istrči u hodnik upravo na vrijeme da vidi kako njegova zelena odora nestaje u dizalu.

ZBOGOM, HENRY

Nicole i Genevieve koračale su s rukom u ruci uz brijeg po tek napadalom snijegu. „Jesi li vidjela izraz onog Amerikanca kad sam mu rekla tko si?” nasmijala se Genevieve. Bila je vrlo ponosna na svoju majku.

Nicole prebaci svoje skije i štapove na drugo rame dok su prilazile hotelu. „Guten Abend” promumlja starčić, koji bi bio savršen Djed Mraz, dok se probijao pokraj njih. „Voljela bih kad ne bi bila toliko brza s ljudima” reče Nicole, zapravo bez ikakvog stvarnog prijekora prema svojoj kćeri. „Ponekad je lijepo ne biti prepoznat.”

Pokraj ulaza u hotel nalazilo se malo odlagalište za skije. Nicole i Genevieve zastadoše i ostaviše opremu u pretince. Skijaške čizme zamijenile su mekim cipelama za snijeg, pa su opet izašle van na sve slabiju svjetlost. Majka i kći zastale su na trenutak i zagledale se niz brijeg prema mjestu Davosu. „Znaš” reče Nicole, „danas sam u jednom trenutku, dok smo se utrkivale niz stazu prema Klostersu, osjetila da ne mogu povjerovati da ću stvarno biti tamo vani...” pokazala je prema nebu, „...za manje od dva tjedna, i da ću ići na sastanak s tajanstvenim stranim svemirskim brodom. Ponekad ljudski um ne želi prihvatiti istinu.” „Možda je sve samo san” reče njezina kći lagano.

Nicole se nasmiješi. Voljela je Genevievein osjećaj za igru. Kad god bi svakodnevni napori teškog rada i tegobnih priprema pritiskali Nicole, uvijek je mogla računati na to da će joj smirena priroda kćeri popraviti raspoloženje. Baš su bili prava trojka, njih troje koji su živjeli u Beauvoisu. Svatko od njih je neizmjerno mnogo ovisio od ostalo dvoje. Nicole nije voljela razmišljati o tome kako će rastanak od stotinu dana utjecati na njihove skladne odnose.

„Brine li te što me neće biti toliko dugo?” pitala je Nicole Genevieve dok su ulazile u predvorje hotela. Desetak ljudi je sjedilo oko rasplamsale vatre na sredini sobe. Neuočljivi, ali djelotvorni švicarski konobar poslužio je vruće napitke družini poslije skijanja. Nije bilo robota u hotelu Morosani, čak ni među sobnom poslugom.

„Ne mislim o tome na takav način” rekla joj je vesela kći. „Na kraju krajeva, moći ću pričati s tobom preko videofona gotovo svake večeri. Vremenska razlika će čak dovesti do toga da sve ispadne zabavno. I izazovno.” Prošle su pokraj staromodne recepcije. „Osim toga” doda Genevieve, „tijekom ekspedicije bit ću u središtu pažnje u školi. Moj diplomski projekt je već zadan; napravit ću psihološki portret Ramanaca temeljen na mojim razgovorima s tobom.”

Nicole se opet nasmiješila i kimnula. Genevievein optimizam uvijek je bio zarazan. Baš je bilo šteta što...

„Oh, madame des Jardins.” Nečiji glas joj poremeti tijek razmišljanja. Upravitelj hotela ju je pozivao s recepcije. Nicole se okrene. „Imam poruku za vas” produžio je upravitelj. „Rečeno mi je da je predam vama osobno.” Pružio joj je malu omotnicu bez ikakvih oznaka. Nicole ga otvori i vidje najmanji djelić vrha pozivnice. Srce joj ubrzano zakuca kada ju je opet zatvorila. „Što je to, majko?” pitala je Genevieve. „Vjerojatno je nešto posebno kada se dostavlja „na ruke“. U današnje vrijeme nitko ne radi takve stvari.”

Nicole pokuša sakriti svoje osjećaje od kćeri. „To je tajni memorandum o mom radu” slaže. „Pošiljatelj je napravio strašnu pogrešku. Nikako ga nije smio dati čak ni Herr Grafu. Trebao ga je dostaviti isključivo u moje ruke.” „Nove povjerljive informacije o posadi?” pitala je Genevieve. Ona i majka često su raspravljale o delikatnoj ulozi sanitetskog časnika na velikoj svemirskoj ekspediciji.

Nicole kimne. „Dušo” reče ona kćeri, „kako bi bilo da odeš gore i kažeš djedu da ću doći za koji trenutak. I dalje planiramo večeru u sedam i trideset. Sada ću pročitati poruku i vidjeti je li potrebno poduzeti nešto hitno.” Nicole poljubi Genevieve i pričeka da joj kći uđe u dizalo, a onda opet krene van na svježi snijeg. Stala je ispod ulične svjetiljke i otvorila omotnicu hladnim rukama. Imala je teškoća u kontroliranju drhtavih prstiju. Ti budalo, mislila je, ti nepažljiva budalo. Poslije toliko vremena. A da je kći vidjela...

Grb je bio isti kao onog poslijepodneva prije petnaest i pol godina, kada joj je Darren Higgins dao pozivnicu za večeru pokraj olimpijskog press centra. Nicole iznenadi snaga njezinih osjećaja. Primirila se i konačno pogledala ostatak poruke ispod grba.

„Oprosti zbog obavijesti u posljednji trenutak. Moramo se vidjeti sutra. Točno u podne. Kućica broj 8 na Weissfluhjochu. Dođi sama. Henry.”

Sljedećeg jutra Nicole je bila prva u redu za uspinjaču koja je nosila skijaše na vrh Weissfluhjocha. Popela se u blistavo stakleno vozilo s još njih dvadesetero i naslonila se na prozor kad su se vrata automatski zatvorila. Vidjela sam ga samo jednom u ovih petnaest godina, pomislila je, pa ipak...

Dok se uspinjača penjala, Nicole spusti na oči naočale za snijeg. Bilo je zasljepljujuće jutro, ne različitije od siječanjskog jutra prije sedam godina kada ju je otac pozvao iz vile. Noć ranije pao je snijeg. Što je rijetko u Beauvoisu i, poslije mnogo moljakanja, dopustila je Genevieve da ne ide u školu nego da ostane kod kuće i igra se u snijegu. U to vrijeme, Nicole je radila u bolnici u Toursu i čekala obavijest o svojoj prijavi za Svemirsku akademiju.

Pokazivala je svojoj sedmogodišnjoj kćeri kako da napravi snježnog anđela kada ih je Pierre po drugi put pozvao iz kuće. „Nicole, Genevieve, ima nešto posebno u našoj pošti” rekao je. „Vjerojatno je noćas stiglo.” Nicole i Genevieve su otrčale do vile u odjeći za snijeg dok je Pierre prikazivao puni tekst poruke na zidnom video-zaslonu.

„Vrlo neobično” rekao je Pierre. „Izgleda da su nas pozvali na englesku krunidbu, uključujući i privatni prijem poslije toga. To je izuzetno neuobičajeno.”

„Oh, djede” rekla je Genevieve uzbuđeno, „Želim otići. Možemo li ići? Hoću li upoznati pravog kralja i kraljicu?”

„Nema kraljice, dušo” reče joj djed, „osim ako nisi mislila na kraljicu majku. Ovaj kralj još nije oženjen.”

Nicole je pročitala poziv nekoliko puta ne rekavši ništa. Nakon što se Genevieve smirila i otišla iz sobe, otac zagrli Nicole.

„Želim otići” rekla je tiho.

„Jesi li sigurna?” pitao je, odvojivši se i gledajući je upitno.

„Da” odgovorila je potvrdno.

Henry je prije te večeri nije vidio, mislila je Nicole dok je provjeravala svoj sat, a zatim opremu u pripremi za skijaški spust s vrha Tata je bio divan. Dopustio je da nestanem u Beauvoisu i gotovo nitko nije znao da imam dijete sve dok Genevieve nije napunila gotovo godinu dana. Henry nikada nije čak ni posumnjao. Barem ne do te noći u Buckinghamskoj palači.

Nicole se još mogla vidjeti u redu za prijem. Kralj je kasnio. Genevieve je bila nemirna. Napokon je Henry stajao naspram nje. „Poštovani Pierre des Jardins iz Beauvoisa u Francuskoj, s kćeri Nicole i unukom Genevieve.” Nicole se poklonila po svim propisima, a Genevieve samo kimne.

„Znači, to je Genevieve” reče kralj. Sagnuo se na trenutak i podmetnuo ruku pod bradu djeteta. Kada je djevojčica digla glavu, vidio je nešto što je prepoznao. Okrenuo se da pogleda Nicole, s tragovima pitanja u pogledu. Nicole nije otkrila ništa svojim osmijehom. Pozivar je uzvikivao imena sljedećih gostiju u redu. Kralj pođe dalje.

Znači, poslao si Darrena u hotel, pomisli Nicole dok se spuštala niz kratku padinu, a zatim okrenula prema malom uzvišenju i letjela kroz zrak sekundu ili dvije. A on je pjevušio i nakašljavao se i konačno me pitao bih li došla na čaj. Nicole okrene rub skija prema snijegu i naglo se zaustavi. „Reci Henryju da ne mogu” sjećala se da je rekla Darrenu u Londonu prije sedam godina.

Opet je pogledala na sat. Bilo je tek jedanaest sati, prerano da bi odskijala do kućice. Smjestila se na jedno od sjedala žičare i opet odvezla na vrh.

Bilo je dvije minute poslije podneva kada je Nicole stigla do male kolibe na rubu šume. Skinula je skije, zabila ih u snijeg i otišla do glavnog ulaza. Nije se osvrtala na znakove upozorenja na sve strane oko nje, po kojima je pisalo da je EINTRITT VERBOTEN. Ni iz čega se pojaviše dva zdepasta čovjeka, od kojih je jedan čak skočio pred Nicole i vrata kućice. „U redu je” čula je poznati glas, „očekujemo je.” Dvojica stražara nestadoše isto onako kao što su se i pojavila i Nicole ugleda Darrena kako, nasmiješen kao i uvijek, ispunjava vrata kolibe.

„Ćao, Nicole” rekao je na svoj normalni, prijateljski način. Darren je ostario. Bilo je nekoliko mrlja sivila po njegovim sljepoočnicama i malo boje soli s paprom u njegovoj kratkoj bradi. „Kako si?”

„Fino, Darrene” odgovorila je, svjesna da se već počela osjećati nervozno, i uz sve lekcije koje je održao u sebi. Podsjetila se da je sada profesionalka, na svoj način isto toliko netko i nešto koliko i kralj kojega će upravo vidjeti. Nicole onda odlučno zakorači u kolibu.

Unutra je bilo toplo. Henry je stajao leđima okrenut malom kaminu. Darren zatvori vrata iza nje i ostavi njih dvoje nasamo. Nicole skine šal i raskopča jaknu. Skinula je skijaške naočale. Gledali su jedno u drugo dvadeset, možda trideset sekundi, nijedno od njih nije prozborilo ni jednu riječ, nijedno nije željelo prekinuti snažni tijek osjećaja koji ih je nosio unatrag do dva veličanstvena dana prije petnaest godina.

„Zdravo, Nicole“, reče kralj konačno. Glas mu je bio mekan i nježan.

„Zdravo, Henry” odgovorila je. Prošao je oko kauča da bi joj prišao, možda da bi je dodirnuo, ali bilo je nečega u govoru njezinog tijela što ga je zaustavilo. Naslonio se na kauč.

„Zar nećeš sjesti?” pozvao ju je.

Nicole zavrti glavom. „Više mi odgovara stajati, ako nemaš ništa protiv.” Čekala je još nekoliko sekundi. Oči im se opet sretoše u dubokom kontaktu. „Henry” iznenada joj je izletjelo, „zašto si me ovamo pozvao? Vjerojatno je važno. Nije normalno za kralja Engleske da provodi dane sjedeći u kolibi na padini švicarske skijaške planine.”

Henry pođe do kuta sobe. „Donio sam ti dar” rekao je kada se sagnuo s leđima prema Nicole, „za tvoj trideset šesti rođendan.”

Nicole se nasmije. Dio napetosti popusti. „To je sutra” rekla je. „Uranio si jedan dan. Ali zašto...”

On joj pruži memorijsku kocku. „Ovo je najdragocjeniji dar koji sam ti mogao naći” rekao je ozbiljno, „i trebalo je mnogo novca iz kraljevske riznice da bi se prikupio.” Ona ga pogleda upitno.

„Neko vrijeme sam se brinuo zbog te tvoje ekspedicije” rekao je Henry, „i u početku nisam mogao razumjeti zašto. Ali prije otprilike četiri mjeseca, jedne večeri dok sam se igrao s princom Charlesom i princezom Eleonorom, shvatio sam što me brine. Moja intuicija mi kaže da će biti problema s tom tvojom posadom. Znam da zvuči šašavo, osobito kad dolazi od mene, ali ne brinem se zbog Ramanaca. Onaj megaloman Brown je vjerojatno u pravu, Ramance baš briga za nas Zemljane. Ali ti ćeš provesti stotinu dana u zatvorenom prostoru s jedanaestom drugih...”

Vidio je da ga Nicole ne prati. „Evo” rekao je, „uzmi ovu kocku. Natjerao sam svoje obavještajce da naprave kompletne dosjee o svakom članu posade Newtona, uključujući tu i tebe.” Nicoleine obrve se namrgodiše. „Informacije, od kojih se do većine ne može doći preko službenih dokumenata MSA-e, potvrđuju moje osobno mišljenje da ekipa s Newtona sadrži popriličan broj nestabilnih elemenata. Nisam znao što da radim s...”

„To te se ništa ne tiče” prekinula ga je Nicole gnjevno. Bila je uvrijeđena Henryjevim miješanjem u njezin profesionalni život. „Zbog čega se miješaš u...”

„Hej, hej, smiri se, u redu?” reče kralj. „Uvjeravam te da su moji motivi bili potpuno ispravni. Čuj” dodao je, „vjerojatno ti uopće neće ni biti potrebne sve te informacije, ali pomislio sam da bi ti možda mogle biti korisne. Uzmi ih. Baci ih ako hoćeš. Ti si sanitetski časnik. Možeš postupiti s njima kako god želiš.”

Henry je vidio da je upropastio sastanak. Otišao je i sjeo na stolicu naspram vatre. Leđa su mu bila okrenuta Nicolei.

„Pazi se, Nicole” promumljao je.

Razmišljala je jedan dugi trenutak, gurnula memorijsku kocku u jaknu i prišla kralju iza leđa. „Hvala ti, Henry” rekla je. Nicole pusti da joj ruka padne na njegovo rame. Nije se okrenuo. Posegao je svojom rukom i vrlo lagano isprepletao prste s njezinim. Ostali su u tom položaju gotovo minutu.

„Bilo je podataka koji su izmakli čak i mojim istražiteljima” rekao je tiho. „Osobito jedna činjenica koja me je izuzetno zanimala.”

Nicole je mogla čuti vlastito srce kroz pucketanje cjepanica u kaminu. Glas u njoj je vikao: reci mu, reci mu. Ali drugi glas, pun mudrosti, savjetovao joj je šutnju.

Lagano je izvukla prste iz njegovih. Okrenuo se da bi je pogledao. Nasmiješila se. Nicole priđe vratima. Omotala je opet šal i zatvorila jaknu prije nego što je izašla van. „Zbogom, Henry” rekla je.

SUSRET

Složeni svemirski brod Newton, sastavljen od dva broda, napravio je takav manevar da je Rama ispunio prostrani ekran u kontrolnom središtu. Strani artefakt bio je doista ogroman. Površina mu je izgledala mutno, jednolično siva, a njegovo izduženo tijelo bio je geometrijski savršen valjak. Nicole je šutke stajala pokraj Valerija Borzova. Za njih dvoje, prvi pogled na cijelo ramansko čudo u svjetlosti Sunca bilo je trenutak za uživanje.

„Jesi li opazio bilo kakvu razliku?” reče Nicole poslije podužeg vremena.

„Još ne” rekao je Borzov. „Izgleda da su oba broda sišla s iste proizvodne trake.” Opet je zavladala tišina.

„Zar ne bi volio vidjeti tu proizvodnu traku?” upita Nicole.

Valerij Borzov kimne. Mala letjelica, nalik šišmišu ili kolibriću, projuri preko ekrana u prednjem planu i udalji se u smjeru Rame. „Vanjski dronovi utvrdit će sličnosti. Opskrbljeni su uskladištenim kompletom slika Rame I. Svaka promjena bit će zabilježena i prijavljena u roku od tri sata.”

„A ako ne bude neobjašnjivih razlika?”

„Onda ćemo nastaviti kao što je planirano” odgovori general Borzov smiješkom. „Pristat ćemo, otvoriti Ramu i pustiti unutrašnje dronove.” Bacio je pogled na sat. „A sve se to treba odigrati tijekom sljedeća dvadeset dva sata, ako sanitetski časnik potvrdi da je posada spremna.” „Posada je u dobrom stanju” izjavi Nicole. „Upravo sam završila ponovni pregled sinopsisa zdravstvenih podataka s putovanja. Iznenađujuće su pravilni. Osim hormonalnih abnormalnosti kod sve tri žene, što nije u potpunosti neočekivano, tijekom četrdeset dana nisu zabilježene nikakve anomalije.”

„Znači, fizički smo spremni za polazak” reče zapovjednik zamišljeno, „ali što je s našom psihološkom spremnošću? Je li te uznemirila nedavna rasprava? Ili to možemo pripisati napetosti i uzbuđenju?”

Nicole je na trenutak šutjela. „Slažem se da su ova četiri dana poslije pristajanja bila malo nezgodna. Dakako, znali smo za problem Wilsona i Browna još prije lansiranja. Djelomično smo ga riješili tako što smo držali Reggieja na tvom brodu tijekom najvećeg dijela putovanja, ali sada, kada smo spojili oba broda i kada je posada opet kompletna, to dvoje izgleda da napadaju jedan drugoga kad god mogu. Osobito ako je Francesca u blizini.”

„Dva puta sam pokušao razgovarati s Wilsonom dok su nam brodovi još bili razdvojeni” reče Borzov. „Nije htio razgovarati. Ali jasno je da je zbog nečega vrlo ljut.“

General Borzov priđe zapovjednoj ploči i počne petljati oko tipkovnice. Niz informacija počne se pojavljivati na jednom zaslonu. „Vjerojatno se to tiče Sabatinijeve” nastavio je. „Wilson nije mnogo radio tijekom putovanja, ali njegov dnevnik nagovještava da je proveo neuobičajeno mnogo vremena na videofonu s njom. I uvijek je bio loše raspoložen. Čak je uvrijedio O’Toola.” General Borzov se okrene i napeto pogleda Nicole. „Želim znati je li moj sanitetski časnik ima bilo kakvu ‘službenu’ preporuku glede posade, osobito glede odnosa među članova ekipe.”

Nicole to nije očekivala. Kada je general Borzov zakazao ovaj posljednji „razgovor o zdravlju posade” s njom, nije mislila da će ga proširiti i na mentalno zdravlje dvanaestoro astronauta s Newtona. „Tražiš li profesionalnu psihološku procjenu?” upita ona.

„Svakako” general Borzov pojača svoju raniju izjavu. „Želim od tebe A5401 koji se odnosi i na fiziološku i na psihološku spremnost svakog člana posade. Postupak jasno kazuje da zapovjedni časnik prije svake operacije mora zatražiti izvještaj o zdravstvenom stanju posade od sanitetskog časnika.”

„Ali tijekom simulacija tražio si samo podatke o fizičkom zdravlju.”

Borzov se nasmiješio. „Mogu pričekati, madame des Jardins” rekao je, „ako želiš dobiti vremena za pripremanje izvještaja.”

„Ne, ne” reče Nicole poslije kraćeg razmišljanja. „Mogu dati svoje mišljenje sada, a službeno ga dokumentirati kasnije večeras.” Oklijevala je nekoliko sekundi prije nego što je produžila. „Ne bih stavila Wilsona i Browna zajedno kao članove posade u bilo kojoj podskupini, barem ne tijekom prve operacije. I čak bih zazirala, iako to mišljenje u svakom slučaju nije toliko čvrsto, od ubacivanja Francesce u skupinu s bilo kojim od njih dvojice. Ne bih postavljala nikakva druga ograničenja bilo koje vrste pred posadu.” „Dobro. Dobro.” Zapovjednik se široko nasmiješi. „Cijenim tvoj izvještaj, i to ne samo zbog toga što potvrđuje moje osobno mišljenje. Kao što znaš, te stvari znaju ponekad biti prilično delikatne.” General Borzov naglo promijeni temu. „Sada bih ti htio postaviti jedno drugo pitanje potpuno različite prirode.”

„Što je to?”

„Jutros mi je došla Francesca i predložila da sutra navečer priredimo zabavu. Tvrdi da je posada napeta i da joj je potreban neka vrsta opuštanja prije prve akcije unutar Rame. Slažeš li se s njom?”

Nicole je razmišljala jedan trenutak. „Nije loša ideja” rekla je. „Napetost se definitivno pokazuje... ali kakvu je zabavu imala na umu?”

„Zajedničku večeru, ovdje u kontrolnoj sobi, nešto vina i votke, možda čak i malo veselje.” Borzov se nasmiješi i položi ruku na Nicoleino rame. „Tražim tvoje profesionalno mišljenje, razumiješ, kao mog sanitetskog časnika.” „Dakako.” Nicole se nasmije. „Generale” dodala je, „ako misliš da je vrijeme da posada održi zabavu, bit će mi drago pomoći...”

Nicole dovrši svoj izvještaj i prebaci ga preko mreže na Borzovljevo računalo na vojnom brodu. Pazila je na to da stvar oblikuje tako da bude predstavljena kao „sukob ličnosti” a ne kao neka vrsta patološkog ponašanja. Za Nicole, međutim, problem između Wilsona i Browna bio je jasan: ljubomora, čista i jednostavna, drevno zelenooko čudovište osobno.

Bila je sigurna da je pametno izbjeći da Wilson i Brown rade zajedno u unutrašnjosti Rame. Nicole se prekoravala što nije sama to već predložila Borzovu. Shvaćala je da njezin zadatak u okviru misije uključuje i mentalno zdravlje, ali je nekako imala teškoća misliti o sebi kao o psihijatru posade. Izbjegavam to jer se ne radi o objektivnom procesu, pomislila je. Još nemamo senzore koji bi mogli izmjeriti dobro ili loše mentalno zdravlje.

Nicole je išla niz hodnik s kabinama članova posade. Cijelo vrijeme je pazila da drži jednu nogu na podu; toliko se navikla na bestežinsko stanje da joj je to gotovo postalo druga priroda. Nicolei je bilo drago što su se graditelji Newtona toliko potrudili da na najmanju mjeru smanje razlike između boravka u svemiru i na Zemlji. Posao astronauta bio je izuzetno olakšan omogućavanjem posadi da se usredotoči na važnije elemente svoga posla.

Nicoleina kabina bila je na kraju hodnika. Iako je svaki astronaut imao privatnu kabinu (kao posljedica žustre rasprave između posade i konstruktora broda koji su tvrdili da spavanje u parovima štedi prostor), prostorije su bile vrlo male i skučene. Bilo je osam spavaćih soba na ovoj većoj letjelici, koju su članovi posade nazivali „znanstveni” brod. Vojni brod je imao još četiri male spavaće sobe. Oba svemirska broda imala su još dvorane za vježbanje i zajedničke prostorije opremljene ugodnim namještajem, kao i neke mogućnosti za zabavu kojih nije bilo u spavaćim sobama.

Kada je Nicole prošla pokraj sobe Janosa Taborija, nepogrešivo je čula njegov smijeh. Vrata su mu bila otvorena kao i obično. „Zar si stvarno očekivao” govorio je Janos, „da mijenjam lovce i prepustim tvojim konjima da kontroliraju sredinu ploče? Ma hajde, Shig, možda nisam majstor, ali ipak učim na svojim pogreškama. Jednu od ranijih partija izgubio sam upravo zbog toga.”

Tabori i Takagishi su, kao i obično, igrali partiju šaha poslije večere. Gotovo svaku „noć” (posada je zadržala dvadesetčetirisatni dan koji se poklapao s griničkim vremenom) njih dvojica su igrala šah oko jedan sat prije spavanja. Takagishi je imao titulu šahovskog majstora, ali je bio mekog srca i želio je ohrabriti Taborija. Zbog toga je u svakoj igri, nakon što bi postigao solidnu poziciju, dopuštao Taboriju da mu da ugrožava obranu.

Nicole gurne glavu kroz vrata. „Uđi, ljepotice” reče Janos sa smiješkom. „Gledaj kako uništavam našeg azijatskog prijatelja u ovom pseudo-cerebralnom nadmetanju.” Nicole počne objašnjavati kako je pošla do vježbaonice, kada joj je neobično stvorenje, veliko otprilike kao miš, protrčalo između nogu i ušlo u Taborijevu sobu. Ona se protiv svoje volje trgne kada igračka, ili što je već bilo, pođe prema dvojici muškaraca.

I ptica kos, što žuti kljun

I crno perje ima,

I drozak, slatke pjesme pun

I carić mali s njima.

Robot je pjevao dok je jurio prema Janosu. Nicole se spusti na koljena i zagleda u neobičnu pridošlicu koja je imala donji dio tijela kao čovjek, a glavu magarca. Nastavio je pjevati. Tabori i Takagishi prekidoše partiju i oboje se nasmijaše zbunjenom izrazu na Nicoleinom licu.

„Hajde” reče Janos, „reci mu da ga voliš. To bi učinila Titanija¹, vilinska kraljica.”

Nicole slegne ramenima. Robot je na trenutak šutio. Kada je Janos opet počne nagovarati, Nicole promrmlja: „Volim te” robotu visokom dvadeset centimetara.

Minijaturni Vratilo¹ se okrene Nicolei. „Rekao bih, gospojo, da za to imate malo razloga. Nego istinu govoreći, ljubav i razlog danas rijetko idu zajedno.”

Nicole je bila zapanjena. Htjede podići majušnu figuru, ali je zastala kada je čula drugi glas.

„Gospode, kakve su lude smrtnici ti. Gdje je sad taj igrač kojeg pretvorih u magarca. Vratilo, gdje si?”

Drugi mali robot, odjeven poput vilenjaka, uskoči u kabinu. Kada je ugledao Nicole, skočio je s poda i počeo lebdjeti u visini očiju nekoliko sekundi, dok su mu sićušna krila udarala mahnitom brzinom. „Ja Puk¹ jesam, lijepa gospo“ rekao je, „ne vidjeh te ranije.” Robot se zatim spusti na pod i ušuti. Nicole je zanijemjela.

„Ma što to, za ime svijeta...” zausti.

„Psst...” reče Janos, davši joj znak da šuti. Pokazao je prema Puku. Vratilo je spavao u kutu blizu Janosevog ležaja. Vilenjak je u međuvremenu našao Vratila i počeo ga prskati finom, lakom prašinom iz vrećice. Dok su tri ljudska bića promatrala, glava Vratila počne se mijenjati. Nicole je vidjela da se to mali komadi metala i plastike, koji su činili magareću glavu, preraspodjeljuju, ali čak je i nju očarala potpunost preobražaja. Puk je odskakutao čim se Vratilo probudio s novom, ljudskom glavom i počeo govoriti.

„Priviđenje mi se čudno prikazalo” reče Vratilo. „Usnuo sam san, da čovjeku jednostavno pamet stane kakav je. Magarac bio tko bi se prihvatio posla da protumači taj san.“

„Bravo. Bravo” poviče Janos kada je stvorenje ušutjelo. „O medetō” doda Takagishi.

Nicole sjedne u jedini slobodan stolac i pogleda kolege. „A kad pomislim” rekla je i zavrtjela glavom, „da sam zapravo rekla zapovjedniku da ste vas dvojica u psihološkom pogledu zdravi.” Zastala je dvije ili tri sekunde. „Bi li mi jedan od vas dvojice, molit ću lijepo, rekao što se ovdje događa?” „Sve je to Wakefieldovo maslo” reče Janos. „Čovjek je apsolutno sjajan i, za razliku od nekih genija, i vrlo duhovit. Osim toga, fanatično je zaljubljen u Shakespearea. Ima cijelu obitelj ovih stvorenjaca, iako mislim da je Puk jedini koji leti, a Vratilo jedini koji mijenja oblik.”

„Puk ne leti” reče Richard Wakefield, ulazeći u sobu. „Jedva može lebdjeti nad podom, a i to samo nakratko.” Činilo se da je Wakefieldu neugodno. „Nisam znao da ćeš i ti biti ovdje” obratio se Nicolei. „Ponekad zabavljam ovu dvojicu usred njihove šahovske igre.”

„Jedne noći” dodao je Janos, kako Nicole ništa nije uzvratila, „upravo sam predao partiju Shigu kada smo začuli neku buku u hodniku. Nekoliko trenutaka kasnije, Tybalt i Mercutio uđoše u sobu, psujući i navaljujući mačevima jadan na drugoga.”

„To ti je hobi?” pitala je Nicole poslije nekoliko sekundi, mahnuvši rukom prema robotima.

„Moja gospo” umiješa se Janos prije nego što je Wakefield stigao odgovoriti, „nikada, nikada ne brkaj strast s hobijem. Naš cijenjeni japanski znanstvenik ne igra šah iz hobija. A ovaj mladi čovjek iz bardovog rodnog grada Stratforda na Avonu ne gradi te robote iz hobija.”

Nicole baci pogled na Richarda. Pokušavala je zamisliti energiju i rad koje je morao uložiti u pravljenje tako složenih robota kao što su bili ovi koje je upravo vidjela. Da ne spominjemo nadarenost i, dakako, strast. „Baš dojmljivo” rekla je Wakefieldu.

Njegov osmijeh pokaže da je primio njezinu pohvalu. Nicole se ispriča i krene van iz kabine. Puk zazuji oko nje i zastane u dovratniku.

Ako nisu težnje naše

Zadovoljstvo stekle vaše,

Zamislite da ste snili

I tek žrtve varke bili.

Nicole se smijala kada je koraknula preko Puka i mahnula u znak pozdrava svojim prijateljima.

Nicole je ostala u vježbaonici znatno duže nego što je očekivala. Obično je trideset minuta žestoke vožnje bicikla ili trčanja u mjestu bilo dovoljno da joj ukloni napetost i opusti tijelo za san. Ali ovu večer, s ciljem ekspedicije tako nadomak ruke, bilo je potrebno raditi duže kako bi smirila svoj hiperaktivni sustav. Jedan dio njezinih teškoća bilo je i izvješće koje je unijela u dokumente i kojim je preporučila da Wilson i Brown budu razdvojeni na svim važnim aktivnostima tijekom misije.

Jesam li prenaglila? upitala se. Bi li me je general Borzov poljuljao u uvjerenju? Nicole se vrlo ponosila svojom profesionalnom reputacijom i često je konstruktivno potvrđivala svoje najvažnije odluke. Pred kraj vježbe opet se uvjerila da je poslala odgovarajuće izvješće. Umorno tijelo joj je reklo da je spremno za san.

Kada se vratila u sektor s kabinama svemirske letjelice, bilo je mračno svuda osim u hodniku. Kada je skrenula lijevo u bočni hodnik koji je vodio u njezinu kabinu sobu, slučajno je bacila pogled kroz zajedničke prostorije prema maloj prostoriji u kojoj je držala medicinske zalihe. Čudno, pomislila je, naprežući pogled pri slabom svjetlu. Izgleda da sam ostavila otvorena vrata ostave.

Nicole prođe kroz zajedničku prostoriju. Vrata ostave zaista su bila odškrinuta. Već je aktivirala automatsku bravu i počela zatvarati vrata, kada je začula šum u mračnoj sobi. Nicole krene unutra i upali svjetlo. Iznenadila je Francescu Sabatini, koja je sjedila u kutu za terminalom. Na zaslonu pred njom bila je prikazana nekakva informacija, a Francesca je u rukama držala usku bočicu.

„Oh, zdravo, Nicole” reče Francesca nonšalantno, kao da je za nju normalno da sjedi u mraku za računalom u sobi za medicinske zalihe.

Nicole lagano priđe računalu. „Što se događa?” rekla je nehajno, dok joj je pogled preletio po informacijama na zaslonu. Iz kodiranog zaglavlja, Nicole je vidjela da je Francesca zatražila od inventarskog potprograma da joj izlista sredstva za kontrolu trudnoće koja se mogu naći na brodu.

„Što je to?” upita Nicole, pokazavši na zaslon. U glasu joj se javio se trag ljutnje. Svi astronauti su znali da je ostava s medicinskim zalihama zabranjen teritorij za svakoga osim za sanitetskog časnika.

Kako Francesca ništa nije odgovorila, Nicole se naljuti. „Kako si ušla ovamo?” upita je. Dvije žene su bile razdvojene samo nekoliko centimetara u malom pregratku pokraj stola. Nicole iznenada dograbi bočicu iz Francescine ruke. Dok je Nicole čitala etiketu, Francesca se probije kroz uski prostor i krene prema vratima. Nicole otkrije da tekućina u njezinim rukama služi za izazivanje pobačaja i brzo pođe za Francescom u hodnik.

„Hoćeš li objasniti ovo?” pitala je Nicole „Samo mi daj bočicu, molim te” reče Francesca napokon.

„Ne mogu to učiniti” odgovori Nicole i zavrti glavom. „Ovo je vrlo jako sredstvo, s ozbiljnim popratnim djelovanjem. Što si naumila? Ukrasti ga i misliti da će proći neprimijećeno? Pri prvom pregledu inventara, znala bih da ga nema.”

Dvije žene su netremice gledale jedna drugu nekoliko dugih sekundi. „Čuj, Nicole” reče Francesca napokon, nakon što joj je uspelo da se osmjehne, „sve je ovo vrlo jednostavno. Nedavno sam otkrila, na svoje zaprepaštenje, da sam u vrlo ranom stadiju trudnoće. Želim pobaciti embrij. To je intimna stvar i nisam željela miješati ni tebe niti ikoga drugog iz posade.”

„Ne možeš biti trudna” brzo je odgovorila Nicole. „Vidjela bih to u tvojim biometrijskim podacima.”

„Ima tek četiri ili pet dana. Ali sigurna sam. Već sam osjetila promjene u tijelu. A sada mi je došlo i ono vrijeme u mjesecu.”

„Znaš koji su odgovarajući postupci za medicinske probleme” reče Nicole poslije kratkog kolebanja. „Ovo je moglo biti vrlo jednostavno, da upotrijebim tvoj izraz, da si najprije došla do mene. Najvjerojatnije bih poštovala tvoj zahtjev za povjerljivošću. Ali sada si me stavila pred nedoumicu...”

„Molim te bez te birokratske lekcije” oštro je prekine Francesca. „Stvarno me ne zanimaju ta prokleta pravila. Jedan muškarac mi je izazvao trudnoću i ja namjeravam ukloniti fetus. Hoćeš li mi sada dati bočicu, ili moram naći drugi način?”

Nicole je bila bijesna. „Stvarno si nevjerojatna” reče Francesci. „Jesi li si doista očekivala da ti dam ovu bočicu i da odem? Ne postavljajući nikakva pitanja? Može biti da si ti toliko širokogrudna glede svoga života i zdravlja, ali ja svakako nisam. Moram te najprije pregledati, provjeriti tvoju medicinsku povijest, odrediti starost embrija – tek ću tada razmotriti da li da ti prepišem to sredstvo. Osim toga, osjećam se dužnom da ti istaknem da postoje i određena moralna i psihološka ograničenja...”

Francesca se glasno nasmije. „Poštedi me svojih ograničenja, Nicole. Nije mi potrebna u životu tvoja moralnost više klase. Čestitam ti što si odgojila dijete kao jedini roditelj. Moj položaj je znatno drugačiji. Otac ovog djeteta je namjerno prestao uzimati svoje pilule, misleći da će trudnoća podgrijati moju ljubav prema njemu. Pogriješio je. Ovo je neželjeno dijete. Trebam li ti to još plastičnije opisati...”

„Dosta” prekine je Nicole, gadljivo napućivši usne. „Pojedinosti tvog privatnog života stvarno me se ne tiču. Moram odlučiti što je najbolje za tebe i za ekspediciju.” Zastala je. „U svakom slučaju, inzistiram na odgovarajućem pregledu, uključujući komplet snimki zdjelice. Ako odbiješ, neću odobriti pobačaj. I, dakako, bila bih prisiljena podnijeti potpuni izvještaj...”

Francesca se nasmijala. „Ne moraš mi prijetiti. Nisam toliko glupa. Ako se budeš osjećala bolje kad mi nabiješ svoju smiješnu opremu između nogu, onda samo naprijed. Ali daj da to napravimo što prije. Želim da to dijete leti iz mene prije izlaska u Ramu.”

Nicole i Francesca jedva su izmijenile desetak riječi tijekom sljedećega sata. Otišle su zajedno u malu ambulantu, gdje je Nicole upotrijebila svoje osjetljive instrumente da odredi postojanje i veličinu embrija. Također je provjerila Francescinu sposobnost da podnese tekućinu za izazivanje pobačaja. Fetus je rastao u Francescinoj utrobi već pet dana. Tko li si ti? mislila je Nicole dok je na zaslonu gledala mikroskopsku sliku male vrećice ugniježđene u stjenku materice. Čak ni na mikroskopu sonde nije bilo načina da se odredi je li skupina stanica živa. Ali već jesi živ. A najveći dio budućnosti već ti je programiran genima.

Nicole na pisaču napravi popis onoga što bi Francesca mogla očekivati u fizičkom pogledu nakon što jednom proguta sredstvo. Fetus će biti ispran, tijelo će ga odbaciti u sljedeća dvadeset i četiri sata. Moglo bi biti blagih problema s normalnom menstruacijom koji će odmah uslijediti.

Francesca je bez kolebanja ispila tekućinu. Dok joj se pacijentica odijevala, Nicole se u mislima vrati u vrijeme kada je prvi put posumnjala u vlastitu trudnoću. Nijednom nisam pomislila... i to ne samo zbog toga što joj je otac bio princ. Ne. Bilo je to pitanje odgovornosti. I ljubavi.

„Znam što misliš” rekla je Francesca kada je bila spremna otići. Stajala je pokraj vrata ambulante. „Ali ne trati vrijeme. Imaš i sama dovoljno problema.”

Nicole nije odgovorila. „I znači sutra malog kopilana više neće biti” rekla je Francesca hladno, očiju umornih i bijesnih. „Prokleto dobra stvar. Svijetu nije potreban još jedan polucrnčić.” Francesca nije pričekala na Nicolein odgovor.

RAMA, RAMA, BLISTAJ SJAJAN

Spuštanje u blizinu ulaza u Ramu prošlo je glatko i bez ikakvih poteškoća. Slijedeći primjer zapovjednika Nortona od prije sedamdeset godina, general Borzov je Yamanaki i Turgenjevoj dao upute da dovedu Newton do točke kontakta neposredno pokraj stometarskog kružnog diska centriranog na osi divovskog valjka. Skupina niskih struktura nalik kutijama za tablete omogućavala je da zemaljski svemirski brod ostane na mjestu unatoč blagoj centrifugalnoj sili koju je stvarala rotacija Rama. Deset minuta kasnije već su jaka učvršćenja čvrsto usidrila Newton u njegovu izvanzemaljsku astroluku.

Veliki disk bio je, kao što se i predviđalo, vanjski kapak ramanske zračne komore. Wakefield i Tabori su izašli iz Newtona u svojoj izvanbrodskoj opremi i krenuli u potragu za skrivenim kotačem. Kotač, koji je bio ručna kontrola ulaza u zračnu komoru, nalazio se točno na predviđenom mjestu. Okretao se kao što je bilo očekivano i otkrio otvor u vanjski omotač Rame. Kako se ništa u vezi s Ramom II nije razlikovalo od njegovog prethodnika, dvojica astronauta nastaviše ulazni postupak.

Četiri sata kasnije, poslije poduže šetnje naprijed-natrag duž pola kilometra koridora i tunela koji su povezivali ogromnu, šuplju unutrašnjost stranog svemirskog broda s vanjskom zračnom komorom, dvojica ljudi otvoriše vrata i ostale dvije zračne komore, jer na Rami je sve bilo u tri primjerka. Također, postavili su transportni sustav koji će prenositi ljude i opremu od Newtona do Ramine unutrašnjosti. Taj transporter su inženjeri sa Zemlje tako konstruirali da klizi duž paralelnih brazda koje su Ramanci urezali u zidove vanjskih tunela prije neznano koliko stoljeća.

Poslije kratke stanke za ručak, Yamanaka se pridružio Wakefieldu i Taboriju i njih trojica počeše postavljati planiranu komunikacijsku relejnu postaju Alfa na unutrašnjem kraju tunela. Oblik antene bio je posebno konstruiran da, ako je druga ramanska letjelica ista prvoj, omogući dvosmjernu komunikaciju između astronauta koji se nalaze na bilo kojem mjestu na stubištu ili u sjevernoj polovici Središnje ravnice. Glavni komunikacijski plan zahtijevao je uspostavljanje još jedne velike relejne postaje, koja se trebala zvati Beta, u blizini Cilindričnog mora; te dvije postaje omogućit će sigurnu vezu svuda po sjevernom poluvaljku, pa čak do otoka zvanog New York.

Brown i Takagishi zauzeše svoje položaje u kontrolnom središtu čim je potvrđeno uključivanje postaje Alfa. Odbrojavanje do lansiranja dronova za unutrašnjost se nastavljalo. Takagishi je očito bio i nervozan i uzbuđen dok je dovršavao pretpoletne testove na svom dronu. Brown je, pak, djelovao opušteno, čak bezbrižno, dok je završavao pripreme. Francesca Sabatini je sjedila pred višestrukim zaslonima, spremna izabrati najbolje slike za izravni prijenos na Zemlju.

General Borzov osobno je objavio glavne događaje cijelog postupka. Zastao je radi dramatičnog uzimanja daha prije nego što je izdao zapovijed da se aktiviraju dva drona. Dronovi onda odletješe u mračnu prazninu Rame. Nekoliko sekundi kasnije, glavni zaslon u kontrolnom središtu, čija je slika izravno dolazila s drona kojim je upravljao David Brown, bio je preplavljen svjetlošću nakon što se upalila prva raketa za osvjetljavanje. Kada je svjetlo postalo normalnije, pojavili su se obrisi prve širokokutne snimke. Od početka je bilo predviđeno da ta prva slika bude složeni prikaz Sjevernog poluvaljka koja će obuhvatiti cijeli teritorij, od udubljenog kraja na koji su ušli, pa sve do Cilindričnog mora na sredini umjetnog svijeta. Oštra slika koja se konačno sledila na zaslonu bila je zapanjujuća. Jedno je bilo čitati o Rami i izvoditi simulacije unutar njegove replike; potpuno je drugo bilo naći se usidren za divovski svemirski brod u blizini Venerine staze i bacati prvi pogled u unutrašnjost...

To što je prizor bio poznat jedva je malo smanjilo čudesnost slike. Na kraju glavine u obliku kratera, s početkom kod tunela, na sve strane se pružao kompleks terasa i rampa sve do glavnog tijela valjka, njegove unutarnje stjenke. Tu glavinu dijelile su na tri jednaka dijela tri ljestve koje su podsjećale na široke željezničke pruge i koje su se sve kasnije širile u ogromno stubište s po više od trideset tisuća stuba. Kombinacija ljestvi/stubišta podsjećala je na tri podjednako razmaknute žbice kišobrana i omogućavala je spuštanje (ili penjanje) s ravnog dna kratera glavine do prostrane Središnje ravnice, zapravo zidova rotirajućeg valjka.

Sjeverna polovica Središnje ravnice prostirala se i ispunjavala najveći dio slike na zaslonu. Ogromno prostranstvo bilo je podijeljeno u četverokutna polja nepravilnih veličina, osim neposredno oko „gradova”. Tri grada na širokokutnoj slici – skupine visokih, vitkih objekata koji su podsjećali na zgrade podignute čovjekovom rukom, povezane među sobom nečim što je podsjećalo na autoputove koji su se pružali duž granica između polja – posada je odmah prepoznala kao Pariz, Rim i London, kako su ih nazvali prvi istraživači Rame. Isto toliko upečatljive na slici bile su i tri duge, prave brazde ili doline u Središnjoj ravnici. Ta tri linearna jarka, duga deset kilometara i široka stotinu metara, bili su smještena na jednakim razmacima po zavojima Rame. Tijekom prvog susreta s Ramom te doline bile su izvori svjetlosti koja je ispunila šuplji svijet ubrzo poslije otapanja Cilindričnog mora.

Neobično more, masa vode koja je omotavala cijeli valjak, nalazilo se na najdaljem kraju slike. Još je bilo zamrznuto, kao što se i očekivalo, a u središtu mu se nalazilo tajanstven otok ogromnih nebodera koje je nazvano New York još od vremena prvog Rame. Neboderi su se pružali preko kraja slike, visoki tornjevi koji su mamili da im se dođe u posjet.

Cijela posada šutke je buljila u tu sliku gotovo punu minutu. Onda dr. David Brown počne galamiti. „U redu, Ramo” rekao je ponosnim glasom. „Vidite li, svi vi, nevjerne Tome” povikao je, dovoljno glasno da bi ga svi čuli, „potpuno je jednak prvom.” Francescina video kamera se okrene da snimi Brownovo uzbuđenje. Najveći dio posade i dalje je bio bez riječi, očaran pojedinostima sa zaslona.

U međuvremenu, Takagishijev dron prenosio je uskokutne fotografije područja neposredno ispod tunela. Te slike su prikazivane na manjim ekranima oko kontrolnog centra. Slike će biti upotrijebljene da se potvrde konstrukcije komunikacijske i transportne infrastrukture koja će se koristiti unutar Rame. Bio je to pravi „posao” ove faze misije: uspoređivanje tisuća fotografija koje će snimiti ovi dronovi s postojećim mozaičnim snimkama s Rame I. Iako se najveći dio usporedbi mogao obaviti digitalno (i prema tome automatski), uvijek će biti razlika koje će zahtijevati ljudsko oko. Čak i kada bi dva svemirska broda bila potpuno ista, različite razine osvjetljenja u vrijeme snimanja stvorili bi neka umjetna nepoklapanja.

Dva sata kasnije posljednji dron se vratio do relejne stanice i početni pregled fotografskog ispitivanja bio je dovršen. Nije bilo nikakvih većih strukturnih razlika između Rame II i prethodne svemirske letjelice, sve do veličine od stotinu metara. Jedino bitno područje razlikovanja bilo je samo Cilindrično more, ali refleksije od leda bile su odavno na zlu glasu kao pojava koju je teško obraditi izravnom digitalnim algoritmom za usporedbe. Bio je to dug i uzbudljiv dan. Borzov je objavio da će zadaci za posadu vezani za prvu operaciju biti objavljeni za jedan sat i da će „specijalna večera” biti poslužena u kontrolnom središtu dva sata kasnije.

„Ne možeš to učiniti” poviče bijesno David Brown, uletjevši u sobu zapovjednika bez kucanja i izvukavši ispis popisa zadataka za prvu operaciju.

„O čemu to pričaš?” odvratio je general Borzov. Brownovo nasilničko upadanje prilično ga je naljutilo.

„Vjerojatno je neka pogreška” produži Brown glasno. „Ne očekuješ valjda da ostanem ovdje na Newtonu tijekom prvog izlaska.” Kada nije bilo odgovora od generala Borzova, američki znanstvenik promijeni taktiku. „Želim da znaš da ne prihvaćam ovo. A ni rukovodstvu MSA se to neće sviđati.

Borzov ustane od stola. „Zatvori vrata, dr. Brown” rekao je mirno. David Brown tresne kliznim vratima. „A sada slušaj ti mene jednu minutu” nastavio je general. „Nije me briga koga poznaješ. Ja sam zapovjednik ove ekspedicije. Ako se nastaviš ponašati kao primadona, pobrinut ću se da nikad ne kročiš u Ramu.”

Brown spusti glas. „Ali tražim objašnjenje” rekao je s neprikrivenim neprijateljstvom. „Ja sam vodeći znanstvenik na ovoj misiji. Također sam vodeći zagovornik projekta Newton u medijima. Kako možeš opravdati to što me ostavljaš na Newtonu dok devet drugih astronauta ide u Ramu?”

„Ne trebam opravdavati svoje postupke” odvratio je Borzov, na trenutak uživajući u svojoj nadmoći nad napuhanim Amerikancem. Nagnuo se naprijed. „Ali da stvar bude jasna, kao i zato što sam predvidio ovaj tvoj djetinjast ispad, reći ću ti zašto nisi u ekipi za prvi izlaz. Postoje dva osnovna cilja našeg prvog posjeta: uspostavljanje komunikacijsko/transportne infrastrukture i dovršavanje detaljnog pregleda unutrašnjosti kojim će se ustanoviti je li ovaj svemirski brod potpuno jednak prvome...” „To su dronovi već potvrdili” umiješao se Brown. „Prema dr. Takagishiju, nisu” prekine ga Borzov. „On kaže...”

„Sranje, generale, Takagishi neće biti zadovoljan dok se ne bude pokazalo da je svaki kvadratni centimetar Rame jednak prvom brodu. Vidio si rezultate ispitivanja s dronova. Zar još imalo sumnjaš...”

David Brown zastane usred rečenice. General Borzov je lupkao prstima po stolu i gledao dr. Browna hladnim pogledom. „Hoćeš li me sada pustiti da dovršim?” reče napokon Borzov. Čekao je još nekoliko sekundi. „Što god ti mislio” nastavio je zapovjednik, „dr. Takagishi je svjetski priznat stručnjak za unutrašnjost Rame. Ne možeš ni za trenutak tvrditi da je tvoje znanje o pojedinostima ovog valjka makar i blizu njegovog. Potrebno mi je svih pet svemirskih kadeta za radove na infrastrukturi. Dvoje novinara moraju ići unutra, ne samo zbog toga što postoje dva posebna zadatka, već i zato što je pažnja svijeta cijelo vrijeme usmjerena na nas. Konačno, vjerujem da je važno za moje kasnije rukovođenje ekspedicijom da barem jednom osobno odem unutra, a ja odlučujem to učinim sada. Pošto procedure jasno stavljaju do znanja da tijekom ranih operacija barem tri člana posade moraju ostati izvan Rame, nije teško zaključiti...”

„Nisi me zavarao ni na trenutak” prekine ga gnjevno David Brown. „Znam zbog čega se sve ovo događa. Tražiš prividno logičan izgovor da sakriješ pravi razlog za moje isključenje iz prvog ekspedicijskog tima. Ljubomoran si, Borzove. Ne možeš podnijeti činjenicu da me većina ljudi smatra pravim vođom ove ekspedicije.”

Zapovjednik je promatrao znanstvenika desetak sekundi, ne progovorivši pri tom ni riječi. „Znaš, Browne” reče napokon, „žao mi te je. Izuzetno si nadaren, ali tu nadarenost umanjuje tvoje vlastito mišljenje o njoj. Da nisi takav...” Sada je na Borzova bio red da se zaustavi usred rečenice. Skrenuo je pogled. „Slučajno, jer znam da ćeš se vratiti u svoju sobu i odmah kmečati MSA, trebao bih ti vjerojatno reći da je sanitetski časnik u svom izvješću o spremnosti posade otvoreno preporučio da te ne upućujem ni na kakve zajedničke dužnosti s Wilsonom – zbog osobnih neprijateljstava koje ste obojica pokazali.”

Brownove oči se skupiše. „Želiš reći da je Nicole des Jardins stvarno ispunila službeni memorandum u kojem navodi Wilsona i mene po imenu?”

Borzov kimne.

„Krava” promrmlja Brown.

„Uvijek je riječ o tuđoj pogreški, zar ne, dr. Brown?” reče general Borzov i nasmiješi se svom protivniku.

David Brown se okrene i izađe iz prostorije.

General Borzov je zapovjedio da se za svečani objed otvori nekoliko skupih boca vina. Zapovjednik je bio odlično raspoložen. Francescin prijedlog bio je dobar. Među astronautima je vladao vidljiv osjećaj prijateljstva dok su sastavljali male stolove u kontrolnom središtu i pritezali ih uz pod.

Dr. David Brown nije došao na banket. Ostao je u svojoj kabini, dok se ostalih jedanaest članova posade gostilo piletinom i rižom. Francesca je nespretno javila da se Brown „ne osjeća baš najbolje” ali kada se Janos Tabori razdragano prijavio da će otići i provjeriti u čemu je stvar, Francesca je žurno dodala da dr. Brown želi da ga ostave na miru. Janos i Richard Wakefield, koji su popili po nekoliko čaša vina, šalili su se s Francescom za jednim krajem stola, dok su na drugom kraju Reggie Wilson i general O’Tool sudjelovali u živoj raspravi o nastupajućem prvenstvu u bejzbolu. Nicole je sjedila između generala Borzova i admirala Heilmanna i slušala njihova sjećanja na održavanje mira u danima poslije Kaosa.

Kad je obrok bio gotov, Francesca se ispričala. Ona i dr. Takagishi nestadoše na nekoliko minuta. Kada su se vratili, Francesca zatraži od astronauta da okrenu stolice prema velikom zaslonu. A onda, kada su pogašena svjetla, ona i dr. Takagishi pustiše projekciju pune vanjske slike Rame na monitor. To sada nije bio mutno sivi valjak kojega su svi prvo vidjeli. Ne, ovaj Rama bio je vješto obojen pomoću potprograma za procesiranje slike i sada je to bio crni valjak sa zlatnožutim prugama. Kraj valjka djelovao je gotovo kao lice. Na trenutak je u prostoriji zavladala tišina prije nego što je Francesca počela recitirati:

Tigre, tigre, blistaj sjajan,

U prašumi noći tajan,

Besmrtna ti ruka kakva

Simetriju groznu dade?

Nicole des Jardins osjeti kako joj se hladni trnci penju uz kralježnicu dok je slušala kako Francesca počinje sljedeći stih.

Na kojem nebu duboku,

Bljesne plam u tvome oku?...

To je, poslije svega, pravo pitanje, pomisli Nicole, Tko je napravio taj gargantuanski svemirski brod. To je mnogo važnije za našu konačnu sudbinu nego zašto.

Kakav čekić? Lanac kakav?

U kojoj peći bi mozak takav?

Na kom nakovnju? Koji stisak strašni

obgrli tebe u očaj posvemašnji?...

S druge strane stola, generala O’Toola je također hipnotiziralo Francescino recitiranje. Um mu se borio s istim osnovnim pitanjem koje ga je mučilo još od kako se prijavio za ekspediciju. Blagi bože, pitao se, kako se ovi Ramanci uklapaju u Tvoj svemir? Je li si njih stvorio prve, prije nas? Jesu li nam na neki način rođaci? Zašto si ih poslao ovamo sada?

Kada zvijezde koplja odbaciše,

Nebesa suzama svojim pokvasiše,

Je li se On svom djelu nasmiješio,

Je li Tvorac janjeta i tebe stvorio?

Kada Francesca završi kratku pjesmu, na trenutak je uslijedila tišina, a onda je došlo do spontanog pljeska. Ona je skromno primijetila da je dr. Takagishi osigurao sve potrebno znanje za procesiranje slike, a simpatični japanski astronaut se posramljeno nakloni. Onda Janos Tabori ustane sa svoje stolice. „Mislim da govorim u ime svih nas, Shig i Francesca, kada vam šaljem čestitke na ovoj originalnoj i izazovnoj predstavi” rekao je s osmijehom. „Zamalo, ali ne potpuno, da me navedete da ozbiljno uzmem ono što ćemo sutra raditi.”

„A kada već govorimo o tome” reče general Borzov i ustane na čelu stola s tek otvorenom bocom ukrajinske votke, iz koje je već povukao dva dobra gutljaja, „kucnuo je trenutak za staru rusku tradiciju – zdravice. Donio sam samo dvije boce ovog nacionalnog blaga i predlažem da ih obje podijelimo, drugovi moji i kolege, ove vrlo posebne večeri.” Stavio je obje boce u ruke generala O’Toola, a Amerikanac spretno upotrijebi raspršivač tekućine i razdijeli votku u male, pokrivene čaše postavljene oko stola. „Kao što Irina Turgenjev zna” produžio je zapovjednik, „na dnu boce ukrajinske votke uvijek postoji jedan crvić. Predaja kaže da će onaj tko pojede crva imati posebne moći sljedeća dvadeset četiri sata. Admiral Heilmann je označio dna dvije čaše infracrvenim križićima. Ono dvoje koji budu pili iz označenih čašica moći će pojesti po jednog crvića zasićenog votkom.”

„Fuj“ reče Janos trenutak kasnije, kada je dodao infra-crveni skener Nicole. On je prvi provjerio da na dnu njegove čašice nema infracrvenog križića. „Ovo je natjecanje u kojem mi je drago što gubim.”

Nicoleina čašica je imala oznaku na dnu. Ona je bila jedan od dvoje sretnih astronauta koji će moći pojesti ukrajinskog crva za desert. Začudila se pitanju što ga je sama sebi postavila: Moram li to učiniti? a onda je potvrdno odgovorila na vlastito pitanje kada je vidjela ozbiljan pogled na licu zapovjednika. Oh, dobro, pomislila je, vjerojatno me neće ubiti. Sve parazite je alkohol vjerojatno učinio bezopasnim.

General Borzov podiže drugu čašicu s križićem na dnu. General se nasmiješio, stavio jednog crvića u svoju čašicu, a drugog u Nicoleinu, i podigao votku prema stropu svemirskog broda.

„Pijmo svi za uspjeh ekspedicije” rekao je. „Za svakog od nas, sljedećih nekoliko dana i tjedana bit će najveća pustolovina u životu. U doslovnom smislu riječi, nas dvanaestoro predstavljamo ljudske ambasadore pred stranom kulturom. Budimo odlučni u tome da damo sve od sebe kako bismo dobro predstavili svoju vrstu.”

Skinuo je poklopac sa čašice, pazeći da je ne uzdrma, i onda sve ispio u jednom gutljaju. Progutao je crva cijelog. I Nicole je na brzinu pojela crva, zaključivši da je jedina stvar goreg ukusa koju je ikada stavila u usta bio onaj gnusni korijen koji je pojela tijekom obreda Poro u Obali Slonovače.

Nakon još nekoliko kratkih zdravica svjetla u prostoriji počeše tamniti. „A sada” objavi general Borzov, poprativši riječ širokim pokretom ruke, „ravno iz Stratforda, Newton vam ponosno predstavlja Richarda Wakefielda i njegove darovite robote.” Prostorija se potpuno zamrači osim jednog kvadratnog metra s lijeve strane stola koji je bio osvijetljen reflektorom odozgo. Usred svjetlosti stajao je presjek nekog starog zamka. Ženski robot, visok dvadeset centimetara i odjeven u starinsku odoru, koračao je po jednoj sobi. Na početku scene čitala je pismo. Ali poslije nekoliko sekundi spustila je ruke uz bokove i počela govoriti.

Glamis si ti, i Cawdor; a i ono

Što je obećano bit ćeš. Ali ja se

Prirode tvoje ne bojim; prepuna je

Mlijeka dobrote čovječanske da bi

Najkraćim putem udarila. Ti

za veličinom čezneš...

„Poznajem tu ženu” reče Janos s osmijehom Nicolei. „Već sam je negdje upoznao.”

„Pst” upozori Nicole. Bila je očarana preciznošću pokreta Lady Macbeth. Taj Wakefield je stvarno genij, pomišljala je. Kako samo uspijeva stvoriti tako nevjerojatne pojedinosti na tako malim stvarima? Nicole je iznenadio broj različitih izraza lica robota.

Dok se Nicole nastojala koncentrirati, mala pozornica počne joj plivati u glavi. Na trenutak je zaboravila gledati robote u minijaturnoj predstavi. Glasnik je došao i rekao Lady Macbeth da joj muž dolazi i da će Kralj Duncan provesti noć u njihovom zamku. Nicole počne promatrati kako se lice Lady Macbeth ozaruje ambicioznim naslućivanjem, čim je glasnik otišao.

... O, dođite, vi duhovi što

pravac smrtnim mislima dajete,

učinite me bespolnom.

I svirepošću strašnom svu me

od glave do pete ispunite;

Grubošću krv mi zgusnite...

Moj bože, pomisli Nicole, trepćući očima da se uvjeri da se ove ne igraju njome, ona se mijenja! I zaista je to činila. Kada je robot izgovorio riječi: „Učinite me bespolnom“, njezin (ili njegov) oblik počne se mijenjati. Izbočine grudi na metalnoj odori, oblina bokova, čak i mekoća lica nestali su u potpunosti. Androgini robot je nastavio glumiti Lady Macbeth.

Nicole je bila opčinjena i lebdjela je u fantaziji koju su zajedno stvorili njezina divlja mašta i naglo uzimanje alkohola. Novo lice robota nejasno je podsjećalo na nekoga kojega je poznavala. Čula je komešanje sa svoje desne strane i okrenula se, ugledavši Reggieja Wilsona kako nešto živo raspravlja s Francescom. Nicole počne gledati tamo-amo od Francesce do Lady Macbeth. To je to, shvati, ova nova Lady Macbeth sliči Francesci.

Nalet straha, predosjećaj tragedije iznenada zahvati Nicole i gurne je u užas. Nešto strašno će se dogoditi, govorio joj je um. Nekoliko puta je duboko udahnula i pokušala se smiriti, ali sablasni joj se osjećaj nije htio povući. Na maloj pozornici, Kralja Duncana upravo je pozdravila ljupka domaćica. Sa svoje lijeve strane Nicole vidje da Francesca nudi generalu Borzovu posljednje gutljaje vina. Nicole nije mogla spriječiti paniku.

„Nicole, što se događa?” upita je Janos. Vidio je da je uznemirena.

„Ništa” rekla je. Prikupila je svu snagu i digla se na noge. „Vjerojatno mi nije dobro leglo nešto što sam pojela. Mislim da ću otići u svoju sobu.”

„Ali propustit ćeš film poslije večere” reče Janos raspoloženo. Nicole se prisili da se bolno osmjehne. Pomogao joj je da ustane. Nicole je čula kako Lady Macbeth kori svoga muža zbog nedovoljne hrabrosti i preplavi je novi val predosjećajnog straha. Čekala je dok se nalet adrenalina nije povukao, a onda se tiho ispričala ostalima. Lagano je otišla do svoje sobe.

SMRT VOJNIKA

U svome snu Nicole je imala deset godina i igrala se u grmlju iza kuće u pariškom predgrađu Chilly-Mazarin. Iznenada joj se javio osjećaj da joj majka umire. Djevojčica se uspaničila. Potrčala je kući da to javi ocu. Mala, siktava mačka prepriječi joj put. Nicole je zastala. Čula je vrisak. Išla je stazom između drveća. Granje joj je grebalo kožu. Mačka ju je slijedila. Nicole čuje novi krik. Kada se probudila, prestrašeni Janos Tabori je stajao nad njom. „General Borzov” reče Janos. „Osjeća užasnu bol.”

Nicole brzo skoči s ležaja, baci ogrtač preko ramena, dohvati prijenosni medicinski komplet i pođe za Janosom u hodnik. „Čini mi se kao upala slijepog crijeva” napomenuo je dok su žurili u zajedničku prostoriju. „Ali nisam siguran.”

Irina Turgenjeva je klečala pokraj zapovjednika i držala ga za ruku. General bio je ispružen na kauču. Lice mu je bilo blijedo, a čelo oznojeno. „Ah, doktorica des Jardins je stigla.” Uspio joj se nasmiješiti. Borzov pokuša ustati, zaječi od bola i opet se spusti. „Nicole” reče tiho, „u agoniji sam. Nikada u životu nisam iskusio ovako nešto, čak ni kada sam bio ranjen u vojsci.”

„Kada je počelo?” upita je. Nicole izvadi skener i biometrijski zaslon da provjeri sve vitalne podatke. U međuvremenu, Francesca i njezina video kamera preselili su se na desnu stranu da bi snimali kako doktorica postavlja dijagnozu. Nicole joj nestrpljivo mahne da se odmakne.

„Prije možda dvije ili tri minute” reče Borzov s naporom. „Sjedio sam ovdje u stolici, gledao film i slatko se smijao, koliko se sjećam, kada me je iznenada prožela jaka oštra bol, ovdje pri dnu desne strane trbuha. Osjetio sam kao da me nešto pali iznutra.”

Nicole programira skener da pretraži posljednje tri minute detaljnih podataka koje su zabilježile Hakamatsuove sonde u Borzovljevom tijelu. Odredila je početak boli, lako prepoznatljiv po brzini otkucaja srca i endokrinom lučenju. Onda je zatražila punu snimku sa svih kanala za kritično razdoblje. „Janose” rekla je svom kolegi, „idi do ostave sa zalihama i donesi mi prijenosnog dijagnostičara.” Pružila je Taboriju kodnu karticu za vrata.

„Imaš blagu groznicu, što nagovještava da ti se tijelo bori protiv neke infekcije” reče Nicole generalu Borzovu. „Svi unutrašnji podaci potvrđuju da osjećaš jaku bol.” Astronaut Tabori se vratio s malim elektronskim uređajem oblika kutije. Nicole izvadi memorijsku kocku iz skenera i ubaci je u dijagnostičara. Za tridesetak sekundi monitor zatreperi i pojaviše se riječi: VJEROJATNOST APENDICITISA 94%. Nicole pritisne taster i zaslon prikaže druge moguće dijagnoze. Prema dijagnostičaru, vjerojatnost nijedne od njih nije prelazila dva posto.

Imam dvije mogućnosti izbora u ovom trenutku, razmišljala je Nicole brzo kada se lice generala Borzova opet iskrivilo od bola. Mogu poslati sve podatke dolje na Zemlju radi kompletne dijagnoze, prema propisanom postupku... Bacila je pogled na sat i brzo proračunala dvostruko putovanje svjetlosti plus minimalno trajanje dogovaranja liječnika nakon što se elektronska dijagnoza završi. Do tog trenutka moglo bi već biti prekasno.

„Što kaže, doktorice?” upita je general. Njegove oči su je molile da prekine bol što je prije moguće.

„Najvjerojatnija dijagnoza je upala slijepog crijeva” odgovori Nicole.

„Prokletstvo” reče general Borzov. Pogledao je ostale. Svi su bili tu osim Wilsona i Takagishija, koji su odlučili ne gledati film. „Ali ne želim da projekt čeka zbog mene. Ići ćemo na prvi i drugi izlazak dok se ja oporavljam.” Novi nalet oštre boli natjera ga da se trgne, a lice mu se iskrivilo.

„Uh” reče Nicole. „Stvar još nije sigurna. Potrebno nam je još malo podataka.” Ponovila je prethodno učitavanje podataka, koristeći sada i nove dvije minute informacija koje su snimljene otkako je stigla u zajedničku prostoriju. Sada je dijagnoza glasila VJEROJATNOST APENDICITISA 92%. Nicole se upravo spremala rutinski provjeriti ostale dijagnoze kada je osjetila snažni stisak zapovjednika na svojoj ruci.

„Ako to izvedemo brzo, prije nego što se skupi previše otrova u mom sustavu, onda je to jednostavna operacija za robota-kirurga, zar ne?”

Nicole kimne.

„A ako utrošimo vrijeme za dobivanje dodatne dijagnoze sa Zemlje – jao – tada bi moje tijelo moglo biti već u šoku.”

Čita mi misli, pomisli Nicole u prvi tren, a onda shvati da general samo pokazuje dobro poznavanje procedura na Newtonu.

„Pokušava li to pacijent dati savjet doktoru?” upita Nicole i nasmiješi se i uz Borzovljevu očitu bol.

„Nikada ne bih bio toliko drzak” odgovori zapovjednik, uz blago namigivanje oka.

Nicole opet baci pogled prema zaslonu. Na njemu je i dalje treptala poruka: VJEROJATNOST APENDICITISA 92%. „Imaš li nešto dodati?” upita ona Janosa Taborija.

„Samo da sam vidio apendicitis i ranije” odgovori mali Mađar, „jednom, dok sam bio student, u Budimpešti. Simptomi su bili potpuno isti kao i ovdje.”

„U redu” reče Nicole. „Idi i pripremi RoKira za operaciju. Admirale Heilmann, hoćete li, molim vas, s astronautom Yamanakom pomoći generalu Borzovu da dođe do ambulante?” Okrenula se Francesci. „Shvaćam da je ovo velika novost. Dopustit ću ti ulazak u operacijsku dvoranu pod tri uvjeta. Oprat ćeš se temeljito kao i ostalo kirurško osoblje. Stajat ćeš šutke uz zid s kamerom. I apsolutno ćeš slušati svaku moju zapovijed.”

„Slažem se” kimne Francesca. „Hvala.”

Irina Turgenjev i general O’Tool su i dalje čekali u zajedničkoj prostoriji nakon što je Borzov otišao s Heilmannom i Yamanakom. „Siguran sam da govorim za oboje” reče Amerikanac na svoj uobičajeni otvoren način. „Možemo li ti pomoći na bilo koji način?”

„Janos će mi pomagati dok RoKir izvodi operaciju. Ali par dodatnih ruku mogao bi mi biti od pomoći, u slučaju da iskrsne nešto nepredviđeno.”

„Volio bih da to budem ja, reče O’Tool. „Imam nešto bolničkog iskustva iz svog dobrotvornog rada.”

„Sjajno” reče Nicole. „Sada pođite sa mnom na pranje.”

RoKir, prijenosni robot-kirurg koji je pridodan ekspediciji Newton baš zbog ovakvih situacija, nije bio u klasi, govoreći pojmovima medicinske složenosti, potpuno autonomnih operacijskih dvorana u naprednim bolnicama na Zemlji. Ali RoKir je bio tehnološko čudo svoje vrste. Mogao se spakirati u malu torbu i težio je samo četiri kilograma. Potrošnja energije bila mu je niska. I postojalo je više od stotinu različitih konfiguracija u kojima se mogao koristiti.

Janos Tabori je raspakirao RoKira. Elektronski kirurg nije bogzna kako djelovao u zapakiranom stanju. Svi njegovi vretenasti zglobovi i dodaci bili su uredno složeni radi lakšeg skladištenja. Nakon što je Janos provjerio upute za korištenje RoKira, podigao je središnju upravljačku kutiju robota kirurga i postavio je, kao što je savjetovano, pokraj uzglavlja ambulantnog kreveta na kojem je Borzov već ležao. Njegov bol se tek malo smanjio. Nestrpljivi zapovjednik je požurivao sve redom.

Janos ubaci kodnu riječ koja je identificirala operaciju. RoKir je automatski postavio svoje udove, uključujući i neobičnu četveroprstnu ruku-skalpel, u konfiguraciju nužnu da se makne crvuljak slijepog crijeva. Onda je Nicole ušla u sobu, ruku u rukavicama i tijela prekrivenog bijelom kirurškom odjećom.

„Jesi li završio provjeru softvera?” rekla je.

Janos kimne glavom.

„Ja ću izvesti sve predoperativne testove dok se ti pereš” reče mu ona. Pokazala je Francesci i generalu O’Toolu, koji su stajali odmah s druge strane vrata, da uđu u malu sobu. „Je li bolje?” upita ona zatim Borzova.

„Ne mnogo” prostenjao je.

„Dala sam ti laki sedativ. RoKir će ti dati punu anesteziju kao prvi korak operacije.” Nicole je osvježila sjećanje u svojoj kabini dok se preoblačila. Poznavala je operaciju od početka do kraja; bila je to jedna od kirurških postupaka koje su izvođene tijekom probnih simulacija. Ubacila je datoteku s Borzovljevim podacima u RoKira, povezala elektronske veze koje će davati informacije o stanju pacijenta RoKiru tijekom apendektomije i provjerila je li sav softver obavio samotestiranje. Kao posljednju provjeru, Nicole je pažljivo podesila par malih stereo-kamera koje su radile sinkrono s kirurškom rukom.

Janos se vrati u sobu. Nicole pritisne dugme na upravljačkoj kutiji robota kirurga i dvije kopije operacijskog postupka bijahu brzo otisnute. Nicole uzme jednu, a drugu pruži Janosu. „Jesu li svi spremni?” upitala je, s očima uprtim na generala Borzova. Zapovjednik Newtona potvrdno kimne. Nicole uključi RoKira.

Jedna ruka robota kirurga ubrizga anestetik u pacijenta i samo minutu kasnije Borzov je bio bez svijesti. Dok je Francescina kamera snimala sve pojedinosti te povijesne operacije (ponekad je šaptala komentare u svoj ultraosjetljivi mikrofon), ruka-skalpel RoKira, kojoj je pomagao par video-očiju, napravi prve zareze nužne da bi se izolirao upaljeni organ. Nijedan ljudski kirurg ne bi mogao biti tako brz i spretan. Naoružan nizom senzora koji su svaku sekundu provjeravali stotine parametara, RoKir je razdvojio sve potrebno tkivo i došao do crvuljka za samo dvije minute. Automatski postupak predviđao je zatim kontrolni pregled u trajanju od trideset sekundi prije nego što robot kirurg krene na uklanjanje organa.

Nicole se nagne nad pacijentom da pogleda izloženi crvuljak. „Pogledaj, brzo, Janose” reče ona s okom na digitalnom satu koji je mjerio vrijeme pregleda. „Djeluje savršeno zdravo.” Janos se nagne s drugog kraja operacijskog stola. Bože moj, pomisli Nicole, pa mi ćemo ukloniti... Digitalni sat je pokazivao 00:08. „Prekini” povikala je. „Prekini operaciju.” I Nicole i Janos posegnuše za upravljačkom kutijom robota kirurga u istom trenutku.

U tom trenutku cijeli svemirski brod Newton kao da poskoči. Nicole bi bačena unatrag, o zid. Janos poleti naprijed i udari glavom u operacijski stol. Njegovi ispruženi prsti naletješe na upravljačku kutiju i onda se lagano opustiše kada se skljokao na pod. General O’Tool i Francesca bijahu odbačeni prema daljem zidu. Bip! bip! iz jedne od Hakamatsuovih sondi pokazivalo je da je netko u prostoriji u ozbiljnoj fizičkoj nevolji. Nicole letimično provjeri jesu li O’Tool i Sabatinijeva u redu, a onda se počne boriti protiv sile ubrzanja, koja je i dalje djelovala, da bi zauzela prijašnji položaj uz operacijski stol. Velikim naporom vukla se preko dvorane po podu, koristeći fiksirane noge stola. Kada se našla pokraj stola, primirila se, i dalje se držeći za noge, i ustala.

Krv zapljusne Nicole kada joj se glava nađe iznad ravnine operacijskoga stola. Ona se u nevjerici zagleda u Borzovljevo tijelo. Čitav rez bio je pun krvi, a RoKirova ruka-skalpel nalazila se zabijena unutra i očito i dalje rezala. To je komplet Borzovljevih sondi ispuštao bip! bip!, i uz činjenicu da je Nicole naredbom ubacila znatno šire sigurnosne granice neposredno prije operacije.

Val straha i mučnine zapljusne Nicole kada je shvatila da robot nije prekinuo svoje kirurške aktivnosti. Odhrvavši se sili koja ju je pokušavala odgurati do zida, nekako je uspjela dosegnuti upravljačku kutiju i isključiti napajanje. Skalpel se povuče iz lokve krvi i vrati u držač. Nicole onda pokuša zaustaviti snažno krvarenje.

Trideset sekundi kasnije neobjašnjiva sila prestane djelovati isto onako naglo kao što se i pojavila. General O’Tool se nekako podigne na noge i stigne do sada očajne Nicole. Skalpel je nanio preveliku ozljedu. Zapovjednik je na smrt krvario pred njezinim očima. „Oh, ne. Oh, Bože“, rekao je O’Tool dok je gledao okrvavljeno tijelo prijatelja. Uporno pištanje se nastavljalo. Sada se oglasiše i alarmi životnog sustava oko stola. Francesca se vratila na vrijeme da snimi posljednjih deset sekundi života Valerija Borzova.

Bila je to vrlo duga noć za cijelu posadu Newtona. U sljedeća dva sata poslije operacije Rama je prošao kroz niz od još tri manevra, svaki poput prvog, u trajanju od jedne ili dvije minute. Zemlja je napokon potvrdila da su ti Ramini manevri promijenili položaj, brzinu vrtnje i stazu stranog artefakta. Nitko nije mogao odrediti točnu svrhu manevara; bile su to samo „promjene orijentacije” koje su promijenile nagib prema ekliptici i asimptotu Ramine staze. Ali, energija staze nije bila bitno promijenjena – Rama je i dalje bio na hiperboličnoj stazi kojom se udaljavao od Sunca.

Sve na Newtonu i na Zemlji potresla je nagla smrt generala Borzova. Mediji svih zemalja upućivali su mu je hvalospjeve, a njegovi prijatelji i suradnici hvalili njegova brojna postignuća. Objavljeno je da je njegova smrt posljedica nesretnog slučaja koji se pripisivao nezgodnom trenutku neočekivanog pokretanja ramanskog svemirskog broda usred rutinske apendektomije. Ali već osam sati poslije tog nesretnog slučaja ljudi koji su se bili bolje upoznati s cijelom ekspedicijom počeli su postavljati nezgodna pitanja. Kako to da se golem ramanski svemirski brod pokrenuo baš u tom trenutku? Zašto zaštitni sustav RoKira nije prekinuo operaciju? Kako to da sanitetski časnici koji su vodili operaciju nisu mogli isključiti robotskog kirurga prije negoli je bilo prekasno?

Nicole des Jardins si je postavljala ista ta pitanja. Već je prikupila dokumentaciju potrebnu u slučajevima kada se dogodi smrt u svemiru i zatvorila Borzovljevo tijelo u vakuumski kovčeg u zadnjem dijelu ogromnog spremnika za zalihe vojnog svemirskog broda. Brzo je pripremila i zapisala svoje izvješće o incidentu; O’Tool, Sabatinijeva i Tabori učinili su isto. Janos nije spomenuo da je posegnuo za upravljačkom kutijom tijekom ramanskog manevra. U to vrijeme Nicole nije smatrala da je taj propust bitan.

Tražena telekonferencija s dužnosnicima MSA bila je izuzetno bolna. Nicole je preuzela na sebe breme sveg šupljoglavog i neprekidno ponavljanog ispitivanja. Nekoliko puta bila je prisiljena posegnuti duboko u svoje dodatne rezerve da ne izgubi živce. Nicole je očekivala da će Francesca u svom dijelu telekonferencije nagovijestiti nestručnost dijela medicinskoga osoblja misije Newton, ali je talijanska novinarka bila poštena i objektivna u svojoj reportaži.

Poslije kratkog intervjua s Francescom, u kojem je Nicole pričala o tome koliko je bila zgrožena u trenutku kada je vidjela da je Borzovljev rez pun krvi, sanitetska časnica se povukla u svoju sobu, navodno da se odmori i/ili odspava. Ali Nicole si nije mogla dopustiti luksuz odmaranja. Ponavljala si je u sebi kritične sekunde operacije. Je li mogla učiniti išta što bi promijenilo njen tijek? Kako objasniti RoKirov nastavak rezanja umjesto automatskog zaustavljanja?

U Nicoleinom umu bilo je malo ili nimalo mjesto za mogućnost da su RoKirovi algoritmi za zaštitu sadržavali neku pogrešku; ne bi prošli sve rigorozne provjere. Dakle, negdje je moralo doći ili do ljudske pogreške (je li Janos, u žurbi, zaboravio inicijalizirati neki ključni parametar za zaštitu od kvarova?) ili do nesretnog slučaja tijekom onih kaotičnih sekundi koje su uslijedile poslije neočekivanoga trzaja Rame. Njena besplodna potraga za objašnjenjem i gotovo potpuna iscrpljenost učinili su je jako potištenom kada je konačno zaspala. Za nju, jedan dio jednadžbe je bio vrlo jasan. Jedan čovjek je umro, a ona je bila odgovorna.

POST MORTEM

Kao što se i očekivalo, dan poslije smrti generala Borzova bio je pun strke. Istraga MSA se proširila i većina astronauta je bila podvrgnuta novom unakrsnom ispitivanju. Nicole su čak upitali koliko je bila trijezna u vrijeme operacije. Neka pitanja bila su gnusna i Nicole, koja je pokušavala zadržati energiju za vlastitu istragu o događajima vezanim za tragediju, dvaput je izgubila strpljenje s istražiteljima.

„Slušajte” uskliknula je u jednom trenutku, „do sada sam četiri puta objasnila da sam popila dvije čaše vina i čašicu votke prije operacije. Priznala sam da nikada ne bih pila alkohol da sam znala da me čeka skorašnja operacija. Iz ove perspektive čak shvaćam da je možda jedan od dva sanitetska časnika trebao ostati potpuno trijezan. Ali sve je to pametovanje poslije svršenoga čina. Ponavljam vam što sam rekla ranije. Niti su moje prosudbe niti moje fizičke sposobnosti bile pod bilo kakvim utjecajem alkohola u vrijeme operacije.”

Vrativši se u kabinu, Nicole je usmjerila pozornost na to zbog čega je RoKir nastavio operaciju kada je njegova unutrašnja zaštita trebala prekinuti sve aktivnosti. Prema knjizi uputa za RoKira, bilo je očito da su barem dva zasebna senzorska sustava trebala poslati signale alarma glavnom procesoru robota kirurga. Akcelerometrijski sklop morao je obavijestiti procesor da su zbog djelovanja snažnog ubrzanja vanjski uvjeti izašli izvan prihvatljivih granica. Također, stereo-kamere su trebale prenijeti poruku koja je pokazivala da se opažene slike razlikuju od predviđenih. Ali nekako nijedan senzor nije uspio prekinuti operaciju koja se upravo odvijala u pogrešnom smjeru. Što se dogodilo?

Bilo je potrebno gotovo pet sati da bi Nicole eliminirala mogućnost neke velike pogreške, bilo u softveru ili hardveru, u samom RoKiru. Provjerila je da su učitani softver i baza podataka bili ispravni na taj način što je izvela usporedbe koda sa standardnom usporednom verzijom softvera koji je opsežno testiran prije lansiranja. Isto tako, izolirala je telemetrijske podatke sa stereo-kamere i s akcelerometra, počevši od nekoliko sekundi nakon što se svemirski brod zanio. Ti podaci su točno prenijeti glavnom procesoru i trebali su dovesti do prekida postupka. Ali nisu. Zašto? Jedino moguće objašnjenje bilo je da je softver bio promijenjen ručnom zapovjedi između trenutka učitavanja i izvođenja apendektomije.

Nicole je sada bila izvan svog područja stručnosti. Njezino poznavanje softvera i robotike već su bili rastegnuti do krajnjih granica kako bi mogla otkriti da nije bilo pogreške u učitanom softveru. Za raščlambu jesu li, i kada, neke upute mogle promijeniti kôd i parametre nakon instaliranja RoKira bilo je potrebno imati nekoga tko je mogao čitati računalni jezik i tko bi pažljivo provjerio milijarde bita podataka snimljenih tijekom cijeloga postupka. Nicoleino istraživanje bit će prekinuto sve dok ne bude našla nekoga tko bi joj mogao pomoći. Možda bih trebala odustati? reče joj jedan unutarnji glas. Kako možeš? reče drugi glas, sve dok ne budeš sigurna u uzrok smrti generala Borzova. U korijenu Nicoleine želje da sazna odgovor ležala je očajnička potreba da nepobitno dokaže da njegova smrt nije bila njezina pogreška.

Okrenula se od svog terminala i bacila na krevet. Ležeći, prisjetila se svoga iznenađenja tijekom tridesetsekundnog razdoblja pregleda, kada je Borzovljev crvuljak bio jasno vidljiv. On potpuno sigurno nije imao apendicitis, pomislila je. Ne misleći na ništa određeno, Nicole se digne, vrati terminalu i ubaci drugi komplet podataka koje je dobila od elektronskog dijagnostičara neposredno prije negoli je donijela odluku da operira. Samo je nakratko bacila pogled na poruku VJEROJATNOST APENDICITISA 92% na prvom zaslonu, da bi odmah prešla na sljedeću dijagnozu. Sada je REAKCIJA NA LIJEKOVE bila druga na popisu mogućih uzroka, s vjerojatnošću od četiri posto. Nicole je sada tražila da podaci budu prikazani na drugi način. Zatražila je od statističkog potprograma da proračuna vjerojatan uzrok simptoma, ako je utvrđena činjenica da to ne može biti upala slijepog crijeva.

Rezultati bljesnuše na zaslonu za nekoliko sekundi. Nicole se namrgodi. Prema podacima, ako bi se biometrijski podaci s Borzovljeve sonde analizirali pod pretpostavkom da uzrok abnormalnosti ne može biti apendicitis, onda je postojala vjerojatnost od 62% da je posrijedi bila reakcija na lijekove. Prije nego što je Nicole mogla obaviti dodatne analize, začulo se kucanje na vratima.

„Naprijed” reče ona, nastavljajući raditi za terminalom. Nicole se okrene i ugleda Irinu Turgenjevu kako stoji na dovratku. Sovjetska žena pilot na trenutak nije ništa rekla.

„Zatražili su da dođem po tebe” reče Irina tihim glasom. Bila je vrlo sramežljiva sa svima osim sa sunarodnjacima iz istočne Europe, Taborijem i Borzovim. „Imamo sastanak posade dolje u zajedničkoj prostoriji.”

Nicole spremi privremenu datoteku s podacima i pridruži se Irini u hodniku. „O kakvom je sastanku riječ?” upitala je.

„Organizacijski sastanak” odgovori Irina. Ništa više nije rekla.

Kada su dvije žene stigle do prostorije, upravo je trajala vruća rasprava između Reggiea Wilsona i Davida Browna. „Trebam li onda shvatiti” govorio je dr. Brown sarkastično, „da vjeruješ da je ramanski svemirski brod namjerno odlučio manevrirati upravo u tom trenutku? Bi li nam objasnio kako je taj asteroid od glupog metala saznao da general Borzov ima operaciju slijepog crijeva baš u tom trenutku? I kad smo već kod toga, hoćeš li nam objasniti zašto nam je taj, navodno neprijateljski, svemirski brod dopustio da se prikvačimo na njega i nije učinio ništa da nas obeshrabri u nastavljanju našeg zadatka?”

Reggie Wilson pogleda po sobi kao da traži podršku. „Opet režeš svojom logikom” uzvrati, dok mu je nemoćni bijes bio očit. „Ono što govoriš uvijek na površini izgleda logično. Ali ja nisam jedini član posade koji smatra da je ta podudarnost uznemirujuća. Evo, tu je i Irina Turgenjeva. Ona mi je prva ukazala na tu vezu.”

Dr. Brown pokaže da je vidio dolazak dvije žene. U načinu na koji je postavljao pitanja bilo je autoriteta koji je stavljao do znanja da je on taj koji vodi skup. „Je li to istina, Irina?” upita dr. Brown. „Smatraš li, kao i Wilson, da nam je Rama pokušao poslati neku određenu poruku time što je obavio svoj manevar u vrijeme generalove operacije?”

Irina i Hiro Yamanaka bili su dvoje astronauta koji su najmanje govorili tijekom sastanaka posade. Dok su sve oči stajale okrenute prema njoj, Irina vrlo slabašno promrmlja: „Ne.”

„Ali kada smo sinoć raspravljali...” obrati se Wilson sovjetskoj pilotkinji.

„Dosta o toj temi” umiješa se dr. Brown oholo. „Mislim da smo se složili, a s tim se slažu i časnici misije na Zemlji, da je manevar Rame samo puka slučajnost, a ne urota.” Pogledao je zapjenjenog Reggiea Wilsona. „Sada moramo raspraviti neke mnogo važnije stvari. Htio bih zamoliti admirala Heilmanna da nam ispriča što je saznao o problemu vodstva.”

Otto Heilmann ustane i počne čitati iz svojih bilješki. „Prema proceduri koji vrijedi za Newton, u slučaju smrti ili nesposobnosti časnika zapovjednika, od posade se očekuje da obavi sve zadatke koji su se trenutno izvodili u skladu s prethodnim uputama. Međutim, čim se te aktivnosti ‘koje su se trenutno izvodile’ završe, astronauti trebaju čekati da Zemlja imenuje novog zapovjednog časnika.”

David Brown se opet umiješa u razgovor. „Admiral Heilmann i ja poveli smo raspravu o našem položaju prije otprilike jedan sat i brzo smo shvatili da imamo znatnih razloga za zabrinutost. MSA se zaglibila u svoju istragu oko smrti generala Borzova. Nisu ni počeli razmišljati o njegovoj zamjeni. Jednom kada počnu, bit će im potrebni tjedni da se odluče. Sjetite se, to je ista ona birokracija koja nikako nije mogla izabrati zamjenika za Borzova, tako da su na kraju zaključili da mu ovaj nije ni potreban.” Zastao je na nekoliko sekundi da bi dao mogućnost ostalim članovima posade da razmisle o onome što govori.

„Otto smatra da možda ne bismo trebali čekati da Zemlja odluči” nastavi dr. Brown. „Njegova je zamisao da razvijemo vlastitu upravljačku strukturu, koja bi bila prihvatljiva za sve nas ovdje, a zatim da je pošaljemo u MSA kao preporuku. Admiral Heilmann misli da će je oni prihvatiti, jer će na taj način izbjeći produžetak rasprave.”

„Admiral Heilmann i doktor Brown došli su me upoznati s tom idejom” umiješa se sada Janos Tabori, „i naglasili koliko bi bilo važno za nas da počnemo istraživati unutrašnjost Rame. Čak su predložili dvojno vodstvo, što mi je zvučalo prilično razložno. Kako nijedan od nas ne raspolaže širokim iskustvom generala Borzova, rekli su da bi možda bilo dobro da izaberemo dvojicu vođa, na primjer admirala Heilmanna i dr. Browna osobno. Otto bi pokrivao područja vojnih i astronautičkih sadržaja; dr. Brown bi predvodio istraživanje Rame.”

„A što biva ako se ne slože, ili im se područja odgovornosti poklope?” upita Richard Wakefield.

„U tom slučaju” reče admiral Heilmann, „iznijeli bismo stvar koja je u pitanju na glasovanje pred sve članove ekspedicije.”

„Nije li to zgodno?” upita Reggie Wilson. još je bio prilično ljut. Pravio je bilješke na svojoj tipkovnici, ali sada se digao da se obrati ostalim astronautima. „Baš se slučajno dogodilo da su Brown i Heilmann poveli računa o tom problemu rukovođenja i tek tako su razvili novu rukovodnu strukturu u kojoj je sva moć i odgovornost podijeljena između njih dvojice. Izgleda li tu samo meni nešto neobično?”

„Ma, hajde, Reggie” reče Francesca usiljeno. Spustila je video kameru pokraj sebe. „Ima zdrave logike u tom prijedlogu. Dr. Brown je naš najstariji znanstvenik. Admiral Heilmann je bio blizak suradnik Valerija Borzova tijekom niza godina. Nijedan od njih nema čvrsti, sveukupni nadzor nad svim dimenzijama zadatka. Razdvajanje dužnosti bi bilo...”

Reggieu Wilsonu je bilo teško raspravljati s Francescom. Pa ipak, prekinuo ju je prije nego što je završila. „Ne slažem se s tim planom” rekao je prigušenim glasom. „Mislim da bismo trebali imati jedinstvenog vođu. A na temelju onoga što sam primijetio tijekom vremena koje sam proveo s posadom, postoji samo jedan astronaut kojega bismo svi lako slijedili. To je general O’Tool.” Mahnuo je prema svom sunarodnjaku Amerikancu. „Ako je ovo demokracija, predlažem ga za našeg novog zapovjednika.”

Došlo je do opće zbrke čim je Reggie sjeo. David Brown pokuša uspostaviti red. „Molim vas, molim vas” poviče, „dajte da idemo korak po korak. Hoćemo li sami odlučiti o svom vodstvu, a zatim ga priopćiti MSA kao svršenu činjenicu? Jednom kada zatvorimo to pitanje, možemo zatim odrediti tko će nam biti vođa.”

„Nisam razmišljao o tome prije ovog sastanka” reče Richard Wakefield. „Ali slažem se s isključenjem Zemlje. Oni nisu živjeli s nama na ovom zadatku. Što je još važnije, ne nalaze se na svemirskom brodu povezanom za strani artefakt negdje unutar Venerine staze. Mi smo oni koji će trpjeti ako se donese loša odluka; trebali bismo sami odlučiti o vlastitoj organizaciji.”

Bilo je jasno da se svima, s mogućim izuzetkom Wilsona, više sviđa ideja da sami odrede rukovodnu strukturu i da je zatim predstave MSA. „U redu” reče Otto Heilmann nekoliko minuta kasnije, „sada moramo izabrati svoje vođe. Jedan prijedlog je da rukovodstvo treba podijeliti između mene i dr. Browna. Reggie Wilson je predložio generala O’Toola kao novog zapovjednika. Ima li drugih prijedloga ili rasprave tim povodom?”

Prostorijom je vladala tišina tijekom možda deset sekundi. „Oprostite” javi se prvi general O’Tool, „ali htio bih iznijeti nekoliko primjedbi.” Svi usmjeriše pozornost na američkog generala. Wilson je bio u pravu. Bez obzira na O’Toolovu poznatu obuzetost religijom (na koju nije prisiljavao nikoga drugog), njega je poštovala cijela astronautska posada. „Mislim da na ovoj točki moramo biti pažljivi da ne izgubimo kolektivni duh koji smo tako naporno razvijali tijekom prošle godine. Preglasavanje oko ovog pitanja bilo bi loše. Osim toga, nije toliko bitno ni nužno. Bez obzira na to tko postao naš nominalni vođa, ili vođe, svatko od nas je uvježban da obavlja određenu skupinu zadataka. To ćemo činiti pod svim okolnostima.” Glave su kimale u znak suglasnosti po cijeloj prostoriji. „Što se mene tiče” nastavio je general O’Tool, „moram priznati da znam malo ili nimalo o ono dimenziji naše ekspedicije koji se odnosi na unutrašnjost Rame. Nikada nisam uvježbavao ništa drugo osim da upravljam s ova dva svemirska broda koji čine ekspediciju Newton, da se snađem u slučaju neke potencijalne vojne prijetnje i radim kao komunikacijski čvor na brodu. Nisam kvalificiran za zapovjednika.” Reggie Wilson htjede se pobuniti, ali O’Tool produži bez prekida. „Predlažem zato da prihvatimo plan Heilmanna i Browna i nastavimo sa svojim osnovnim zadatkom – naime, istraživanjem tog stranog levijatana koji nam je došao sa zvijezda.”

U zaključku sastanka dvojica novih vođa obavijestiše ostale astronaute da će gruba skica scenarija prvog izlaska biti spremna za pregled sljedećega jutra. Nicole ode u svoju kabinu. Uz put je zastala i pokucala na vrata Janosa Taborija. Najprije nije bilo odgovora. Kada je kucnula drugi put, čula je kako je Janos povikao: „Tko je?”

„To sam ja. Nicole” odgovorila je.

„Uđi” reče.

Ležao je na leđima na malom ležaj u s netipičnim mrgođenjem na licu.

„U čemu je stvar?” upita Nicole.

„Oh, ništa“, odgovori Janos. „Samo me boli glava.”

„Jesi li uzeo nešto?” zainteresira se Nicole.

„Ne. Nije tako ozbiljno.” I dalje se nije smiješio. „Što mogu učiniti za tebe?” upita je gotovo neprijateljskim tonom. Nicole je bila zbunjena. Prišla je temi oprezno. „Pa, pročitala sam tvoje izvješće o Valerijevoj smrti...”

„Zašto si to učinila?” oštro je prekine Janos.

„Da vidim je li bilo nečega što smo mogli učiniti na drugi način” reče Nicole. Bilo je očito da Janos ne želi razgovarati o toj temi. Nakon što je čekala nekoliko sekundi, Nicole opet progovori. „Oprosti, Janos. Namećem ti se. Vratit ću se drugi put.”

„Ne. Ne” reče. „Daj, završimo odmah s tim.”

Baš neobičan uvod u važno pitanje, pomisli Nicole dok je uobličavala svoje pitanje. „Janose” reče, „nigdje u izvješću nisi spomenuo da si posegnuo za upravljačkom kutijom RoKira neposredno prije manevra. A ja se mogu zakleti da sam vidjela tvoje prste na tipkovnici kada sam bačena na zid.”

Nicole zastane. Nije bilo nikakvog izraza na Taborijevom licu. Gotovo kao da je mislio na nešto drugo. „Ne sjećam se” reče on poslije dužeg kolebanja, bez ikakvih osjećaja. „Možda si u pravu. Možda mi je udarac u glavu obrisao taj dio sjećanja.”

Sada stani, reče si Nicole dok je proučavala kolegu. Ovdje više ništa ne možeš saznati.

STJECANJE ZRELOSTI

Genevieve iznenada brižne u plač. „Oh, majko” reče. „Toliko te volim, a ovo je apsolutno užasno.”

Tinejdžerka žurno ode iz vidokruga kamere, a zamjeni je Nicolein otac. Pierre je nekoliko sekundi gledao u desnu stranu, da bi se uvjerio da ga unuka ne može čuti, a onda se okrenuo zaslonu. „Posljednja dvadeset četiri sata za nju su bila osobito teška. Znaš da si za nju idol. U nekim stranim novinama optužena si da si upropastila kirurški zahvat. Čak je večeras jedan američki reporter napisao da si bila pijana tijekom operacije.”

Zastao je. Napetost se pokazivala i na licu njezinog oca. „I Genevieve i ja znamo da nijedna od tih optužbi nije istinita. Volimo te neizmjerno i šaljemo ti svu našu podršku.”

Zaslon se zatamni. Videofonski poziv potekao je od Nicole i ona se najprije razveselila što vidi obitelj. Ali poslije njezinog drugog emitiranja, nakon što su joj se otac i kćerka opet pojavili na zaslonu dvadeset minuta kasnije, bilo je očito da su događaji na Newtonu poremetili i život u Beauvoisu. Genevieve je bila osobito pogođena. Neprekidno je plakala dok je govorila o generalu Borzovu (srela ga je nekoliko puta i Rus joj je, sa svojim rođačkim ponašanjem, bio osobito drag) i jedva joj je pošlo za rukom da se pribere prije nego što je opet briznula u plač pred sam kraj razgovora.

Dakle, i tebe sam osramotila, pomisli Nicole kada je sjela na svoj krevet. Protrljala je oči. Bila je jako umorna. Lagano, bez svijesti o tome koliko je postala utučena, skinula se za počinak. Um su joj opsjedale slike njezine kćeri u školi u Luynesu. Nicole se lecne kada je zamislila jednog od Genevieveinih prijatelja kako je zapitkuje o operaciji i smrti generala Borzova. Draga kćeri, pomisli, moraš znati koliko te volim. Kada bih te samo mogla poštedjeti ove boli. Nicole je željela doći i umiriti Genevieve, zagrliti, podijeliti s njom jedno od onih materinskih milovanja koja su tjerala sve demone. Ali to se nije moglo izvesti. Genevieve je bila stotinu milijuna kilometara daleko.

Sklopila je oči, ali nije spavala. Bila je svjesna duboke i sveobuhvatne usamljenosti, osjećaja izdvojenosti mnogo jače od svega što je do tada iskusila u životu. Znala je da žudi za nekakvim suosjećanjem, za nekim ljudskim bićem koje će joj reći da je njezin osjećaj nedoraslosti situaciji preuveličan i da se ne slaže sa stvarnošću. Ali nije bilo nikoga. Otac i kći bili su joj na Zemlji. Od dvoje članova posade Newtona koje je najbolje poznavala, jedan je bio mrtav, a drugi se sumnjivo ponašao.

Zakazala sam, mislila je Nicole dok je ležala u krevetu. Zakazala sam na svom najvažnijem zadatku. Prisjetila se drugog osjećaja promašenosti, kada je imala samo šesnaest godina. U to vrijeme Nicole se natjecala za ulogu Ivane Orleanske na velikom nacionalnom natjecanju u povodu sedamsto pedesete godišnjice smrti djevice. Da je pobijedila, Nicole bi bila Ivana u seriji parada koja je trajala oko dvije godine. Potpuno se posvetila natjecanju, čitala sve knjige koje je mogla naći o Ivani Orleanskoj i gledala brojne video predstave. Nicole je izbila na vrh gotovo svake kategorije testiranja osim „podobnosti”. Trebala je pobijediti, ali nije. Otac ju je tješio, objašnjavajući joj da Francuska ipak još nije spremna da joj heroina bude tamnoputa.

Ali to nije bio baš pravi promašaj, pomisli sanitetska časnica misije Newton. A osim toga, tu je bio otac da me tješi... Prizor majčinog pogreba pojavi se u Nicoleinom um. U to vrijeme je imala deset godina. Majka joj je otišla sama na Obalu Slonovače posjetiti svoje afričke rođake. Anawi je bila u Nidougouu kada je zarazna epidemija Hoganove groznice poharala naselje. Nicoleina majka je brzo umrla.

Pet dana kasnije Anawi je bila spaljena kao kraljica Senoufoa. Nicole je plakala dok je Omeh pratio pjesmom dušu njezine majke na put kroz ničiji svijet u zemlju priprema, gdje su bića počivala dok su čekala da ih izaberu za novi život na Zemlji. Dok su plamenovi lomače rasli i kada je Anawina kraljevska odora počela gorjeti, Nicole obuzme osjećaj nenadoknadivog gubitka. I usamljenosti. Ali i taj put je otac bio uz mene, prisjetila se. Držao me je za ruku dok smo gledali majku kako nestaje. To je bilo lakše podnijeti dok smo zajedno. Bilo je mnogo samotnije dok je trajao Poro. I strasnije.

Još se mogla prisjetiti mješavine užasa i bespomoćnosti koja su ispunila njeno sedmogodišnje tijelo na pariškom aerodromu tog proljetnoga jutra. Otac ju je nježno milovao. „Draga, draga Nicole” rekao je. „Jako ćeš mi nedostajati. Vrati mi se sigurno.”

„Ali zašto moram ići, papa?” pitala je. „I zašto ti ne ideš s nama?”

Nagnuo se pokraj nje. „Ti ćeš postati dio naroda tvoje majke. Sva djeca Senoufoa prolaze Poro u sedmoj godini.” Nicole počne plakati. „Ali, papa, ja ne želim ići. Ja sam Francuskinja, ne Afrikanka. Ne sviđaju mi se ti čudni ljudi, ta vrućina i kukci...”

Otac joj je čvrsto stavio ruke na lice. „Moraš ići, Nicole. Tvoja majka i ja smo se složili.” Anawi i Pierre su zaista mnogo puta raspravljali o tome. Nicole je cijeli život provela u Francuskoj. O svom afričkom nasljeđu znala je samo ono čemu ju je naučila majka i što je saznala iz svojih dvomjesečnih posjeta Obali Slonovače s obitelji.

Pierreu nije bilo lako složiti se da pošalje svoju voljenu kćerku na Poro. Znao je da je to primitivan obred. Isto tako je znao da je riječ o kamenu temeljcu tradicionalne religije Senoufoa i da je obećao Omehu, u vrijeme vjenčanja s Anawi, da će se sva njihova djeca vratiti u Nidougou za barem prvi ciklus Poroa.

Najteže za Pierra bilo je to što je morao ostati kod kuće. Ali Anawi je bila u pravu. Bio je stranac. Ne bi mogao sudjelovati u Porou. Ne bi ga shvatio. Njegova nazočnost bi skretala pozornost djevojčici. Osjećao je bol u srcu dok je ljubio ženu i kćer i stavljao ih na avion za Abidjan.

Anawi je također osjećala strah pred obredom stjecanja zrelosti svog jedinog djeteta, svoje djevojčice od jedva sedam godina. Dijete je bilo nadareno za jezike i vrlo je lako pohvatalo osnove jezika Senoufoa. Ali nije bilo nikakve sumnje da druga djeca imaju ozbiljne prednosti u odnosu na nju. Sva ostala su cijeli život provela u domorodačkim naseljima i oko njih. Područje im je bilo poznato. Da malo olakšaju problem orijentacije, Anawi i Nicole su doputovale u Nidougou tjedan ranije.

Temeljna je ideja Poroa da je život niz faza ili ciklusa i da svaki prijelaz treba biti pažljivo obilježen. Svaki ciklus trajao je sedam godina. Bilo je tri Poroa u svakom normalnom životu Senoufoa, tri preobražaja koja su bila nužna prije nego što se dijete može pretvori u odraslog pripadnika plemena. Unatoč činjenicu da su mnogi plemenski običaji nestali dolaskom modernih telekomunikacijskih naprava u Obalu Slonovače tijekom dvadeset prvog stoljeća, Poro je ostao neodvojivi dio društva Senoufoa. U dvadeset drugom stoljeću, plemenski obredi doživljavali su svojevrsnu renesansu, osobito nakon što je veliki Kaos pokazao većini afričkih vođa da je bilo previše opasno ovisiti o vanjskom svijetu.

Anawi je držala na licu dobro odglumljen osmijeh cijelog onog poslijepodneva kada su trebali doći plemenski vračevi i odvesti Nicole na Poro. Nije željela da se njezin strah prenese na kćer. Svejedno, Nicole je vidjela da joj je majka uznemirena. „Ruke su ti hladne i znojne, mama” prošaputala je na francuskom kad je zagrlila Anawi prije odlaska. „Nemoj brinuti. Sa mnom će biti sve u redu.” U stvari, Nicole, jedino smeđe lice među desetak crnih djevojčica, djelovala je gotovo veselo i nestrpljivo, kao da polazi u zabavni park ili zoološki vrt.

Ukupno je bilo četiri vozila, dva su prevozila djevojčice, a dva pokrivena i neobjašnjena. Nicoleina prijateljica od prije četiri godine, Lutuwa, koja je zapravo bila jedna od njezinih rođaka, objasnila je ostalim djevojčicama da se u drugim vozilima nalaze vračevi i „sprave za mučenje” Nastala je duga tišina prije nego što je jedna djevojčica smogla hrabrosti pitati Lutuwu o čemu govori.

„Sve sam to sanjala prije dvije noći” rekla je Lutuwa samouvjereno. „Palit će nam bradavice na grudima i gurati oštre predmete u sve rupe. A sve dok ne plačemo, nećemo osjećati bol. Ostalih pet djevojčica u Nicoleinom vozilu, uključujući i Lutuwu, jedva su progovorile koju riječ tijekom sljedećega sata.

Do zalaska sunca prevalile su dug put prema istoku, pokraj napuštene mikrovalne postaje, do posebnoga područja znanog samo plemenskim vjerskim vođama. Šest vračeva podiglo je privremena skloništa i počelo ložiti vatru. Kada se smračilo, hrana i piće su podijeljeni iskušenicama koje su sjedile prekriženih nogu oko vatre. Poslije večere počeo je kostimirani ples. Omeh je pripovijedao uz četiri plesa, od kojih se u svakom pojavljivala po jedna životinja iz tih krajeva. Ples je išao uz glazbenu pratnju doboša i grubih udaraljki, a ritam je pružalo jednolično udaranje tam-tama. S vremena na vrijeme poneku osobito bitnu točku u priči naglasio bi olifant, lovački rog od slonovače.

Neposredno prije spavanja, Omeh, i dalje s velikom maskom i perjanicom koja ga je označavala kao poglavicu, dade svakoj djevojčici veliku torbu od antilopine kože i reče im da pažljivo pogledaju sadržaj. Unutra su bili boca vode, malo suhog voća i oraha, dvije kriške domaćeg kruha, pribor za rezanje, nešto konopa, dvije različite vrste nekakve masti i korijen neke nepoznate biljke.

„Sutra ujutro svako dijete bit će odvedeno iz ovog logora” reče Omeh, „i ostavljeno na položaju ne previše daleko odavde. Dijete će imati samo ove darove u antilopskoj koži. Od djeteta se očekuje da samo preživi i da se vrati na to isto mjesto do trenutka kada sunce bude puno na nebu sljedećega dana. U koži sve što je neophodno, osim mudrosti, hrabrosti i radoznalosti. Korijen je nešto vrlo posebno. Jedenje mesnatog korijena će preplašiti dijete, ali mu može dati neuobičajenu snagu i vid.”

BLAŽENI SAN

Djevojčica je bila sama gotovo dva sata prije nego što je stvarno shvatila što joj se događa. Omeh i jedan od mlađih vračeva ostavili su Nicole pokraj male lokve sa slankastom vodom, okružene sa svih strana visokom travom savane. Podsjetili su je na to da se treba vratiti do sredine sljedećega dana. Onda su otišli.

Nicole je najprije reagirala kao da je cijelo ovo iskustvo samo velika igra. Otvorila je torbu od antilopske kože i pažljivo pregledala sadržaj. Mentalno je razdijelila hranu u tri dijela, planirajući što će pojesti za večeru, doručak i prijepodnevnu užinu. Nije bilo previše hrane, ali mala Nicole je ocijenila da će je biti dovoljno. S druge strane, kada je okom odmjerila bocu da provjeri zalihu vode, zaključila je da je zanemariva. Bilo bi dobro kad bi našla izvor čiste tekuće vode koju bi mogla upotrijebiti u slučaju nevolje.

Sljedeće Nicoleino djelo bilo je da napravi u mislima kartu svog položaja, osobito obraćajući pozornost na oznake koje bi joj mogle pomoći da prepozna slanu lokvu iz daljine. Bila je izuzetno organizirana djevojčica, i tamo u Chilly-Mazarinu često se igrala sama u šumarku blizu svoje kuće. U sobi je Nicole držala karte šume koje je pažljivo iscrtala rukom i na kojima su njezina tajna skrovišta bila označena zvjezdicama i kružićima.

Tek kada je naišla na četiri prugaste antilope koje su mirno pasle pod ravnomjernim popodnevnim suncem, Nicole je prvi put shvatila koliko je izdvojena od ostalih. Njezina prva reakcija bila je da potraži majku, da pokaže Anawi divne životinje koje je otkrila. Ali majka nije ovdje, pomislila je djevojčica, dok su joj oči pretraživale obzor. Potpuno sam sama. Posljednje riječi odjeknuše joj kroz um i ona osjeti nezadrživ očaj. Borila se protiv očaja i zagledala u daljinu ne bi li vidjela neki trag civilizacije. Bilo je ptica na sve strane, a na obzoru, na samoj granici njezinog vidnog polja, pasle su neke životinje, ali nije bilo ni traga ljudskih bića. Potpuno sam sama, reče si Nicole, a tijelom joj prostruja blaga drhtavica straha.

Prisjetila se da je željela naći izvor vode i pošla u smjeru velike skupine drveća. Djevojčica nije imala predodžbu o udaljenostima u otvorenoj savani. Iako se pažljivo zaustavljala svakih tridesetak minuta da bi provjerila zna li još naći put natrag do lokve, iznenadila ju je udaljena skupina kao da se uopće nije primicala. Koračala je i koračala. Kako se popodne primicalo kraju, umorila se i ožednjela. Stala je da bi popila malo vode. Istog trena okružiše je ce-ce muhe; zujale su joj u lice dok je pokušavala piti. Nicole izvadi dvije masti, pomiriše obje i onom smrdljivijom namaže lice i ruke. Izbor joj je očito bio ispravan; i muhama je mast bila neugodna i zato su se držale na razmaku.

Stigla je do skupine drveća otprilike sat prije mraka. Razveselila se kada je otkrila da je naišla na malu oazu usred širokog poteza savane. U skupini drveća nalazio se jak izvor; voda je kuljala iz da i oblikovala kružnu jezerce od desetak metra u promjeru. Višak vode se slijevao preko jednog ruba i pretvarao u potočić koji je tekao iz oaze u savanu. Nicole je bila iscrpljena i znojna od dugoga hoda. Voda jezerca ju je mamila. Bez razmišljanja je svukla odjeću osim gaćica i bacila se u jezerce.

Voda joj je osvježila i okrijepila umorno tjelešce. S glavom pod vodom i zatvorenih očiju, plivala je i plivala i zamišljala da je na javnom bazenu u svom predgrađu Pariza. U mašti je došla na piscine, kao što je obično činila jednom tjedno, i igrala se u vodi s prijateljima. Sjećanja su je smirivala. Poslije nekog vremena Nicole se prevali na leđa i nekoliko puta zamahne. Otvorila je oči i zagledala se u drveće nad sobom. Zrake sunca kasnog poslijepodneva izvodili su čarolije dok su se probijali kroz grane i lišće.

Sedmogodišnja Nicole prestane plivati i počne gacati po vodi nekoliko sekundi, tražeći pogledom svoju odjećom. Nije ju mogla vidjeti. Zbunjena, pažljivije je gledala rubove jezerca. I dalje nije vidjela ništa. U umu je ponavljala prizor svoga dolaska do jezerca i nepobitno se prisjetila mjesta gdje je ostavila odjeću i torbu od antilopske kože. Izašla je iz vode i pažljivije pogledala tu točku. Ovo je to mjesto, potpuno sigurno, pomislila je. A moje odjeće i torbe nema.

Panika se nije mogla izbjeći. Obuzela ju je u trenutku. Oči joj se ispuniše suzama, plač joj se otme iz grla. Zatvorila je oči i plakala, nadajući se da je sve to samo ružan san i da će se probuditi za nekoliko sekundi i vidjeti majku i oca. Ali kada je opet otvorila oči, isti prizor i dalje je bio tu. Polugola djevojčica bila je sama u afričkoj divljini bez hrane, bez vode i bez nade da će je spasiti sve do poslijepodneva sutrašnjega dana. A bio je gotovo mrak.

Uz veliki napor, Nicole napokon uspije zagospodariti i svojim strahom i suzama. Odlučila je potražiti odjeću. Tamo gdje je bila ostavila odjeću našla je nekakve svježe tragove. Nicole nije mogla znati koja je vrsta životinja mogla ostaviti te tragove i zato je pretpostavila da je riječ o jednoj od blagih antilopa koje je vidjela tog popodneva u savani. To ima smisla, pomislila je djevojčica logično. Ovo je vjerojatno najbolje pojilište u cijelom kraju. Zastale su ovdje i bile su im zanimljive moje stvari. Moje pljuskanje vjerojatno ih je uplašilo.

Dok je svjetlo nestajalo, slijedila je tragove malom stazom između drveća. Poslije kratkog hoda našla je torbu od antilopske kože, ili barem ono što je ostalo od nje, bačenu s jedne strane staze. Bila je potpuno rastrgana. Sva hrana je nestala, boca s vodom bila je gotovo potpuno prazna i sve je poispadalo osim masti i korijena. Nicole dokrajči ono malo vode što je preostalo u boci i uzme korijen u desnu ruku. Bacila je izgnječene masti. Upravo se spremala produžiti stazom kada je začula neki zvuk, nešto između štektanja i krika. Zvuk je bio vrlo blizu. Staza se otvarala prema savani na nekih pedeset metara ispred nje. Nicole napregne oči i učini joj se da je vidjela pokret, ali nije mogla raspoznati ništa određeno. Onda je opet začula krik, ovaj put glasniji. Spustila se na trbuh i polako počela puziti po stazi.

Petnaest metara prije kraja luga bilo je malo uzvišenje. S te točke mala Nicole vidjela je izvor krika. Dva lavića su se igrala s njezinom zelenom haljinom. Njihova pažljiva majka bila je na suprotnoj strani, zagledana u sumrak savane. Nicole se užasnuto sledi kada je shvatila da nije u zoološkom vrtu, da se nalazi u divljini i da je prava afrička lavica na samo dvadeset metara od nje. Tresući se od straha, počela se povlačiti, vrlo polako, vrlo tiho, da ne bi privukla pozornost na sebe.

Natrag u blizini jezerceta potisnula je želju da kao muha bez glave odjuri u savanu. Onda bi me lavica sigurno vidjela, mislila je. Ali gdje da provede noć? Naći ću neku rupu između drveća, razmišljala je, podalje od staze. I mirno ležati. Onda ću možda biti sigurna. I dalje držeći bocu i korijen, Nicole tiho ode do izvora. Napila se i napunila bocu. Zatim je otpuzala u lug i našla rupu. A onda, uvjerena da je sigurna koliko to već može biti u takvoj situaciji, iscrpljena djevojčica je zaspala.

Probudila se iznenada s osjećajem da kukci pužu svuda po njoj. Protrljala je goli trbuh. Bio je prekriven mravima. Nicole vrisne, a onda shvati što je učinila. U podsvijesti, čula je lavicu kako se kreće kroz grmlje, u potrazi za stvorenjem koje je ispustilo taj zvuk. Djevojčica zadrhti i poskida mrave komadom drveta. Onda vidje da je lavica gleda; divljačke oči probijale su tamu. Nicole samo što se nije onesvijestila. U strahu se nekako prisjetila što je Omeh rekao o korijenu. Stavila je zemljom prekrivenu biljku u usta i počela je oštro žvakati. Okus je bio grozan. Prisilila se progutati ga.

Trenutak kasnije Nicole je jurila između drveća, a lavica ju je tjerala. Granje i lišće joj je grebalo lice i tijelo. Jednom se okliznula i pala. Kada je stigla do lokve nije stala. Nicole potrči po vodi, noge su joj jedva dodirivale površinu. Zamahnula je rukama. Pretvorile su se u krila, bijela krila. Više nije doticala vodu. Bila je velika, bijela čaplja koja je letjela visoko po noćnom nebu. Okrenula se i vidjela zbunjeno lice lavice duboko ispod sebe. Smijući se, Nicole jače zamahne krilima i vine se iznad drveća. Velika savana se prostre ispod nje. Mogla je vidjeti preko stotinu kilometara ukrug.

Preletjela je slanu lokvu, okrenula prema zapadu i opazila logorsku vatru. Obrušila se prema njoj, njezini ptičji krici probijali su mir noći. Omeh se prene i probudi, ugleda usamljenu pticu kako se ocrtava na nebu i ispusti i sam ptičji zov. „Ronata?” kao da je pitao njegov glas. Ali Nicole nije odgovorila. Željela je letjeti više, čak iznad oblaka.

Na drugoj strani, oblaci, mjesec i zvijezde bili su jasni i blistavi. Mamili su je. Učini joj se da u daljini čuje glazbu, odzvanjanje kristalnih zvona, dok se dizala sve više i više. Pokušala je mahnuti krilima. Jedva su se htjela pokrenuti. Pretvorila su se u kontrolne površine, koje su se sada izduživale da bi povećale potisak u ultra rijetkom zraku. Njezine repne rakete pljunuše plamen. Nicole je bila srebrni projektil, tanak i vitak, koji je ostavljao Zemlju za sobom.

Glazba je bila glasnija u svemiru. Tu je bila veličanstvena simfonija, u potpunoj harmoniji s divnom Zemljom ispod nje. Čula je kako joj netko doziva ime. Odakle? Tko bi je mogao zvati na ovom mjestu? Zvuk je dopirao iza Mjeseca. Promijenila je smjer, okrenula vrh prema praznini svemira i opet uključila rakete. Prošla je pokraj Mjeseca, odlazeći od Sunca. Brzina joj se i dalje eksponencijalno povećavala. Iza nje Sunce je bilo sve manje i manje. Pretvorilo se u malo svjetlo i napokon potpuno nestalo. Tada je zavladala tama svugdje uokolo. Zadržala je dah i izbila na površinu vode.

Lavica je hodala tamo-amo po rubu jezerceta. Nicole je jasno mogla vidjeti sve mišiće na njezinim moćnim ramenima i očitati joj izraz na licu. Molim te, ostavi me na miru, reče Nicole. Neću povrijediti ni tebe, ni tvoju djecu. „Poznajem ti miris” odgovori lavica. „Moja djeca su se igrali s tim mirisom.”

I ja sam dijete, produži Nicole, i želim se vratiti svojoj majci. Ali se bojim.

„Izađi iz vode” reče lavica. „Pokaži se cijela. Ne vjerujem da si ono što kažeš.”

Skupivši svu hrabrost, očiju prikovanih na lavicu, djevojčica polako izađe iz vode. Lavica se nije pokrenula. Kada joj je voda dosegla do struka, Nicole složi ruke u oblik kolijevke i počne pjevati. Bila je to jednostavna, mirna melodija, koje se sjećala s početka života, kada bi je majka ili otac poljubili za laku noć, spustili u kolijevku i ugasili svjetlo. Male životinje obješene u zraku okretale su se i okretale, dok je blagi ženski glas pjevao Bramsovu uspavanku. „Lezi sad u smiraj ran... neka ti je blažen san.”

Lavica se zanjiše, zguri i zaprijeti da će skočiti. Djevojčica, i dalje blago pjevajući, nastavi hodati prema životinji. Kada je Nicole potpuno izašla iz vode i bila samo pet metara udaljena, lavica skoči u stranu i nestane u skupini drveća. Nicole nastavi koračati; smirujuća pjesma davala joj je i utjehu i snagu. Za samo nekoliko minuta bila je na rubu savane. Do izlaska sunca stigla je do bare, gdje je legla u travu i čvrsto zaspala. Omeh i vračevi Senoufoa našli su je kako tu leži, polugola i još usnula, kada se sunce našlo visoko na nebu.

Svega se sjećala kao da je bilo jučer. Prije gotovo trideset godina, sjetila se dok je ležala i na Newtonu dalje budna, a pouka koju sam naučila nikada mi nije prestala biti korisna. Nicole pomisli na sedmogodišnju djevojčicu koja se izgubila u potpuno stranom svijetu i ipak uspjela preživjeti. Zbog čega se onda sada sažalijevam? – pomislila je. Ono je bila mnogo gora situacija.

Povratak iskustva iz djetinjstva dao joj je neočekivanu snagu. Nicole više nije bila utučena. Um joj je opet radio punom brzinom, pokušavajući uobličiti plan koji će joj dati ključne odgovore o tome što se dogodilo tijekom operacije Borzova. Odgurnula je usamljenost u stranu.

Nicole shvati da će morati ostati na Newtonu za vrijeme prvog izlaska ako želi obaviti detaljnu raščlambu svih pojedinosti cijelog slučaja. Odlučila je o tome ujutro porazgovarati s Brownom i Heilmannom.

Poslije dugo vremena, iscrpljena, žena je usnula. Dok je lutala kroz svijet sumraka koji razdvaja javu i san, Nicole je pjevušila nekakvu melodiju. Bila je to Brahmsova uspavanka.

PANDORINA KOCKA

Nicole je vidjela da David Brown sjedi za stolom. Francesca se nagnula iznad njega i pokazivala nešto na velikoj karti raširenoj ispred njih. Nicole kucne na vrata zapovjednikova ureda.

„Zdravo, Nicole” reče Francesca kada ova otvori vrata. „Što možemo učiniti za tebe?”

„Došla sam vidjeti dr. Browna” reče Nicole. „U vezi s mojim dužnostima.”

„Uđi” reče Francesca.

Nicole lagano uđe i sjedne na jednu od dvije stolice nasuprot radnom stolu. Francesca sjedne na drugu. Nicole pogleda zidove ureda. Oni su se definitivno promijenili. Fotografije žene i djece generala Borzova, zajedno s njegovom omiljenom umjetničkom slikom, prikazom usamljene ptice raširenih krila nad rijekom Nevom u Lenjingradu, zamijenile su ogromne karte budućih operacija. Karte, sve označene drukčijim naslovima (Prvi izlaz, Drugi izlaz i tako dalje) pokrivale su bočne oglasne ploče s jednog kraja na drugi.

Ured generala Borzova bio je topao i osoban. Ova prostorija izgledala je beznadno sterilna i odbojna. Dr. Brown je zakvačio laminirane kopije dvije svoje najslavnije međunarodne nagrade na zid iza radnog stola. Također je povećao visinu stolice, tako da je gledao nadolje na svakog drugog u kabini tko je sjedio.

„Došla sam razgovarati privatno” reče Nicole. Zastala je nekoliko sekundi, očekujući da dr. Brown zamoli Francescu da napusti kabinu. Ovaj nije rekao ništa. Konačno, Nicole baci pogled prema Francesci da bi očito pokazala što joj smeta.

„Ona mi je pomaže u administrativnim poslovima” objasni dr. Brown. „Otkrio sam da njezin ženski instinkt često primjećuje znakove koje bih ja potpuno propustio.”

Nicole je šutke sjedila još nekih petnaest sekundi. Bila je spremna razgovarati s Davidom Brownom. Nije očekivala da će biti nužno da sve objašnjava i pred Francescom. Možda bi jednostavno trebala otići, pomisli Nicole na trenutak, pomalo iznenađena što je Francescina nazočnost toliko nervira.

„Čitala sam zadatke za prvi izlaz” reče Nicole napokon, službenim glasom, „pa bih željela nešto zamoliti. Moje dužnosti, onako kako su prikazane u redoslijedu zadataka, potpuno su minimalne. I Irina Turgenjev, čini mi se, ima malo zadataka za trodnevni izlaz. Predlažem da date moje nemedicinske zadatke Irini, a ja ću ostati na Newtonu s admiralom Heilmannom i generalom O’Toolom. Pažljivo ću pratiti odvijanje ekspedicije i bit ću uvijek spremna ako iskrsne bilo kakav bitan medicinski problem. Inače, Janos može preuzeti biološke dužnosti.”

U kabini je opet zavladala tišina. Dr. Brown pogleda Nicole, a zatim Francescu. „Zašto želiš ostati na Newtonu?” javi se Francesca poslije dužeg vremena. „Mislila sam da jedva čekaš vidjeti unutrašnjost Rame.”

„Kao što rekoh, stvar je uglavnom osobne prirode” odgovori Nicole neodređeno. „I dalje sam izuzetno umorna od krize s Borzovim, a moram završiti dosta administrativnih poslova. Prvi izlaz trebao bi i ionako biti samo informativno upoznavanje. Voljela bih biti u potpunosti odmorna i spremna za drugi.”

„To je vrlo nepropisan zahtjev” reče dr. Brown, „ali pod danim okolnostima, mislim da mu možemo udovoljiti.” Opet je bacio pogled na Francescu. „Ali voljeli bismo te zamoliti za jednu uslugu. Ako ne ideš u Ramu, onda bi možda bila spremna s vremena na vrijeme zamijeniti O’Toola kao časnika za komunikacije? U tom slučaju bi admiral Heilmann mogao ići unutra...”

„Svakako” odgovori Nicole prije nego je Brown završio. „Dobro. Onda pretpostavljam da smo se dogovorili. Promijenit ćemo raspored za prvi izlazak. Ti ostaješ na Newtonu” Kada je Brown završio, Nicole se i dalje nije micala sa stolice. „Ima li još nešto?” upita on nestrpljivo.

„U skladu s našim procedurama, sanitetski časnik priprema dokumente o stanju astronauta prije svakog izlaska. Trebam li dati jedan primjerak admiralu...”

„Daj sve te memorandume meni” prekine je dr. Brown. „Admirala Heilmanna ne zanimaju privatne stvari.” Američki znanstvenik se zagleda u Nicole. „Ali ne moraš pripremati nove izvještaje za prvi izlazak. Pročitao sam sve dokumente koje si napisala za generala Borzova. Potpuno odgovaraju svrsi.”

Nicole si ne dopusti povlačenje pred Brownovim prodornim pogledom. Dakle, znaš što sam napisala o tebi i Wilsonu, pomislila je. I misliš da bi mi zbog toga trebalo biti neugodno. E pa, vidiš, nije. Mišljenje mi se nije promijenilo zbog toga što si sada nominalno ti zapovjednik.

Te je noći Nicole nastavila sa svojom istragom. Njezina detaljna raščlamba biometrijskih podataka generala Borzova ukazala je na neobično visoke razine dvije čudne kemikalije u njegovom sustavu neposredno prije smrti. Nicole nije mogla utvrditi odakle su kemikalije došle. Je li uzimao neke lijekove bez njezinog znanja? Jesu li te kemikalije, za koje je bilo poznato da pojačavaju bol (korištene su, prema njezinoj medicinskoj enciklopediji, za testiranje osjetljivosti na bol kod neurološki poremećenih pacijenata) nekako proizvedene u tijelu u nekoj vrsti alergijske reakcije?

A što je s Janosem? Zašto se nije mogao sjetiti da je uhvatio rukom upravljačku kutiju? Zašto je bio tako šutljiv i povučen poslije Borzovljeve smrti? Odmah poslije ponoći zagledala se u strop male spavaće kabine. Danas posada odlazi u Ramu i ja ću biti sama. Trebala bih čekati do tada s nastavkom svoje analize. Ali nije mogla čekati. Nije bila u stanju potisnuti sva pitanja koja su joj preplavljivala um. Postoji li možda neka veza između Janosa i medikamenata u Borzovu? Je li moguće da njegova smrt nije baš potpuno slučajna?

Nicole izvadi svoju privatnu torbu iz malenog ormara. Žurno ju je otvorila i njezin sadržaj se rasuo po zraku pri nultoj gravitaciji. Dohvatila je skupinu poznatih fotografija koje su joj lebdjele nad krevetom. Onda je prikupila najveći dio preostalih predmeta i vratila ih u torbu. Zadržala je u ruci memorijsku kocku koju joj je kralj Henry darovao u Davosu.

Oklijevala je prije nego što će ubaciti kocku. Konačno, duboko udahne i gurne je u čitač. Na zaslonu je odmah bilo prikazano osamnaest stavki menija. Mogla je izabrati svaki od dvanaest individualnih dosjea o astronautima ili šest različitih skupina statistike o posadi. Nicole pozove dosje Janosa Taborija. Postojala su tri podmenija njegove biografije: osobni podaci, kronološki popis i psihološka procjena. Prema veličini fajlova na popisu, vidjela je da kronološki sažetak sadrži najviše pojedinosti. Nicole najprije pozove osobne podatke da bi se upoznala s oblikom dosjea.

Kratka karta joj nije rekla mnogo toga što nije već znala. Janos je imao četrdeset jednu godinu i nije bio oženjen. Kada nije bio na dužnosti za MSA, živio je sâm u svom stanu u Budimpešti, samo četiri bloka daleko od mjesta gdje je živjela njegova dvaput razvedena majka. Doktorirao je tehniku na Mađarskom sveučilištu 2183. Kao dodatak tjelesnim podacima kao što su visina i težina, odnosno broju braće i sestara, u karti su se nalazila još dva broja: PI (procjena inteligencije) i KS (koeficijent socijalizacije). Taborijevi brojevi su bili +3.37 za PI i 64 za KS.

Nicole se vrati u glavni meni i pozove registar pojmova da osvježi sjećanje glede definicija PI i KS. Broj PI trebao je pokazivati ukupnu mjeru opće inteligencije, utemeljenu na usporedbi sa sličnom učeničkom populacijom širom svijeta. Svi studenti su radili skupinu učeničkih testova u određenim razdobljima između dvanaeste i dvadesete godine. Indeks je zapravo bio eksponent u decimalnom mjernom sustavu. Broj PI jednak nuli označavao je prosjek. Indeks PI od +1.00 je značio da je osoba iznad 90% populacije; +2.00 je bio iznad 99% populacije; +3.00 iznad 99.9% itd. Negativni indeks PI je označavao inteligenciju ispod prosječne. Janosa je broj od +3.37 smještao po inteligenciji u sredinu gornjeg promila stanovništva.

Brojevi KS imali su izravnije objašnjenje. I oni su bili utemeljeni na skupini standardiziranih testova koje su radili svi učenici starosti između dvanaest i dvadeset godina, ali je ovdje tumačenje bilo razumljivije. Najviši zbroj je bio 100. Osobu koja je sakupila blizu 100 voljeli su i poštovali doslovce svi, ona se mogla uklopiti u gotovo svaku skupinu, gotovo nikada nije bila svađalački ili turobno raspoložena i bila je vrlo pouzdana. Napomena u objašnjenju KS broja tumačila je da pisani testovi nisu mogli precizno izmjeriti osobine ličnosti u svim slučajevima, tako da je dobivene vrijednosti trebalo koristiti s rezervom.

Nicole sebi da zadatak da jednom usporedi PI i KS brojeve svih astronauta. Onda je otvorila fajl kronološkog sažetka Janosa Taborija. Sljedećih šest minuta bili su iskustvo koje joj je otvorilo oči. Kao sanitetski časnik proučavala je, dakako, službene osobne fajlove svih članova posade, koje je priredila MSA. Ali ako su informacije o Janosu Taboriju na memorijskoj kocki koju joj je dao kralj Henry bile točne, onda su fajlovi MSA bili bolno nepotpuni.

Nicole je od prije znala da je Janos dvaput proglašen za najboljeg studenta tehnike na Mađarskom sveučilištu; nije znala da je dvije godine bio predsjednik Udruženja studenata homoseksualaca Budimpešte. Znala je da je pošao na Svemirsku akademiju 2192. i diplomirao za samo tri godine (zbog svoga prethodnog iskustva na velikim sovjetskim tehničkim projektima); nikada joj nije bilo rečeno da se prethodno dva puta prijavio za Akademiju i oba puta bio odbijen. I uz senzacionalne rezultate na prijemnom ispitu, dva puta je doživio neuspjeh na osobnom razgovoru. Oba puta je odborom za razgovor predsjedavao general Valerij Borzov. Janos je bio aktivan u različitim organizacijama homoseksualaca do 2190.

Zatim se povukao iz svih i više nikada nije stupio niti je sudjelovao u bilo kojoj organiziranoj aktivnosti homoseksualaca. Nijedna od tih informacija se nije nalazila u fajlu MSA.

Nicole je iznenadilo ono što je saznala. Nije bila uznemirena time što je Janos bio (ili je i dalje) homoseksualac; nije imala predrasuda glede seksualne orijentacije. Ono što ju je najviše uznemirilo bila je vjerojatnost da je službeni fajl namjerno cenzuriran da bi se uklonilo svako spominjanje njegove homoseksualnosti ili raniji susreti s generalom Borzovom.

Posljednji podaci u Taborijevom kronološkom sažetku također su bili iznenađenje za Nicole. Prema dosjeu, šuškalo se da je Janos potpisao ugovor sa Smidtom i Hagenestom, njemačkim izdavačkim koncernom, u posljednjem tjednu prosinca, neposredno prije lansiranja. Zadatak mu je bilo da pruža neodređene „konzultacije” u okviru širokog popisa postnjutnovskih medijskih aktivnosti zbog podrške nečega što je bilo označeno kao projekt Brown-Sabatini. Astronautu Taboriju je za potpisivanje uplaćen početni honorar od tri stotine tisuća maraka. Tri dana kasnije, njegova majka, koja je gotovo godinu dana čekala jedan od novih umjetnih implanta za mozak što su smanjivali oštećenja izazvana Alzheimerovom bolešću, stigla je na Bavarsku bolnicu u Münchenu radi izvođenja neurokirurške intervencije.

Očiju umornih i užarenih, Nicole dovrši čitanje opširnog dosjea dr. Davida Browna. Tijekom sati dok je proučavala njegov kronološki sažetak, stvorila je svoj poseban dokument za one stavke koje su je osobito zanimale. Prije nego što je opet pokušala zaspati, Nicole je još jednom prelistala taj posebni dokument.

Ljeto 2161: Jedanaestogodišnjeg Browna otac je prijavio u logor Longhorn i uz oštro protivljenje majke. Tipičan ljetni logor za dječake iz više klase u planinskom kraju u Teksasu, s mnoštvom atletskih aktivnosti, streljaštvom, veslanjem i pješačenjem po divljini. Dječaci su živjeli po desetorica u barakama. Brown je odmah postao jako neomiljen. Petog dana cimeri su ga uhvatili kad je dolazio s tuširanja i obojili mu genitalije u crno. Brown je odbijao izaći iz kreveta sve dok majka nije proputovala tri stotine kilometara da ga uzme i odvede kući. Otac je, čini se, poslije tog incidenta potpuno zanemario sina.

Rujan 2166: Nakon što je završio privatnu srednju školu, Brown je upisao fiziku u Princetonu. Ostao je u New Jerseyu samo osam tjedana. Diplomirao na SMU, živeći kod kuće.

Lipanj 2173: Doktorirao fiziku i astronomiju na Harvardu. Njegov mentor Wilson Brownwell nazvao je Browna „ambicioznim, marljivim studentom.“

Lipanj 2175: Brown je dovršio postdoktorsko istraživanje o evoluciji zvijezda s Brianom Murchisonom u Cambridgeu.

Travanj 2180: Oženio se za Jeannette Hudson iz Pasadene u Kaliforniji. Gospođa Hudson bila je postdiplomski student na Stanfordu. Njihovo jedino dijete, kći Angela, rođeno u prosincu 2184.

Studeni 2181: Odbijeno mu je doživotno mjesto na odsjeku za astronomiju na Stanfordu, jer su dva člana odbora za imenovanje smatrala da je Brown falsificirao znanstvene podatke u nekoliko od svojih brojnih radova. Odluka nije nikada povučena.

Siječanj 2184: Imenovan u prvi savjetodavni odbor 2184. Pripremio opsežne planove za seriju novih astronomskih teleskopa na nevidljivoj strani Mjeseca.

Svibanj 2187: Brown proglašen pročelnikom odsjeka za fiziku i astronomiju na SMU u Dallasu,Teksas.

Veljača 2188: Fizički okršaj s Wendellom Thomasom, princetonskim profesorom, za vrijeme održavanja AAAS kongresa u Chicagu. Thomas je tvrdio da je Brown ukrao i publicirao ideje o kojima su zajedno raspravljali.

Travanj 2190: Naelektrizirao znanstveni svijet time što je ne samo publicirao revolucionarno nove modele procesa u supernovama, već i predvidio da će se jedna relativno bliska supernova pojaviti sredinom ožujka 2191. Istraživanje je obavljao u suradnji s doktoranticom na SMU, Elaine Bernstein iz New Yorka. Postdiplomski suradnici gospođice Bernstein navodili su da su nove zamisli zapravo bile njezine. Brown postao slavan zahvaljujući tom hrabrom i ispravnom predviđanju.

Lipanj 2190: Brown se razveo od žene, od koje je bio razdvojen osamnaest mjeseci. Odvojili su se tri mjeseca nakon što je gospođica Elaine Bernstein počela svoj postdiplomski rad.

Prosinac 2190: Vjenčao se s gospođicom Bernstein u Dallasu.

Ožujak 2191: Supernova 2191a ispunila je noćno nebo svjetlošću, kao što su to predvidjeli Brown i suradnici.

Lipanj 2191: Brown je potpisao dvogodišnji ugovor s CBS-om kao znanstveni izvjestitelj. Prešao na UBC 2194, a zatim, na preporuku agenta, 2197. na INN.

Prosinac 2193: Brown je primio najviše odlikovanje MSA za istaknuta znanstvena postignuća.

Studeni 2199: Potpisao ekskluzivni, višegodišnji, multimilijunski ugovor u markama sa Schmidtom i Hagenestom da „eksploatira“ sve moguće komercijalne oblike ekspedicije Newton, uključujući tu knjige, video i obrazovni materijal. U skupini s Francescom Sabatini kao drugom glavnom sudionicom, dok su astronauti Heilmann i Tabori savjetnici. Predujam za potpis ugovora u iznosu od dva milijuna maraka uplaćen na tajni račun u Italiji.

Alarm na satu ju je probudio, jer je spavala samo dva sata. Nicole se izvukla iz postelje i osvježila u pomičnom umivaoniku. Lagano je izašla na hodnik i krenula do zajedničke prostorije. Ostalih četvoro svemirskih kadeta okupili su se oko Davida Browna u kontrolnom središtu i uzbuđeno prelazili pojedinosti prvog izlaska u Ramu.

„U redu” govorio je Richard Wakefield, „Prioritet imaju laki individualni liftovi-stolice na desnom i lijevom stubištu te jedno dizalo za teške terete od glavine do Središnje ravnice. Onda ćemo postaviti privremeni kontrolni centar na rubu ravnice, pa ćemo sastaviti i testirati tri rovera. Privremeni logor večeras, osnovni logor sutra na položaju Beta blizu obale Cilindričnoga mora. Ostavit ćemo sastavljanje i puštanje u pogon dva helikoptera za sutra, ledomobile i motorne čamce za dan treći.”

„Odlično izložen sažetak” reče dr. Brown. „Francesca će doći s vas četvoro dok jutros budete podizali infrastrukturu. Kada laki prijenosnici budu postavljeni i funkcionalni, admiral Heilmann i ja ćemo vam se pridružiti zajedno s dr. Takagishijem i gospodinom Wilsonom. Noćas ćemo svi spavati u Rami.”

„Koliko imaš baklji za dugo osvjetljavanje?” upita Janos Tabori Irinu Turgenjev.

„Dvanaest” odgovorila je. „To je i previše za danas.”

„A noćas, kada odemo na spavanje, bit će to najmračnija noć koju je itko od nas vidio” reče dr. Takagishi. „Neće biti mjeseca i zvijezda, nikakvih odraza s tla, ničega osim crnila na sve strane.”

„Kolika će biti temperatura?” upita Wakefield.

„Ne znamo točno” odgovorio je japanski znanstvenik. „Prvi droni su nosili samo kamere. Ali temperatura u području oko kraja tunela bila je ista kao na Rami I. Ako to išta znači, onda bi u logoru moglo biti oko deset ispod nule.” Takagishi zastane na trenutak. „I moglo bi otopljavati” produžio je. „Sada smo u Venerinoj stazi. Očekujemo da se svjetla upale u sljedećih osam ili devet dana, te da se Cilindrično more otopi od dna prema površini ubrzo nakon toga.”

„Hej” našali se David Brown. „To zvuči kao da si se preobratio. Više nisi čvrsto uvjeren u sve svoje izjave, samo u neke od njih.”

„Sa svakim podatkom koji kazuje da ovaj svemirski brod odgovara njegovom prethodniku od prije sedamdeset godina, raste vjerojatnost da su isti. Do sada, ako izuzmemo točan trenutak korekcijskog manevra, dva artefakta su ista.”

Nicole priđe grupi. „Gle, tko je ovdje” reče Janos sa svojim uobičajenim osmijehom. „Naš peti i posljednji svemirski kadet.” On primijeti njezine otečene oči. „A naš novi zapovjednik je bio u pravu. Stvarno izgledaš kao da će ti odmor dobro doći.”

„Što se mene tiče” umiješa se Richard Wakefield, „ja sam razočaran što će sada moj asistent prilikom sastavljanja rovera biti Yamanaka umjesto madame des Jardins. Naš sanitetski časnik barem govori.” Morat ću si recitirati Shakespearea da ostanem budan.” Lupio je Yamanaku u rebra. Japanski pilot gotovo se nasmiješio.

„Željela sam vam svima poželjeti sreću” reče Nicole. „Kao što vam je dr. Brown sigurno rekao, činilo mi se da sam previše umorna da bih bila od velike pomoći. Trebala bih biti svježa i spremna do drugog izlaska.”

„Pa” primijeti Francesca Sabatini nestrpljivo nakon što se njezina kamera okrenula po sobi i uhvatila završni krupni plan svakoga lica. „Jesmo li napokon spremni?”

„Krenimo” reče Wakefield. I oni pođoše prema zračnoj komori u prednjem dijelu svemirskog broda Newton.

ZORA

Richard Wakefield radio je brzo u gotovo potpunoj tami. Nalazio se na pola puta na stubištu Alfa, gdje je gravitacija zbog centrifugalne sile koju je stvaralo Ramina vrtnja narasla na više od jedne četvrtine g. Svjetla s njegove kacige obasjavala su neposrednu okolicu. Gotovo da je završio novi stup nosač.

Provjerio je zalihu zraka. Već se smanjila na ispod polovice. Do sada su se trebali naći dublje u Rami, bliže mjestu gdje bi mogli udisati okolni zrak. Ali podcijenili su vrijeme koje će im biti potrebno da postave lake transportere. Zamisao je bila vrlo jednostavna i nekoliko puta su je uvježbavali tijekom simulacija. Gornji dio posla, dok su bili u blizini ljestvi i doslovce bez težine, bio je relativno lak. Ali na ovoj razini postavljanje svakog nosača bivalo je sve složenije, zbog sile teže koja se povećavala i mijenjala.

Točno tisuću stuba iznad Wakefielda Janos Tabori je dovršavao vezivanje sidrišnih kablova oko metalnih prečki nanizanih po stubištu. Poslije gotovo četiri sata zamornog, jednoličnog posla osjećao se iscrpljeno. Sjećao se argumenta koji je direktor gradnje potegnuo kada su on i Richard predložili upotrebu specijaliziranoga stroja za postavljanje dizala. „Ne isplati se praviti robota za poslove koji se ne ponavljaju” rekao je čovjek. „Roboti su dobri samo za poslove koji se ponavljaju.”

Janos baci pogled ispod sebe, ali je mogao vidjeti samo do sljedećega nosača, dvije stotine pedeset stuba niz stubište. „Je li vrijeme za ručak?” upita Wakefielda preko kompaka.

„Može biti” glasio je odgovor. „Ali kasnimo. Tek smo u 10,30 poslali Yamanaku i Turgenjevu na stubište Gama. S trenutnom brzinom, imat ćemo sreće ako danas završimo ovu laku transportnu liniju i privremeni logor. Morat ćemo odložiti posao na dizalu za teške terete i rovere za sutra.”

„Hiro i ja već jedemo” oboje začuše Irinu s druge strane osnove valjka. „Bili smo gladni. Završili smo nosač stolice i gornji motor za pola sata. Sada smo sišli do stuba broj 12.”

„Dobar posao” reče Wakefield. „Ali upozoravam vas da ste na lakom dijelu, oko ljestvi i gornjeg dijela stubišta. Rad u bestežinskom stanju je igračka. Čekajte dok gravitacija postane mjerljivo drugačija na svakom novom položaju.”

„Prema laserskom daljinomjeru, astronaut Wakefield se nalazi na točno 8,13 kilometara od mene” čuše svi kada se umiješao dr. Takagishi.

„To mi ništa ne kazuje, profesore, ako ne znam gdje se nalaziš.”

„Stojim na ispustu odmah pokraj naše relejne stanice, blizu dna stubišta Alfa.”

„Hajde, Shig, zar se vi istočnjaci nikada nećete složiti s ostalim svijetom? Newton je parkiran na vrhu Rame, a ti si na vrhu stubišta. Ako se ne možemo složiti oko toga što je gore, a što dolje, kako se možemo nadati da ćemo ikada izmjenjivati nježnije osjećaje? A kamoli igrati šah.”

„Hvala, Janose. Ja sam na vrhu stubišta Alfa. Uzgred, što to radite? udaljenost vam se brzo povećava.”

„Ja klizim niz ogradu, sastat ću se s Richardom za ručak. Ne sviđa mi se da sam jedem ribice i čips.”

„I ja silazim za ručak” reče Francesca. „Upravo sam snimila izvanrednu demonstraciju Coriolisove sile s Hirom i Irinom. Bit će sjajna za predavanja iz osnova fizike. Bit ću tamo za pet minuta.”

„Reci, signora...” Bio je to opet Wakefield, „...misliš li da te možemo nagovoriti na neki pošten posao. Prekidamo svoj rad da bismo se prilagodili tvom filmovanju – možda bi i ti mogla učiniti nešto za nas.”

„Ja sam voljna” odgovori Francesca. „Pomoći ću poslije ručka. Ali sada bi mi dobro došlo malo svjetla. Možeš li upotrijebiti jednu baklju i pustiti me da snimim tebe i Janosa kako imate piknik nasred Stubišta bogova?”

Wakefield je programirao baklju za odloženo paljenje i popeo se osamdesetak stuba do najbližeg ispusta. Astronaut Tabori dospio je na isto mjesto pola minute prije nego što ih je svjetlost preplavila. Nalazeći se dva kilometra iznad njih, Francesca je prešla kamerom preko tri stubišta i onda zumirala dva lika koja su prekrštenih nogu sjedila na ispustu. Iz te perspektive, Janos i Richard izgledali su kao dva orla ugniježđena na strmini visoke planine.

Do kasnog popodneva transportni lift Alfa bio je dovršen i spreman za testiranje. „Pustit ćemo te da budeš prva mušterija” reče Richard Wakefield Francesci, „pošto si bila dobra i pomogla nam.” Stajali su u punoj gravitaciji u podnožju nevjerojatnog stubišta. Trideset tisuća stuba protezalo se u mrak umjetnog neba nad njima. Pokraj njih, na Središnjoj ravnici, već su bili u pogonu ultralaki motor i samostalna energetska centrala transportera.

Astronauti su prenijeli električne i mehaničke sustave na leđima u nerasklopljenom stanju, a za sklapanje im je bilo potrebno manje od sata.

„Male stolice nisu nerazdvojivo povezane s kablovima” objasnio je Wakefield Francesci. „Na svakom kraju je mehanizam koji vezuje ili odvaja stolicu. Na taj način nije nužno imati gotovo beskonačan broj sjedala.

Francesca kolebajući sjedne na plastičnu strukturu odvojenu iz skupine sličnih košara obješenih na kabel. „Jesi li siguran da je sigurno?” upitala je, zagledana u tamu iznad sebe.

„Dakako” nasmije se Richard. „Potpuno je isto kao na simulaciji. A ja ću biti u sljedećoj stolici iza tebe, samo minutu, odnosno četiri stotine metara niže. Ukupno za vožnju od dna do vrha treba četrdeset minuta. Prosječna brzina je dvadeset četiri kilometra na sat.”

„A ja ne trebam ništa raditi” sjetila se Francesca, „osim što ću čvrsto sjediti, držati se i uključiti svoj sustav za disanje dvadesetak minuta prije vrha.”

„Ne zaboravi staviti sigurnosni pojas” podsjeti je Wakefield s osmijehom. „Ako bi kabel usporio ili naglo stao blizu vrha, gdje nemaš težinu, zbog inercije bi zaplovila ramanskom prazninom.” Iscerio se. „Ali s obzirom na to da cijeli transporter ide pokraj stubišta, u slučaju kakve god nevolje, mogla bi izaći iz košare i vratiti se stubama do glavine.”

Richard kimne i Janos Tabori uključi motor. Francesca se podigne s tla i ubrzo nestane nad njima. „Ja idem ravno do Game, čim budem siguran da si krenuo” reče Richard Janosu. „Drugi sustav trebao bi biti lakši. Zato što ćemo raditi svi skupa, morali bismo ga završiti najkasnije do 19.00.” „Pripremit ću logor dok vi dođete do vrha” primijeti Janos. „Misliš li da ćemo noćas ipak ostati ovdje?”

„To nema mnogo smisla” reče David Brown odozgo. On ili Takagishi cijeli dan su pratili sve razgovore astronauta. „Roveri još nisu spremni. Nadali smo se ćemo sutra nešto i istraživati.”

„Ako svatko od nas donese dolje nekoliko dijelova” reče Wakefield, „Janos i ja bismo noćas prije spavanja mogli sastaviti jedan rover. Drugi rover će vjerojatno biti gotov sutra prije podneva, ako se ne pojave neke poteškoće.”

„To je izvodiv scenarij” oglasi se Brown. „Vidjet ćemo koliko smo napredovali i koliko ćemo svi biti umorni za tri sata.”

Richard se popne u svoju malu stolicu i pričeka da algoritam za automatski utovar u procesoru poveže njegovo sjedalo za kabel. „Uzgred” rekao je kad je počeo uspon, „mnogo ti hvala na današnjem dobrom raspoloženju. Možda ne bih izdržao bez svih onih viceva.”

Janos se nasmiješi i mahne prijatelju. Pogleda dignutog naviše iz svoje pokretne stolice, Richard Wakefield jedva je mogao raspoznati svjetla s Francescine kacige. Na više od pedeset katova je iznad mene, pomislio je. Ali na samo dva i pol posto udaljenosti odavde do glavine. Ovo mjesto je ogromno.

Iz džepa je izvadio prijenosnu meteorološku stanicu za koju ga je Takagishi zamolio da je ponese. Profesor je želio precizan profil svih atmosferskih parametara na sjevernoj polarnoj strani Rame. Od posebnog značenja za njegove modele cirkulacije bili su gustoća i temperatura zraka u ovisnosti o udaljenosti zračne komore odnosno središnje osi valjka.

Wakefield je gledao kako očitavanje tlaka, koje je počelo na 1,05 bara, opada ispod zemaljskog tlaka i nastavlja svoje ravnomjerno, jednolično spuštanje. Temperatura se držala na oko 8 °C ispod nule. Zavalio se u naslon i zatvorio oči. Utiša jačinu zvuka na jednom kanalu kompaka; jedini razgovor vodili su Yamanaka i Turgenjeva, a nijedno od njih dvoje nije imalo bogzna što reći. Pojačao je jačinu Beethovenove Šeste simfonije koja je svirala u pozadini na drugom kanalu.

Dok je slušao glazbu, Richard se iznenadio kako je njegov unutrašnji pogled na potočiće, cvijeće i zelena polja Zemlje prizivao snažan osjećaj nostalgije. Za njega je bilo gotovo nemoguće shvatiti čarobni slijed događaja koji ga je doveo od dječačkog doma u Stratfordu najprije do Cambridgrea pa do Svemirske akademije u Coloradu i napokon ovdje, na Ramu, gdje se vozio liftom kroz tamu duž Stubišta bogova.

Ne, Prospero, reče si, nijedan čarobnjak nije mogao izmisliti takvo mjesto. Sjećao se kada je kao dječak prvi put gledao Oluju i prestrašio se prikaza svijeta čije su tajne mogle biti izvan našeg shvaćanja. Nema čarolija, rekao je u to vrijeme. Postoje samo prirodne pojave koje ne možemo objasniti. Richard se nasmiješi. Prospero nije bio čarobnjak; bio je samo spriječeni znanstvenik.

Trenutak kasnije, Richarda Wakefielda ostavi bez daha najšokantniji prizor koji je ikada vidio. Dok mu se stolica podizala prema osi, zora svane na Rami. Tri kilometra ispod njega, urezane u Središnju ravnicu, dugačke ravne doline koje su se pružale od ruba sjevernog udubljenja Rame pa sve do Cilindričnog mora, iznenada bljesnuše pune svjetla. Šest linearnih sunaca Rame, po tri u svakom poluvaljku, bili su pažljivo projektirani da donesu ravnomjerno osvjetljenje stranome svijetu. Prvo što je Wakefield osjetio bili su vrtoglavica i mučnina. Visio je u zraku zakvačen o tanki kabel tisućama metara iznad tla. Zatvorio je oči i pokušavao doći k sebi. Nećeš pasti, uvjeravao je samog sebe.

„Auuuu” čuo je urlik Hiroa Yamanake.

Iz posljednjeg razgovora mogao je zaključiti da je Hiro, kojega je uplašila navala svjetla, izgubio oslonac u blizini sredine stubišta Gama. Čini se da je padao dvadeset ili trideset metara prije nego što se vješto (i uz puno sreće) uspio uhvatiti za dio ograde.

„Jesi li dobro?” upita David Brown.

„Čini mi se” odgovori Yamanaka bez daha.

Kada je ta kratka kriza prošla, svi su počeli govoriti uglas. „To je fantastično!” vikao je dr. Takagishi. „Razina osvjetljenja je izvanredna. I sve to se događa prije topljenja leda. Drukčije je. Potpuno je drukčije.”

„Pripremite mi drugi modul čim stignem na vrh” reče Francesca. „Gotovo mi je nestalo filma.”

„Kakva ljepota. Kakva neopisiva ljepota” dodao je general O’Tool. On i Nicole des Jardins gledali su zaslon na Newtonu. Slika s Francescine kamere izravno im je prenošena preko releja na glavini.

Richard Wakefield nije rekao ništa. Jednostavno je gledao, opčinjen svijetom ispod sebe. Jedva je mogao vidjeti Janosa Taborija uz donju postaju transportera koji ga je nosio i poludovršen logor u podnožju stubišta. Pa ipak mu je već i sama udaljenost do njih ukazivala na veličinu tog stranog svijeta. Dok je gledao preko stotina i stotina četvornih kilometara Središnje ravnice, u svim pravcima je vidio očaravajuće prizore. Ali dvije stvari su mu preplavile maštu i vidno polje: Cilindrično more i masivne, šiljate strukture u južnom udubljenju nasuprot njemu, na udaljenosti od oko pedeset kilometara.

Dok su mu se oči privikavale na svjetlost, divovski središnji vrh u južnoj udubini kao da je postajao sve veći i veći. Prvi istraživači su ga nazvali Veliki Rog. Je li moguće da je stvarno visok, ili dug, kako vam drago, osam kilometara? upitao se Wakefield. Šest manjih šiljaka koji su okruživali Veliki Rog u obliku šesterokuta i stajali povezani za njega i za zid Rame ogromnim lučnim nosačima, bili su veći od ičega što je čovjek stvorio na Zemlji. Pa ipak su djelovali patuljasto u usporedbi sa središnjim šiljkom koji je izbijao iz samog središta udubine i pružao se duž osi valjka.

U prednjem planu, na pola puta između Wakefieldovog položaja blizu sjevernoga pola i mamutske konstrukcije na jugu, valjkasti svijet bio je obavijen plavkasto-bijelim prstenom. Smrznuto more djelovalo je nelogično i na pogrešnom mjestu. Nikada se nije moglo otopiti, govorio mu je zdrav razum, jer bi sva ta voda pala prema središnjoj osi. Ali Cilindrično more je unutar njegovih obala držala centrifugalna sila Rame. Nitko nije znao bolje od posade Newtona da bi na njegovoj obali ljudsko biće imalo gotovo istu težinu kao da stoji pokraj zemaljskog oceana.

Grad-otok u sredini Cilindričnog mora bio je Ramin New York. Richardu se njegovi neboderi nisu činili previše upečatljivi usred prizora koji je ranije nudila svjetlost njihovih baklji. Ali pod rasvjetom ramanskih sunaca bilo je jasno da tom gradu pripada središnja pozornica. New York je privlačio pogled sa svake točke u unutrašnjosti Rame – krcat, ovalni otok zgrada koji je bio jedini prekid u urednom prstenu Cilindričnog mora.

„Pogledajte samo New York!” poviče dr. Takagishi uzbuđeno u svoj kompak. „„Vjerojatno ima gotovo tisuću zgrada visokih više od dvjesto metara.” Zastao je samo na sekundu. „Oni tamo žive. Znam to. New York nam mora biti cilj.”

Poslije početne provale došlo je do duge šutnje dok je svaki astronaut posebno upijao u svijest suncem obasjani svijet Rame. Richard je sada jasno mogao vidjeti Francescu, na četiri stotine metara iznad njega, dok mu je stolica prelazila spoj stubišta i ljestvi i počinjala se približavati glavini.

„Admiral Heilmann i ja smo upravo na brzinu razmijenili misli” prekine David Brown tišinu, „uz nekoliko savjeta dr. Takagishija. Čini nam se da nema očitih razloga da promijenimo planove za ovaj izlaz, barem ne za njegov uvodni dio. Ako se ne dogodi još nešto neočekivano, produžit ćemo izvođenje onoga što je Wakefield predložio. Dovršit ćemo dva transportera, spustiti rover da ga sklopimo kasnije večeras, pa ćemo svi spavati u logoru u podnožju stubišta kao što je planirano.”

„Ne zaboravite mene” poviče Janos u svoj kompak. „Ja sam jedini koji nema bogzna kakav pogled.”

Richard Wakefield otkopča svoj sigurnosni pojas i zakorači na ljestve. Pogledao je naniže tamo gdje je stubište nestajalo u daljini. „Primam te, astronaute Tabori. Stigli smo u stanicu Alfa. Kad god budeš dao signal, dići ćemo te da nam se pridružiš.”

NOĆ

„...Uzevši u obzir neprekidno zlostavljanje od strane neurotičnog oca i emocionalne ožiljke koji su mu vjerojatno ostali poslije ranog vjenčanja s britanskom glumicom Sarom Tydings, astronaut Wakefield je jako dobro prilagođen. Imao je dvije godine profesionalne terapije poslije svog slavnog razvoda, završene godinu dana prije nego što je stupio na Svemirsku akademiju 2192. Njegovi školski rezultati na Akademiji ostali su do današnjeg dana neoboreni; njegovi profesori elektrotehnike i računarstva tvrde da je, u trenutka kada je diplomirao, Wakefield znao više od ijednog profesora fakulteta...

...Osim opreznosti tamo gdje je uključena prisnost (osobito sa ženama – on očito nije stupao u emocionalne veze poslije raspada braka), Wakefield ne iskazuje ništa od asocijalnog ponašanja uobičajenog kod zlostavljane djece. Iako mu je KS u mladosti bio nizak, postajao je sve manje arogantan kako je sazrijevao i sada je znatno manje sklon nametanju svoje nadprosječnosti drugima. Poštenje i karakter su mu bez ijedne mrlje. Čini se da mu je cilj znanje, a ne moć ili novac...”

Nicole dovrši čitanje psihološkog profila Richarda Wakefielda i protrlja oči. Bilo je vrlo kasno. Proučavala je dosjee od kako je posada u Rami polijegala. Probudit će se za svoj drugi dan u tom čudnom svijetu za manje od dva sata. Njezina šestosatna smjena kao časnice za komunikacije počet će za trideset minuta. Dakle, od cijele ekipe, pomisli Nicole, samo trojica su izvan svake sumnje. Ono četvoro sa svojim tajnim medijskim ugovorima već su se kompromitirali. Yamanaka i Turgenjeva su nepoznanice. Wilson je marginalno stabilan i ima vlastite planove u svakom slučaju. Preostaju, dakle, O’Tool, Takagishi i Wakefield.

Nicole opere ruke i umije se, pa opet sjedne za terminal. Izašla je iz Wakefieldovog dosjea i vratila se u glavni meni memorijske kocke. Prelazila je pogledom usporedne statističke podatke i izabrala dva displeja za usporedni prikaz na zaslonu. S lijeve strane stajao je uređen niz brojeva PI za svakog člana posade; nasuprot njemu, s desne strane, Nicole je – usporedbe radi – prikazala indekse KS za dvanaestorku s Newtona.

PI

KS

Wakefield

+5.58

O’Tool

86

Sabatini

+4.22

Borzov

84

Brown

+4.17

Takagishi

82

Takagishi

+4.02

Wilson

78

Tabori

+3.37

des Jardins

71

Borzov

+3.28

Heilmann

68

des Jardins

+3.04

Tabori

64

O’Tool

+2.92

Yamanaka

62

Turgenjeva

+2.87

Turgenjeva

60

Yamanaka

+2.66

Wakefield

58

Wilson

+2.48

Sabatini

56

Heilmann

+2.24

Brown

49

Iako je Nicole ranije na brzinu prešla većinu informacija u dosjeima, nije pročitala sve tabele svih članova posade. Neke indekse je sada vidjela prvi put. Osobito ju je iznenadio visoki koeficijent inteligencije Francesce Sabatini. Kakvo rasipanje, pomislila je Nicole odmah. Sav taj potencijal upropašten na tako prizemne ciljeve.

Prosječna razina inteligencije posade bila je prilično upečatljiva. Svaki astronaut nalazio se u vršnom postotku populacije. Nicole je bila „jedna u tisuću” a nalazila se u sredini dvanaestorke. Wakefieldov rezultat inteligencije bio je stvarno poseban i stavljao ga je u kategoriju „super-genija”; Nicole nikada ranije nije upoznala nekoga s tako visokim rezultatom na standardiziranom testu.

Iako ju je psihijatrijsko obrazovanje naučilo da ne vjeruje pokušajima kvantifikacije vlastitih osobina, Nicole zainteresiraše i indeksi KS. Ona sama bi intuitivno stavila O’Toola, Borzova i Takagishija na vrh popisa. Sva trojica su bili ljudi od povjerenja, uravnoteženi i suosjećajni. Ali iznenadio ju je Wilsonov visoki koeficijent socijalizacije. Vjerojatni je bio druga osoba prije nego što se spetljao s Francescom. Nicole se nakratko upita zbog čega njezin indeks KS nije viši od 71; onda se sjetila da je kao mlada žena bila više povučena i okrenuta sebi.

Dakle, kako stoji s Wakefieldom?, upitala se, shvativši da je on jedini dobar kandidat da joj pomogne shvatiti što se dogodilo s RoKirovim softverom tijekom operacije nad Borzovom. Može li mu vjerovati? I može li dobiti Richardovu pomoć, a da ne razotkrije neke od svojih nevjerojatnih sumnji. Nicole, reče sama sebi. Ako se pokaže da je tvoja sumnja u urotu samo gubljenje vremena...

Ali Nicole je bila uvjerena da ima dovoljno nerazjašnjenih pitanja da joj posluže kao jamstvo za nastavak istrage. Odlučila je porazgovarati s Wakefieldom. Nakon što je zaključila da bi mogla dodati i vlastite fajlove u kraljevu memorijsku kocku, stvorila je novi dokument, devetnaesti, koji se jednostavno zvao NICOLE. Pozvala je svoj program za obradu teksta i napisala kratak podsjetnik:

3-3-00 Odredila sa sigurnošću da je RoKirov kvar tijekom operacije posljedica vanjske ručne zapovijedi poslije prvobitnog učitavanja i verifikacije. Wakefield stavljen na popis za pomoć.

Nicole izvadi praznu memorijsku kocku iz ladice pokraj računala. Iskopirala je na nju i podsjetnik i sve informacije uskladištene na kocki koju joj je dao kralj Henry. Kad je odjenula letački kombinezon za radnu smjenu, rezervnu kocku je stavila u džep.

General O’Tool je drijemao u zapovjednom i kontrolnom centru vojnog svemirskog broda kada ga je Nicole došla zamijeniti. Iako vizualni prikazi u manjoj letjelici nisu bili tako iznenađujući kao oni u znanstvenom brodu, vojni ZKC-a bio je daleko napredniji, osobito s inženjerskog gledišta. Svime je lako mogao upravljati jedan jedini astronaut.

O’Tool se ispričao zbog svoje pospanosti. Pokazao je tri monitora koji su prikazivali isti prizor iz tri različita kuta – ostatak posade kako čvrsto spava u priručnom logoru u podnožju stubišta Alfa. „Ovih posljednjih pet sati nisu bili ono što bi mogla nazvati uzbudljivim” reče on.

Nicole se nasmiješi. „Generale, ne moraš mi se ispričavati. Znam da si na dužnosti gotovo dvadeset četiri sata.”

General O’Tool ustane. „Nakon što si otišla” napravi on kratak pregled, provjerivši svoj elektronski dnevnik na jednom od šest monitora ispred sebe, „završili su večeru i zatim počeli sklapati prvog rovera. Automatski program za navigaciju nije prošao samotestiranje, ali je Wakefield našao u čemu je problem – nešto u softveru u jednom od potprograma promijenjenih prilikom posljednje isporuke – i otklonio ga. Tabori je odvezao rover na probnu vožnju prije nego što se posada pripremila za spavanje. Na kraju dana Francesca je poslala na Zemlju dirljivu emisiju.” Zastao je na trenutak. „Bi li je voljela vidjeti?”

Nicole kimne. O’Tool aktivira najdalji televizijski monitor s desne strane i Francesca se pojavi u krupnom planu izvan obuhvaćenog logora. Scena je prikazivala dio dna stubišta i opremu za prijenosnik. „Vrijeme za spavanje na Rami“, počela je. Digla je pogled i osvrnula se uokolo. „Svjetla na ovom nevjerojatnom svijetu neočekivano su se upalila prije oko devet sati i pokazala nam s više pojedinosti složeno djelo naših inteligentnih srodnika s druge strane zvijezda.” Montaža fotografija i kratkih video snimki, od kojih su neke napravile sonde, a neke osobno Francesca tijekom tog dana, prekinuše njezino pričanje o umjetnom „svijetiću” koji se posada „upravo spremala istraživati” Na kraju kratkog segmenta kamera se opet usredotoči na Francescu.

„Nitko ne zna zbog čega je ovaj drugi svemirski brod manje od jednog stoljeća nakon prvog zašao u naše malo područje na rubu Galaktike. Možda ta veličanstvena kreacija nema objašnjenje koje bi makar i izdaleka bilo pojmljivo za nas, ljudska bića. Ali možda negdje u ovom prostranom i preciznom svijetu metala možemo naći ključ koji će objasniti tajne što obavijaju stvorenja koja su sagradila ovu letjelicu.” Nasmiješila se, a nosnice joj dramatično uzdrhtaše. „A ako to učinimo, onda ćemo možda napraviti korak bliže upoznavanju samih sebe... a možda i svojih bogova.”

Nicole je vidjela da je generala O’Toola dirnuo Francescin govor. I uz osobnu odbojnost prema toj ženi, Nicole je morala mrgodno priznati da je Francesca nadarena. „Tako dobro hvata moje osjećaje glede ovog pothvata” reče O’Tool. „Kako bih volio da se mogu izražavati tako jasno.”

Nicole sjedne za konzolu i unese kôd za preuzimanje. Slijedila je postupak naveden na monitoru i provjerila svu opremu. „U redu, generale” reče ona kada se okrenula u stolici, „vjerujem da sad mogu preuzeti.”

O’Tool je i dalje oklijevao iza nje. Bilo je očito da želi razgovarati. „Imao sam dugu raspravu sa signorom Sabatini prije tri noći” reče on. „O religiji. Rekla mi je da je postala agnostik prije nego što se konačno vratila Crkvi. Rekla mi je da misli da ju je Rama opet obratio u katolkinju.”

Nastala je duga tišina. Iz nekog razloga u Nicolein um dođe crkva iz petnaestoga stoljeća u starom naselju Sent Etienne de Chigny, osamsto metara niz put od Baeavoisa. Sjetila se kako je stajala u crkvi s ocem jednog divnog proljetnog dana i kako ju je opčinilo svjetlo koje se rasipalo kroz raznobojne vitraje.

„Je li Bog stvorio boje?” upita Nicole oca.

„Neki kažu da je” odgovori on lakonski.

„A što ti misliš, papa?” upita ona tada.

„Moram priznati” reče general O’Tool i Nicole se prisili vratiti u sadašnjost, „da me je cijelo ovo putovanje uzdiglo u duhovnom pogledu. Sada osjećam da sam bliže Bogu nego ikada ranije. Ima nešto u razmišljanju o prostranstvu svemira što čovjeka čini poniznim i tjera ga na...” Zastao je. „Žao mi je” počne se on ispričavati. „Nametnuo sam...”

„Ne” odgovori Nicole. „Ne, nisi. Tvoja religijska sigurnost je vrlo osvježavajuća.”

„Svejedno, nadam se da te nisam uvrijedio ni na koji način. Religija je vrlo osobna stvar.” Nasmiješio se. „Ali ponekad je teško ne dijeliti svoje osjećaje, osobito zbog toga što ste ti i signora Sabatini također katolkinje.”

Kada je O’Tool napustio kontrolni centar, Nicole mu poželi okrepljujući san. Nakon što je otišao, izvadila je duplikat memorijske kocke iz džepa i stavila ga u čitač kocki u ZKC-u. Na ovaj način sam barem, reče si, napravila rezervni primjerak svojih izvora informacija. U um joj dođe slika Francesce Sabatini kako napeto sluša filozofsko umovanje O’Toola o religijskom značaju Rame. Ti si nevjerojatna žena, pomisli Nicole. Činiš štogod misliš da treba. Čak su ti prihvatljivi besmrtnost i licemjerje.

Dr. Shigeru Takagishi zurio je u čarobnoj tišini prema tornjevima i sferama New Yorka četiri kilometra dalekim. S vremena na vrijeme prišao bi teleskopu koji je privremeno postavio na strminu iznad Cilindričnog mora i proučavao neku pojedinost stranog krajolika.

„Znaš” reče poslije dužeg vremena Wakefieldu i Sabatinijevoj, „ne vjerujem da su izvještaji prve ekspedicije o New Yorku bili potpuno točni. Ili je ovo nešto drukčiji svemirski brod.” Ni Richard ni Francesca ništa nisu odgovorili. Wakefield je bio zauzet posljednjim pojedinostima sastavljanja ledomobila, a Francesca je, kao i obično, snimala Wakefieldove napore.

„Čini se da postoje tri dijela grada koji su zasigurno ista” nastavi dr. Takagishi, obraćajući se prije svega sebi, „i tri podsklopa unutar svakog dijela. Ali svih devet dijelova nisu potpuno isti. Izgleda da ima malih razlika.”

„Eto” reče Richard Wakefield i ustane sa zadovoljnim osmijehom. „To bi trebalo biti to. Puni dan prije nego što je planirano. Brzo ću provjeriti sve važne funkcije.”

Francesca baci pogled na sat. „Kasnimo gotovo pola sata u odnosu na promijenjenu satnicu. Hoćemo li ipak otići i na brzinu baciti pogled na New York prije večere?” Wakefield slegne ramenima i pogleda Takagishija. Francesca priđe japanskom znanstveniku. „Što ti kažeš, Shigaru? Hoćemo li na brzinu preko leda pružiti ljudima na Zemlji pogled izbliza na Raminu verziju New Yorka?” „Može” odgovori Takagishi. „Jedva čekam...”

„Samo ako budete opet u logoru najkasnije do 19.30” prekine ih David Brown. Bio je u helikopteru s admiralom Heilmannom i Reggiejem Wilsonom. „Večeras se trebamo pozabaviti ozbiljnim planiranjem. Možda će biti potrebna promjena sutrašnjeg rasporeda.”

„U redu” reče Wakefield. „Ako za sada zaboravimo na vitla i ne bude li problema pri nošenju ledomobila niz stube, trebalo bi prijeći more za deset minuta u svakom smjeru. To bi nam ostavilo još mnogo vremena za povratak u logor.”

„Nadletjeli smo najveći dio sjeverne hemisfere” reče Brown. „Biota nema nigdje. Gradovi izgledaju kao međusobne kopije. Nije bilo iznenađenja nigdje u Središnjoj ravnici. Osobno mislim da bismo sutra trebali napasti tajanstveni jug.”

„New York” poviče Takagishi. „Naš bi cilj sutra trebao biti detaljni pregled New Yorka.” Brown nije odgovorio. Takagishi priđe rubu strmine i zagleda se u led pedesetak metara ispod njih. S njegove lijeve strane jedva uočljivo usko stubište urezano u strminu spuštalo se stubama s malim razmacima. „Koliko je težak ledomobil?” upita Takagishi.

„Ne mnogo” odgovori Wakefield. „Ali je nespretan za nošenje. Jesi li siguran da ne želiš čekati da montiram vitlo? Uvijek možemo prijeći na drugu stranu sutra.”

„Ja bih mogla pomoći pri nošenju” umiješala se Francesca. „Ne posjetimo li New York, nećemo moći stavljati učene primjedbe na večerašnjem sastanku u povodu planiranja.”

„U redu” reče Richard, vrteći glavom prema Francesci, zabavljen njezinom izjavom. „Sve za medije. Ja ću ići prvi, tako da najveći dio tereta padne na moja leđa. Francesca, pođi u sredinu. Takagishi, na vrh. Pazite na tračnice ledomobila. Oštre su po rubovima.”

Tijekom silaska do površine uz Cilindrično more nije bilo nikakvih nepredviđenih događaja. „Bože” reče Francesca Sabatini dok su se pripremali prijeći led, „baš je bilo lako. Zašto nam je vitlo uopće potrebno?”

„Zbog toga što bi nam ponekad moglo zatrebati da nosimo i nešto drugo ili, ne daj bože, obraniti se tijekom uspona ili spusta.”

Wakefield i Takagishi su sjeli u prednji dio ledomobila. Francesca je bila u zadnjem dijelu sa svojom video kamerom. Takagishi se sve više vrpoljio kako su se primicali New Yorku. „Pogledajte samo to mjesto” reče on kada se ledomobil našao na petstotinjak metara od suprotne obale. „Može li biti ikakve sumnje da je ovo glavni grad Rame?”

Dok je trojka prilazila obali, zapanjujući prizor neobičnog grada prostro se pred njihovim očima i prekinuo svaki razgovor. Sve u njegovoj složenoj strukturi govorilo je o redu i svjesnom radu inteligentnih bića; pa ipak, prva skupina astronauta, prije sedamdeset godina, otkrila je da je isto toliko beživotan kao i ostatak Rame. Je li taj prostrani kompleks, podijeljen u devet dijelova, zaista bio posebno složen stroj, kao što su nagovijestili prvi posjetitelji, ili je to izdužen otok (oko deset kilometara s tri) zaista bio grad čiji su stanovnici davno nestali?

Zaustavili su ledomobil na rubu smrznutog mora i pješice hodali uz rub sve dok nisu našli stubište koje je vodilo do zida-nasipa koji je okruživao grad. Uzbuđeni Takagishi brzao je dvadeset metara ispred Wakefielda i Sabatinijeve. Dok su se penjali, otkrivalo se sve više pojedinosti grada.

Richarda odmah zainteresiraše geometrijski oblici građevina. Kao dodatak normalnim tankim neboderima, tu su bile rasute neke polukugle, četverokutni objekti, čak i pokoji poliedar. I, nema sumnje, bili su složeni u nekakav ustroj. Da, pomislio je dok su mu oči prelazile iznenađujući kompleks struktura, eno tamo dodekaedra, pa pentaedra...

Njegova matematička razmišljanja naglo se prekidoše kada se sva svjetla iznenada pogasiše i kada cijela unutrašnjost Rame uroni u tamu.

ZVUKOVI U TAMI

U prvi tren Takagishi nije mogao vidjeti ništa. Bilo je to kao da je iznenada oslijepio. Dvaput je zatreptao i stajao bez ikakvog pokreta u potpunoj tami. Trenutna tišina na komunikacijskim vezama eruptira u beznadnu galamu kada su svi astronauti istovremeno počeli pričati. Smireno, boreći se protiv sve većeg straha, Takagishi se pokuša prisjetiti prizora koji mu je počivao pred očima u trenutku kada su se svjetla pogasila.

Stajao je na zidu koji je gledao na New York, otprilike metar od opasnog ruba. U posljednjoj sekundi je pogledao na lijevu stranu i na udaljenosti od možda dvije stotine metara upravo bio zamijetio stubište koje se spuštalo prema gradu. Onda je scena iščezla...

„Takagishi” čuo je kako ga Wakefield zove po imenu, „jesi li dobro?”

Okrenuo se da bi odgovorio na pitanje i primijetio da mu koljena klecaju. U potpunoj tami izgubio je orijentaciju. Koliko se stupnjeva okrenuo? Je li bio okrenut ravno prema gradu? Opet se prisjetio posljednje slike. Zid na kojem je bio nalazio se na dvadeset ili trideset metara iznad razine grada. Pad bi bio smrtonosan.

„Ovdje sam” oprezno uzvrati. „Ali preblizu ruba.” Spustio se na sve četiri. Pod rukama mu je metal bio hladan.

„Stižemo” reče Francesca. „Pokušavam naći svjetlo na video kameri.”

Takagishi utiša ton na kompaku i oslušnu glasove svojih kolega. Nekoliko sekundi kasnije vidio je svjetlo u daljini. Jedva je mogao raspoznati obrise dvoje suputnika.

„Gdje si, Shigeru?” upita Francesca. Svjetlo njezine kamere obasjavalo je samo prostor neposredno oko nje.

„Ovdje gore. Ovdje gore.” Mahnuo je, no onda shvatio da ga ne mogu vidjeti.

„Želim potpunu tišinu” poviče David Brown preko komunikacijskog sustava, „sve dok svatko ne javi o svom položaju.”

Razgovor prestane poslije nekoliko sekundi. „A sada” nastavi Brown, „Francesca, što se događa tamo dolje?”

„Penjemo se stubištem uza zid, na strani New Yorka, otprilike sto metara od mjesta na kojem smo parkirali ledomobil. Takagishi je bio ispred nas, već na vrhu. Imamo svjetlo s moje kamere. Idemo po njega.”

„Janose” reče zatim dr. Brown, „gdje si ti s roverom broj 2?”

„Otprilike tri kilometra daleko od logora. Farovi odlično rade. Možemo se vratiti za desetak minuta.”

„Vrati se i preuzmi upravljačku konzolu. Mi ćemo ostati u zraku sve dok ne provjeriš da je sustav za navođenje funkcionalan na tvojoj strani... Francesca, oprezno i vratite se u logor što prije možete. I izvještavaj nas otprilike svake dvije minute.”

„U redu, Davide” reče ona. Francesca isključi kompak i opet pozove Takagishija. Premda je bio udaljen samo trideset metara, Francesci i Richardu bila je potrebna cijela minuta da ga nađu u tami.

Takagishi osjeti olakšanje kada je napokon dodirnuo svoje kolege. Sjeli su pokraj njega na zid i počeli slušati razgovore na kompaku. O’Tool i des Jardinsova potvrdili su da nije bilo drugih primjetnih promjena na Rami u vrijeme kada su se svjetla pogasila. Šest prijenosnih znanstvenih postaja, već montiranih u Rami, nisu pokazivale nikakva bitna odstupanja. Temperatura, brzina i pravac vjetra, seizmološka očitavanja i spektroskopska očitavanja u spektru bliskom vidljivom bili su nepromijenjeni.

„Dakle, svjetla su se pogasila” reče Wakefield. „Priznajem da je bilo strašno, ali nije baš Bog zna što. Vjerojatno...”

„Pst” reče Takagishi iznenada. Posegnuo je nadolje i isključio i svoj i Wakefieldov kompak. „Čuješ li taj šum?” Wakefieldu se iznenadna tišina učinila isto onako uznemirujuća kao i potpuna tama prije nekoliko minuta. „Ne” reče on šapatom, nakon što je slušao nekoliko sekundi, „ali moje uši nisu baš...”

„Pst.” Sada je bio red na Francescu. „Pričaš li o onom visokom, grebuckavom zvuku?” šapne ona.

„Da” reče Takagishi tiho, ali uzbuđeno. „Kao da nešto struže o metalnu površinu. Nagovještava kretanje.”

Wakefield opet oslušne. Možda je nešto i čuo. Možda mu se samo pričinjavalo. „Hajde” reče on ostalima, „vratimo se do ledomobila.”

„Čekaj” reče Takagishi kada se Richard podigao. „Izgleda da je prestalo baš kada si progovorio.” Nagnuo se prema Francesci. „Ugasi svjetlo” reče on blago. „Ostanimo ovdje u tami i da vidimo možemo li ga opet čuti.” Wakefield opet sjedne pokraj kolega. S ugašenim svjetlima na kameri, oko njih je vladala potpuna tama. Jedini zvuk poticao je od njihovog disanja. Čekali su punu minutu. Nisu ništa čuli. Upravo kada je Wakefield htio predložiti da pođu, začuše zvuk iz smjera New Yorka. Podsjećao je na tvrde četke koje se vuku po metalu, ali postojao je i jedan visokofrekventni šum, kao da tanašni glas vrlo brzo pjeva, koji je probijao gotovo neprekidno grebanje. Zvuk je nepobitno bio viši. I sablastan. Wakefield osjeti kako mu kralježnicom prolaze trnci.

„Imaš li kazetofon?” šapne Takagishi Francesci. Grebanje se prekine na zvuk Takagishijevog glasa. Trojka je čekala još petnaest sekundi.

„Hej, vi tamo, hej, vi tamo” začuše bučni glas Davida Browna na kanalu u slučaju opasnosti. „Jeste li svi u redu? Već jako kasnite s javljanjem.”

„Da, Davide” reče Francesca. „I dalje smo tu. Čuli smo neobičan zvuk iz New Yorka.”

„Nije sada vrijeme za te stvari. Imamo pred sobom veliku krizu. Svi naši novi planovi počivali su na pretpostavci da će Rama biti neprekidno osvijetljen. Trebamo ih sada prekrojiti.”

„Dobro” javi se Wakefield. „Odmah krećemo sa zida. Bude li sve kako treba, bit ćemo kod logora za manje od jednog sata.”

Dr. Shigeru Takagishi je nevoljko napuštao New York s neriješenom tajnom neobičnog zvuka. Ali savršeno je razumio da sada nije vrijeme za znanstveno istraživanje grada. Dok je ledomobil hitao preko smrznutog Cilindričnog mora, japanski znanstvenik se smiješio. Bio je sretan. Znao je da je čuo novi zvuk, nešto nepobitno drukčije od bilo kojeg zvuka koji je katalogizirala prva ramanska ekipa. Bio je to dobar početak.

Astronauti Tabori i Wakefield posljednji su se popeli transporterom uz stubište Alfa. „Takagishi je stvarno bio ljut na Browna, zar ne?” reče Richard Janosu dok je pomagao malom Mađaru da siđe sa stolice.

„Nikada ga nisam vidio tako bijesnog” reče Janos. „Shig je predani profesionalac i jako se ponosi svojim poznavanjem Rame. To što je Brown tako olako odbacio šum koji ste vi momci tamo čuli znači nedostatak poštovanja prema Takagishiju. Ne krivim Shiga što se iznervirao.”

Popeli su se na transporter u izlaznom hodniku koji je vodio do broda vani na površini Rame. Prostrana tama Rame povlačila se iza njih dok su napredovali osvijetljenim hodnikom prema Newtonu.

„Bio je to baš neobičan zvuk” reče Richard. „Stvarno sam se naježio. Nisam imao pojma je li to novi zvuk ili su ga Norton i njegova skupina čuli prije sedamdeset godina. Ali znam da me je tamo na zidu uhvatila dobra drhtavica.”

„Čak je i Francesca na početku bila bijesna na Browna. Željela je napraviti intervju sa Shigom za svoj noćni izvještaj. Brown ju je nagovorio da to ne čini, ali nisam siguran da ju je potpuno uvjerio da ti čudni šumovi nisu novost. Srećom, dovoljna vijest bilo je i samo gašenje svjetla.”

Dva muškarca siđoše s transportera i krenuše prema zračnoj komori. „Uf” reče Janos, „Sav sam kao isprebijan. Bila su to dva duga, napeta dana.”

„Aha” složio se Richard. „Mislili smo da ćemo provesti sljedeće dvije noći u logoru. Umjesto toga, vratili smo se ovamo. Pitam se kakva li nas iznenađenja čekaju sutra.” Janos se nasmiješi svome prijatelju. „Znaš li što je smiješno u svemu ovome?” reče on. Nije čekao da Wakefield odgovori. „Brown stvarno vjeruje da je on zapovjednik ove misije. Jesi li vidio kako je reagirao kad je Takagishi rekao da bismo mogli istraživati New York u mraku? Brown vjerojatno misli da je njegova odluka da se vratimo na Newton i prekinemo prvi izlaz.”

Richard pogleda Janosa sa zbunjenim osmijehom. „Nije, dakako” nastavi Janos. „Rama je donio odluku da odemo. I Rama će odlučiti što ćemo učiniti sljedeće.”

PRIJATELJ U NEVOLJI

U snu, ležao je na futonu u riokanu iz sedamnaestog stoljeća. Odaja je bila vrlo velika, sve u svemu devet tatami ležaja. S njegove lijeve strane, u dvorištu s druge strane uklonjene pregrade, nalazio se savršeni minijaturni vrt s malim drvećem i umjetnim potokom. Čekao je neku mladu ženu.

„Takagishi-san, jesi li budan?”

Promeškoljio se i posegnuo za komunikatorom. „Halo” rekao je pospanim glasom. „Tko je?”

„Nicole des Jardins” uzvrati glas. „Ispričavam se što zovem ovako rano, ali moram te vidjeti. Hitno je.”

„Daj mi tri minute” reče Takagishi.

Točno tri minute kasnije na njegovim vratima začulo se kucanje. Nicole ga pozdravi i uđe u kabinu. Nosila je memorijsku kocku. „Imaš li što protiv?” reče pokaže prema kompjutorskoj konzoli. Takagishi zavrti glavom.

„Jučer je bilo šest odvojenih incidenata” reče Nicole ozbiljno, pokazujući nekakve odraze na zaslonu, „među koje su i dvije najveće aberacije koje sam ikada vidjela u podacima o tvom srcu.” Pogledala ga je. „Jesi li siguran da ste mi ti i tvoj doktor dali kompletne ranije zapise?” Takagishi kimne.

„Onda imam razloga za brigu” nastavila je. „Jučerašnje nepravilnosti ukazuju na to da se tvoja kronična dijastolna abnormalnost pogoršala. Možda je zalistak počeo propuštati više nego do sada. Možda je dugo razdoblje bestežinskog stanja...”

„Ili sam možda” prekine je Takagishi s blagim osmijehom, „bio previše uzbuđen, a višak adrenalina je pogoršao problem.”

Nicole se zagleda u japanskog znanstvenika. „To je moguće, dr. Takagishi. Jedna od većih nepravilnosti se pojavila nedugo nakon što su se svjetla pogasila. Pretpostavljam da je to bilo kada si slušao svoj čudni zvuk!’

„A da drugi, kojim slučajem, nije bio tijekom moje rasprave sa dr. Brownom na logorištu? Ako je tako, to bi potvrđivalo moju hipotezu.”

Nicole dodirne nekoliko tastera na konzoli i njezin softver zađe u novi potprogram. „Da” reče ona, „izgleda da je tako. Drugi incident se odigrao dvadeset minuta prije početka našeg napuštanja Rame. To bi bilo pred kraj našeg sastanka.” Udaljila se od zaslona. „Ali ne mogu otpisati neobično ponašanje tvoga srca samo zbog toga što si bio uzbuđen.”

Gledali su jedno u drugo nekoliko dugih sekundi. „Što mi pokušavaš reći, doktorice?” reče Takagishi blago. „Želiš li mi sugerirati da se moram držati svoje kabine na Newtonu? Sada, u najznačajnijem trenutku moje karijere?” „Razmišljam o tome” odgovori Nicole iskreno. „Tvoje zdravlje mi je važnije nego tvoja karijera. Već sam izgubila jednog člana posade. Nisam sigurna bih li si mogla oprostiti ako izgubim i drugog.”

Vidjela je preklinjući izraz na licu svog kolege. „Znam koliko su izlazi u Ramu kritični za tebe. Pokušavam naći neku vrstu opravdanja koje bi mi pomoglo zaboraviti jučerašnje podatke.” Nicole sjedne na udaljeniji kraj kreveta i skrene pogled. „Ali kao doktor, a ne astronaut Newtona, mislim da je to vrlo teško.”

Čula je kako joj Takagishi prilazi i osjetila njegovu blagu ruku na svom ramenu. „Znam koliko su za tebe posljednja dva dana bila teška” reče. „Ali nije bila tvoja pogreška. Svima nam je jasno da je smrt generala Borzova bila neizbježna.”

Nicole prepozna poštovanje i prijateljstvo u Takagishijevom pogledu. Zahvalila mu je svojim očima. „Izuzetno cijenim ono što si učinila za mene prije lansiranja” nastavi on. „Ako se sada osjećaš dužnom ograničiti moje aktivnosti, neću se protiviti.”

„Prokletstvo” reče Nicole i brzo ustane, „nije to tako jednostavno. Gotovo puni sat sam proučavala tvoje podatke od noćas. Pogledaj ovo. Zapisi iz proteklih deset sati savršeno su normalni. Nema ni traga od bilo kakve anomalije. A nisi imao nijednog incidenta tjednima. Do jučer. Što je s tobom, Shig? Je li ti srce bolesno? Ili samo neobično?”

Takagishi se nasmiješi. „Moja žena mi je jednom rekla da imam čudno srce. Ali pretpostavljam da je mislila na nešto potpuno drugo.”

Nicole uključi skener i prikaže trenutne podatke na zaslonu. „Eto nas opet.” Zavrtjela je glavom. „Snimka savršeno zdravog srca. Nijedan kardiolog na svijetu ne bi se raspravljao o tom mom zaključku.” Pošla je prema vratima. „Dakle, kako glasi presuda, doktorice?” upita Takagishi. „Nisam još odlučila” odgovorila je. „Ti bi mi mogao pomoći. Pobrini se da se javi još jedna nepravilnost u sljedećih nekoliko sati i olakšaj mi stvar.” Mahnula mu je za pozdrav. „Vidimo se na doručku.”

Richard Wakefield je izlazio iz svoje kabine upravo kad je Nicole pošla niz hodnik poslije susreta s Takagishijem. Ona donese spontanu odluku da porazgovara s njim o RoKirovom softveru.

„Dobro jutro, princezo” reče on kada joj je prišao. „Što radiš budna u ovo doba? Nešto uzbudljivo, nadam se.”

„U stvari” reče Nicole istim šaljivim tonom, „baš sam krenula popričati s tobom. Imaš li minutu?”

„Za tebe, madame doktorice” odgovori on s pretjeranim osmijehom, „imam dvije minute. Ali ne više. Da te podsjetim, gladan sam. A ako se ne nahranim brzo kada sam gladan, pretvaram se u groznog diva ljudoždera.” Nicole se nasmije. „Što ti je na umu?” lako je dodao. „Možemo li u tvoju kabinu?” upitala je.

„Znao sam. Znao sam” reče, okrenuo se i brzo skliznuo prema vratima. „Napokon se dogodilo, baš kao u mojim snovima. Inteligentna, divna žena namjerava izraziti neugasivu ljubav...”

Nicole nije mogla prigušiti hihot. „Wakefielde” prekinula ga je, i dalje se smiješeći, „doista si beznadan. Zar nikada nisi ozbiljan? Želim razgovarati s tobom o poslu.” „Auh, boga mu” reče Richard dramatično. „Posao. U tom slučaju ću te ograničiti na dvije minute koje sam ti dao ranije. I od posla postajem gladan... i nezgodan.” Richard Wakefield otvori vrata svoje kabine i pričeka da Nicole uđe. Ponudio joj je stolicu pred zaslonom računala i sjeo iza nje na ležaj. Okrenula se da bi ga pogledala. Na polici iznad ležaja nalazilo se desetak malih figura sličnih onima koje je vidjela ranije u Taborijevoj kabini i na Borzovljevom banketu.

„Dopusti mi da te upoznam s dijelom svoje menažerije” reče Richard, primijetivši njezinu radoznalost. „Srela si lorda i lady Macbeth, Puka i Vratila. Ovaj par su Tybalt i Mercutio iz Romea i Julije. Uz njih su Jago i Othello, koje slijede princ Hal i Falstaff. Posljednji s desne strane je moj najdraži prijatelj, Taj Bard, ili skraćeno TB.”

Dok je Nicole gledala, Richard okrene prekidač u blizini uzglavlja ležaja i TB siđe niz male stube s police do kreveta. Dvadeset centimetara visoki robot pažljivo je obišao pregibe pokrivača na krevetu i prišao pozdraviti Nicole.

„A kako će biti tvoje ime, lijepa gospo?” reče TB.

„Ja sam Nicole des Jardins” odgovorila je.

„Zvuči francuski” reče robot odmah. „Ali ja ne volim francuske stvari. Barem ne Valoisa.” Robot kao da ju je pažljivo zagledao. „Više ličiš na dijete Othella i Desdemone.” Nicole je bila iznenađena. „Kako si to izveo?” upitala je. „Objasnit ću ti kasnije” reče Richard i mahne rukom. „Znaš li neki omiljeni Shakespeareov sonet?” upita Richard. „Ako imaš, odrecitiraj neki stih, ili daj TB-u broj.” „Vidjeh gdje sjaji se...” prisjeti se Nicole.

„...jutro sunca puno” doda robot.

„Laska planinskom vrhu vladarskim okom,

Ljubeć zlatnim licem polja zeleno runo,

Pozlata struji nebeskom alkemijom... „

Mali robot je recitirao sonet uz istodobne pokrete glave i ruke i sa širokim opsegom izraza lica. Kreativnost Richarda Wakefielda opet ostavi dubok duboki na Nicole. Sjetila se glavna četiri stiha soneta iz svojih fakultetskih dana i počela ih mrmljati zajedno s TB-om:

Čak i meni sunce zasja jutra jednog

S ushitnom divotom nasred moga čela

Al, jao, ne bi moje niti sata punog

Već ga oblak briše s moga tijela...

Kada je robot završio strofu, Nicole, dirnuta gotovo zaboravljenim riječima, zateče se kako plješće. „Zna li on sve sonete?” pitala je.

Richard kimne. „Plus još mnogo, mnogo poetskijih dramskih govora. Ali to nije njegova najistaknutija sposobnost. TB je isto tako i vrlo inteligentan robot. Može voditi razgovor bolje nego...”

Richard se zaustavi usred rečenice. „Oprosti, Nicole. Gubimo vrijeme. Rekla si da si došla poslovno razgovarati.”

„Ali već sam iskoristila svoje dvije minute” reče ona s iskrom u oku. „Jesi li siguran da nećeš umrijeti od gladi ako ti oduzmem još pet minuta?”

Nicole ukratko izloži rezultate svoje istrage u vezi s neispravnošću softvera RoKira, zajedno s njenim zaključkom da je algoritme za zaštitu vjerojatno onemogućila ručna zapovijed. Nagovijestila je da ne zna produžiti poduzetu analizu i da bi voljela da joj Richard malo pomogne. Nije raspravljala o svojim sumnjama.

„Trebalo bi to biti mačji kašalj” reče on s osmijehom. „Samo treba naći mjesto u memoriji gdje su uskladištene zapovijedi. To bi moglo oduzeti nešto vremena, s obzirom na veličinu memorijskoga prostora, ali općenito uzevši, te memorije se prave po logičnim arhitekturama. Ipak, ne shvaćam zašto se baviš svim tim detektivskim poslom. Zašto jednostavno ne upitaš Janosa i ostale jesu li oni ubacili zapovijedi?”

„U tome i je problem” odvratila je Nicole. „Nitko se ne sjeća da je dao zapovijed RoKiru u bilo kojem trenutku poslije konačnog učitavanja i potvrđivanja. Kada je Janos udario glavom tijekom manevra, učinilo mi se da su mu prsti bili na upravljačkoj kutiji. On se ne sjeća, a ja nisam sigurna.”

Richardove obrve se namrgodiše. „Malo je vjerojatno da se tek tako dogodilo da Janos isključi zaštitu slučajnom dodirom konzole. To bi značilo da je sveukupni dizajn glup.” Razmišljao je jedan trenutak. „Ah, dobro” nastavio je, „nema potrebe za nagađanjem. Sad si mi probudila radoznalost. Bacit ću oko na problem čim nađem...”

„Hitno. Hitno” Oboje začuše glas Otta Heilmanna s komunikatora. „Svi odmah dođite u znanstveni kontrolni centar na sastanak. Novi razvoj događaja. Svjetla unutar Rame su se vratila.”

Richard otvori vrata i pođe za Nicole na hodnik. „Hvala ti na pomoći” reče Nicole. „To mi vrlo znači.”

„Zahvaljuj mi se tek kad nešto učinio” reče Richard s osmijehom, „ja sam na zlu glasu zbog obećanja... a sada, što misliš da znači sva ta igra sa svjetlom?”

DRUGI IZLAZAK

David Brown raširio je ogroman list papira po stolu nasred kontrolnog centra. Francesca ga je podijelila u odjeljke koji su predstavljali sate i sada je bila zauzeta zapisivanjem onoga što joj je on govorio. „Prokleti softver za planiranje misije previše je neprilagodljiv da bismo ga upotrijebili u ovakvoj situaciji” reče dr. Brown Janosu Taboriju i Richardu Wakefieldu. „Dobar je samo kada se redoslijed trenutno planiranih aktivnosti poklapa s nekom od pretpoletnih strategija.”

Janos priđe jednom od monitora. „Možda je tebi lakši za upotrebu nego meni” nastavi dr. Brown, „ali ja sam otkrio da mi je od jutros mnogo lakše koristiti olovku i papir.” Janos pozove program za planiranje misije i počne unositi neke podatke.

„Pričekaj trenutak” umiješa se Richard Wakefield. Janos prestane kucati po tipkovnici i okrene se da bi poslušao kolegu. „Svi ćemo se naraditi ni zbog čega. Trenutno ne moramo planirati čitav sljedeći izlazak. U svakom slučaju znamo da nam prvi veći posao mora biti uspostavljanje baze. Na to će otići sljedećih deset ili dvanaest sati. Ostatak planiranja izlaska može se obavljati paralelno s tim.” „Richard je u pravu” dodala je Francesca. „Pokušavamo napraviti sve prebrzo. Pošaljimo prvo svemirske kadete u Ramu da završe podizanje logora. Dok oni to rade, mi možemo razraditi detalje izlaska.”

„To nije praktično“ reče dr. Brown. „Diplomci s Akademije su jedini koji znaju koliko bi trebala trajati koja inženjerska aktivnost. Ne možemo donijeti točan plan bez njih.”

„Onda će jedno od nas ostati ovdje s vama” reče Janos Tabori. Nasmiješio se. „A možemo poslati Heilmanna ili O’Toola unutra, kao dodatnog radnika. To nas ne bi trebalo usporiti.”

Zajednička odluka je donesena pola sata kasnije. Nicole će opet ostati na Newtonu, barem dok se ne dovrši infrastruktura, i predstavljat će kadete tijekom planiranja misije. Admiral Heilmann će ići u Ramu s četvoro drugih profesionalnih astronauta. Završit će tri preostala posla na podizanju infrastrukture: sastavljanje ostalih vozila, montiranje novih dvanaest prijenosnih promatračkih postaja na Sjevernoj hemisferi i podizanje logora Beta na sjevernoj strani Cilindričnoga mora.

Richard Wakefield je upravo ponavljao sve pojedinosti podzadataka sa svojom malom skupinom, kada Reggie Wilson, koji je doslovce šutio cijelo jutro, iznenada skoči s stolice. „Sve je to sranje” poviče on. „Ne mogu vjerovati u sve te besmislice koje čujem.”

Richard prekine pregled. Doktori Brown i Takagishi, koji su već počeli raspravljati o rasporedu izlazaka, iznenada zašute. Sve oči se okrenu prema Reggieju Wilsonu.

„Jedan čovjek je nastradao prije četiri dana” reče on, „ubio ga je, po svemu sudeći, onaj ili ono što upravlja ovim divovskim stranim svemirskim brodom. Ali mi smo ipak otišli unutra istraživati. Zatim se svjetla počinju neočekivano paliti i gasiti.” Wilson se obazre po kabini i po ostatku posade. Oči su mu bile divlje. Čelo mu se znojilo. „I što svi radimo? Ha? Kako odgovaramo na upozorenje koje su nam uputila stvorenja daleko naprednija od nas? Mirno sjedimo i planiramo nastavak istraživanja njihove letjelice. Zar nitko od vas ne shvaća? Oni ne žele da mi budemo ovdje. Žele da odemo, da se vratimo na Zemlju.” Poslije Wilsonovog monologa uslijedila je duža, neugodna tišina. Konačno, general O’Tool priđe Reggieju Wilsonu. „Reggie” reče on tiho, „sve nas je uznemirila smrt generala Borzova. Ali nitko od nas ostalih ne vidi nikakve veze...”

„Onda ste slijepi, čovječe, svi ste slijepi. Ja sam bio gore u onom prokletom helikopteru kada su se svjetla pogasila. Jednog trenutka je bilo blistavo kao ljetni dan, a sljedećeg, puf, crno kao u grobu. Bilo je to uvrnuto, shvaćaš, čovječe. Netko je pogasio sva svjetla. U ovoj raspravi nisam ni jedan jedini put čuo nekog da se upita zašto su se svjetla pogasila. Što je s vama, ljudi? Jeste li previše pametni da biste se bojali?”

Wilson je galamio nekoliko minuta. Stalno se vraćao istoj temi. Ramanci su planirali smrt generala Borzova, slali su upozorenje sa svjetlima koja se pale i gase, bit će još nesreća ako posada bude uporna s istraživanjima.

General O’Tool je stajao pokraj Reggieja tijekom čitave epizode. Dr. Brown, Francesca i Nicole žučno su raspravljali sa strane, a onda Nicole priđe Wilsonu. „Reggie” reče ona mirnim glasom, prekinuvši njegov govor, „zašto ti i general O’Tool ne pođete sa mnom? Možemo nastaviti ovaj razgovor, a da ne oduzimamo vrijeme ostatku posade.”

Sumnjičavo ju je pogledao. „S tobom, doktorice? Zašto bih pošao s tobom? Ti uopće nisi bila unutra. Nisi vidjela dovoljno da bi išta znala.” Wilson stane ispred Wakefielda. „Ti si bio tamo, Richarde” rekao je. „Vidio si to mjesto. Znaš kakve su inteligencija i moć bile potrebne da se napravi tako veliki svemirski brod i da se zatim lansira na put između zvijezda. Hej, čovječe, mi nismo ništa za njih. Manji smo od mrava. Nemamo nikakvih izgleda.”

„Slažem se s tobom, Reggie“, reče Richard Wakefield mirno poslije malo kolebanja. „Barem glede usporedbi naših mogućnosti. Ali nemamo nikakvih dokaza da su neprijateljski raspoloženi. Ili da uopće brinu istražujemo li njihov brod ili ne. Naprotiv, već sama činjenica da smo živi...“

„Pogledajte” poviče Irina Turgenjev iznenada. „Pogledajte zaslon.”

Samotna slika zaledila se na divovskom zaslonu kontrolnog centra. Stvorenje nalik raku ispunjavalo je cijeli kadar. Imalo je nisko, plosnato tijelo, otprilike dva puta duže od širine. Težina mu je bila naslonjena na šest nogu s po tri zglavka. Dvije pandže nalik škarama pružale su se ispred tijela, a cijeli niz manipulatora, koji su na prvi pogled neugodno podsjećali na male ljudske ruke, gnijezdio se u blizini jednog otvore u njegovom oklopu. Pažljiviji pogled je otkrivao da su manipulatori prava izložba alata raznih mogućnosti – bila su tu kliješta, sonde, turpije, čak i nešto što je podsjećalo na bušilicu.

Njegove oči, ako su to bile, stajale su duboko uvučene u zaštitne kapke i podignute poput periskopa iznad vrha ljuske. Same očne jabučice bile su kristalne ili želatinaste, oštro plave boje, i bez ikakvog izraza.

Prema ispisu sa strane slike bilo je jasno da je snimka napravljena prije svega nekoliko trenutaka s neke od dalekometnih sondi, na mjestu približno pet kilometara južno od Cilindričnoga mora. Kadar, snimljen teleskopskim povećalom, pokrivao je površinu od približno šest četvornih metara.

„Dakle, imamo društvo na Rami” reče Janos Tabori. Ostali astronauti su s iznenađenjem gledali zaslon.

Čitava posada se kasnije složila da slika biota u obliku raka na divovskom zaslonu ne bi bila toliko strašna da se nije pojavila baš u tom trenutku. Iako je Reggiejevo ponašanje očito bilo poremećeno, u onome što je govorio bilo je dovoljno razuma da podsjeti svakoga od njih na opasnosti ekspedicije. Nijedan član posade nije bio bez straha. Svi su se oni, tijekom nekog osobnog trenutka, suočili s neugodnom činjenicom da superrazvijeni Ramanci možda nisu prijateljski.

Ali svi su uglavnom potiskivali svoj strah. Bio je to dio njihovog posla. Poput ranih astronauta s kraja 20. stoljeća, koji su znali da im se raketa svakog trena može raspasti ili eksplodirati, astronauti s Newtona prihvaćali su činjenicu da im je ova ekspedicija povezana s rizicima koje nije moguće predvidjeti. Zdravo potiskivanje te činjenice uvjetovalo je da grupa izbjegava uznemirujuće razgovore najvećim dijelom vremena, i da se usmjeri na rutinske stvari, kao što je redoslijed poslova za taj dan.

Reggiejev ispad i istovremeno pojavljivanje rakolikog biota na zaslonu izazvali su jednu od rijetkih ozbiljnih rasprava unutar skupine tijekom cijelog projekta. O’Tool je prvi izrazio svoje gledište. Iako su ga Ramanci fascinirali, nije ih se plašio. Bog je smatrao da ga treba poslati na ovu misiju i, ako On tako izabere, mogao je odlučiti da ova neobična pustolovina bude posljednja u O’Toolovom životu. U svakom slučaju, što god da se dogodi bit će volja Božja.

Richard Wakefield je izrazio mišljenje koje je izgleda dijelilo još nekoliko članova posade. Za njega, čitav projekt je bio izazovno putovanje prema otkrićima i test osobne hrabrosti. Neizvjesnosti su u svakom slučaju bile uz njih, ali one su, uz opasnosti, donosile i uzbuđenja. Izuzetno uživanje u pribavljanju novih spoznaja, zajedno s mogućom monumentalnom važnošću susreta s izvanzemaljskim artefaktom, bijahu su više nego dovoljna nadoknada za rizik. Richard ništa nije tražio od ove misije.

Bio je siguran da je to vrhunac njegovog života; čak i kada ne bi doživio kraj projekta, ipak bi vrijedilo. Učinio je nešto važno tijekom svog kratkog postojanja na Zemlji.

Nicole je pažljivo slušala raspravu. Sama nije mnogo govorila, ali je otkrila da se njezino osobno mišljenje kristalizira dok je slušala razgovor. Uživala je u praćenju reakcija drugih astronauta, i verbalnih i neverbalnih. Shigeru Takagishi je očito bio na Wakefieldovoj strani. Žustro je kimao glavom cijelo vrijeme dok je Richard govorio o uzbuđenju zbog sudjelovanja u takvom projektu. Reggie Wilson, sada povučen i vjerojatno posramljen zbog svoje ranije tirade, nije mnogo govorio. Admiralu Heilmannu je bilo neugodno od početka do kraja. Cijeli njegov doprinos se sveo da podsjeća druge na to koliko je vremena prošlo.

Neobično, ali dr. David Brown nije dodao mnogo filozofskoj raspravi. Uputio je nekoliko kratkih komentara i jednom ili dva puta se činilo da je na samom rubu upuštanja u opširna objašnjavanja. Ali to nije učinio. Njegovo pravo vjerovanje glede Rame nije se razotkrilo.

Francesca Sabatini je na početku djelovala kao neka vrsta posrednika ili prijenosnika, postavljala je pitanja zbog objašnjenja i održavala ravnomjerni tijek razgovora. Ali pred kraj rasprave ponudila je nekoliko osobnih, iskrenih komentara. Njezin filozofski pogled na misiju Newton potpuno se razlikovao od onih koje su izrazili O’Tool i Wakefield.

„Mislim da cijelu stvar prikazujete previše složenom i intelektualnom” reče ona nakon što je Richard izložio dugi panegirik o radostima spoznavanja. „Nisu mi bila potrebna neka duboka ispitivanja duše prije nego što sam se prijavila za astronauta na Newtonu. Prišla sam toj temi na isti način kao što činim kod većine svojih važnijih odluka. Proračunala sam odnos rizik/dobit. Procijenila sam da korist – uzevši sve u obzir, uključujući tu slavu, prestiž, novac, čak i pustolovinu – više nego opravdava rizik. A apsolutno se ne slažem s Richardom oko jednoga. Poginem li na ovom zadatku, neću biti nimalo sretna. Za mene, većina koristi od ovog projekta nastupa kasnije; ne mogu ih upotrijebiti sve dok se ne vratim na Zemlju.”

Francescini komentari pobudiše Nicoleinu radoznalost. Željela je postaviti talijanskoj novinarki još neka pitanja, ali je zaključila da ovo nije ni pravo vrijeme ni pravo mjesto za to. Poslije sastanka, i dalje ju je zanimalo ono što je Francesca rekla. Je li moguće da je život za nju doista tako jednostavan? upita se Nicole. Može li se sve procjenjivati preko rizika i koristi? Prisjetila se Francescine bezosjećajnosti kada je ispila tekućinu za pobačaj. Ali što je s osnovnim načelima i vrijednostima? Ili čak osjećajima? Kada je sastanak završio,

Nicole si je priznala da joj je Francesca i dalje velika zagonetka.

Nicole je pažljivo promatrala dr. Takagishija. Danas je bio mnogo pribraniji. „Donio sam otisnutu strategiju izlazaka, dr. Browne” reče i mahne gomilom papira debelom četiri palca, „da podsjetim sve nas na njihove osnovne ciljeve koji su rezultat više od godinu dana pažljivog planiranja ekspedicije. Mogu li pročitati dijelove kratkog pregleda?”

„Ne mislim da je potrebno da to učiniš” reče David Brown. „Svi smo upoznati s...”

„Ja nisam” prekine ga general O’Tool. „Volio bih to čuti. Admiral Heilmann me je zamolio da obratim pozornost i da ga ukratko obavijestim o glavnim crtama.”

Dr. Brown mahne Takagishiju da nastavi. Mali japanski znanstvenik posudi stranu iz Brownovog portofolija.

Iako je znao da bi Davidu Brownu više odgovaralo da odu za rakolikim biotima tijekom drugog izlaska, Takagishi je i dalje pokušavao ostale astronaute uvjeriti da aktivnost s vrhunskim prioritetom treba biti odlazak do grada New Yorka.

Reggie Wilson se ispričao sat ranije i otišao u svoju kabinu. Preostalih pet članova posade na Newtonu proveli su najveći dio popodneva u nastojanjima, bez ikakvog uspjeha, da se slože oko aktivnosti za drugi izlazak. Kako su dvojica znanstvenika, Brown i Takagishi, imali bitno različita mišljenja o tome što bi trebalo učiniti, jednoglasni dogovor nije bio moguć. U međuvremenu, iza njih na velikom zaslonu povremeno su se pojavljivale snimke svemirskih kadeta i admirala Heilmanna na poslu u Rami. Trenutna slika je pokazivala Taborija i Turgenjevu u logorištu uz Cilindrično more. Upravo su završili sastavljanje drugog motornog čamca i provjeravali njegove električne podsustave.

„...Redoslijed izlazaka je pažljivo isplanirana” čitao je Takagishi, „da bi bio u skladu sa Smjernicama misije i Dokumentom o prioritetima, MSA-NT-0014. Osnovni ciljevi prvog izlaska su uspostavljanje inženjerske infrastrukture i barem površno pretraživanje unutrašnjosti. Od osobite važnosti će biti identifikacija onih značajki drugoga ramanskoga svemirskoga broda koje su na bilo koji način različite od prvoga.

Izlazak broj dva je tako planiran da se za njegovo vrijeme dovrši kartografiranje unutrašnjosti Rame, pri čemu se prije svega valja usmjeriti na područja neistražena prije sedamdeset godina, kao i na različitosti u unutrašnjosti opažene tijekom prvog izlaza. Susreti s biotima izbjegavat će se tijekom drugog izlaska, iako će nazočnost i lociranje raznih vrsta biota biti dio postupka kartografiranja.

Interakcija s biotima bit će odgođena do trećeg izlaska. Tek poslije pažljivog i dugotrajnog promatranja bit će poduzeti pokušaji...”

„To je dovoljno, dr. Takagishi” prekine ga David Brown. „Svi smo shvatili bit. Na nesreću, taj sterilni dokument je pripremljen mjesecima prije lansiranja. O situaciji s kojom smo sada suočeni nije se uopće razmišljalo. Svjetla nam se pale i gase. A locirali smo, i pratimo, krdo od šest rakolikih biota odmah iza južnog ruba Cilindričnog mora.”

„Ne slažem se” reče japanski znanstvenik uz sve dužno poštovanje. „Sâm si rekao da nepredviđeni redoslijed paljenja i gašenja osvjetljenja ne čini fundamentalnu razliku između dva svemirska broda. Nismo suočeni s nepoznatim Ramom. Predlažem da planiramo izlazak onako kako je zacrtano prvobitnim planom ekspedicije.”

„Znači, ti pri drugom izlasku daješ prednost kartografiranju, uključujući tu, ili možda čak i obuhvaćajući, detaljno istraživanje New Yorka?”

„Točno tako, generale O’Toole. Čak i ako se zauzme stav da ‘neobični zvukovi’ koje smo čuli ja i astronauti Wakefield i Sabatinijeva ne predstavljaju službenu ‘razliku! pažljivo kartografiranje New Yorka je očito jedna od aktivnosti d najvećim prioritetom. A od vitalnog je značenja da to ostvarimo tijekom ovog izlaska. Temperatura Središnje ravnice već je narasla do minus pet stupnjeva. Rama nas nosi sve bliže i bliže Suncu. Svemirski brod se grije od izvana prema unutra. Predviđam da će Cilindrično more početi topiti počevši od dna za tri ili četiri dana...”

„Nikada nisam rekao da New York nije važan cilj naših istraživanja” prekine ga opet David Brown, „ali od samog početka vjerujem da su bioti pravo znanstveno blago ovog putovanja. Pogledajte te nevjerojatne tvorevine” reče on i ispuni središnji zaslon prizorom šest rakolikih biota koji su se lagano kretali praznim sektorom na Južnoj hemisferi. „Možda više nikada nećemo imati priliku za hvatanje jednog od njih. Droni su gotovo završili s promatranjem cijelog poluvaljka i nijedan drugi biot nije primijećen.”

Ostali članovi posade, uključujući i Takagishija, pogledaše u zaslon s napetom pažnjom. Bizarna skupina izvanzemaljaca, poredanih u trokutastoj formaciji s nešto većim primjerkom na čelu, primicala se rasutoj hrpi metalnih komada. Vodeći rak je prišao ravno do prepreke, zastao nekoliko sekundi, a zatim upotrijebio kliješta da raskomada elemente gomile u manje dijelove. Dva raka u drugom redu prenosila su metalne komade na leđa preostala tri člana skupine. Taj novi materijal je povećao veličinu malih hrpa koje su se već nalazile na vrhovima ljuski rakolikih biota u posljednjem redu.

„Vjerojatno su to ramanski smetlari” reče Francesca. Svi su se nasmijali.

„Ali možete vidjeti zbog čega želim da radimo brzo” nastavio je David Brown. „Upravo u ovom trenutku kratka snimka koju ste vidjeli ide do svih televizijskih mreža na Zemlji. Milijardu ljudi gledat će ga s istom mješavinom straha i očaranosti koju ste svi upravo osjetili. Zamislite kakve ćemo laboratorije moći napraviti da bismo proučavali ova stvorenja. Zamislite što ćemo naučiti...” „Zašto misliš da možeš uhvatiti nekoga od njih?” upita general O’Tool. „Djeluju mi prilično opasno.”

„Sigurni smo da su ta stvorenja, iako izgledaju kao biološka, zapravo roboti. Stoga i naziv ‘biot’ koji je postao popularan tijekom prve ekspedicije na Ramu i poslije nje. Prema svim izvješćima Nortona i drugih astronauta Rame I, svaki takav biot je stvoren da obavlja točno određenu funkciju. Nemaju inteligenciju kakvu mi poznajemo. Trebalo bismo ih moći nadmudriti... i uloviti.”

Krupni plan hvataljki nalik škarama pojavi se na zaslonu. „Ne znam” reče general O’Tool. „Bio bih skloniji slijediti prijedlog dr. Takagishija i poprilično dugo ih promatrati prije nego što pokušamo zarobiti nekog od njih.”

„Ne slažem se” reče Francesca. „Govoreći kao novinar, nema krupnije teme od pokušaja hvatanja jedne od tih stvari. Svi će na Zemlji gledati. Nikada nećemo imati drugu priliku poput ove.” Zastala je na trenutak. „MSA nas stišće za neku gromoglasnu vijest. Smrt Borzova nije baš uvjerila porezne obveznike svijeta da se njihov novac za istraživanje svemira pametno troši.”

„Zašto ne možemo obaviti oba zadatka tijekom istog izlaska?” upita general O’Tool. „Jedna skupina bi mogla istraživati New York, a druga bi pošla za rakom.”

„Nikako” rekla je Nicole. „Ako je cilj izlaska hvatanje biota, onda sve naše snage treba usmjeriti u tom pravcu. Upamtite, ograničeni smo i ljudstvom i vremenom.”

„Na žalost” reče David Brown, sada s blijedim osmijehom, „ovu odluku ne možemo donijeti kao odbor. Kako se ne možemo složiti, ja moram donijeti odluku... Dakle, cilj sljedećeg izlaska bit će hvatanje rakolikog biota. Pretpostavljam da će se admiral Heilmann složiti sa mnom. Ako ne, posadi ćemo dati prijedlog na glasovanje.”

Sastanak se polako privodio kraju. Dr. Takagishi je želio iznijeti još jedan argument, a taj je da se većina vrsta biota koje su vidjeli prvi istraživači Rame nije pojavila sve do topljenja Cilindričnoga mora. Ali nitko više nije želio slušati. Svi su bili umorni.

Nicole priđe Takagishiju i neprimjetno aktivira svoj biometrijski skener. Fajl upozorenja je bio prazan. „Čisto kao suza” reče ona s osmijehom.

Takagishi je pogleda vrlo ozbiljno. „Odluka nam je pogrešna“, reče on zlovoljno. „Trebali smo otići u New York.”

UHVATITI BIOTA

„Budi vrlo oprezna” reče admiral Heilmann Francesci. „Uznemiruje me kada te gledam da se tako naginješ.” Signora Sabatini se zakvačila gležnjevima ispod sjedala helikoptera i ispružila dio tijela izvan helikoptera. Držala je malu video kameru u desnoj ruci. Tri ili četiri metra ispod nje, očito ne obraćajući pozornost na zujavi stroj nad njima, šest rakolikih biota pravilno je koračalo. I dalje su stupali u falangi, nanizani poput prva tri reda čunjeva za kuglanje.

„Pođi iznad mora” dovikne Francesca Hiru Yamanaki. „Idu prema rubu i uskoro će opet skrenuti.”

Helikopter se oštro nakrene na lijevo i poleti preko ruba pet stotina metara visoke litice koja je razdvajala južnu polovicu Rame od Cilindričnog mora. Ova južna obala je bila deset puta viša od svog sjevernog parnjaka. David Brown ostane bez daha kada ugleda smrznuto more pola kilometra ispod sebe.

„Pa to je smiješno, Francesca” reče. „Što želiš time postići? Automatska kamera u nosu koptera napravit će odgovarajuće snimke.”

„Ova kamera je specijalno izrađena za veliko zumiranje” rekla je. „Osim toga, malo poskakivanja daje slikama veću dokumentarnu uvjerljivost.” Yamanaka usmjeri letjelicu natrag prema obali. Bioti su se sada nalazili na trideset metara ravno pred njima. Vodeći biot priđe rubu na pola dužine tijela, zastane na djelić sekunde, a zatim naglo okrene na desno. Novi zaokret za još devedeset stupnjeva dovršio je manevar, tako da se biot sada počeo kretati točno u suprotnom smjeru. Ostalih pet rakova su slijedili svoga vođu, obavljajući svoje okrete red po red s milimetarskom preciznošću.

„Ovaj put sam ga uhvatila” reče Francesca sretno i uvuče se u helikopter. „Ravno naprijed i puni kadar. I čini mi se da sam razabrala neki titraj ili pokret u plavom oku vođe prije nego što je okrenuo.”

Bioti su se sada udaljavali od litice svojom normalnom brzinom od desetak kilometara na sat. Njihovo kretanje je ostavljalo blaga udubljenja u glinenastom tlu. Išli su putem usporednim svom prethodnom putu prema moru. S visine je cijelo područje izgledalo poput vrta u predgrađu u kojem je dio trave pokošen – s jedne strane tlo je bilo uređeno i isparcelirano, dok na teritoriju koji bioti još nisu prešli nije bilo pravilnog rasporeda u oznakama na tlu.

„Ovo bi moglo postati dosadno” reče Francesca, a zatim razigrano zagrli Davida Browna oko vrata. „Možda ćemo se morati zabaviti s nečim drugim.”

„Promatrat ćemo ih samo još jednu rundu. Kretanje im je prilično jednostavno.” Nije obraćao pozornost na Francescino lako golicanje po vratu. Izgledalo je kao da nešto prebire po mislima. Poslije dužeg vremena, Brown progovori u komunikator: „Što misliš, doktore Takagishi? Ima li još nečega što bismo trenutno mogli učiniti?”

Iz znanstvenog kontrolnog centra na Newtonu dr. Takagishi je pratio napredovanje biota na zaslonu. „Bilo bi izuzetno korisno” rekao je, „kada bismo mogli otkriti više o njihovim senzorskim sposobnostima prije nego što pokušamo uhvatiti nekoga od njih. Do sada nisu reagirali na šumove, niti na vizualnu stimulaciju iz daljine. Zapravo, izgleda da nas nisu ni primijetili. Kao što ćeš se sigurno složiti, još nemamo dovoljno podataka da bismo došli do bilo kakvih konačnih zaključaka. Ako bismo ih izložili čitavom opsegu elektromagnetnih frekvencija i kalibrirali njihov odgovor, možda bismo dobili bolju sliku...”

„Ali to bi potrajalo danima”, prekine ga David Brown. „A u krajnjoj liniji ipak bismo morali ići u rizik. Ne mogu zamisliti što bismo mogli saznati pa da nam konkretno promijeni planove.”

„Ako više saznamo o njima” zaključi Takagishi, „mogli bismo razraditi bolji, sigurniji postupak hvatanja. Moglo bi se čak dogoditi da saznamo nešto što bi nas potpuno otklonilo od...”

„Teško” glasio je nagli odgovor Davida Browna. Što se njega ticalo, s tom raspravom je bilo gotovo. „Hej, Tabori” poviče sada. „Kako vam ide s kućicama, društvo?”

„Samo što nismo gotovi” odgovori Mađar. „Najviše još trideset minuta. Onda ćemo biti spremni za jedan mali spavanac.”

„Najprije ručak” umiješa se Francesca. „Ne možete na spavanje praznog želuca.”

„Što kuhaš, ljepotice?” reče Tabori šaljivim tonom. „Osso buco alla Rama.”

„Dosta” reče dr. Brown. Zastao je nekoliko sekundi. „O’Toole” produžio je zatim, „možeš li se sâm snaći s Newtonom? Barem tijekom sljedećih dvanaest sati?” „Potvrdno” glasio je odgovor.

„Onda pošalji dolje ostatak posade. Do trenutka kada se sretnemo u novom logoru, trebalo bi sve biti spremno za naseljavanje. Ručat ćemo nešto i kratko odrijemati. Zatim ćemo isplanirati lov na biota.”

Ispod helikoptera, šest stvorenja nalik rakovima nastavljalo je svoj neumorni hod preko ogoljelog tla. Četiri ljudska bića gledala su ih kako dolaze do jasno raspoznatljive granice, na kojoj je tlo od zemlje i sitnog kamenja prelazilo u finu žičanu mrežu. Čim su dotakli usku stazu koja je dijelila ta dva terena, bioti se okrenuše za 180 stupnjeva. Onda su krenuli prema moru linijom usporednom s njihovom posljednjom stazom. Yamanaka okrene helikopter, poveća visinu i pođe prema logoru Beta udaljenom deset kilometara preko Cilindričnog mora.

Svi su bili u pravu, razmišljala je Nicole. Gledanje na monitoru nije ništa u usporedbi s ovim. Spuštala se liftom-stolici u Ramu. Sada, kada je prešla polovicu puta, imala je vrtoglav pogled na sve strane. Prisjetila se sličnog osjećaja svojevremeno, kada je stajala na visoravni Tonto u nacionalnom parku Grand Canyon. Ali ono je napravila priroda i trajalo je milijunima godina, reče sama sebi. Ramu je, međutim, sagradio netko. Ili nešto.

Stolica zastane na trenutak. Shigeru Takagishi je bio na kilometar ispod nje. Nicole ga nije mogla vidjeti, ali je čula kako razgovara s Richardom Wakefieldom preko komunikatora. „Požuri” čula je kako viče Reggie Wilson. „Ne sviđa mi se da sjedim ovdje usred ničega.” Nicole je uživala u tome da visi na transporteru. Zapanjujući prizor oko nje privremeno je postao nepomičan i mogla je do mile volje proučavati svaku pojedinost koja bi joj se učinila osobito zanimljivom.

Poslije još jednog zaustavljanja da bi se Wilson iskrcao, Nicole se napokon počne približavati podnožju stubišta Alfa. Gledala je, očarana, kako joj se razlučivanje očiju brzo popravilo tijekom posljednjih tristo metara spuštanja. Ono što je bila mrlja nerazgovjetnih slika pretvorilo se u rover, ljude, nešto opreme i mali logor koji je to okruživao. Poslije još nekoliko sekundi mogla je raspoznati svakoga od trojice. Nakratko se prisjetila druge vožnje na žičari, za vrijeme boravka u Švicarskoj prije dva mjeseca. Slika kralja Henryja na trenutak joj prođe umom. Zamijenilo ju je nasmiješeno lice Richarda Wakefielda upravo ispod nje. Davao joj je upute kako da najbolje siđe sa stolice.

„Neće se potpuno zaustaviti” govorio je, „ali će znatno usporiti. Otkopčaj sigurnosni pojas i onda dotakni tlo koračajući, kao da silaziš s pokretne vrpce.”

Dohvatio ju je oko struka i digao s platforme. Takagishi i Wilson su već bili na zadnjem sjedalu rovera. „Dobro došla na Ramu” reče Wakefield.

„U redu, Tabori” produžio je u komunikator. „Svi smo tu i spremni za polazak. Prebacujemo se na kanal za slušanje tijekom vožnje.”

„Brzo” požurivao ih je Janos. „Jedva se suzdržavamo da ne pojedemo i vaš ručak... Uzgred, Richarde, bi li donio C kutiju s alatom kada dođeš? Pričali smo o mrežama i kavezima, pa će nam možda biti potreban raznovrsniji pribor.” „U redu” odgovori Wakefield. Otrčao je do logorišta i ušao u jedinu veću kućicu. Izašao je s dugom, četvrtastom, metalnom kutijom koja je očito bila vrlo teška. „Do vraga, Tabori” reče on u radio, „što se nalazi u njoj?”

Svi su čuli smijeh. „Sve što može zatrebati da uloviš rakolikog biota. I još ponešto.”

Wakefield isključi prijamnik i popne se u rover. Počeo je voziti od stubišta u smjeru Cilindričnoga mora. „Taj lov na biote je najgluplja prokleta stvar za koju sam ikada čuo” progunđa Reggie Wilson. „Netko će zasigurno nastradati.”

U roveru je vladala tišina gotovo punu minutu. S desne strane, na granici svog vidnog polja, astronauti su jedva nazirali ramanski grad London. „Pa, kako izgleda kada si član drugog tima?” reče Wilson nikom određenom.

Poslije neugodne tišine dr. Takagishi se okrene da bi mu se obratio. „Oprosti, Wilsone” reče pristojno, „govoriš li ti to meni?”

„Nego što” reče Wilson kimajući. „Zar ti nitko nije rekao da si znanstvenik broj dva na ovoj misiji? Pretpostavljam da nije” produži Wilson poslije kratke stanke. „Ali to nije čudno. Dolje na Zemlji meni nikada ne bi palo na pamet da sam novinar broj dva.”

„Reggie, stvarno ne mislim...” reče Nicole prije nego što je prekinuta.

„A što se tebe tiče, doktorice...” Wilson se nagne naprijed u roveru, „moglo bi se dogoditi da budeš jedini član trećeg tima. Načuo sam nešto kad su naše veličanstvene vođe Heilmann i Brown govorile o tebi. Voljeli bi da te ostave na Newtonu za stalno. Ali kako bi nam tvoja umijeća mogla zatrebati...”

„Dosta” umiješa se Richard Wakefield. Glas mu je imao prijeteći prizvuk. „Mogao bi prekinuti s tim neugodnostima.” Nekoliko napetih sekundi prođe prije nego što je Wakefield opet progovorio. „Uzgred, Wilsone” reče, sada prijateljskijim tonom, „ako se dobro sjećam, ti si zaljubljenik u aute. Bi li volio voziti ovo čudo?”

Bio je to savršen prijedlog. Nekoliko trenutaka kasnije Reggie Wilson već je bio na vozačkom sjedalu pokraj Wakefielda i divljački se smijao dok je ubrzavao rover. Nicole des Jardins i Takagishi su poskakivali na zadnjem sjedalu.

Nicole je vrlo pažljivo promatrala Wilsona. Opet je neuravnotežen, razmišljala je. To je najmanje treći put u posljednja dva dana. Nicole se pokuša prisjetiti kada je posljednji put obavila potpuno skeniranje na Wilsonu. Nijednom još od dana poslije Borzovljeve smrti. Kadete sam dva puta provjerila u međuvremenu... prokletstvo“, reče sama sebi, dopustila sam da me bavljenje Borzovim slučajem natjera na nemarnost. Ona si je zadala da se sjeti skenirati svakog što je prije moguće, čim stigla u logor Beta.

„Uzgred, dragi moj profesore” reče Richard Wakefield kada je Wilson napokon izravnao pravac i krenuo prema logoru, „imam jedno pitanje za tebe.” Okrenuo se i pogledao japanskog znanstvenika. „Jesi li odgonetnuo naš ‘čudni zvuk’ od jučer? Ili te je dr. Brown uvjerio da je riječ o hiru naše kolektivne mašte?”

Dr. Takagishi zavrti glavom. „Rekoh ti još tada da je to novi zvuk.” Zagledao se u daljinu, preko neobjašnjivih mehaničkih polja Središnje ravnice. „Ovo je drukčiji Rama. Znam to. Kvadrati šahovnice na jugu raspoređeni su na potpuno novi način i više se ne pružaju do obale Cilindričnog mora. Svjetla se sada pale prije topljenja mora. I gase se naglo, bez postupnog zatamnjivanja tijekom nekoliko sati o kakvom su izvještavali prvi istraživači Rame. Bioti u obliku rakova sada se pojavljuju u krdima umjesto pojedinačno.” Zastao je, i dalje zagledan preko polja. „Dr. Brown kaže da su te razlike trivijalne, ali ja mislim da nešto znače. Moguće je” reče Takagishi meko, „da dr. Brown nije u pravu.”

„Isto je tako moguće da je kompletan kučkin sin” reče Wilson gorko. Ubrzao je rover do maksimalne brzine. „Logore Beta, evo nas!”

EKSTRAPOLACIJA

Nicole završi s ručkom od stlačenog pačjeg mesa, variva od brokule i krumpir pirea. Ostali astronauti su još jeli i za dugačkim stolom je privremeno vladala tišina. U kutu pokraj ulaza jedan zaslon pratio je položaj rakolikih biota. Kretanje im se nije promijenilo: išli bi u jednom smjeru nešto više od deset minuta, a zatim bi se okrenuli.

„Što biva kada završe ovu parcelu?” upita se Richard Wakefield. Gledao je kompjutorsku kartu područja zakvačenu na privremenu oglasnu ploču.

„Posljednji put su išli jednom od tih staza između polja šahovnice sve dok nisu stigli do rupe” reče Francesca s drugog kraja stola. „Onda su bacili smeće u nju. Nisu uzeli ništa na ovom novom području, tako da možemo samo nagađati što će raditi kada završe.”

„Svi su uvjereni da su naši bioti u stvari smetlari?” „Dokazi su prilično jaki” reče David Brown. „Smatralo se već ranije da je sličan usamljen rakoliki biot na koji je naišao Jimmy Pak u prvom Rami također bio sakupljač smeća.” „Laskamo si” umiješa se Shigeru Takagishi. Dovršio je žvakanje posljednjeg zalogaja i progutao ga. „Dr. Brown je osobno bio onaj koji je prvi rekao da je malo vjerojatno da bismo mi, ljudi, ikada mogli shvatiti svrhu Rame. Naš razgovor me podsjeća na onu staru indijsku priču o slijepcima koji su opipavali slona. Svatko ga je opisivao na drukčiji način, jer je svatko dodirnuo samo mali dio životinje. Nijedan od njih nije bio u pravu.”

„Ti ne misliš da naši rakovi rade za Raminu službu održavanja čistoće?” upita Janos Tabori.

„Nisam to rekao” reče Takagishi. „Samo sam nagovijestio da previše brzamo sa zaključkom da tih šest stvorenja nemaju druge svrhe osim čišćenja smeća. Naši promatrački podaci su bolno nepotpuni.”

„Ponekad je nužno ekstrapoliranje” uključio se dr. Brown iznervirano u razgovor, „čak i špekulirati s minimalnim količinama podataka. Sam znaš da se nova znanost temelji na maksimumu vjerojatnosti, a ne na sigurnosti.” „Prije nego što se zapletemo u neku ezoteričnu raspravu o znanosti i njezinoj metodologiji” prekine ih Janos s osmijehom, „imam prijedlog za natjecanje za sve vas.”

Ustao je sa svoga mjesta. „Zapravo, to je prvobitno bila Richardova zamisao, ali sam ja smislio kako da je pretvorimo u igru. Ima veze sa svjetlom.”

Janos brzo otpije malo vode iz čaše. „Otkako smo došli ovamo u zemlju Ramaniju” započeo je službeno, „bila su tri stadija osvjetljenja.”

„Buu. Ua” poviče Wakefield. Janos se nasmije.

„U redu, dečki” produži zatim mali Mađar na svoj uobičajeni, nemarni način, „u čemu je štos sa svjetlima? Uključila su se, ugasila, a sada se opet uključila. Što će se dogoditi sljedeće? Predlažem da napravimo kladionicu i uložimo, recimo, dvadeset maraka po glavi. Svatko od nas će dati prognozu o ponašanju rasvjete tijekom ukupnog trajanja ove misije, a onaj tko bude najbliži pokupit će dobitak.” „Tko će odrediti pobjednika?” upita Reggie Wilson sanjivo. Tijekom prethodnog sata zijevnuo je nekoliko puta. „I uz dojmljivu skupinu mozgova za ovim stolom, ne čini mi se da je itko uspio razotkriti Ramu. Ja osobno vjerujem da svjetla neće slijediti nikakvu pravilnost. Palit će se i gasiti slučajno, da bismo mi i dalje nagađali.”

„Zapiši to i pošalji modemom do generala O’Toola. Richard i ja smo se složili da će on biti savršen sudac. Kada misija bude gotova, on će usporediti predviđanja sa stvarnošću i netko će zaraditi sretnu večeru za dvoje.”

Dr. David Brown odgurne stolicu od stola. „Jesi li završio sa svojom igrom, Tabori?” pitao je. „Ako jesi” dodao je, ne čekajući odgovor, „možda bismo mogli raščistiti ovaj kaos od ručka i krenuti po planu.”

„Hej, šefe” reče Janos, „samo pokušavam malo olabaviti stvari. Svi su postali napeti...”

Brown izađe iz kućice prije nego što je Tabori završio rečenicu.

„Što ga grize?” upita Richard Francescu.

„Izgleda mi da je napet zbog lova” odgovori Francesca. „Loše je raspoložen još od jutros. Možda ga pritišće odgovornost.”

„A možda je davež” reče Wilson. I on je ustao. „Odoh odrijemati.”

Dok je Wilson izlazio iz prostrane kolibe, Nicole se sjeti da je svima željela provjeriti biometrijske zapise prije lova. Bio je to prilično jednostavan zadatak. Bilo joj je potrebno samo da stane blizu svakog astronauta tijekom nekih pedeset pet sekundi i zatim očita kritične podatke na zaslonu. Ako nije bilo podataka u fajlovima upozorenja, čitav je postupak tu završavao. Na ovoj provjeri svi su bili čisti, uključujući i Takagishija. „Lijepo ide” reče Nicole vrlo tiho svome japanskom kolegi.

Izašla je potražiti Davida Browna i Reggieja Wilsona. Koliba dr. Browna nalazila se na daljem kraju logora. Poput svih ostalih pojedinačnih staništa, njegova koliba podsjećala je na visoki, uski šešir spušten na zemlju. Sve kolibe bile su bjelkaste, visoke oko dva i pol metra, s kružnom osnovom od dva metra u promjeru. Napravljene su od superlakih, savitljivih materijala koji su jednostavno pakiranje i transport objedinjavali s izuzetnom čvrstoćom. Nicole je uočila da te kolibe pomalo podsjećaju na vigvame američkih Indijanaca.

David Brown je bio u svojoj kolibi, sjedeći prekriženih nogu na tlu ispred prijenosnog računala. Na zaslonu je bio tekst iz poglavlja o biotima u Takagishijevom Atlasu Rame. „Oprosti, dr. Browne” reče Nicole kada je promolila glavu kroz vrata.

„Da” rekao je, „što je?” Nije ni pokušao skriti ljutnju zbog prekida.

„Treba provjeriti tvoje biometrijske podatke” reče Nicole. „Nisi sniman još od prvog izlaska.”

Brown joj uputi iznerviran pogled. Nicole se ne pomakne. Amerikanac slegne ramenima, nešto promrmlja i opet se okrene zaslonu. Nicole je kleknula pokraj njega i aktivirala skener.

„U kućici sa zalihama ima stolica na sklapanje” ponudi Nicole kada vidi da se dr. Brown nelagodno osjeća prekriženih nogu. On ne obrati pozornost na njezinu primjedbu. Zašto je tako grub prema meni? – pitala se u sebi Nicole. Je li to zbog onog izvještaja o Wilsonu i njemu? Ne, odgovori na vlastito pitanje, to je zbog toga što nikada nisam bila dovoljno ponizna.

Podaci se počeše pojavljivati na Nicoleinom zaslonu. Ona pažljivo otkuca nekoliko veličina koje su omogućavale prikazivanje upozoravajućih podataka. „Krvni tlak ti je bio previsok tijekom dugih intervala uglavnom u posljednja sedamdeset dva sata, uključujući gotovo cijeli današnji dan” reče ona bez osjećaja. „Ta vrsta krivulje tlaka je obično povezana sa stresom.”

Dr. Brown prestane čitati o biotima i okrene lice prema sanitetskom časniku. Zagledao se u prikazane podatke bez razumijevanja. „Ovaj dijagram govori o amplitudi i trajanju tvojih iskakanja iz dopuštenih granica” reče Nicole, pokazujući na zaslon. „Nijedno od tih zasebnih pojavljivanja samo za sebe ne bi bilo ozbiljno. Ali ukupni oblik je razlog za zabrinutost.”

„Bio sam pod određenim pritiskom” progunđao je, gledajući kako Nicole poziva druge dijagrame koji su potvrđivali njezinu prvotnu tvrdnju. Mnogi Brownovi podaci upozorenja izlazili su iz zadanih granica.

Signali upozorenja su neprekidno treptale na njezinom zaslonu. „Kakav je najgori scenarij?” zanimalo ga je.

Nicole odmjeri svog pacijenta. „Kap s paralizom ili smrću” rekla je. „Ako stanje ostane isto ili se pogorša.”

Zviznuo je. „Što mi je činiti?”

„Kao prvo” odgovorila je, „potrebno ti je više spavanja. Tvoj metabolički profil pokazuje da si od smrti generala Borzova ukupno skupio jedanaest sati valjanog odmora. Zašto mi nisi rekao da imaš problema s nesanicom?” „Mislio sam da je riječ samo o uzbuđenju. Jedne noći sam čak popio tabletu za spavanje i nije djelovala.”

Nicoleine obrve se nabraše. „Ne sjećam se da sam ti dala tablete za spavanje.”

Dr. Brown se nasmiješi. „Sranje” reče, „zaboravio sam ti reći. Razgovarao sam s Francescom Sabatini o svojoj nesanici jedne noći i ona mi je ponudila tabletu. Uzeo sam je bez razmišljanja.”

„Koje noći je to bilo?” upita Nicole. Opet je promijenila prikazivanje na zaslonu i uzela još podataka iz memorijskih skladišta.

„Nisam siguran” reče dr. Brown kolebajući se. „Mislim da je bilo...”

„Ah, evo je” reče Nicole. „Vidim je u kemijskoj analizi. Bilo je to trećeg ožujka, drugu noć poslije Borzovljeve smrti. Dan kada ste ti i Heilmann izabrani kao združeni zapovjednici. Sudeći po prekidu u ovim spektrometrijskim podacima, pretpostavljam da si uzeo jednu tabletu medvila.”

„I ti to vidiš iz mojih biometrijskih podataka?”

„Ne baš” nasmiješi se Nicole. „Tumačenje nije jednoznačno. Kako si ono rekao tijekom ručka? Ponekad je potrebno ekstrapolirati... i špekulirati.”

Oči im se na trenutak sretoše. Bi li to mogao biti strah? upita se Nicole kada je pokušala protumačiti ono što je zamijetila u njegovom pogledu. Dr. Brown skrene pogled. „Hvala ti, doktorice des Jardins” reče on kruto, „na izvješću o mom krvnom tlaku. Pokušat ću se opustiti i naspavati se. I ispričavam se što te nisam obavijestio o tome da sam uzeo tabletu.” Otpustio ju je pokretom ruke.

Dok je koračala prema Wilsonovoj kolibi, Nicole je razmišljala o posljednje dvije napete minute njihovog razgovora, nakon što je iznenadila dr. Browna time što je točno pogodila vrstu tablete za spavanje. Ima tu nešto što nije potpuno u redu. Što sam to propustila?

Začula je Reggieja Wilsona kako hrče još prije nego što je stigla do vrata njegova šatora. Poslije kratke rasprave sa sobom, Nicole ga odluči skenirati kasnije. Zatim se vratila do svoje kolibe i brzo usnula.

„Nicole. Nicole des Jardins.” Glas joj se umiješao u san i probudio je. „To sam ja. Francesca. Moram ti nešto reći.” Nicolea se lagano uspravi na ležaljci. Francesca je već ušla u kolibu. Talijanka je imala svoj najljubazniji osmijeh, onaj za koji je Nicole mislila da ga čuva isključivo za kameru.

„Pričala sam s Davidom prije nekoliko minuta” reče Francesca kada je prišla ležaljci, „i on mi je rekao za vaš razgovor poslije ručka.” Francesca je i dalje govorila kada je Nicole zijevnula i spustila noge na pod. „Naravno, vrlo me je zabrinulo kada sam čula za njegov krvni tlak – ne brini, on i ja smo se već dogovorili da to neću spominjati – ali stvar koja me je stvarno uznemirila bilo je kada me je podsjetio da ti uopće nismo rekli za tabletu za spavanje. Tako me je sram. Trebali smo ti odmah reći.”

Francesca je govorila prebrzo za Nicole. Prije samo nekoliko trenutaka bila je u dubokom snu, sanjala je o Beauvoisu, a sada je odjednom bila prisiljena slušati stakato ispovijed talijanske novinarke.

„Možeš li pričekati trenutak dok se ne probudim?” upita Nicole pospano. Nagnula se pokraj Francesce do improviziranog stolića i ispila čašu vode. Pila je vrlo polako.

„A sada, trebam li shvatiti” reče Nicole, „da si me probudila samo da mi kažeš da si dala dr. Brownu tabletu za spavanje? Nešto što sam već znala?”

„Da” nasmiješila se Francesca. „Htjela sam reći, to je jedan dio. Ali shvatila sam da sam ti zaboravila to reći i za Reggieja.”

Nicole zavrti glavom. „Ne mogu te pratiti, Francesca. Pričaš li sada o Reggieju Wilsonu?”

Francesca je zastala. „Da” rekla je. „Zar ga nisi provjerila skenerom odmah poslije ručka?”

Nicole opet zavrti glavom. „Ne, već je spavao.” Pogledala je na sat. „Planirala sam ga skenirati prije početka sastanka. Možda za jedan sat.”

Francesca je bila uzbuđena. „Pa” rekla je, „kada mi je David rekao da se medvil pokazao u njegovim biometrijskim podacima, pomislila sam...” zastala je usred rečenice. Činilo se kao da se koncentrira. Nicole je strpljivo čekala.

„Reggie se počeo žaliti na glavobolje prije više od tjedan dana” nastavi Francesca napokon, „nakon što su se dva broda misije Newton spojila za sastanak s Ramom. Kako smo on i ja bili bliski prijatelji, a on je znao za moje poznavanje droga – znaš, moj rad na dokumentarnoj seriji – upitao me je bih li mu dala nešto protiv glavobolje. Najprije sam odbila, ali sam mu napokon, kako me je stalno gnjavio, dala nubitrol.”

Nicole se namršti. „To je prejako sredstvo za običnu glavobolju. Još ima liječnika koji vjeruju da ga ne bi trebalo prepisivati ako sve drugo nije otkazalo...”

„Rekla sam mu to” reče Francesca. „Bio je nepopustljiv. Ne znaš ti Reggieja. Ponekad je teško raspravljati s njim.”

„Koliko si mu dala?”

„Ukupno osam tableta, ukupno dvije stotine miligrama.

„Nikakvo čudo što se ponašao tako čudno.” Nicole se nagne i uzme džepno računalo s kraja stola. Ušla je u medicinsku bazu podataka i pročitala kratku stavku o nubitrolu. „Ovdje nema mnogo podataka” reče. „Morat ću zamoliti O’Toola da mi pošalje puni tekst iz medicinske enciklopedije. Ali ako se dobro sjećam, zar nije bilo rasprava o tome da nubitrol ostaje tjednima u sustavu?”

„Ne sjećam se” reče Francesca. Pogledala je na zaslon u Nicoleinim rukama i brzo pročitala tekst. Nicole se iznervirala. Htjela ju je prekoriti zbog toga, ali se predomislila u posljednjem trenutku. Dakle, dala si medikamente i Davidu i Reggieju, razmišljala je. Na površinu sjećanja nejasno joj izroni slika Francesce kako pruža Valeriju Borzovu čašu vina nekoliko sati prije njegove smrti. Čudna hladnoća prođe Nicoleinim tijelom. Je li joj intuicija bila ispravna?

Nicole se okrene i prostrijeli Francescu hladnim osmijehom. „Sada kada si priznala da si se igrala liječnika i ljekarnika s Davidom i Reggiejem, ima li još nešto što bi mi htjela reći?”

„Na što misliš?” upita Francesca.

„Jesi li davala drogu i drugim članovima posade?”

Nicole osjeti kako joj srce ubrzava kada je Francesca problijedjela, iako jedva primjetno, i za trenutak je zastala prije nego što je odgovorila.

„Ne. Ne, dakako da nisam” glasio je njezin odgovor.

LOV

Helikopter je vrlo lagano spuštao rover prema tlu. „Koliko još ima?” upita Janos Tabori preko komunikatora.

„Oko deset metara” reče Richard Wakefield odozdo. Stajao je na točki oko stotinu metara južno od ruba Cilindričnoga mora. Iznad njega, rover je visio na kraju dva duga kabla. „Pazi da ga meko spustiš. Ima u njemu vrlo osjetljive elektronike.”

Hiro Yamanaka navede helikopter u najužu moguću visinsku petlju dok je Janos pritom elektronskim putem produžavao kablove za po nekoliko centimetara. „Kontakt” poviče Wakefield. „Na zadnjim kotačima. Prednji još metar.”

Francesca Sabatini otrči do boka rovera da bi snimila povijesno spuštanje na Južni „kontinent“ Rame. Pedeset metara od litice, u blizini kućice koja je služila kao privremeni stožer, ostali astronauti su se pripremali za početak lova. Irina Turgenjeva je provjeravala instalaciju kabelske stupice na drugom helikopteru. David Brown se nalazio sam na nekoliko metara od kućice i razgovarao preko radija s admiralom Heilmannom u logoru Beta. Njih dvojica su pretresali pojedinosti plana za lov. Wilson, Takagishi i des Jardinsova promatrali su dovršavanje operacije spuštanja rovera.

„Sada znamo tko je pravi vođa ove ekipe” govorio je Reggie Wilson ostalima. Pokazao je na Davida Browna. „Ovaj prokleti lov više sliči vojnoj operaciji od svega što smo do sada učinili, pa ipak zapovijeda naš najstariji znanstvenik, dok najviši časnik rukuje telefonima.” Pljunuo je na tlo. „Kriste, imamo li ovdje dovoljno opreme? Dva helikoptera, rover, tri različite vrste kaveza – da ne spomenemo nekoliko velikih kutija elektronskih i mehaničkih govnarija. Ta jadna račja kopilad nema nikakvih izgleda.”

Dr. Takagishi prinese laserski dvogled očima. Brzo je našao cilj. Pola kilometra istočno bioti-rakovi opet su se približavali rubu litice. U njihovom kretanju ništa se nije promijenilo. „Potrebna nam je sva ta oprema zbog neizvjesnosti” reče Takagishi tiho. „Nitko ne zna što će se dogoditi.”

„Nadam se da će se ugasiti svjetla” nasmije se Wilson. „Spremni smo i na to” umiješa se David Brown koji se upravo pridružio trojci astronauta. „Ljušture rakova su poprskane lako fluorescentnim materijalom i imamo mnogo baklji. Dok si se ti žalio na dužinu našeg posljednjeg sastanka, mi smo dovršavali planove akcije.” Oštro je prostrijelio pogledom svog sunarodnjaka. „Znaš, Wilsone, mogao bi barem pokušati...”

„Prekid-prekid” zaustavi ga glas Otta Heilmanna. „Novosti. Vruće novosti. Upravo sam dobio poruku od O’Toola da će INN prenositi našu hajku uživo, s početkom za dvadeset minuta.”

„Dobar posao” odvrati Brown. „Do tada bismo trebali biti spremni. Vidim da je Wakefield krenuo ovamo s roverom.” Bacio je pogled na sat. „A rakovi će opet okrenuti na drugu stranu za nekoliko sekundi. Uzgred, Otto, ne protiviš li se kojim slučajem mojem prijedlogu da stupicom uhvatimo vodećeg biota?”

„Da, Davide, protivim se. Mislim da je to nepotreban rizik. Ono malo što znamo nagovještava da je vodeći rak najsnažniji. Zašto ići u takav rizik? Svaki biot bi bio neprocjenjivo blago kada bismo ga prenijeli na Zemlju, osobito ako i dalje funkcionira. Možemo se pobrinuti i o vođi kad budemo prvo imali u vreći jednog manjeg.”

„Onda pretpostavljam da sam po tom pitanju nadglasan. I dr. Takagishi i Tabori se slažu s tobom. Isto tako i general O’Tool. Nastavit ćemo s planom B. Ciljni biot bit će broj četiri, posljednji zdesna kada im se približimo sa stražnje strane.”

Rover koji je prevozio Wakefielda i Sabatinijevu stigao je u okolicu kućice istovremeno kada i helikopter. „Dobar posao, ljudi” reče dr. Brown kada su Tabori i Yamanaka iskočili iz helikoptera. „Malo dođi do daha, Janos. Onda kreni tamo preko i provjeri jesu li Turgenjeva i kablovska stupica spremni. Želim da budete u zraku za pet minuta.

Okrenuvši se prema ostalima, Brown doda: „U redu, to je to. Wilson, Takagishi i des Jardinsova u rover s Wakefieldom. Francesca, ti ideš sa mnom u drugi helikopter s Hiroom.”

Nicole pođe prema roveru, ali je Francesca presretne. „Jesi li ikada koristila ovako nešto?” Talijanska novinarka pruži joj video kameru veličine male knjige.

„Jednom” odgovori Nicole, proučavajući kameru u Francescinoj ruci, „prije jedanaest ili dvanaest godina. Snimala sam jednu od operacija doktora Delona na mozgu. Pretpostavljam...”

„Čuj” prekine je Francesca, „treba mi pomoć. Oprosti što nisam popričala s tobom ranije, ali nisam znala... uglavnom, treba mi još jedna kamera, na zemlji, osobito sada kada idemo uživo na INN. Ne tražim čuda. Ti si jedina koja...”

„Što je s Reggiejem?” reče Nicole. „On je drugi novinar.“

„Reggie neće pomoći” reče Francesca brzo. Dr. Brown je pozove u helikopter. „Hoćeš li, Nicole? Ili da zamolim nekog drugog?”

Zašto ne?, prođe Nicole kroz um. Nemam druga posla ako ne dođe do neke izvanredne situacije. „Naravno, mogu” rekla je.

„Hvala ti milijun puta” uzvikne Francesca kada je pružila Nicole kameru i otrčala do helikoptera koji ju je čekao.

„Vidi, vidi” reče Reggie Wilson kada je Nicole prišla roveru s kamerom u rukama. „Vidim da je našu brodsku liječnicu regrutirala novinarka broj jedan. Nadam se da si tražila minimalnu nadnicu.”

„Olabavi, Reggie” reče Nicole. „Ne smeta mi da pomažem drugima kad sama nemam posla.”

Wakefield uključi rover i počne vozi istočno, prema biotima. Stožer je namjerno podignut u području koju su rakovi već „počistili” Nabijeno zemljište vrlo je olakšavalo napredovanje rovera. Našli su se na stotinu metara od biota za manje od tri minute. Iznad njih, dva helikoptera su kružila nad rakovima. Podsjetili su Wilsona na lešinare koji kruže oko umiruće životinje.

„Što točno želiš da učinim?” upita Nicole Francescu preko primopredajnika u roveru.

„Pokušaj ići paralelno s biotima” odgovori Francesca. „Vjerojatno možeš trčati usporedno s njima, barem neko vrijeme. Najvažniji trenutak je kada Janos bude pokušao zategnuti omču.”

„Ovdje smo svi spremni” izjavi Tabori nekoliko sekundi poslije. „Samo zapovjedite.”

„Jesmo li već u programu?” upita Brown Francescu. Ona kimne. „U redu” reče on Janosu. „Kreni.”

Iz jednog helikoptera pojavi se dugačak kabel s nečim što je bilo nalik preokrenutom vjedru na jednom kraju. „Janos će pokušati usmjeriti stupicu na ciljnog biota” objasni Wakefield Nicole, „i pustiti da ona prirodno sklizne preko rubova ljušture. Onda će pojačati potezanje i podići biota s tla. Stavit ćemo raka u kavez kad se vratimo do logora Beta.”

„Da vidimo kako izgledaju odozdo” začuje Nicole Francescu. Rover je sada bio pokraj biota. Nicole izađe i počne trčati pokraj njih. Najprije je bila preplašena. Iz nekog razloga nije očekivala da budu tako veliki i tako neobičnog izgleda. Njihov metalni odsjaj podsjećao ju je na hladnu vanjštinu mnogih novih zgrada Pariza. Dok je trčala po tlu, bioti su se nalazili na dva metra od nje. S automatskim fokusiranjem i kadriranjem Nicole i nije bilo teško snimiti dobre slike.

„Ne idi ispred njih” opomene je dr. Takagishi. Nije bilo potrebe da je upozorava. Nicole nije zaboravila što su učinili s onom hrpom metala.

„Slike su ti stvarno vrlo dobre” zabruji Francescin glas s prijemnika u roveru. „Nicole, pokušaj ubrzati do vodećeg biota i zatim malo po malo usporavati, puštajući kameru da prelazi preko svih redova.” Čekala je dok Nicole nije prišla čelu biota. „Auh. To je savršeno. Sada shvaćam zbog čega smo sa sobom poveli i olimpijsku pobjednicu.” U prva dva pokušaja Janos je promašio sa stupicom. Međutim, treći put ona se savršeno spusti na leđa raka broj četiri. Rubovi mreže, ili košare, prostriješe se sa strane ljušture. Nicole se počinjala znojiti. Trčala je već četiri minute. „Od sada” reče Francesca iz helikoptera, „usredotoči se samo na ciljnog raka. Priđi mu najbliže što možeš.” Nicole smanji razmak do najbližeg raka na metar. Jednom samo što se nije okliznula i ledeni osjećaj je svu zapljusne. Kad bih im pala na put, pomislila je, napravili bi mljeveno meso od mene. Kamera joj je bila usmjerena na zadnjeg desnog raka kada je Janos počeo zatezati kablove.

„Sada!” poviče. Zamka sa zarobljenim biotom počne se dizati s tla. Sve se dogodilo vrlo brzo. Ciljni biot upotrijebi svoje hvataljke nalik škarama da proreže jedno od metalnih vlakana stupice. Ostalih pet biota nakratko zastane, možda cijelu sekundu, a onda svi napadoše stupicu svojim hvataljkama. Metalna mreža bila je potpuno pokidana, a biot oslobođen za samo pet sekundi.

Nicole iznenadi ono što je vidjela. I uz to što joj je srce lupalo, nastavila je snimati. Vodeći biot sada se potpuno priljubi uz tlo. Ostalih pet ga okruži u zbijenom krugu. Svaki biot se povezao jednom hvataljkom za biota u središtu, a drugom za svog desnog susjeda. Formacija je bila dovršena za manje od sljedećih pet sekundi. Bioti su bili zabarikadirani i nepomični.

Francesca je prva progovorila. „Apsolutno nevjerojatno” krikne uzbuđeno. „Upravo smo naježili svako ljudsko biće na Zemlji.”

Nicole osjeti Richarda Wakefielda pokraj sebe. „Jesi li dobro?” upita je.

„Mislim da jesam” reče. I dalje se tresla. Njih dvoje baciše pogled na biote. Nije bilo pokreta.

„Protivnici su prešli u obrambeni položaj” reče Reggie Wilson iz rovera. „Trenutni rezultat je Bioti 7, Ljudi nula.

„Budući da si toliko uvjeren da nema opasnosti, slažem se da produžimo. Ali moram priznati da mene osobno uznemirava novi pokušaj. Te stvari očito komuniciraju između sebe. I ne čini mi se da žele biti zarobljene.”

„Otto, Otto” reče dr. Brown. „Ovaj postupak je samo usavršavanje onog što smo pokušali prvi put. Hvatač će se prilijepiti za ljušturu raka i omotati svoje tanke niti oko cijelog štita. Ostali bioti neće moći upotrijebiti svoje hvataljke. Neće biti mjesta između niti i ljuske.”

„Admirale Heilmanne, govori dr. Takagishi.” U njegovom glasu bilo je nepobitne zabrinutosti dok je govorio u komunikator. „Moram prijaviti svoje najoštrije protivljenje da se ovaj lov nastavi. Već smo vidjeli koliko malo poznajemo ta stvorenja. Kao što je Wakefield rekao, naš pokušaj da uhvatimo jednog od njih u klopku očito je aktivirao njihov glavni mehanizam zaštite. Ne znamo kako će reagirati sljedeći put.”

„Svi to shvaćamo, dr. Takagishi” umiješa se David Brown prije nego što je Heilmann mogao odgovoriti. „Ali postoje dodatni čimbenici koji nadmašuju nesigurnost. Najprije, kao što je Francesca istaknula, cijela Zemlja će opet gledati ako odmah krenemo opet za biotima. Čuo si što je Jean-Claude Revoir rekao prije dvadeset minuta – već smo učinili više za istraživanje svemira nego bilo tko drugi još od prvobitnih sovjetskih i američkih astronauta u dvadesetom stoljeću. Drugo, sada smo pripremljeni za dovršetak lova. Ako prekinemo pokušaj i vratimo svu opremu u Betu, izgubit ćemo premnogo vremena i napora. I na kraju, nema očite opasnosti. Zašto neprekidno praviš tako mračna predviđanja? Vidjeli smo samo da su se bioti pozabavili nekom vrstom obrambene aktivnosti.”

„Profesore Browne...” slavni japanski znanstvenik pokuša posljednji racionalni apel, „...molim te, pogledaj oko sebe. Pokušaj zamisliti sposobnosti stvorenja koja su stvorila ovu zapanjujuću letjelicu. Pokušaj prihvatiti mogućnost da možda, samo možda, ono što činimo može biti shvaćeno kao neprijateljski čin i nekako javljeno inteligenciji koja upravlja ovom letjelicom. Pretpostavimo da kao posljedicu mi, kao predstavnici ljudske vrste, izložimo opasnosti ne samo sebe, već isto tako, u nekom širem smislu, svu našu braću...”

„Bla, bla” podsmjehne se David Brown. „Kako je moguće mene optužiti za nesputane špekulacije...?” Slatko se nasmijao. „To je besmislica. Svi dokazi idu u prilog tome da su svrha i funkcije ovog Rame isti kao njegovog prethodnika te da on uopće nije svjestan našeg postojanja. Činjenica da se jedna podvrsta robota povezuje između sebe kada je ugrožena nema opće značenje.” Pogledao je ostale. „Rekao bih da je dosta priče, Otto. Ako nemaš ništa protiv, krenut ćemo u uhvatanje biota.”

Došlo je do kratke stanke s druge strane Cilindričnoga mora. Onda astronauti začuše potvrdan odgovor admirala Heilmanna. „Nastavi, Davide. Ali bez nepotrebna rizika.” „Misliš li da smo stvarno u opasnosti?” upitao Hiro Yamanaka doktora Takagishija dok su Brown, Tabori i Wakefield razmatrali novu taktiku hvatanja. Japanski pilot je gledao u daljinu prema masivnim strukturama Južnog pola Rame i razmišljao, možda prvi put, o ranjivosti njihovoga položaja.

„Vjerojatno ne” rekao je njegov sunarodnjak, „ali je luđački poduzimati takav...”

„Luđački je savršen izraz za to” prekine ga Reggie Wilson. „Ti i ja smo jedini glasno izrazili neslaganje s produžetkom ove budalaštine. Ali sve je učinjeno da naši prijedlozi zazvuče glupo i čak kukavički. Ja bih osobno volio kada bi jedan od tih prokletih stvorova izazvao cijenjenog doktora Browna na dvoboj. Ili još bolje, kada bi munja bljesnula iz jednog od onih šiljaka tamo.”

Pokazao je na velike rogove koje je Hiro Yamanaka prije promatrao. Wilsonov glas se izmijeni i u njemu se javi uplašeni prizvuk. „Prešli smo tu sve granice. Osjećam to u zraku. Upozoreni smo da nam prijeti opasnost od sila koje nitko od nas ne može čak ni početi razumjeti. Ali mi ne obraćamo pozornost na upozorenja.”

Nicole se okrene od svojih kolega i baci pogled na živahni sastanak oko planiranja koji se odigravao na petnaest metara od nje. Inženjer Wakefield i Tabori nepobitno su uživali u izazovu koji se zvao nadmudrivanje biota. Nicole se pitala šalje li im Rama neku vrstu upozorenja. Bla, bla, reče si, ponovivši izraz Davida Browna. Nevoljko se stresla, prisjetivši se onih nekoliko sekundi kada su rakoliki bioti uništili metalnu stupicu. Previše sam to ozbiljno shvatila. Kao i Wilson. Nema razloga za strah.

Da, kada se opet okrenula i pogledala kroz dvogled da bi proučila formaciju biota na pola kilometra odavde, u njoj se javio opipljivi strah koji nije mogla raspršiti. Šest rakova se nisu pomaknuli gotovo dva sata. I dalje su bili ukočeni u prvobitnom rasporedu. Koji ti je stvarno cilj, Ramo? upita se Nicole po tko zna koji put. Njezino sljedeće pitanje potpuno ju je iznenadilo. Nikada ga ranije nije uobličila u svijesti. I koliko će se nas vratiti na Zemlju da ispriča tvoju priču?

Za drugi pokušaj hvatanja Francesca je željela biti na zemlji pokraj biota. Kao i prošli put, Turgenjeva i Tabori nalazili su se u prvom helikopteru s najvažnijom opremom. Brown, Yamanaka i Wakefield bili su u drugom helikopteru. Dr. Brown je pozvao Wakefielda da mu pomogne savjetima; Francesca je, dakako, nagovorila Richarda da snimi za nju poneku sliku iz zraka kao upotpunjenje automatskim slikama iz helikopterskog sustava.

Reggie Wilson je vozio roverom astronaute na tlu do položaja biota. „Dakle, evo napokon jednog valjanog posla za mene” reče on dok su se primicali položaju izvanzemaljskih rakova. „Šofer.” Zagledao se u udaljeni strop Rame. „Čujete li, momci. Ja sam mnogostran. Znam činiti raznorazne stvari.” On pogleda Francescu pokraj njega na prednjem sjedalu. „Uzgred, madame Sabatini, jeste li se zahvalili Nicolei? Njezino snimanje s tla privuklo je publiku tijekom posljednjeg prijenosa.”

Francesca je bila zauzeta provjeravanjem video opreme i u početku nije obratila pozornost na Reggiejevu primjedbu. Kada je ponovio svoje podbadanje, odvratila je, ne dižući pogled: „Mogu li podsjetiti gospodina Wilsona da mi nisu potrebni njegovi dosadni savjeti o tome kako da se bavim svojim poslom?”

„Nekada bijaše vrijeme” progunđa Reggie sam sebi, vrteći glavom, „kada su se stvari vrlo razlikovale.” Bacio je pogled na Francescu. Nije bilo nikakvog nagovještaja da ga makar sluša. „Dok sam još vjerovao u ljubav” reče glasnije. „Prije nego što sam naučio o nevjeri. Ili ambiciji i sebičnosti vezanoj za nju.”

Trgnuo je silovito upravljač rovera ulijevo i zaustavio vozilo na četrdesetak metara od biota. Francesca iskoči bez riječi. Tri sekunde kasnije čavrljala je s Davidom Brownom i Richardom Wakefieldom o video pokrivanju hvatanja. Uvijek uglađeni dr. Takagishi zahvalio se Reggieju Wilsonu što je vozio rover.

„Stižemo” poviče Tabori odozgo. Uspio je namjestiti visećeg hvatača u odgovarajući položaj u drugom pokušaju. Hvatač je bila obla, teška lopta otprilike dvadeset centimetara u promjeru, s desetak malih rupa ili udubljenja po površini. Lagano je bačena na središte ljušture jednog od vanjskih biota. Zatim je Janos, prenijevši rafal zapovijedi iz lebdećeg helikoptera do procesora u hvataču, zapovjedio ispuštanje prikupljenih metalnih niti umotanih unutar hvatača. Rakovi se nisu ni pomaknuli kada su se niti omotale oko ciljnog biota.

„Što misliš, inspektore?” poviče Janos Richardu Wakefieldu u drugom helikopteru.

Richard pregleda neobičnu aparaturu. Debeli kabel bio je povezan s prstenastom alkom na zadnjem dijelu helikoptera. Petnaest metara niže, metalna lopta počivala je na leđima odabranog biota, a tanke niti pružale su se iz lopte oko gornjeg i donjeg dijela štita. „Izgleda dobro” reče Richard. „Sada preostaje samo jedno pitanje. Je li helikopter jači od njihovog zajedničkog zahvata?”

David Brown zapovijedi Irini Turgenjev da digne lovinu. Ona lagano poveća brzinu elise i pokuša se podići. Kabel se napne, ali bioti su se jedva pomaknuli. „Ili su vrlo teški, ili se nekako drže za tlo” reče Richard. „Trgni ih naglo.”

Iznenadni trzaj kabela podiže na trenutak cijelu formaciju biota u nebo. Helikopter se upinjao dok je masa biota visjela na dva ili tri metra iznad tla. Dva raka koji nisu bili povezani s izabranim biotom prvi su otpali nakon nekoliko sekundi i ostali ležati na tlu kao nepokretna gomila. Ostala tri raka su duže izdržala, ukupno desetak sekundi, prije nego što su konačno odvojili hvataljke sa svoga sudruga i pali na tlo. Začuše se opći povici radosti i čestitke dok se helikopter penjao na veću visinu.

Francesca je snimala scenu hvatanja s udaljenosti od oko deset metara. Kada su posljednja tri biota, uključujući vođu, popustila svoj stisak na ciljnom raku i pala na ramansko tlo, ona okrenula ne bi li držala u kadru helikopter kako ide prema obali Cilindričnog mora sa svojom lovinom. Bilo joj je potrebno dvije ili tri sekunde da shvati da joj svi nešto viču.

Vodeći biot i njegova dva pratitelja nisu se sklupčali kada su pali na tlo, kao njihovi sudrugovi. Iako malo oštećeni, bili su aktivni i u pokretu već nekoliko trenutaka poslije pada. Dok je Francesca snimala odlazak helikoptera, vodeći biot je osjetio njezinu nazočnost i pošao prema njoj. Ostala dva su ga slijedila na jedan korak iza njega.

Nalazili su se na samo četiri metra kada je Francesca, i dalje snimajući, shvatila da je sada ona plijen. Okrenula se i počela trčati. „Bježi u stranu” zaurla Richard Wakefield u komunikator, „oni znaju ići samo ravno.”

Francesca je trčala cik-cak, ali su je bioti i dalje slijedili. Prvobitni priljev adrenalina joj je pomogao da poveća razmak od rakova na deset metara. Ali kako se zamarala, neumorni bioti počeše joj se primicati. Okliznula se i gotovo pala. Do trenutka kada je nastavila s dotadašnjim trkom, vodeći biot je bio udaljen ne više od tri metra.

Reggie Wilson je pojurio prema roveru čim je postalo jasno da bioti gone Francescu. U trenutku kada se našao za upravljačem vozila, pošao je prema njoj punom brzinom. Prvobitna namjera mu je bila da je pokupi i odveze s puta napada biota. Ali bili su joj preblizu, i zato Reggie Wilson odluči udariti tri raka sa strane. Začuje se tresak metala kada je lako vozilo naletjelo na biote. Reggiejev plan je upalio. Trenutak udarca je zanio Reggieja i rakove nekoliko metara u stranu. Neposredne prijetnje za Francescu više nije bilo.

Ali bioti nisu bili onesposobljeni. Daleko od toga. I uz činjenicu da je jedan od rakova-sljedbenika izgubio nogu i da je vodećem biotu neznatno oštećena jedna hvataljka, u nekoliko sekundi svi se dadoše na posao na olupini. Počeli su svojim hvataljkama rezati rover u komade, a zatim su koristili strahotnu zbirku sječiva i škara da iskidaju komade u još sitnije komadiće.

Reggieja je na trenutak ošamutio udarac rovera u biote. Izvanzemaljski rakovi su bili teži nego što je očekivao i oštećenje koje je nanio vozilu bilo je ozbiljno. Čim je shvatio da su bioti i dalje aktivni, spremio se skočiti iz rovera. Ali nije mogao. Noge su mu bile zarobljene ispod oborene upravljačke ploče.

Njegov neobuzdani užas nije trajao duže od deset sekundi. Nitko nije mogao ništa učiniti. Strašni krici Reggieja Wilsona odjekivali su bespućem Rame dok su ga bioti kidali u komade kao da je i on dio rovera. Sve je bilo obavljeno brzo i sistematično. I Francesca i automatske kamere u helikopteru su snimile posljednje sekunde njegovog života. Slike su prenošene uživo na Zemlju.

POST MORTEM II

Nicole je šutke sjedila u svojoj kolibi u logoru Beta. Nije mogla izbrisati iz uma jezivu sliku lica Reggieja Wilsona, izobličenog od užasa dok su ga rezali u komade. Pokušala se prisiliti da misli na nešto drugo. I što sada?, pitala se. Što će sada biti s ekspedicijom?

Vani, u Rami, opet je vladao mrak. Svjetla su naglo nestala prije tri sata, nakon osvjetljenja trideset četiri sekunde kraćeg od prethodnog dana Rame. Nestajanje rasvjete trebalo je izazvati mnogo rasprave i nagađanja. Ali nije. Nijedan astronaut nije želio razgovarati ni o čemu. Strašno sjećanje na smrt Reggieja Wilsona preteško je ležalo na svima.

Uobičajeni sastanak posade poslije večere odgođen je do jutra, jer su David Brown i admiral Heilmann sudjelovali u proširenoj sjednici sa službenicima MSA na Zemlji. Nicole nije sudjelovala ni u jednom razgovoru, ali joj nije bilo teško zamisliti njihov sadržaj. Shvaćala je da postoji vrlo realna mogućnost da ekspedicija sada bude prekinuta. Glas javnosti mogao bi to tražiti. Na kraju krajeva, bili su svjedoci jednog od najjezivijih prizora...

Nicole pomisli na Genevieve koja je sjedila pred televizorom u Beauvoisu i gledala kako bioti metodično komadaju astronauta Wilsona. Uzdrhtala je. Onda se prekorila zbog toga što je zaokupljena sobom. Pravi užas, pomisli, vjerojatno je bio u Los Angelesu.

Srela se s Wilsonovom obitelji dva puta tijekom ranijih zabava, neposredno nakon što je objavljen sastav posade. Nicole se osobito sjećala dječaka. Ime mu je bilo Randy. Imao je sedam ili osam godina, bio je krupnook i lijep. Volio je sport. Donio je Nicole jednu od svojih najdražih stvari, program s Olimpijade iz 2184. u gotovo savršenom stanju i zamolio je da potpiše stranu o ženskom troskoku. Pomilovala ga je po kosi, a on joj se zahvalio širokim osmijehom.

Slika Randija Wilsona koji gleda na televiziji kako mu otac gine bila je previše za nju. Suze joj se prikupiše u uglovima očiju. Kakva je mora ova godina morala biti za tebe, mali, pomislila je Udarni val života. Najprije radost zbog toga što su ti oca izabrali za astronauta. Onda sve besmislice s Francescom i razvod. A sada ta strašna tragedija.

Nicole je postajala potištena, a um joj je i dalje bio previše aktivan za san. Zaključila je da joj je potrebno društvo. Otišla je do susjedne kolibe i blago zakucala na vrata. „Ima li nekog tamo vani?” čuo je glas iznutra.

„Hai, Takagishi-san” odvrati ona. „Mogu li unutra?” Prišao je vratima i otvorio ih. „Ovo je neočekivano iznenađenje” reče. „Je li posjet profesionalan?”

„Ne” odgovori ona kada je ušla. „Strogo neslužben. Nisam mogla spavati. Pomislila sam...”

„Dobrodošla si mi u posjet u svako vrijeme” reče s prijateljskim osmijehom. „Nisu potrebni nikakvi razlozi.” Promatrao ju je nekoliko sekundi. „Duboko me je uznemirilo ono što se dogodilo danas poslijepodne. Osjećam se odgovornim. Mislim da nisam dovoljno učinio da zaustavim...”

„Ma hajde, Shigeru” reče Nicole. „Nemoj biti smiješan. Nisi ti kriv. Barem si se pobunio. Ja sam liječnica, a ništa nisam rekla.”

Oči su joj besciljno lutale po Takagishijevoj kolibi. Uz njegov ležaj, postavljen na mali komad tkanine na podu, Nicole vidje neobičnu bijelu figuricu s crnim oznakama. Prišla joj je i spustila se na koljena. „Što je to?” upita ona.

Dr. Takagishiju je bilo malo neugodno. Podigao je malog, debelog istočnjaka. Držao ga je između palca i kažiprsta. „To je naslijeđeni netsuke iz obitelji moje žene” reče on. „Od slonovače je.”

Pružio je čovječuljka Nicole. „On je kralj bogova. Njegova pratilja, slična bucmasta kraljica, počiva na stoliću uz ženin krevet u Kyotu. Nekada, prije nego što su slonovi postali ugrožena vrsta, mnogi su ljudi nabavljali takve figurice. Ženina obitelj ima izvanrednu zbirku.”

Nicole počne proučavati čovječuljka u ruci. Imao je dobroćudni, uzvišeni osmijeh na licu. Zamislila je lijepu Machiko Takagishi u Japanu i na nekoliko sekundi zavidjela im na bračnoj vezi. To događaje poput Wilsonove smrti čini znatno podnošljivijim, pomislila je.

„Hoćeš li sjesti?” upita je dr. Takagishi. Nicole se smjesti na kutiju uz ležaj, pa su razgovarali dvadesetak minuta. Uglavnom su izmjenjivali sjećanja na svoje obitelji. Nekoliko puta su izdaleka dotakli poslijepodnevnu nesreću, ali su izbjegavali raspravu o Rami i misiji Newton. I jednom i drugom su bile potrebne smirujuće slike njihovih svakodnevnih života na Zemlji.

„A sada” reče Takagishi, kada je završio šalicu čaja i spustio je na kraj stola pokraj Nicole, „imam neobičan zahtjev za doktoricu des Jardins. Hoćeš li, molim te, otići do svoje kolibe i donijeti opremu za biometriju? Volio bih da me skeniraš.”

Nicole se počne smijati, ali opazi ozbiljnost na licu svoga kolege. Kada se vratila sa skenerom nekoliko minuta kasnije, dr. Takagishi joj objasni svoj zahtjev. „Danas poslijepodne” reče, „dva puta sam osjetio vrlo oštar bol u grudima. Bilo je to tijekom uzbuđenja, onda kada je Wilson naletio na biote i kada sam shvatio...” Nije završio rečenicu. Nicole kimne i uključi instrument za skeniranje.

Šutjeli su sljedeće tri minute. Nicole je provjeravala sve podatke upozorenja, prikazane dijagrame i karte ponašanja njegovog srca i neprekidno vrtjela glavom. Kada je završila, okrenula se prijatelju s turobnim osmijehom. „Imao si lagani srčani udar” reče ona dr. Takagishiju. „Možda i dva, jedan odmah za drugim. A srce ti se od tada ponaša nepravilno.” Vidjela je da je očekivao tu vijest. „Žao mi je” reče. „Imam sa sobom neke lijekove koje ti mogu dati, ali to je samo privremena mjera. Moramo se odmah vratiti na Newton da bismo se pobrinuli za taj problem kako treba.” „Pa...” on se blijedo nasmiješi, „...ako su nam predviđanja ispravna, onda će u Rami za oko dvanaest sati opet biti osvijetljeno. Pretpostavljam da ćemo tada poći.” „Vjerojatno” odgovorila je. „Odmah ću o tome porazgovarati s Brownom i Heilmannom. Pretpostavljam da ćemo ti i ja poći odmah ujutro.”

Uzeo ju je za ruku. „Hvala ti, Nicole” reče.

Okrenula se. Već drugi put u sat vremena u kutovima očiju pojaviše joj se suze. Nicole izađe iz kolibe dr. Takagishija i pođe prema kraju logora u namjeri da razgovara s Davidom Brownom.

„Ah, ipak si ti”, čula je glas Richarda Wakefielda u tami. „Bio sam siguran da spavaš. Imam novosti za tebe.”

„Zdravo, Richarde” reče Nicole kada je figura sa svjetiljkom u rukama izronila iz tame.

„Nisam mogao spavati” reče. „Previše jezivih slika u mojoj glavi. Pa sam pokušao riješiti tvoj problem.” Nasmiješio se. „Bilo je lakše nego što sam mislio. Možeš li doći do moje kolibe da ti objasnim stvar?”

Nicole je bila zbunjena. Bila je obuzeta onim što će reći Brownu i Heilmannu o Takagishiju. „Sjećaš se, zar ne?” upita Richard. „Problem s RoKirovim softverom i ručnim komandama.”

„Na tome si radio?” upitala je. „Ovdje dolje?”

„Zašto ne?. Samo sam trebao reći O’Toolu da mi pošalje potrebne podatke. Dođi da ti pokažem.”

Nicole zaključi da susret s dr. Brownom može pričekati. Pošla je s Richardom. On kucne o jednu kolibu dok su prolazili pokraj nje. „Hej, Tabori, pogodi što?” povikao je. „Zatekao sam našu dražesnu damu doktoricu kako šeće po pomrčini. Hoćeš li nam se pridružiti?”

Okrenuo se prema Nicole.

„Najprije sam njemu objasnio nešto od toga” reče Richard. „U kolibi ti je bio mrak, pa sam mislio da spavaš.” Janos se pojavi na izlazu kolibe manje od minutu kasnije i pozdravi Nicole sa smiješkom. „U redu, Wakefielde” reče, „ali nemoj da bude dugo. Napokon me je uhvatio drijemež.”

U svojoj kolibi britanski inženjer je s očitim uživanjem objasnio što se dogodilo robotu kirurgu kada se Newton neočekivano pokrenuo. „Bila si u pravu, Nicole” reče on, „kada si govorila o zapovijedima koje su ručno zadane RoKiru. I te zapovijedi su zaista isključile normalne algoritme za zaštitu. Ali nijedna nije ubačena prije Raminog manevra.”

Wakefield se nasmiješi i produži, pažljivo zagledan u Nicole da bi se uvjerio da ona slijedi njegovo objašnjenje. „Očito je Janos zadao tri zapovijedi kada je pao i zakvačio prstima upravljačku kutiju. To je barem RoKir pomislio; rečeno mu je da su mu upućene tri zapovijedi. Dakako, bile su obično smeće. Ali RoKir to nije mogao znati.

Možda sada možeš shvatiti more koje proganjaju projektante sistemskog softvera. Jednostavno nema načina da itko predvidi sve moguće slučajnosti. Projektanti su napravili zaštitu od jedne nenamjerno zadane zapovijedi – na primjer, ako netko dodirne upravljačku kutiju tijekom operacije – ali ne od nekoliko uzastopnih pogrešnih zapovijedi. Tijekom projektiranja cijeloga sustava, ručne zapovijedi se u biti smatraju sredstvom u slučaju izvanrednih situacija. Zbog toga imaju najveći prioritet u strukturi prekida RoKirovog softvera i uvijek se odmah procesiraju. Međutim, konstrukcija potvrđuje da može postojati pojedinačna ‘pogrešna zapovijed i ima sposobnost da je odbaci i da prijeđe dalje na slijedeći prioritetni prekid, u kojeg spada i zaštita od pogreške.”

„Oprosti” reče Nicole. „Izgubila sam se. Kako konstrukcija može biti strukturirana tako da odbaci jednu pogrešnu zapovijed, ali ne i nekoliko? Mislila sam da ih taj jednostavni procesor prima u nizu.”

Richard se okrene svom računalu i, radeći na temelju bilješki, pozva na monitor hrpu brojeva poredanih po redovima i kolonama. „Evo operacija, razloženih u jednu po jednu instrukciju, koje je softver RoKira izveo poslije ručnih zapovijedi.”

„Ponavljaju se” primijeti Janos, „svih sedam operacija.” „Točno tako” reče Richard. „RoKir je pokušao tri puta procesirati prvu ručnu zapovijed, nijednom nije uspio, a zatim je prešao na slijedeću zapovijed. Softver je funkcionirao točno onako kako je projektiran...”

„Ali zašto se” upita Tabori, „poslije vratio na prvu zapovijed?”

„Zbog toga što projektanti softvera nikada nisu pomišljali na mogućnost višestrukih pogrešnih ručnih zapovijedi. Ili barem nisu tu mogućnost ugradili u konstrukciju. Unutrašnji upit softvera postavlja pitanje poslije procesiranja svake zapovijedi postoji li još neka ručna zapovijed u baferu. Ako ne, onda softver odbacuje prvu zapovijed i slobodan je rukovati sljedećim prekidom. Ali ako postoji, softveru se naredi da upamti odbačenu zapovijed i procesira slijedeću. E sada, ako su dvije zapovijedi uzastopce odbačene, softver pretpostavlja da je neispravan hardver zapovjednog procesora i opet pokušava provesti istu ručnu zapovijed. Možeš li shvatiti ovo? Pretpostavimo da jedna...”

Nicole je nekoliko sekundi slušala Richarda i Janosa kako pričaju o redundantnim podsustavima, zapovijedima u baferu i zapovjednim strukturama. Imala je vrlo malo znanja i o zaštiti u slučaju pogreške i izvođenju redundancije i nije mogla slijediti njihovu izmjenu misli. „Samo trenutak” umiješala se poslije dužeg vremena, „opet sam se izgubila. Upamtite, ja nisam inženjer. Zar mi nitko ne može kratko i jasno to reći na normalnom engleskom?”

Wakefield se počne ispričavati. „Oprosti, Nicole” reče. „Poznato ti je što je to softver utemeljen na strukturi prekida?” Kimnula je. „I upoznata si s načinom na koji se upravlja prioritetima u takvom sustavu? Dobro. Onda je objašnjenje jednostavno. Prekidi utemeljeni na podacima s akcelerometra i sustava za snimanje slike imaju niži prioritet od ručnih zapovijedi koje je nehotice unio Janos kada je pao. Sustav se zatvorio u softversku petlju dok je pokušavao procesirati pogrešne zapovijedi i nije uopće imao prilike primijetiti signale pogreške sa senzorskih podsustava. Zbog toga je skalpel nastavio rezati.”

Zbog nečega, Nicole je bila razočarana. Objašnjenje je bilo potpuno jasno, a ona u svakom slučaju nije željela da analiza ukaže na Janosa ili bilo kog drugog člana posade. Ali bilo je prejednostavno. Nije vrijedilo uloženog vremena i energije.

Nicole sjedne na ležaj u kolibi Richarda Wakefielda. „Toliko što se tiče misterija” reče.

Janos sjedne pokraj nje. „Razvedri se, Nicole” reče. „To je dobra vijest. Sada smo barem sigurni da nismo pogriješili u postupku inicijalizacije. Postoji logično objašnjenje za ono što se dogodilo.”

„Sjajno” reče ona sarkastično. „Ali general Borzov je i dalje mrtav. A sada i Reggie Wilson.” Nicole pomisli na neuravnoteženo ponašanje američkog novinara tijekom posljednjih nekoliko dana i prisjeti se svog ranijeg razgovora s Francescom. „Da nije kojim slučajem” reče ona spontano, „netko od vas dvojice čuo da se general Borzov žali na glavobolju ili neke druge neugodnosti? Osobito na dan banketa?”

Wakefield zavrti glavom. „Ne” reče Janos, „zašto pitaš?”

„Pa, tražila sam od prijenosnog dijagnostičara da mi na temelju Borzovljevih biometrijskih podataka predloži vjerojatnog uzročnika njegovih simptoma, pod uvjetom da nije imao upalu slijepog crijeva. Najvjerojatniji razlog na popisu bila je reakcija na lijekove. Vjerojatnost šezdeset dva posto. Pomislila sam da je možda u pitanju reakcija na neki lijek.”

„Stvarno?” reče Janos, probuđene radoznalosti. „Zbog čega mi ranije nisi rekla ništa o tome?”

„Htjela sam... nekoliko puta” odgovori Nicole. „Ali činilo mi se da te ne zanima. Sjećaš li se kada sam svratila do tvoje sobe na Newtonu dan poslije smrti generala Borzova? Bilo je to odmah poslije sastanka posade. Prema načinu na koji si odgovorio zaključila sam da se ne želiš vraćati na...”

„Bože.” Janos zavrti glavom. „Kako mi ljudi ne uspijevamo komunicirati. Bila je to obična glavobolja. Ništa više i ništa manje. U svakom slučaju nisam namjeravao stvoriti dojam da ne želim pričati o Valerijevoj smrti.” „Kad je već riječ o komuniciranju među ljudima” reče Nicole, nakon što se umorno digla s ležaja, „moram vidjeti dr. Browna i admirala Heilmanna prije nego što pođem u krevet.” Pogledala je Wakefielda. „Mnogo ti hvala na pomoći, Richarde. Voljela bih da mogu reći da se sad osjećam bolje.”

Nicole priđe Janosu. „Oprosti, prijatelju” reče. „Trebala sam svu istragu s tobom podijeliti. Vjerojatno bi bila gotova mnogo brže...”

„U redu je” reče Janos. „Ne brini o tome.” Nasmiješio se. „Dođi. Poći ću s tobom do moje kolibe.”

Nicole začuje glasan razgovor unutra prije nego što je zakucala na vrata kućice. David Brown, Otto Heilmann i Francesca Sabatini raspravljali su kako da odgovore na posljednje upute sa Zemlje.”

„Pretjeruju” govorila je Francesca. „I to će shvatiti čim budu imali vremena porazmisliti. Nije ovo prva ekspedicija koja je pretrpjela gubitak ljudskog života.”

„Ali zapovjedili su nam da se vratimo na Newton što je prije moguće” pobuni se admiral Heilmann.

„Zato ćemo sutra opet porazgovarati sa njima i objasniti im zašto želimo prvo ispitati New York. Takagishi kaže da će se more početi otapati za dan ili dva, pa ćemo ionako morati poći. Osim toga, Wakefield, Takagishi i ja smo zaista čuli nešto one noći, iako mi David ne vjeruje.”

„Ne znam, Francesca” zausti dr. Brown, a onda začu Nicoleino kucanje. „Tko je?” upita oštro.

„Nicole des Jardins. Imam važnih medicinskih informacija...”

„Slušaj, Nicole des Jardins” prekine je Brown brzo, „imamo puno posla. Zar to ne može pričekati do jutra?”

U redu, pomisli Nicole. Mogu pričekati do jutra. Ionako nije bila pretjerano željna odgovarati na pitanja dr. Browna o stanju Takagishijevog srca. „Roger” reče glasno, smijući se u sebi što je upotrijebila taj vojni izraz.

Nekoliko sekundi kasnije Nicole začuje kako rasprava opet započinje iza nje. Lagano je koračala do svoje kolibe. Sutra mora biti bolji dan, mislila je dok je puzala na svoj ležaj.

ČUDO IZ ORVIETA

„Laku noć, Otto” reče David Brown kada je njemački admiral naposljetku napustio njegovu kolibu. „Vidimo se ujutro.” Dr. Brown zijevne i protegne se. Pogledao je na sat. Preostalo je nešto manje od osam sati do ponovnog paljenja svjetla.

Svukao je letački kombinezon i popio malo vode. Upravo se spuštao na ležaj kada Francesca uđe u kućicu. „Davide” reče, „imamo još problema.” Prišla je i kratko ga poljubila. „Pričala sam s Janosom. Nicole je posumnjala da je Valerij bio drogiran.”

„Štooo?” odvrati on. Sjeo je na ležaljci. „Kako je to moguće? Nije bilo nikakvog...”

„Očevidno su postojali neki dokazi u njezinim biometrijskim podacima i ona ih je lukavo našla. Spomenula je to Janosu večeras.”

„Nisi reagirala kada ti je rekao, je li? Želim reći, moramo biti apsolutno...”

„Dakako da nisam” odgovori Francesca. „Uostalom, Janos nikada ne bi posumnjao nešto takvo ni za tisuću godina. On je totalno nevinašce. Barem kad su takve stvari u pitanju.”

„Prokleta žena” reče David Brown. „I prokleta njezina biometrija.” Protrljao je lice rukama. „Kakav dan. Najprije onaj tupavi Wilson pokušava izigravati heroja. A sad ovo... Rekao sam ti da smo trebali uništiti sve podatke o operaciji. Bilo bi lako uništiti glavne fajlove. Onda stvari nikada ne bi...”

„I dalje bi imala svoje biometrijske zapise” usprotivi se Francesca. „Tamo su osnovni dokazi. Morao bi biti apsolutni genij da uzmeš podatke o samoj operaciji i zaključiš bilo što.” Sjela je i prislonila glavu dr. Browna uz grudi. „Naša velika pogreška nije bila kada nismo uspjeli uništiti fajlove. To bi izazvalo sumnjičavost u MSA. Pogreška nam je bila kada smo podcijenili Nicole des Jardins.”

Dr. Brown se oslobodi njenog zagrljaja i ustane. „Prokletstvo, Francesca, sve je to tvoja pogreška. Nisam smio dopustiti da me nagovoriš na to. Cijelo vrijeme sam znao...” „Cijelo vrijeme si znao...” prekine Francesca oštro svog sudruga, „...da ti, David Brown, nećeš ići na Ramu pri prvom izlasku. Cijelo vrijeme si znao da će tvoji budući milijuni kao heroja i istaknutog vođe ekspedicije biti ozbiljno dovedeni u pitanje ako ostaneš na Newtonu.” Brown prestane odmjeravati sobu koracima i okrene se Francesci. „Cijelo vrijeme si znao” produži ona blaže, „da i ja imam skrivenog interesa da pođeš na taj izlazak. I da možeš računati na moju podršku.”

Uzela ga je za ruke i povukla natrag prema ležaju. „Sjedni, Davide” reče Francesca. „Već smo prošli kroz ovo mnogo puta. Nismo mi ubili generala Borzova. Samo smo mu dali drogu koja izaziva simptome upale slijepog crijeva. Zajedno smo donijeli tu odluku. Da Rama nije počeo manevrirati i da robot kirurg nije otkazao, plan bi nam savršeno uspio. Borzov bi danas bio na Newtonu i oporavljao se od operacije slijepog crijeva, a ti i ja vodili bismo istraživanje Rame.”

David Brown izvuče ruke iz njezinih i počne ih trljati. „Osjećam se tako... tako nečisto” reče on. „Nikada prije nisam učinio nešto slično. Želim reći, sviđalo se to nama ili ne, dijelom smo odgovorni za smrt Borzova. Možda i za Wilsonovu. Mogli bi nas optužiti.” Opet je zavrtio glavom. Na licu mu je bio izgubljen izraz. „Trebao bih biti znanstvenik” reče on. „Što mi se to dogodilo? Kako sam se umiješao u takve stvari?”

„Poštedi me svoje pravednosti” reče Francesca oštro. „I ne zavaravaj se. Nisi li ti ukrao najvažnije astronomsko otkriće desetljeća od svoje djevojke postdiplomkinje? A zatim se vjenčao s njom da je zauvijek ušutkaš? Tvoj integritet je kompromitiran još vrlo, vrlo davno.”

„To nije fer” reče dr. Brown cmizdravo. „Većinom sam bio pošten. Osim...”

„Osim kada je bilo važno i kada ti je mnogo ovisilo o tome. Koja hrpa dreka!” Francesca ustane. „Vi muškarci ste takvi prokleti licemjeri. Održavate svoje razmetljive predodžbe o sebi s nevjerojatnim racionalizacijama. Nikada si ne priznajete što ste stvarno i što stvarno hoćete. Većina žena je poštenija. Mi priznajemo svoje ambicije, želje, čak i svoje najosnovnije nedostatke. Priznajemo svoje slabosti. Suočavamo se sa sobom onakve kakve jesmo, a ne onakve kakve bismo voljele biti.”

Vratila se ležaju i opet uzela Davidove ruke u svoje. „Zar ne vidiš, dragi?” reče ona ozbiljno. „Ti i ja smo srodne duše. Naš savez je utemeljen na najjačoj mogućoj vezi – obostranom interesu. Oboje nas pokreću isti ciljevi – moć i slava.”

„Zvuči grozno” reče on.

„Ali je istina. Čak i ako ti sebi to ne želiš priznati. Davide, dragi, zar ne vidiš da tvoja neodlučnost potječe iz nemogućnosti da priznaš svoju pravu prirodu. Pogledaj me. Ja točno znam što hoću i nikada me ne zbunjuje donošenje odluka o tome što treba raditi. Ponašanje mi je automatsko.”

Američki fizičar je dugo šutke sjedio pokraj Francesce. Poslije izvjesnog vremena okrenuo se i spustio joj glavu na rame. „Najprije Borzov, a sada Wilson” reče on s uzdahom. „Osjećam se kao premlaćen; volio bih da se ništa od svega ovoga nije dogodilo.”

„Ne možeš odustati, Davide” reče ona, milujući mu glavu. „Predaleko smo otišli. A velika nagrada nam je sada nadohvat ruke.”

Francesca pruži ruke prema njemu i počne mu svlačiti majicu. „Bio je to dug i težak dan” govorila je smirujuće. „Pokušajmo ga zaboraviti.” David Brown sklopi oči dok mu je ona milovala lice i grudi.

Francesca se nagne nad njega i lagano ga poljubi u usta. „Vidiš” reče ona, „sve dok smo zajedno, možemo crpiti snagu jedno iz drugog.” Stala je pred Davida i natjerala ga da otvori oči.

„Požuri” reče on nestrpljivo, „već sam...”

„Ne brini toliko o tome” reče Francesca i lijeno mu počne svlačiti hlače, „sa mnom nikada nisi imao problema.” Francesca se opet nasmiješi kada mu je razmaknula noge i prislonila njegovo lice o svoje grudi. „Zapamti” reče, lagano mu svlačeći gaćice slobodnom rukom, „ja nisam Elaine.”

Proučavala je Davida Browna dok je spavao pokraj nje. Napetost i uznemirenost koji su prevladavali njegovim licem prije samo nekoliko minuta zamijenio je bezbrižni osmijeh dječaka. Muškarci su tako jednostavni, pomisli Francesca. Orgazam je savršeno sredstvo protiv boli. Voljela bih da je i nama tako lako.

Skliznula je s malog ležaja i opet se odjenula. Bila je vrlo pažljiva, da ne uznemiri svog usnulog prijatelja. Ali ti i ja i dalje imamo pravi problem, reče u sebi dok se završavala odijevati, kojim se moramo brzo pozabaviti. A bit će ovoga puta teže, jer imamo posla s jednom ženom.

Francesca izađe iz kućice u mrak Rame. Bilo je nekoliko upaljenih svjetiljki u blizini skladišta na drugom kraju logora, ali inače je logor Beta bilo u tami. Svi ostali su spavali. Upalila je malu baterijsku svjetiljku i krenula prema jugu, prema Cilindričnom moru.

Što je to što ti želiš, madame Nicole des Jardins? pitala se dok je koračala. I gdje ti je slabost, tvoja Ahilova peta? Nekoliko minuta Francesca je prolazila kroz svoju memoriju sve što je znala o Nicole, pokušavajući naći bilo koji nedostatak ličnosti ili karaktera koji bi mogla iskoristiti. Novac nije važan. Ni seks, barem ne sa mnom. Ona se nevoljko nasmije. A svakako ne s Davidom. Tvoj prijezir prema njemu više je nego očit.

A ucjena? upita se Francesca dok se primicala obali Cilindričnoga mora. Sjećala se Nicoleine oštre reakcije na njezino pitanje o Genevieveinom ocu. Možda, pomisli ona, kada bih znala odgovor na to pitanje... ali ne znam.

Francesca je privremeno bila nemoćna. Nije mogla smisliti nikakvo sredstvo za kompromitiranje Nicole des Jardins. Svjetla logora iza nje već su bila jedva vidljiva. Francesca ugasi svjetiljku i vrlo pažljivo sjedne nogama preko ruba litice.

To što su joj noge visjele nad smrznutim ledom Cilindričnog mora vrati joj niz bolnih uspomena iz djetinjstva u Orvietu. U jedanaestoj godini, i uz plotune zdravstvenih upozorenja koja su pljuštala sa svih strana, prkosna Francesca odlučila je započeti s pušenjem cigareta. Svakog dana poslije škole krenula bi svojim putem niz brijeg do doline podno grada i sjela na obalu svog omiljenog potoka. Tamo bi u miru pušila. Bio je to čin usamljene pobune. Tih lijenih popodneva živjela je u izmaštanom svijetu zamaka i princeza, milijunima kilometara od svoje majke i očuha.

Sjećanje na te trenutke odrastanja izazvaše u Francesci neodoljivu želju da puši. Uzimala je svoje nikotinske tablete tijekom čitave ekspedicije, ali one su zadovoljavale samo njezinu fizičku naviku. Nasmijala se i posegnula u poseban džep svog letačkoga kombinezona. Francesca je sakrila tri cigarete u specijalnu posudu koja će ih održati u svježem stanju. Rekla si je prije polaska sa Zemlje da su cigarete tu „u slučaju izvanrednog stanja’!..

Pušenje cigarete na izvanzemaljskom svemirskom brodu bilo je još besramnije nego pušenje u jedanaestoj godini. Francesca poželi vrisnuti od oduševljenja kada je zabacila glavu i ispustila dim u ramanski zrak. Od tog čina se osjetila slobodno, nesputano. Odjednom, i prijetnja koju je predstavljala Nicole des Jardins nekako više nije djelovala ozbiljno.

Dok je pušila, Francesca se prisjetila silne usamljenosti te djevojčice koja se šuljala padinama starog Orvieta. Isto se tako sjetila strašne tajne koju je zauvijek zaključala u srcu. Francesca nikome nije ispričala o svome očuhu, u svakom slučaju ne svojoj majci, i rijetko je uopće razmišljala o tome. Ali dok je sjedila na obali Cilindričnog mora, bol iz djetinjstva iskrsne u njoj u oštrom pražnjenju.

Počelo je odmah poslije mog jedanaestog rođendana, pomislila je, zaronivši u pojedinosti svog života od prije osamnaest godina. Najprije nisam imala pojma što to kopile hoće. Još jednom je duboko uvukla dim cigarete. Čak i kada mi je počeo donositi darove bez razloga.

Bio je direktor njezine nove škole. Kada je prvi put podvrgnuta kompletu testova sposobnosti, Francesca je postigla najviši rezultat u povijesti Orvieta. Izbila je izvan skale, pravo čudo. Do tada, on je nije nikada primjećivao. Vjenčao se s njezinom majkom osamnaest mjeseci prije i gotovo odmah postao otac dvojice blizanaca. Francesca je bila smetnja, još jedna gladna usta, ništa više od dijela majčinog namještaja.

Nekoliko mjeseci bio je posebno ugodan prema meni. Onda je majka otišla u posjetu teti Carli na nekoliko dana. Bolna sjećanja brzo dođoše, poput bujice nahrupiše joj u um. Prisjetila se zadaha vina u dahu očuha, njegovog znoja na svom tijelu, svojih suza kada je izašao iz njezine sobe.

Mora je trajala više od godinu dana. Silom joj se nametao svaki put kada majke nije bilo kod kuće. Onda ga je jedne večeri, dok se oblačio i gledao u drugom pravcu, Francesca udarila u potiljak svojom aluminijskom palicom za bejzbol. Očuh joj se srušio na pod, okrvavljen i bez svijesti. Odvukla ga je u dnevnu sobu i tamo ostavila.

Više me nikada nije ni pipnuo, prisjeti se Francesca, gaseći cigaretu u ramanskom zemljištu. Bili smo stranci u istoj kući. Od tada sam provodila najveći dio vremena s Robertom i njegovim prijateljima. Čekala sam priliku. Bila sam spremna kada je naišao Carlo.

Tijekom ljeta 2184. Francesca je napunila četrnaestu. Provela je najveći dio tog ljeta dangubeći po glavnom trgu Orvieta. Njezin stariji brat Roberto upravo je dobio diplomu turističkog vodiča za katedralu na trgu. Stara Duomo, glavna turistička atrakcija u gradu, podizan je u fazama, počevši od četrnaestoga stoljeća. Crkva je bila umjetničko i arhitektonsko majstorsko djelo. Freske Luce Signorellija u njezinoj kapeli San Brizio bile su nadaleko slavljene kao najbolji primjeri maštovitosti slikarstva petnaestoga stoljeća izvan Vatikana.

Proglašenje za službenog turističkog vodiča kroz Doumo smatrano je popriličnim postignućem, osobito u devetnaestoj godini života. Francesca se izuzetno ponosila Robertom. Ponekad ga je pratila na turama, ali samo pod uvjetom ako su se prethodno dogovorili da ga ne sramoti svojim sarkazmima.

Jednog kolovoškog poslijepodneva, odmah poslije ručka, elegantna limuzina zaustavila se na tržnici pokraj Duoma, a vozač je tražio vodiča iz turističkog ureda. Gospodin iz limuzine nije osigurao rezervaciju i Roberto je bio jedini na raspolaganju. Francesca je s velikom radoznalošću gledala kako nizak, zgodan muškarac, u svojim kasnim tridesetim ili ranim četrdesetim godinama, izlazi sa zadnjeg sjedala i predstavlja se Robertu. Već gotovo stotinu godina automobilima je bio zabranjen pristup u gornji Orvieto, osim s posebnom dozvolom, što je Francesci dalo do znanja da čovjek mora biti krupna zvjerka.

Kao i uvijek, Roberto započne turu reljefima koje je napravio Lorenco Maitani na vanjskim portalima crkve. I dalje radoznala, Francesca je stajala odmah sa strane i u tišini pušila, dok je njezin rođak objašnjavao značaj neobičnih demonskih figura na dnu jednog stuba. „Ovo je jedna od najranijih predstava pakla” reče Roberto i pokaže skupinu danteovskih figura. „Predstave pakla iz četrnaestoga stoljeća podrazumijevale su krajnje doslovno tumačenje Biblije.”

„Ha!” umiješala se Francesca iznenada, baci cigaretu na cestu i pođe prema Robertu i zgodnom strancu. „Bila je to isto tako vrlo muška predstava pakla. Obratite pozornost da većina demona ima dojke, a naslikani grijesi su najvećim dijelom seksualni. Muškarci su uvijek vjerovali da su stvoreni savršeni; žene su ih naučile grijehu.” Stranca je iznenadili pojava te štrkljaste tinejdžerke koja je otpuhivala dim s usta. Odmah je primijetio njezinu prirodnu ljepotu i bilo mu je jasno da je vrlo bistra. Tko je mogla biti?

„To mi je rođakinja, Francesca” reče Roberto, očito posramljen zbog njezine upadice.

„Carlo Bianchi” reče čovjek i pruži ruku. Dlan mu je bio vlažan. Francesca diže pogled prema njegovom licu i zamijeti na njemu da se muškarac zanima za nju. Osjeti kako joj srce udara u grudima. „Ako slušate Roberta” reče ona koketno, „onda ćete dobiti samo službeno. On izostavlja sočne pojedinosti.”

„A ti, mlada damo...”

„Francesca” reče ona.

„Da, Francesca. Jesi li i ti vodič?”

Francesca mu uputi najslađi osmijeh. „Mnogo čitam” reče ona. „Znam sve o umjetnicima koji su radili na katedrali, osobito o slikaru Luci Signorelliju.” Zastala je na trenutak. „Jeste li znali” nastavila je, „da je Michelanđelo dolazio ovamo proučavati Signorellijeve aktove prije nego što je oslikao svod Sikstinske kapele?”

„Ne, nisam.” Carlo se srdačno nasmije. Već je bio očaran. „Ali sada znam. Dođi. Pridruži nam se. Možeš dodati ponešto onome što tvoj rođak Roberto kaže.”

Sviđao joj se način na koji je cijelo vrijeme gledao u nju. Bilo je to kao da joj se divi, kao da je lijepa slika ili ogrlica s draguljima; oči mu nisu propuštale ništa dok su bez ikakvog srama šetale po njezinoj figuri. A njegov laki smijeh ju je podbadao. Francescini komentari postajali su sve slobodniji i drskiji.

„Vidite li onu jadnu djevojku s leđne strane demona?” reče ona dok su gledali zbunjujuću izložbu genijalnosti koju su izražavale Signorellijeve freske u kapeli San Brizio. „Izgleda kao da ševi tog demona straga, zar ne? Znate li tko je ona? Njezino lice i golo tijelo predstavljaju Signorellijevu djevojku. Dok je on ovdje crnčio dan za danom, ona se počela dosađivati i odlučila smotati ponekog tipa sa strane. Luca je na to pošizio. I zato ju je prikovao ovdje. Osudio je da zauvijek jaše demona.”

Kada se prestao smijati njenim riječima, Carlo je upita misli li da je kazna pravedna. „Naravno da nije” reče četrnaestogodišnjakinja. „To je samo još jedan primjer muškog šovinizma iz petnaestoga stoljeća. Muškarci su smjeli tucati koga god su htjeli i to se nazivalo muževnosti; ali ako bi se žena pokušala zadovoljiti...”

„Francesca!” prekine je Roberto. „Stvarno! To je previše. Majka bi te ubila kada bi čula što pričaš...”

„Moja majka je nebitna u ovom trenutku. Pričam o dvostrukom moralu kakav i danas postoji. Pogledaj samo...”

Carlo Bianchi jedva je mogao povjerovati u svoju sreću. Bogati modni kreator iz Milana, čovjek koji je postigao međunarodnu slavu do tridesete godine, slučajno je, nekim čudom, odlučio iznajmiti auto do Rima umjesto da ide uobičajenim vlakom. Njegova sestra Monica mu je uvijek pričala o ljepoti Duoma u Orvietu. Zaustavljanje na tom mjestu predstavljalo je još jednu odluku u minutu do dvanaest. A sad! Auh, auh. Djevojka je bila izvanredan zalogajčić.

Pozvao je Francescu na večeru kada je razgledavanje bilo gotovo. Ali kada su stigli do ulaza u najbolji restoran u Orvietu, djevojka zastane. Carlo je shvatio. Odveo ju je do trgovine i kupio joj skupu novu haljinu, uz odgovarajuće cipele i popratne stvari. Zapanjio se koliko je lijepa. A tek joj je četrnaesta!

Francesca nikada ranije nije pila stvarno kvalitetno vino. Sada je to činila kao da je posrijedi voda. Svatko jelo bilo je tako ukusno da je doslovce cičala od veselja. Karla je očarala ta žena-dijete. Sviđalo mu se način na koji je puštala da joj cigareta visi iz kuta usta. Bila je tako prirodna, tako savršeno bezobzirna.

Kada je jelo bilo gotovo, već je pao mrak. Francesca pođe s njim do limuzine parkirane ispred Duoma. Dok su išli uskom ulicom, ona se nagne i šaljivo ga gricne za uho. Spontano ju je privukao k sebi i nagradio ga je eksplozivni poljubac. Navala u slabinama sveg ga obuzme.

I Francesca je to osjetila. Nije se kolebala ni trenutak kada je Carlo predložio da se provozaju u autu. Do trenutka kada je limuzina stigla do predgrađa Orvieta, već je sjedila raširenih nogu preko njega na zadnjem sjedalu. Trideset minuta kasnije, kada su završili s vođenjem ljubavi drugi put, Carlo nije mogao podnijeti pomisao da se rastane s tom nevjerojatnom djevojkom. Upitao je Francescu bi li voljela poći s njim do Rima.

„Andiamo” reče ona s osmijehom.

I tako smo otišli do Rima, a zatim na Capri, prisjeti se Francesca. Pariz na tjedan dana. U Milanu si me ostavio živjeti s Monicom i Luigijem. Zbog vanjskog dojma. Muškarci uvijek toliko brinu o vanjskom dojmu.

Francescino dugo sanjarenje se prekine kada joj se učini da je čula korake u daljini. Oprezno je ustala u tami i oslušnula. Bilo joj je teško čuti išta osim vlastitog disanja. Onda je čula zvuk opet, više na lijevo. Uši joj rekoše da zvuk dolazi s leda. Nalet straha preplavi je slikama bizarnih stvorenja koja napadaju logor s leda. Opet je oslušnula, vrlo pažljivo, ali ništa nije čula.

Francesca se okrene prema logoru. Voljela sam te, Carlo, reče si, ako sam ikada voljela nekog muškarca. Čak i kada si me počeo dijeliti s prijateljima. Već davno sahranjena bol izbije na površinu i Francesca se počne boriti s oštrim gnjevom. Sve dok me nisi počeo tući. To je sve uništilo. Dokazao si da si pravo smeće.

Francesca vrlo odlučno odgurne sjećanja u stranu. A sada, gdje smo ono stali? pomislila je dok se približavala svojoj kolibi. Ah, da. Tema je bila Nicole des Jardins. Koliko ona stvarno zna? I što da učinimo s tim u svezi?

ISTRAŽIVAČ NEW YORKA

Mali sat na ruci probudi zvonjavom dr. Takagishija iz dubokoga sna. Nekoliko trenutaka bio je zbunjen, nesposoban prisjetiti se gdje je. Sjeo je na svoj ležaj i protrljao oči. Poslije nekog vremena prisjetio se da je u Rami i da je alarmni signal podešen da ga probudi nakon pet sati sna.

Odjenuo se u tami. Kada je završio, uzeo je veliku torbu i kopao po njoj nekoliko sekundi. Zadovoljan njenim sadržajem, zabacio je remen preko ramena i otišao do vrata kolibe i pažljivo provirio van. Nije mogao vidjeti svjetlo ni u jednoj kolibi. Duboko je udahnuo i na prstima izašao kroz vrata.

Vodeći svjetski autoritet za Ramu izađe iz logora i krene u smjeru Cilindričnog mora. Kada je stigao do obale, polako je sišao do ledene površine po stubama urezani u pedesetmetarsku liticu. Takagishi sjedne na najnižu stubu, skriven u podnožju litice. Izvadio je specijalne klinove i pričvrstio ih na potplate svojih cipela. Prije nego što je izašao na led, znanstvenik namjesti svoj osobni navigacijski uređaj da bi mogao držati stalan pravac kada napusti obalu.

Kada je bio na otprilike dvije stotine metara od obale, dr. Takagishi iz džepa htjede izvaditi prenosivi zaslon vremenskih prilika. Ovaj padne na led i napravi kratki, zveketavi zvuk u tihoj noći. Takagishi ga podigne poslije nekoliko sekundi. Monitor mu reče da je temperatura minus dva stupnja Celzijusa i da blagi vjetar puše preko leda brzinom od osam kilometara na sat.

Takagishi duboko udahne i iznenadi se neobičnim, ali poznatim mirisom. Zbunjen, opet je udahnuo, ovaj put koncentriran na miris. Nije bilo nikakve sumnje – bio je to dim cigarete! Žurno je ugasio svjetiljku i nepomično se zaustavio na ledu. Um mu je pojurio dvostrukom brzinom u potrazi za objašnjenjem. Francesca Sabatini bila je jedini astronaut koji je pušio. Je li ga nekako slijedila kada je napustio logor? Je li vidjela svjetla kada je provjeravao svoj vremenski zaslon?

Osluškivao je šumove, ali nije čuo ništa u ramanskoj noći. I dalje je čekao. Kada mirisa cigarete nije bilo nekoliko minuta, dr. Takagishi nastavi put preko leda, zastajkujući na svakih četiri ili pet koraka da bi se uvjerio da ga nitko ne slijedi. Napokon se uvjerio da Francesce nema iza njega. Ipak, oprezni Takagishi nije opet upalio lampu sve dok nije prešao više od kilometar i počeo se brinuti da nije skrenuo s pravca.

Ukupno mu je bilo potrebno četrdeset pet minuta da stigne do suprotne obale mora i do otočnog grada New Yorka. Kada se našao na stotinjak metara od obale, japanski znanstvenik izvadi veću svjetiljku iz torbe i uključi njezin snažni snop. Sablasni obrisi nebodera poslaše mu uzbuđene trnce niz kralježnicu. Napokon je bio tu! Napokon je mogao potražiti odgovore na pitanja svog života neometan nečijim nametnutim mu planom.

Dr. Takagishi je točno znao gdje želi ići u Njujorku. Svaka od tri kružne sekcije New Yorka bila je dalje podijeljena u tri kutna područja, poput pite izrezani na kriške. U središtu svake od tri sekcije bilo je središnja jezgra, ili trg, oko kojega su bile raspoređene ostale zgrade i ulice. Kao dječak u Kyotu, kada je pročitao sve što je mogao naći o prvoj ekspediciji na Ramu, Takagishi se pitao kako bi to bilo stajati u središtu jednog od tih stranih trgova i gledati naviše u građevine koje su stvorila bića s druge zvijezde. Bio je uvjeren ne samo u to da se tajne Rame mogu odgonetnuti proučavanjem New Yorka, već i u to da su tri trga najvjerojatnija mjesto za otkrivanje zagonetne namjene međuzvjezdane letjelice.

Karta New Yorka koju su nacrtali raniji istraživači Rame bila je podjednako čvrsto urezanu u Takagishijev um kao i karta Kyota u kojem je rođen i odrastao. Ali prva ekspedicija imala je samo ograničeno vrijeme za istraživanje New Yorka. Od devet funkcionalnih cjelina, samo je jedna detaljno kartografirana; raniji astronauti jednostavno su pretpostavili, na temelju ograničenih promatranja, da su sve tri jedinice iste.

Dok je oštri ritam koraka nosio Takagishija sve dublje i dublje u zloslutnu tišinu jednog dijela središnje sekcije, počeše se pokazivati neke neznatne razlike između tog dijela Rame i onoga koji je proučavala Nortonova posada (istraživali su susjednu krišku). Raspored najvećih ulica u dvije jedinice bio je isti; međutim, kako se dr. Takagishi sve više primicao trgu, manje ulice su se odvajale na način drukčiji od onog o kakvom su izvještavali prvi istraživači.

Znanstvenik u Takagishiju često ga je prisiljavao da zastane i zabilježi sva ta odstupanja na džepnom računalu.

Zašao je u područje koje je neposredno okruživalo trg, gdje su ulice tekle u koncentričnim krugovima. Prešao je tri avenije i našao se naspram ogromnog oktaedra, visokog preko stotinu metara, sa zrcalnom unutrašnjošću. Snop njegove jake svjetiljke odražavao se o površinu i zatim odbijao od zgrade do zgrade oko njega. Dr. Takagishi lagano obiđe oktaedar u potrazi za ulazom, ali ga ne nađe.

Na drugoj strani osmostrane strukture, na središtu trga, nalazi se prostran kružni prostor bez zgrada. Shigeru Takagishi odlučno obiđe cijeli opseg kruga, proučavajući okolne zgrade dok je koračao. Nije mu padala na pamet nikakva zamisao o namjeni tih struktura. Kada bi se u ravnomjernim razmacima okrenuo prema trgu da ga pogleda, nije uočavao ništa neobično ili osobito vrijedno pozornosti. Pa ipak, unio je u svoje računalo položaj mnogih niskih, jednoličnih, metalnih kutija koje su dijelile trg u odjeljke.

Kada je opet došao s prednje strane oktaedra, dr. Takagishi iz torbe izvadi tanku šesterokutnu ploču gusto prekrivenu elektronikom. Prostro je znanstvenu aparaturu po trgu i proveo deset minuta provjeravajući primopredajnikom funkcioniraju li mu svi instrumenti. Kada je japanski znanstvenik do kraja provjerio opremu, brzo je napustio trg i pošao prema Cilindričnom moru.

Takagishi je bio nasred druge koncentrične avenije kada je začuo kratak, ali glasan prasak iza sebe na trgu. Obazreo se, ali se nije okrenuo. Nekoliko sekundi kasnije čuo je drukčiji zvuk. Ovaj je Takagishi prepoznao s prvog izlaska: kako povlačenje metalnih četki, tako i prateće visokofrekventno pjevanje. Okrenuo je snop svjetiljke u smjeru trga. Zvuk se prekine. Isključio je svjetiljku i mirno stajao nasred avenije.

Nekoliko minuta kasnije povlačenje četke opet počne. Takagishi se prikrade preko dvije avenije i počne obilaziti oktaedar u smjeru šuma. Kada je gotovo bio na trgu, bip-bip iz njegove torbe prekine mu koncentraciju. Do trenutka kada je isključio alarm, koji je pokazivao da je znanstvena oprema koju je upravo rasprostro po trgu već u kvaru, New York je bio potpuno tih. Dr. Takagishi počne opet čekati, ali se ovoga puta zvuk nije vratio.

Duboko je udahnuo da bi se primirio i vratio svu hrabrost. Nekako mu radoznalost pobjedi strah i dr. Takagishi se vrati na trg nasuprot oktaedra da bi otkrio što se dogodilo sa znanstvenom opremom. Najprije ga je iznenadilo to što je šesterokutna ploča nestala s točke na kojoj ju je ostavio. Gdje se mogla izgubiti? Ili što ju je moglo odnijeti?

Takagishi je znao da je na pragu otkrića od neizmjernog značaja. Isto tako, bio je uplašen. Boreći se protiv silovite želje da pobjegne, obasjao je trg velikom svjetiljkom, nadajući se da će naći objašnjenje za nestanak svoje znanstvene stanice. Zraka svjetla se odrazi na komadiću metala trideset do četrdeset metara bliže središtu trga. Takagishi je instinktivno naslutio da odraz potječe od njegovih instrumenata. Požurio je do njih.

Kleknuo je i počeo pregledati elektroniku. Nije bilo nikakvog očitog oštećenja. Upravo je izvadio primopredajnik da otpočne metodičnu provjeru svih znanstvenih instrumenata, kada opazi neki predmet nalik užetu, otprilike petnaest centimetara promjera, na rubu svjetlosnog polja svjetiljke kojom je osvjetljavao svoj znanstveni komplet. Dr. Takagishi podigne svjetiljku i priđe predmetu. Imao je pruge, crne i zlatne, i prostirao se dvanaestak metara, nestajući iza metalnog zaklona visokog oko tri metra. Opipao je debelo uže. Bilo je meko i dlakavo pri vrhu. Kada ga je pokušao prevrnuti da mu opipa donji dio, predmet se počne pokretati. Takagishi ga odmah ispusti i počne promatrati kako lagano puzi prema zaklonu. Pokrete je pratio zvuk četki koje trljaju metal.

Dr. Takagishiju se učini da može čuti vlastite otkucaje srca. Opet se počne boriti sa željom da pobjegne. Prisjetio se tog trenutka jutarnjih meditacija, dok je bio student, u vrtu svog učitelja zena. Zapovjedio je nogama da pođu u smjeru zaklona.

Crno-zlatno debelo uže nestane. Na trgu je vladala tišina. Takagishi priđe zaklonu, držeći svjetlosni snop usmjeren prema tlu, na mjestu gdje je posljednji put vidio debelo uže. Obišao je kut i okrenuo snop prema zaklonu. Nije mogao povjerovati u ono što mu se ukazalo pred očima. Masa crnih i zlatnih pipaka migoljila se pod svjetlošću.

Visokofrekventno pištanje iznenada mu eksplodira u ušima. Dr. Takagishi pogleda preko lijevog ramena i bi kao gromom ošinut. Oči mu iskolačiše. Vrisak mu se izgubi kada se zvuk pojača, a tri pipka pokušaše ga dotaknuti. Stjenke njegovog srca popustiše i on se sruši, već mrtav, u zahvatu nevjerojatnog stvorenja.

NESTALA OSOBA

„Admirale Heilmann?”

„Da, generale O’Tool?”

„Jesi li sam?”

„Svakako. Upravo sam se probudio prije nekoliko minuta. Neću se sastati sa dr. Brownom još jedan sat. Zašto zoveš tako rano?”

„Dok si spavao, primio sam šifriranu, strogo povjerljivu poruku iz vojnog stožera VEV. Riječ je o Trojstvu. Željeli su znati status.”

„Što ti misliš, generale?”

„Je li ova veza sigurna, admirale? Jesi li isključio automatsko snimanje?”

„Sada jesam.”

„Postavili su dva pitanja. Je li Borzov umro, ne rekavši nikome svoj RQ? Zna li itko među posadom za Trojstvo?” „Ti znaš odgovore na oba pitanja.”

„Želio sam provjeriti da nisi razgovarao s dr. Brownom. Tražili su da to provjerim s tobom prije nego što pošaljem svoj šifrirani odgovor. Što misliš, čemu sve to?” „Ne znam, Michael. Možda je netko na Zemlji postao nervozan. Wilsonova smrt ih je vjerojatno uplašila.” „Mene svakako je. Ali ne do tog stupnja da počnem razmišljati o Trojstvu. Pitam se, znaju li oni nešto što mi ne znamo?”

„Pa, pretpostavljam da ćemo to vrlo skoro doznati. Svi službenici MSA su tražili da napustimo Ramu prvom zgodnom prilikom. Nije im se čak sviđala naša odluka da dopustimo posadi da se najprije odmori nekoliko sati. Ovaj put ne vjerujem da će se predomisliti.”

„Admirale, sjećaš li se hipotetske rasprave s generalom Borzovim za vrijeme leta o uvjetima pod kojima bismo aktivirali Trojstvo?”

„Neodređeno. Zašto?”

„Slažeš li se i dalje s njegovim zahtjevom da moramo znati zbog čega se Trojstvo uzima za moguće? U to vrijeme si rekao da ti osobno ne moraš shvatiti razloge, ako Zemlja misli da je velika opasnost neizbježna.”

„Plašim se da te ne slijedim, generale. Zašto mi postavljaš ta pitanja?”

„Volio bih tvoje dopuštenje, Otto, kada odšifriram odgovor vojnom stožeru VEV, da otkrijem zašto nas baš u ovom trenutku pitaju za status Trojstva. Ako smo ugroženi, imamo pravo znati.”

„Možeš tražiti dodatna objašnjenja, Michael, ali kladio bih se da im je pitanje čisto rutinsko.”

Janos Tabori se probudio dok je u Rami i dalje bio mrak. Navlačeći letački kombinezon, napravio je u glavi popis aktivnosti potrebnih da se rakoliki biot prenese na Newton. Ako naredba da napuste Ramu bude potvrđena, morat će krenuti ubrzo poslije zore. Janos otvori na džepnom računalu program postupka za evakuaciju i dopuni je dodavanjem novih zadataka povezanih s biotom.

Provjerio je sat. Do zore je preostalo još samo petnaest minuta, pod pretpostavkom da je Ramin dnevni ciklus ravnomjeran. Janos se nasmije samom sebi. Rama je donio toliko iznenađenja da nije bilo nikakve sigurnosti da će se svjetla vratiti u očekivanom trenutku. Ali ako to učine, Janos je želio promatrati ramanski „izlazak sunca” Mogao je doručkovati nakon toga.

Stotinu metara do njegove kućice rakoliki biot bio je nepokretan, kao i cijelo vrijeme otkako je prethodnog dana odvojen od svojih partnera. Janos ga obasja svjetiljkom kroz čvrsti, prozirni zid kaveza i provjeri ima li ikakvih znakova da se biot pokrenuo tijekom noći. Kada je utvrdio da biot nije promijenio položaj, Janos ode iz logora Beta u pravcu mora.

Dok je čekao na nalet svjetla, uhvati se kako razmišlja o kraju razgovora s Nicole prošle noći. Bilo je nečeg neobičnog u njezinom uzgrednom otkriću mogućeg uzročnika bola generala Borzova one noći kada je umro. Janos se živo prisjeti zdravog crvuljka; nije bilo sumnje da prvobitna dijagnoza nije bila ispravna. Ali zašto Nicole nije govorila s njim o alternativnoj dijagnozi vezanoj za droge? Osobito ako je provodila istragu o tome...

Janos dođe do neizbježnog zaključka da je dr. des Jardins ili izgubila povjerenje u njegovu sposobnost ili je nekako posumnjala da je i osobno mogao dati drogu generalu Borzovu, ne savjetujući se s njom. U svakom slučaju, trebao je otkriti što je mislila. Zatim mu umom prođe čudna zamisao, rođena iz njegovog vlastitog osjećaja krivnje. Može li biti, upita se, da je Nicole nekako saznala za projekt Schmidt-Hagenest i da sumnja u sve nas četvoro?

Po prvi put, Janos se upita je li možda bol Valerija Borzova bila neprirodna. Prisjetio se kaotičnog sastanka njih četvoro dva sata nakon što je David Brown saznao da će ostati na Newtonu tijekom prvog izlaska. „Moraš porazgovarati s njim, Otto” rekao je očajni dr. Brown admiralu Heilmannu. „Moraš ga uvjeriti da se predomisli.”

Otto Heilmann je tada izjavio da je malo vjerojatno da će general Borzov promijeniti raspored zadataka na njegov zahtjev. „U tom slučaju” rekao je tada dr. Brown bijesno, „možemo reći zbogom svim dodatnim nagradama u svom ugovoru.”

Tijekom čitavog sastanka Francesca Sabatini je ostala šutljiva i naizgled bezbrižna. Kada je odlazio, Janos je načuo kako je dr. Brown napada. „A zašto si ti tako mirna?” upitao ju je. „I ti si na gubitku kao i svi mi ostalima. Ili imaš plan o kojem ja ništa ne znam?”

Janos je uhvatio Francescin osmijeh samo na djelić sekunde. Učinilo mu se tada da djeluje nekako neobično samouvjereno. Sada, dok je astronaut Tabori čekao svitanje na Rami, taj osmijeh se vratio i počeo ga progoniti. Dobro upućena u droge, Francesca je bila itekako sposobna dati generalu Borzovu nešto što će izazvati simptome upale slijepog crijeva. Ali zašto bi učinila nešto tako... tako nepošteno, samo da ojača vrijednost njihovog medijskog projekta nakon povratka na Zemlju?

Rama je ponovno bio iznenada preplavljen svjetlošću. Kao i uvijek, bila je to gozba za oči. Janos se lagano okretao, gledao u svim pravcima i proučavao obje udubine divovske strukture. Odluči porazgovarati s Francescom prvom prigodom.

Neobično, ali Irina Turgenjeva je prva postavila to pitanje. Astronauti su gotovo završili doručak. Zapravo, dr. Brown i admiral Heilmann su već ustali od stola da stupe u još jedan od svojih beskonačnih razgovora s rukovodstvom MSA. „Gdje je doktor Takagishi?” reče ona nevino. „On je posljednji član posade od koga bih očekivala da zakasni na bilo što.”

„Vjerojatno je prespavao zvuk budilice” odgovori Janos Tabori i odgurne svoju stolicu na sklapanje od stola. „Idem vidjeti što je s njim.”

Kada se Janos vratio minutu kasnije, bio je zbunjen. „Nije tamo” reče i slegne ramenima. „Pretpostavljam da je otišao u šetnju.”

Nicole des Jardins iznenada osjeti slabost. Naglo je ustala, ne dovršivši doručak. „Morali bismo ga potražiti” reče ona s neprikrivenom zabrinutošću, „ili neće biti spreman kada budemo polazili.”

Svi astronauti su opazili Nicoleino uzbuđenje. „Što se tu događa” upita Richard Wakefield dobroćudno. „Jedan naš znanstvenik malo se prošeta ujutro po svojoj volji, a doktor družine digne paniku?” Uključio je radio. „Halo, dr. Takagishi, gdjegod da si. Ovdje Wakefield. Hoćeš li nam, molim te, reći da je s tobom sve u redu, da bismo mogli dovršiti doručak.”

Nastupi duga tišina. Svaki član posade znao je da je nošenje komunikatora sa sobom apsolutna obaveza u svakoj situaciji. Mogao si isključiti emitiranje, ali si morao slušati druge pod svim i svakakvim okolnostima.

„Takagishi-san” reče zatim Nicole s prizvukom žurbe u glasu. „Jesi li dobro? Molim te, odgovori.” Tijekom duge tišine koja je uslijedila, osjećaj praznine u Nicoleinom želucu pretvori se u veliki čvor. Nešto užasno se dogodilo s njezinim prijateljem.

„Već sam vam objasnio dva puta, dr. Maxwell” reče očajno David Brown. „Nema nikakvog smisla evakuirati dio posade. Najdjelotvorniji način potrage za dr. Takagishijem je da iskoristimo puno osoblje. Kada ga nađemo, pokupit ćemo se sa Rame u najvećoj žurbi. A da vam odgovorim na posljednje pitanje, ne, ovo nije urota dijela posade da se izbjegne podvrgavanje propisima o evakuaciji.”

Okrenuo se admiralu Heilmannu i pružio mu mikrofon. „Prokletstvo, Otto” progunđa on, „razgovaraj ti s tim birokratskim blesanom. Misli da može bolje voditi ekspediciju od nas, iako je sto milijuna kilometara daleko.”

„Dr. Maxwell, ovdje admiral Heilmann. Potpuno se slažem s dr. Brownom. Uostalom, s ovako dugim kašnjenjem u komuniciranju, ne možemo si dopustiti raspravu. Nastavit ćemo sa svojim planom. Astronaut Tabori će ostati ovdje sa mnom u Beti i pakirati tešku opremu, uključujući i biota. Ja ću upravljati potragom. Brown, Sabatinijeva i des Jardinsova će prijeći led do New Yorka, najvjerojatnijeg odredišta, ako je profesor sâm otišao. Wakefield, Turgenjeva i Yamanaka će ga tražiti helikopterima.” Zastao je na trenutak. „Nema potrebe da žurno odgovarate na ovu emisiju. Potraga će već početi kada stigne vaša sljedeća poruka.”

U svojoj kolibi, Nicole je vrlo pažljivo pakirala medicinske zalihe. Ukorila se što nije predvidjela da bi dr. Takagishi mogao pokušati posljednji put posjetiti New York. Napravila si novu pogrešku, reče u sebi Nicole. Najmanje što možeš učiniti je da budeš spremna kada ga nađeš.

Znala je napamet postupak. Pa ipak, potpuno je smanjila zalihe hrane i vode da bi ponijela sve što bi ranjenom ili bolesnom dr. Takagishiju moglo zatrebati. Nicoleini osjećaji prema dvoje pratitelja u potrazi za japanskim znanstvenikom bila su mješovita, ali joj nije palo na pamet da je grupa mogla biti namjerno tako isplanirana. Svi su znali za Takagishijevu očaranost New Yorkom. Pod danim okolnostima, nije bilo neko iznenađenje što su je Brown i Sabatinijeva pratili do područja pretrage.

Neposredno prije nego što će Nicole napustiti kolibu, ugledala je Richarda Wakefielda na vratima. „Smijem li unutra?” upita on.

„Svakako” rekla je.

Ušao je s neuobičajenom nesigurnošću, kao da je zbunjen ili se srami. „Što je bilo?” upita Nicole poslije neugodne tišine.

Nasmiješio se. „Pa” reče glupo, „prije nekoliko minuta mi se činilo kao dobra zamisao. Sada mi djeluje malo glupo – možda čak i djetinjasto.” Nicole primijeti da drži nešto u desnoj ruci. „Donio sam ti nešto” nastavio je. Amajliju, pretpostavljam. Pomislio sam da bi to možda ponijela do New Yorka.”

Astronaut Wakefield otvori šaku. Nicole prepozna figuricu princa Hala. „Možeš reći što god hoćeš o hrabrosti, razboritosti i svemu tome, ali ponekad je važnije imati malo sreće.”

Nicole je bila iznenađujuće dirnuta. Uzela je figuricu i s divljenjem počela proučavati njezine male pojedinosti.

„Ima li princ posebnih osobina koje treba znati?” upita ona s osmijehom.

„Oh, da” ozari se Richard. „Voli voditi oštroumne razgovore navečer po krčmama s debelim vitezovima i drugim nezgodnim karakterima. Ili se boriti protiv odmetnutih vojvoda i plemića. Ili se udvarati predivnim francuskim princezama.“

Nicole se blago zarumeni. „Budem li usamljena, pa poželim da me princ zabavi, što treba učiniti?” upita ona.

Richard priđe Nicole i pokaže joj malu tipkovnicu odmah iznad stražnjice princa Hala. „Uzvratit će na mnoge zapovijedi” reče Richard i pruži joj vrlo malu palicu, veličine čavlića. „Ovo savršeno ulazi u svaki zapovjedni prorez. Pokušaj ‘P’ za pripovijedanje, ili A za akciju, ako hoćeš da ti pokaže što zna.”

Nicole stavi malog princa i palicu u džep letačkog kombinezona. „Hvala ti, Richarde” reče. „Baš slatko od tebe.”

Wakefield se zajapuri. „Pa, znaš, nije to bogzna što. Nego je peh navalio na nas, pa sam pomislio, želim reći, možda...”

„Hvala ti opet, Richarde” prekine ga Nicole. „Cijenim tvoju brigu.” Zajedno su izašli iz kolibe.

ČUDNA DRUŽINA

Dr. David Brown je bio ona vrsta znanstvenika teoretičara koji niti su voljeli strojeve niti su imali povjerenja u njih. Većina njegovih objavljenih radova bila je posvećena teorijskim temama, jer je zazirao od prakse i pokusa kakvi su potrebni u empirijskim znanostima. Eksperimentalci su se morali hrvati s instrumentima i, što je još gore, s inženjerima. Dr. Brown je smatrao da nijedan inženjer nije ništa više od obrazovanog stolara ili vodoinstalatera. Podnosio je njihovo postojanje samo zbog toga što su mu neki od njih bili neophodni da bi mu teorije uopće mogle bile provjerene u stvarnome svijetu.

Kada je Nicole bezazleno postavila dr. Brownu nekoliko jednostavnih pitanja o funkcioniranju ledomobila, Francesca nije mogla suzdržati smijeh. „Nema ti on pojma o tome” reče talijanska novinarka, „i baš ga briga. Možeš li povjerovati da taj čovjek ne zna voziti čak ni električna kolica? Gledala sam ga kako tridesetak minuta bulji u jednostavnog robota za procesiranje hrane i bez uspjeha pokušava otkriti kako ga upotrijebiti. Umro bi od gladi da mu nitko ne pomogne.”

„Ma, hajde, Francesca” reče Nicole kada se dvije žene popeše na prednja sjedala ledomobila, „nemoguće da je toliko loš. Na kraju krajeva, mora koristiti sva osobna računala i komunikacijske uređaje, kao i sustave za procesiranje slike na Newtonu. To znači da sigurno pretjeruješ.” Ton razgovora bio je lak i bezopasan. Dr. Brown se zgurio na zadnjem sjedalu i ispustio uzdah. „Vas dvije izuzetne žene svakako imate i pametnijih stvari za razgovor. Ako nemate, možda biste mi mogle objasniti zašto je poludjeli japanski znanstvenik pobjegao iz logora usred noći.

„Prema Maxwellovom asistentu, onoj sluganskoj nuli Millsu, mnogi ljudi na Zemlji misle da su našeg dobrog japanskog doktora oteli Ramanci.”

„Ma hajde, Francesca. Budi ozbiljna. Zašto bi dr. Takagishi odlučio šetati potpuno sâm?”

„Čini mi se” reče Nicole polako, „da je bio nestrpljiv glede planiranog procesa istraživanja. Znate kako vatreno vjeruje u važnost New Yorka. Poslije incidenta s Wilsonom... pa, bio je prilično siguran da će biti naređena evakuacija Rame. Do trenutka kada se vratimo unutra, ako se uopće vratimo, Cilindrično more bi se možda otopilo i bilo bi teže doći do New Yorka.”

Prirodna iskrenost tjerala je Nicole da kaže Brownu i Sabatinijevoj o Takagishijevim problemima sa srcem. Ali intuitivni osjećaj joj je nalagao da ne vjeruje svojim pratiteljima. „Jednostavno, ne izgleda kao tip koji bi tek tako otišao” reče dr. Brown. „Pitam se je li možda čuo ili vidio nešto.”

„Možda je imao glavobolju ili zbog nečega nije mogao spavati” predloži Francesca objašnjenje. „Reggie Wilson je imao običaj lutati noću kada je imao muke s glavom.”

David Brown se nagne naprijed. „Usput” obrati se on Nicole, „Francesca mi kaže da su Wilsonovu nestabilnost mogle pojačati tablete koje je upotrebljavao. Ti, čini se, dobro poznaješ svoje lijekove. Na mene je ostavilo jak dojam kako si brzo prepoznala onu tabletu za spavanje koju sam uzeo.”

„Kada je već riječ o lijekovima” dodala je Francesca poslije kraće stanke, „Janos Tabori je spomenuo nešto o razgovoru s tobom u vezi Borzovljeve smrti. Možda ga nisam dobro razumjela, ali učinilo mi se da si rekla da je u pitanju mogla biti reakcija na droge.”

Ravnomjerno su se vozili preko leda. Razgovor je bio ravnog tona, gotovo nemaran. Nije bilo očitog razloga za sumnjičavost. Pa ipak, reče Nicole dok je uobličavala odgovor na Francescinu primjedbu, posljednja dva komentara djelovala su previše glatko. Gotovo uvježbano. Okrenula se da pogleda dr. Browna. Vjerovala je da se Francesca može pretvarati bez ikakvog napora, ali Nicole je bila sigurna da bi mogla reći na temelju Brownovog izraza lica jesu li njihova pitanja unaprijed pripremljena ili ne. On se malo promeškolji pod njezinim čvrstim pogledom.

„Astronaut Tabori i ja imali smo razgovor o generalu Borzovu i počeli smo nagađati o tome što mu je moglo izazvati bol” reče Nicole kao nehajno. „Na kraju krajeva, slijepo crijevo mu je bilo savršeno zdravo, tako da je nešto drugo moralo biti odgovorno za njegove trenutne tegobe. Tijekom razgovora, spomenula sam Janosu da bi trebalo razmotriti reakciju na droge kao jedan od mogućih uzroka. No to nije bila vrlo čvrsta izjava.”

Činilo se da je dr. Brown odahnuo i odmah je promijenio temu. Međutim, Nicolein odgovor nije zadovoljio Francescu. Ako ne griješim, naša gospođa novinarka ima još pitanja, razmišljala je Nicole. Ali ih ne želi odmah postaviti. Gledala je Francescu i vidjela da Talijanka ne obraća pozornost na Brownov monolog na zadnjem sjedalu. Dok je brbljao o reakciji Zemlje na Wilsonovu smrt, Francesca je bila duboko zamišljena.

Na trenutak je vladala tišina kada je Brown završio svoj komentar. Nicole prođe pogledom po kilometrima leda, upečatljivim liticama na rubovima Cilindričnog mora i neboderima New Yorka pred njom. Rama je bio veličanstven svijet. Na trenutak je osjetila ugriz krivnje zbog svog nepovjerenja u Francescu i dr. Browna. Sramota da mi ljudi nikada nismo u stanju vući u istom pravcu, reče u sebi Nicole. Čak ni kada smo suočeni s beskrajem.

„Ne shvaćam kako ti je to pošlo za rukom” Francesca iznenada prekine tišinu. Okrenula se i obratila Nicole. „Poslije sveg tog vremena, čak ni video tabloidi nemaju dobro utemeljen trag. A nije potrebna genijalnost da se utvrdi kada se to moralo odigrati.”

Dr. Brown je bio potpuno izgubljen. „O čemu pričaš, za ime svijeta?” upita on.

„Naša slavna sanitetska časnica” reče Francesca. „Zar ti se ne čini dojmljivim da poslije sveg tog vremena identitet oca njezine kćeri i dalje nije poznat u javnosti?” „Signora Sabatini” reče Nicole odmah na talijanskom, „kao što sam jednom već rekla, ta tema te se nimalo ne tiče. Neću podnositi takvo miješanje u moj privatni život...” „Samo sam te htjela podsjetiti, Nicole” prekine je Francesca brzo, također na talijanskom, „da i ti imaš tajne koje ne bi željela da se otkriju.”

Dr. Brown je prazno buljio u dvije žene. Nije razumio ni riječ u posljednjoj izmjeni replika i zbunila ga je očita napetost. „Dakle, Davide” reče Francesca tutorskim glasom, „pričao si nam o raspoloženju Zemlje. Misliš li da će nam zapovjediti da pođemo kući? Ili ćemo samo prekinuti ovaj izlazak?”

„Izvršni odbor VEV je sazvao posebno zasjedanje za koji dan” odgovori on zbunjeno kolebajući se. „Dr. Maxwell zasad pretpostavlja da će nam biti naređeno napuštanje Rame.”

„To bi bilo tipično pretjerivanje skupine vladinih službenika čija je osnovna namjera smanjenje rizika. Prvi puta u povijesti odgovarajuće pripremljena ljudska bića istražuju unutrašnjost letjelice koju je izgradila druga inteligencija. Pa ipak, na Zemlji se političari nastavljaju ponašati kao da se ništa neobično nije dogodilo. Nesposobni su za vizije. To je nevjerojatno.”

Nicole des Jardins nije slušala ostatak Francescinog razgovora s dr. Brownom. Um joj je i dalje bio usmjeren na raniji razgovor. Vjerojatno vjeruje da imam dokaze o drogama u Borzovu, reče Nicole u sebi. Nema drugog mogućeg objašnjenja za prijetnju.

Kada su stigli do ruba leda, Francesca je provela deset minuta u postavljanju robotske kamere i zvučne opreme za snimku koja je prikazivala njih troje kako se pripremaju da „istražuju strani grad” ne bi li našli svog nestalog kolegu. Nicoleini prosvjedi dr. Brownu o gubljenju vremena prođoše neopaženi. Međutim, svoju ljutnju je iskazala time da je odbila sudjelovati u video sekvenci. Dok je Francesca dovršavala pripreme, Nicole se popela po obližnjem stubištu i počela proučavati grad nebodera. Iza i ispod nje, Nicole je čula Francescu kako ističe dramatičnost trenutka pred milijunima gledatelja na Zemlji.

„Stojim ovdje na rubovima tajanstvenoga otočnog grada New Yorka. To je vrlo blizu točke na kojoj smo dr. Takagishi, astronaut Wakefield i ja ranije ovog tjedna čuli neobične zvukove. Imamo razloga vjerovati da je New York bio profesorovo odredište kada se sinoć uputio iz logora Beta na usamljeno i neodobreno istraživanje...

Što se dogodilo s profesorom? Zašto ne odgovara na pozive na kompaku? Jučer smo bili svjedoci užasne tragedije, kada je novinar Reggie Wilson, stavljajući svoj život na kocku da spasi ovog reportera, ostao prikliješten u roveru pa nije mogao izbjeći snažna sječiva rakolikih biota. Je li slična sudbina zadesila našeg stručnjaka za Ramu? Jesu li izvanzemaljska bića koja su izgradila ovu nevjerojatnu letjelicu prije mnogo eona možda stvorila složenu zamku napravljenu da uhvati i na kraju uništi sve bezazlene posjetitelje? Ne možemo biti sigurni. Ali mi...”

Sa svog mjesta na vrhu zida Nicole je pokušavala ne obraćati pozornost na Francescu i zamisliti u kojem je pravcu dr. Takagishi mogao otići. Provjerila je karte u džepnom računalu. Svakako je otišao prema točnom geometrijskom središtu grada, zaključila je. Bio je siguran da postoji neko značenje u geometriji.

U JAMU

Koračali su zbunjujućim labirintom ulica tek dvadeset minuta, ali bi već bili beznadno izgubljeni bez osobnih navigatora. Nisu imali određen plan potrage. Jednostavno su lutali gore-dolje po ulicama posve nasumično. Svake tri ili četiri minute admiral Heilmann javljao se dr. Brownu i grupa za potragu je morala tražiti položaj s kojega je jačina signala bila zadovoljavajuća.

„Ovom brzinom” primijeti Nicole kada su još jednom čuli slabašni glas Otta Heilmanna u komunikatoru, „pretraga će nam potrajati vječno. Dr. Browne, zašto ne ostaneš na jednom mjestu. Onda bismo Francesca i ja...” „Prekid, prekid.” Čuli su Otta jasnije kada je David Brown otišao do prostora između dvije visoke zgrade. „Jeste li primili posljednju emisiju?”

„Bojim se da nismo, Otto” reče dr. Brown. „Hoćeš li, molim te, ponoviti?”

„Yamanaka, Wakefield i Turgenjeva su pretražili donju trećinu sjevernog poluvaljka. Nema ni traga Takagishiju. Malo je vjerojatno da je otišao dalje prema sjeveru, osim ako se nije uputio u neki od gradova. Tako da ste vjerojatno na pravom putu.

U međuvremenu ovdje imamo velike vijesti. Naš zarobljeni rakoliki biot počeo se kretati prije dvije minute. Pokušava pobjeći, ali do sada njegovi alati jedva da su zagrebli kavez. Tabori grozničavo radi da sagradi veći, jači kavez oko cijele konstrukcije. Ja vraćam jedan kopter u Betu da Yamanaka pomogne Taboriju. Trebao bi biti ovdje za koji trenutak... Čekajte... Hitna poruka od Wakefielda... Uključujem ga.”

Britanski naglasak Richarda Wakefielda bio je nepogrešiv, iako ga je trojka u New Yorku jedva čula. „Pauci” poviče on u znak odgovora na pitanje admirala Heilmanna. „Sjećate li se biota-pauka kojega je secirala Laura Ernst? Pa, vidimo šest takvih odmah iza južne litice. Ima ih svuda po privremenoj kućici koju smo tamo postavili. A nešto je očito popravilo ona dva mrtva rakolika biota, jer braća našeg zarobljenika vuku se prema južnom polu...”

„Snimanje!” vikne Francesca Sabatini u radio. „Snimate li prizor?”

„Što je bilo? Ispričavam se, nisam razumio.”

„Francesca bi željela znati snimate li” pojasni admiral Heilmann.

„Dakako, ljubavi” reče Richard Wakefield. „I automatski sustav za snimanje u helikopteru i ručna kamera koju si mi jutros dala rade bez prekida. Paukoliki bioti su nevjerojatni. Nikada nisam vidio da se nešto kreće tako brzo... Uzgred, ima li ikakvog traga od našeg japanskog profesora?”

„Ne još” poviče David Brown iz New Yorka. „Sporo napredujemo u ovom labirintu. Osjećam se kao da tražim iglu u plastu sijena.”

Admiral Heilmann prenese stanje potrage za nestalom osobom Wakefieldu i Turgenjevoj u helikopteru. Richard onda reče da se vraćaju u Betu da uzmu gorivo. „A što je s tobom, Davide?” upita Heilmann. „Kada se sve uzme u obzir, uz potrebu da ona kopilad na Zemlji bude obaviještena o razvoju događaja, zar ne misliš da bi se i ti trebao vratiti u Betu? Francesca Sabatini i Nicole des Jardins mogu nastaviti potragu za dr. Takagishijem. Bude li trebalo, možemo poslati nekoga da te zamjeni kada te helikopter pokupi.”

„Ne znam, Otto, nisam...” Francesca mu isključi radio usred odgovora. „Moramo popričati o tome” reče ona odlučno. „Reci mu da ćeš ga pozvati za koju minutu.”

Nicole je bila zgrožena razgovorom koji je uslijedio između Francesce Sabatini i Davida Browna. Činilo se da nijedno od njih ni najmanje nije briga za sudbinu dr. Takagishija. Francesca je uporno tražila da se ona odmah vrati u Betu da bi se osobno pozabavila s novim događajima. Dr. Brown je bio zabrinut zbog toga što je udaljen od „osnovnog” rada ekspedicije.

Svatko od njih je dokazivalo da su njegovi razlozi za povratak važniji. Što ako oboje napuste New York? Ne, to bi ostavilo astronauta des Jardinsovu samu. Možda bi i ona trebala poći s njima, pa da opet započnu potragu za Takagishijem nekoliko sati kasnije, kada se stvari malo smire...

Nicole konačno eksplodira. „Nikad” poviče iznenada na njih, „nikad u životu nisam vidjela tako sebične...” Nije mogla smisliti odgovarajuću imenicu. „Jedan kolega nam je nestao i gotovo sigurno mu je nužna naša pomoć. Možda je ranjen ili umire, ali vas dvoje jedino znate raspravljati o svojim beznačajnim povlasticama. Stvarno ogavno.”

Zastala je na sekundu da dođe do daha. „Reći ću Vam jednu stvar” produži Nicole, i dalje bijesna. „Ja sada ne idem do Bete. Nije me briga hoćete li mi zapovjediti. Ostajem ovdje i nastavljam potragu. Barem su moji prioriteti jasni. Znam da je ljudski život važniji od slike u javnosti, položaja, pa čak i glupavog medijskog projekta.”

David Brown se strese, kao da ga je netko pljusnuo. Francesca se nasmije. „Vidi, vidi” reče ona, „znači naša povučena sanitetska časnica zna više nego što smo vjerovali.” Pogledala je Davida, a zatim Nicole. „Hoćeš li nas ispričati na trenutak, draga? Moramo raspraviti neke stvari nasamo.”

Francesca i dr. Brown pođu do podnožja nebodera na udaljenosti od nekih dvadeset metara i počeše živu raspravu. Nicole se okrene na drugu stranu. Bila je bijesna na sebe što je izgubila živce. Osobito je bila ljuta što je otkrila svoje poznavanje ugovora sa Schmidtom i Hagenestom. Pretpostavit će da mi je to Janos rekao, pomislila je. Na kraju krajeva, bili smo bliski prijatelji.

Francesca se vrati do Nicole, dok se dr. Brown radijem javljao admiralu Heilmannu. „David zove helikopter da dođe po njega kod ledomobila. Uvjerava me da zna naći put van. Ja ću ostati ovdje s tobom i tragat ćemo za dr. Takagishijem. Na taj način mogu barem fotografirati New York.”

Nije bilo osjećaja u Francescinoj izjavi. Nicole joj nije mogla pročitati raspoloženje. „Druga stvar” dodala je Francesca. „Obećala sam Davidu da ćemo završiti potragu i biti spremne za povratak u logor za četiri sata ili manje.”

Dvije žene jedva da su uopće nešto progovorile tijekom prvog sata potrage. Francesca se zadovoljila time da pusti Nicole da bira put. Svakih petnaest minuta su se zaustavljale da se jave radijem logoru Beta i da izvijeste o svom položaju. „Sada ste na oko dva kilometra južno i četiri kilometra istočno od ledomobila” reče im Richard Wakefield kada su se zaustavile zbog obroka. On je izabran za praćenje njihovog napredovanja. „Nalazite se malo istočno od središnjeg trga.”

Najprije su otišle na središnji trg, jer je Nicole mislila da je Takagishi pošao tamo. Našle su otvoreni, kružni trg s mnogobrojnim niskim strukturama, ali nije bilo ni traga njihovog kolege. Od tada, Francesca i Nicole su posjetile još dva trga i pažljivo pročešljale po dužini dva središnja dijela. Nisu ništa našle. Nicole prizna da joj ponestaje ideja.

„Ovo je nevjerojatno mjesto” javi se Francesca kada je počela jesti svoj ručak. Sjedile su na četvrtastoj metalnoj kutiji otprilike metar visokoj. „Moje snimke jedva nagovještavaju taj osjećaj. Sve je tako tiho, tako visoko, tako... strano.”

„Neke od tih zgrada ne bi se mogle opisati bez tvojih snimki. Poliedri, na primjer. Postoji po jedan u svakom odsječku, s većim odmah na drugoj strani trga. Pitam se što predstavljaju, ako uopće nešto predstavljaju? I zašto su postavljeni tamo gdje jesu?”

Emocionalna napetost između dvije žene ostala je potisnuta. Malo su popričale o onome što su vidjele na svom putu po New Yorku. Francescu su osobito očarale visoke rešetkaste strukture na spoju između dva visoka nebodera u središnjoj jedinici. „Što misliš, čemu služi ta stvar u obliku rešetke ili mreže?” upita ona lijeno. „Vjerojatno ima dvadeset tisuća oka i vjerojatno je visoka pedeset metara.”

„Mislim da je smiješno da i pokušamo razumjeti bilo što od ovoga” reče Nicole i mahne rukom. Završila je s ručkom i pogledala pratilju. „Jesi li spremna za nastavak?” „Ne baš” reče Francesca čvrsto. Počistila je ostatke svog ručka i stavila ih u vreću za otpatke na letačkom odijelu. „Ti i ja i dalje imamo nedovršeni posao.”

Nicole je pogleda upitno. „Mislim da je vrijeme da skinemo maske i da se iskreno suočimo jedna s drugom” reče Francesca tonom koji je zazvučao varljivo prijateljski. „Ako sumnjaš da sam dala Valeriju Borzovu nekakvo sredstvo onoga dana kada je umro, zašto me to otvoreno ne pitaš?” Nicole je promatrala protivnicu nekoliko sekundi. „Jesi li?” upita ona poslije poduže stanke.

„Misliš li da jesam?” reče Francesca šaljivo. „I ako jesam, zašto?”

„Ti igraš istu igru na drugoj razini” reče Nicole poslije kratke stanke. „Ne želiš bilo što priznati. Samo želiš otkriti koliko znam. Ali nije mi potrebna tvoja ispovijed. Znanost i tehnologija su na mojoj strani, Francesca. Istina će na kraju izbiti sama na vidjelo.”

„Sumnjam” reče Francesca nemarno. Skočila je s kutije. „Istina uvijek bježi onima koji tragaju za njom.” Nasmiješila se. „pođimo sada naći profesora.”

Na zapadnoj strani središnjega trga dvije žene naiđoše na još jednu jedinstvenu strukturu. Iz daljine je podsjećala na ogromno skladište. Vrh njegovog crnog krova bio je četrdesetak metara iznad tla i bio je duži od stotinu metara. Dvije su stvari bile posebno iznenađujuće kod tog skladišta. Prvo, dva kraja zgrade bijahu otvorena. Drugo, iako čovjek izvana nije mogao ništa vidjeti unutra, svi zidovi i krov su iznutra bili prozirni. Francesca i Nicole su na smjenu provjeravale je li posrijedi optička varka. Onaj tko se nalazio unutar skladišta zaista je mogao vidjeti u svim smjerovima osim prema dolje. Zapravo, susjedni svjetlucavi neboderi bili su tako razmješteni da se sve okolne ulice vide iz unutrašnjosti skladišta.

„Fantastično” reče Francesca dok je snimala Nicole kako stoji s druge strane zida.

„Dr. Takagishi mi je rekao” reče Nicole kada je obišla iza kuta, „da je nemoguće povjerovati da New York nema nikakvu svrhu. Ostatak Rame? Možda. Ali nitko nije mogao uludo utrošiti toliko vremena i napora bez nekog razloga.”

„Zvučiš gotovo religiozno” reče Francesca.

Nicole pogleda svoju talijansku kolegicu. Sada me podbada, reče Nicole sebi. Baš je briga što ja govorim. Možda je ne zanima što bilo tko govori.

„Hej. Pogledaj ovo” reče Francesca poslije kratke šutnje. Ušla je malo u unutrašnjost skladišta i pokazivala na tlo. Nicole uđe i prođe pokraj nje. Pred Francescom u podu bila je urezana uska pravokutna jama. Jama je bila duga oko pet metara, metar i pol široka i prilično duboka, možda i osam metara. Najveći dio dna bio je u sjeni. Zidovi jame izgledali su ravni i potpuno okomiti, bez ijednog znaka neravnina.

„Evo ovamo još jedne. A tamo još jedne...” Ukupno je bilo devet jama, sve konstruirane na potpuno isti način, rasute po južnoj strani skladišta. Na sjevernoj polovici, devet malih kugli počivalo je na površini u pažljivo odmjerenom nizu. Nicole zateče sebe kako želi nekakvu vrstu uputa, vodiča koji će joj objasniti značenje ili svrhu svih tih objekata. Počela se osjećati izgubljeno.

Prešle su gotovo cijelu dužinu skladišta kada iz komunikatora začuše slabašni signal u slučaju opasnosti. „Vjerojatno su našli dr. Takagishija” reče Nicole glasno kada je pojurila iz jednog od otvorenih krajeva skladišta. Čim više nisu bile pod krovom, jačina signala u slučaju opasnosti gotovo im probije bubnjiće. „U redu. U redu” javi se ona. „Čujemo vas. Što je bilo?”

„Pokušavamo vas dobiti već dvije minute” čula je glas Richarda Wakefielda. „Gdje ste, dovraga, bile? Upotrijebio sam signal u slučaju opasnosti samo zbog njegove snage.” „Nalazimo se unutar nevjerojatnog skladišta” reče Francesca iza Nicole. „Podsjeća na nadrealistički svijet, s jednosmjernim zrcalima i čudnim odrazima...”

„To je sjajno” prekine je Richard, „ali nemamo vremena za to. Vi, dame, odjurite ravno do najbliže točke uz Cilindrično more. Helikopter će doći po vas za deset minuta. Došli bismo ravno u New York kada bi bilo neko mjesto za slijetanje.”

„Zašto?” upita Nicole. „Čemu odjednom sva ta žurba?” „Vidite li Južni pol s mjesto gdje se nalazite?”

„Ne. Previše zgrada nam zaklanja vidik.”

„Nešto čudno se događa oko malih rogova. Ogromne munje skaču od šiljka do šiljka. Dojmljiva predstava. Svi osjećamo da će se dogoditi nešto neuobičajeno.” Richard se kolebao jednu sekundu. „Morate odmah napustiti New York.”

„U redu” reče Nicole. „Krenule smo.”

Isključila je primopredajnik i okrenula se Francesci. „Jesi li čula kako je signal u slučaju opasnosti postao glasan kada smo izašle iz skladišta?” Nicole razmisli nekoliko sekundi. „Materijal zidova i krova ove zgrade svakako blokira radiosignale.” Vidjelo se, sinulo joj je. „To objašnjava što se dogodilo s Takagishijem – vjerojatno je unutar skladišta, ili nečeg sličnog.”

Francesca nije mogla slijediti Nicoleino razmišljanje. „Pa što?” reče ona i napravi posljednju panoramsku snimku skladišta svojom video kamerom. „To sada doista nije bitno. Moramo požuriti da stignemo na helikopter.” „Možda se nalazi baš u nekoj od ovih jama ovdje” nastavi Nicole uzbuđeno. „Svakako. To se moglo dogoditi. Istraživao je po mraku. Mogao je upasti... Čekaj ovdje” reče ona Francesci. „Treba mi samo trenutak.”

Nicole utrči u skladište i nagne se pokraj jedne jame. Držeći se za rub jame jednom rukom, obasjala je dno snopom svjetiljke. Tamo je bilo nečega! Pričekala je nekoliko sekundi da joj se oči priviknu. Bila je to hrpa nekakvog materijala. Brzo je prešla do sljedeće jame. „Doktore Takagishi!” povikala je. „Jesi li tu, Shig?” pozvala je na japanskom.

„Hajde!” dovikne Francesca s kraja skladišta. „Idemo. Richard je zvučao vrlo ozbiljno.”

U četvrtoj jami sjene su Nicolei vrlo otežavale pogled na dno čak i sa snopom svjetiljke. Mogla je raspoznati nekakve predmete, ali što je to bilo? Legla je na trbuh i malo se tijelom nagnula jamu pod drugim kutom da bi pokušala potvrditi da bezlična masa pod njom nije tijelo njezinog prijatelja.

Svjetla Rame počeše se paliti i gasiti. Unutar skladišta, optički učinak je bio zapanjujući. I dezorijentirao je. Nicole digne pogled da vidi što se događa i izgubi ravnotežu. Tijelo joj većim dijelom sklizne u jamu. „Francesca!” krikne ona i pritisne ruke o suprotni zid jame da bi se zadržala. „Francesca, potrebna mi pomoć” poviče Nicole opet.

Nicole je čekala gotovo punu minutu prije nego što je zaključila da je Francesca Sabatini vjerojatno napustila područje skladišta. Ruke su joj se brzo zamarale. Samo su joj stopala i krajevi nogu počivali sigurno na podu skladišta. Glava joj je bila pokraj jednog zida jame osamdesetak centimetara ispod razine tla. Ostatak tijela visio joj je u zraku, a od pada ga je čuvao samo snažni pritisak njezinih ruku o zid.

Svjetla se nastaviše paliti i gasiti u kratkim razmacima. Nicole digne glavu da vidi može li dosegnuti vrh jame jednom rukom, održavajući se u mjestu drugom. Nije bilo nikakve nade. Glava joj je bila preduboko u jami. Čekala je još nekoliko sekundi, očaj joj je rastao dok joj se umor ruku povećavao. Napokon Nicole pokuša istovremeno zabaciti tijelo naviše i dograbiti rub jame u jednom pokretu. Zamalo je uspjela. Ruke joj nisu mogle zaustaviti trenutak kretanja naniže kada je počela padati. Noge su joj pošle za tijelom u rupu i ona udari glavom o zid. Srušila se bez svijesti na dno jame.

PRAVAC SUDARA

I Francescu je iznenadilo kada su svjetla Rame iznenada počela treptati. Njezin prvobitni poriv bio je da potrči unutra, ispod krova skladišta. Jednom kada se nađe tamo, osjećala bi se nešto zaštićenije. Što se to sada događa? pomislila je dok ju je odražena svjetlost sa susjednih zgrada prisiljavala zatvoriti oči kako joj se ne bi zavrtjelo u glavi.

Kada je začula Nicolein poziv za pomoć, Francesca pojuri pomoći svojoj kolegici. Međutim, spotakla se preko jedne od kugli i udarila u koljeno pri padu. Kada se digla, Francesca vidje u treptavom svjetlu da je Nicolein položaj vrlo nesiguran. Bili su joj vidljivi samo krajevi cipela. Francesca je stajala potpuno mirno i čekala. Um joj je već brzao naprijed. U sjećanju je imala gotovo savršenu sliku jama, uključujući i prilično točnu procjenu dubine. Ako upadne, ranit će se, pomislila je, možda čak i poginuti. Francesca se prisjeti glatkih zidova. Neće se moći popeti van.

Treptava svjetla davala su cijelom prizoru sablasni ton. Dok je Francesca gledala, Nicoleino tijelo počne se dizati gotovo izvan jame, a ruke joj zagrabiše oslonac na rubu. U sljedećim bljeskovima svjetlosti cipele joj promijeniše kut u odnosu na jamu i onda naglo nestadoše. Francesca nije čula vrisak.

Da se nije kontrolirala, Francesca bi odjurila do jame i pogledala u nju. Ne, reče ona sebi, i dalje stojeći među malim kuglama, ne smijem pogledati. Ako je kojim slučajem i dalje pri svijesti, mogla bi me vidjeti. Tada ne bih imala izbora.

Francesca je već razmišljala o mogućnostima koje joj je pružao Nicolein pad. Bila je sigurna, na temelju ranijeg razgovora, da Nicole namjerava dati sve od sebe da bi dokazala da je Borzov progutao drogu za izazivanje boli posljednjeg dana svog života. Nije čak bilo isključeno da Nicole prepozna tu posebnu tvar i zatim, na kraju, kako nije bila uobičajena, prati njezinu opskrbu sve do Francesce. Scenarij je bio malo vjerojatan, čak i neuvjerljiv. Ali se ipak mogao odigrati.

Francesca se sjeti kako je iskoristila svoje specijalne ovlasti da kupi dimetildeksil, zajedno sa skupinom drugih stvari, u bolničkoj ljekarni u Kopenhagenu prije dvije godine. U to vrijeme bilo je nagovještaja da ta droga, u vrlo malim dozama, može izazvati blagi osjećaj euforije kod pojedinaca izloženih visokom stresu. Jedan jedini novinski članak u nepoznatoj švedskoj publikaciji za mentalno zdravlje sljedeće godine sadržavao je informaciju da veća doza dimetildeksila izaziva akutnu bol koja simulira apendicitis.

Dok se Francesca brzo udaljavala od skladišta u smjeru sjevera, britki um joj je prelazio sve mogućnosti. Izvodila je svoju uobičajenu usporedbu rizik/korist. Osnovna tema s kojom je bila suočena, sad kad je ostavila Nicole u jami, bila je reći istinu o Nicoleinom padu ili ne. Ali zašto si je ostavila tamo? – pitao bi netko. Zašto nam nisi javila da je pala i ostala uz nju dok ne dođe pomoć?

Zato što sam bila zbunjena i uplašena, a svjetla su treperila. A Richard je zvučao toliko zabrinut zbog našeg odlaska. Pomislila sam da bi bilo lakše da porazgovaramo svi zajedno u helikopteru. Je li to bilo uvjerljivo? Jedva. Ali bilo je lako držati se toga. Dakle, i dalje imam mogućnost reći djelomičnu istinu, pomisli Francesca dok je prolazila pokraj oktaedra u blizini središnjeg trga. Shvatila je da je otišla predaleko prema istoku, provjerila svog osobni navigator i zatim promijenila smjer. Svjetla Rame nastavila su treperiti.

A kako stvar stoji s mojim drugim izborom? Wakefield je govorio s nama dok smo bile tik pokraj skladišta. On zna gdje smo. Grupa za potragu bi je svakako našla. Osim ako... Francesca počne opet razmišljati o mogućnosti da Nicole prijavi da je ona, Francesca, sudjelovala u drogiranju Borzova. Skandal koji bi to izazvalo bio bi pojačan neugodnom istragom i vjerojatno sudskim procesom. U najboljem slučaju, Francescina reputacija bila bi ukaljana, a njezina buduća novinarska karijera ozbiljno kompromitirana.

A bez Nicole u cijeloj priči postojala je nulta vjerojatnost da će itko ikada saznati da je Francesca drogirala Borzova. Jedina osoba koja je znala činjenice bio je David Brown, a on je bio sudionik u uroti. Osim toga, mogao je izgubiti još više od nje.

Dakle, problem koji je preda mnom je, pomisli Francesca, mogu li ili ne mogu izmisliti uvjerljivu priču koja istovremeno smanjuje mogućnost da nađu Nicole i ne ukazuje na mene ako je nađu. To je vrlo težak zadatak.

Približavala se Cilindričnom moru. Osobni navigator joj je govorio da se nalazi na samo šest stotina metara. Prokletstvo, odgovori Francesca sebi kada je pažljivo razmislila o svom položaju, u stvari nemam potpuno sigurnu mogućnost. Moram izabrati jedno ili drugo. U svakoj od varijanti postoji značajan rizik.

Francesca prestane hodati prema sjeveru i počne koračati naprijed-natrag između dva nebodera. Dok je koračala, tlo ispod njezinih nogu počne drhtati. Sve se treslo. Spustila se na koljena da se umiri. Čula je slabašno glas Janosa Taborija na radiju. „U redu je, nemojte se uzbuđivati. Izgleda da naša letjelica započinje s manevrom. Vjerojatno je to razlog svih upozorenja... Uzgred, Nicole, gdje ste ti i Francesca? Hiro i Richard se spremaju uzletjeti helikopterom.”

„Ja sam u blizini mora, na možda dvije minute” odgovori Francesca. „Nicole se vratila nešto provjeriti.”

„U redu” reče Janos. „Jesi li tu, Nicole? Čuješ li me, des Jardins?”

Na radiju je bila tišina.

„Kao što znaš, Janose” ubaci se Francesca, „komunikacije su ovdje vrlo otežane. Nicole zna gdje trebamo doći do helikoptera. Sigurna sam da će brzo stići.” Zastala je na trenutak. „Gdje su ostali? Jesu li svi u redu?”

„Brown i Heilmann razgovaraju sa Zemljom. Rukovodstvo MSA je sigurno već izvan sebe. Tražili su da napustimo Ramu još prije nego što je manevar počeo.” „Upravo ulazimo u helikopter” reče Richard Wakefield. „Bit ćemo kod vas za koji minutu.”

Gotovo je. Odlučila sam, reče Francesca u sebi kad je Richard završio. Osjećala je neobično olakšanje. Odmah je počela ponavljati svoju priču. „Bile smo blizu velikog oktaedra na središnjem trgu kada je Nicole opazila prolaz s desne strane koji nismo primijetile ranije. Ulica koja je vodila do tog prolaza bila je izuzetno uska i ona je primijetila da je vjerojatno posrijedi područje u kojem komunikacije ne mogu prodrijeti. Već sam bila umorna – koračale smo vrlo brzo. Rekla mi je da produžim do helikoptera...”

„I više je nisi vidjela?” prekine je Richard Wakefield. Francesca zavrti glavom. Richard je stajao na ledu pokraj nje. Ispod njih, led je vibrirao dok se drugi manevar nastavljao. Svjetla su opet bila upaljena. Prestala su treperiti kada je manevar počeo.

Pilot Yamanaka je sjedio u kabini helikoptera. Richard pogleda na sat. „Ima gotovo pet minuta otkako smo sletjeli. Nešto joj se vjerojatno dogodilo.” Ogledao se oko sebe. „Možda će izaći na nekom drugom mjestu.”

Richard i Francesca se popeše u helikopter i Yamanaka uzleti. Kružili su uz obalu otoka, dvaput su napravili krug oko napuštenog ledomobila. „Probij se malo u New York” predloži Wakefield. „Možda ćemo je ondje primijetiti.”

Iz helikoptera je bilo je praktički nemoguće vidjeti tlo u gradu. Kopter je morao nadlijetati najviše građevine. Ulice su bile vrlo uske, a sjene su se poigravale s očima. Jednom se Richardu učinilo da je vidio nešto između zgrada, ali se pokazalo da je riječ o optičkoj varki.

„Dobro, Nicole, dobro. Gdje si, do vraga?” „Wakefielde...” prodorni glas dr. Browna zaori se u helikopteru, „... želim da vas troje odmah dođete u Betu. Moramo održati sastanak.” Richarda iznenadi što čuje dr. Browna. Janos je nadgledao njihovu komunikacijsku vezu otkako su napustili Betu.

„U čemu je frka, šefe?” pita Wakefield. „Još se nismo sastali s Nicole des Jardins kao što je bilo dogovoreno. Treba svakog trena izaći iz New Yorka.”

„Reći ću vam pojedinosti kada dođete ovamo. Moramo donijeti neke vrlo teške odluke. Siguran sam da će se des Jardinsova javiti radiovezom kada stigne do obale.” Nije im bilo potrebno mnogo vremena da prijeđu smrznuto more. U blizini logora Beta Yamanaka spusti helikopter na uzdrhtalo tlo i troje astronauta siđe. Ostalih četvoro članova posade ih je čekalo.

„Ovo je nevjerojatno dugotrajan manevar” reče Richard s osmijehom kada se primaknuo ostalima. „Nadam se da Ramanci znaju što rade.”

„Vjerojatno znaju” reče dr. Brown ozbiljno. „Zemlja barem misli da znaju.” Pažljivo je pogledao na sat. „Prema odjelu za navigaciju u kontroli misije, očekujemo da ovaj manevar traje još devetnaest minuta, dodaj ili oduzmi nekoliko sekundi.”

„Otkud znaš?” raspitivao se Wakefield. „Jesu li Ramanci sletjeli na Zemlju i dali plan leta dok smo mi istraživali ovdje gore?”

Nitko se nije nasmijao. „Ako vozilo ostane pri ovom vektoru smjera i ubrzanju” reče Janos s neuobičajenom ozbiljnošću, „onda će za devetnaest minuta biti na kursu sudara.”

„Sudara s čim?” upita Francesca.

Richard Wakefield na brzinu obavi nekoliko proračuna u glavi. „Sa Zemljom?” upita napokon, nagađajući. Janos kimne.

„Isuse!” usklikne Francesca.

„Točno tako” reče David Brown. „Ova sve sad postaje problem sigurnosti Zemlje. Izvršni odbor VEV drži sastanak u ovom trenutku da bi razmotrio sve mogućnosti. Rečeno nam je najjačim mogućim izrazima da moramo napustiti Ramu čim se manevar završi. Ne trebamo ponijeti ništa osim rakolikog biota i osobnih stvari. Mi smo...”

„Što je s Takagishijem? I des Jardinsovom?” upita Wakefield.

„Ostavit ćemo ledomobil tu gdje je, zajedno s roverom ovdje u Beti. Njima se lako upravlja. I dalje ćemo biti u radiovezi preko Newtona” Dr. Brown je pogledao Richarda ravno u oči. „Ako je ova svemirska letjelica doista na stazi sudara sa Zemljom” reče on dramatično, „naši životi više nisu osobito bitni. Izmijenit će se cijeli tijek povijesti.”

„Ali što ako navigacijski inženjeri griješe? Što ako se samo slučajno dogodilo da Rama manevrira tako da izgleda da je na stazi sudara sa Zemljom? Moglo bi biti...”

„Izuzetno malo vjerojatno. Sjećaš li se niza kratkih, trzajnih manevara u vrijeme Borzovljeve smrti? Promijenili su orijentaciju Ramine staze tako da se sudar sa Zemljom može postići jednim dugim manevrom u točno određeno vrijeme. Kontrolori leta na Zemlju shvatili su to prije trideset i šest sati. Javili su radijem prije zore generalu O’Toolu da očekuju manevar. Nisam želio ništa reći dok ste svi bili vani u potrazi za Takagishijem.”

„To objašnjava zašto su svi toliko zapeli da se gubimo odavde” primijeti Janos.

„Samo djelomično” nastavi dr. Brown. „Očito na Zemlji vlada drukčije mišljenje o Rami i Ramancima. Rukovodstvo MSA i svjetski lideri iz izvršnog odbora VEV očito su uvjereni da je Rama neumoljivo neprijateljski raspoložen.”

Zastao je nekoliko sekundi, kao da ocjenjuje vlastito držanje. „Osobno mislim da reagiraju emocionalno, ali ne mogu ih uvjeriti da se ponašaju drukčije. Ja osobno ne vidim nikakve dokaze neprijateljstva, već samo nezanimanje i neobraćanje pažnje na vrlo podređena stvorenja. Ali televizijski izvještaj o Wilsonovoj smrti je nanio štetu. Stanovništvo svijeta ne može biti ovdje pokraj nas, ne može pojmiti veličanstvenost ovog mjesto. Mogu samo instinktivno reagirati na užas...”

„Ako misliš da Ramanci nemaju neprijateljske namjere” prekine ga Francesca, „kako onda objašnjavaš ovaj manevar? Nemoguće je da je riječ o pukoj slučajnosti. Oni ili ono iz nekog razloga su odlučili krenuti prema Zemlji. Nikakvo čudo da su ljudi tamo dolje uplašeni. Sjeti se, prvi Rama ni na koji način nije pokazao da je primijetio svoje posjetitelje. Ovo je dramatično različit odaziv. Ramanci nam govore da znaju za...”

„Stani malo. Stani malo” reče Richard. „Mislim da prebrzo donosimo zaključke. Imamo još dvanaest minuta prije nego što počnemo stiskati alarmnu dugmad.”

„U redu, astronaute Wakefielde” reče Francesca, prisjetivši se sada da je reporter pa uključi svoju video kameru, „da bi ostalo zabilježeno, što mislite da će značiti ako ovaj manevar zaista bude kulminirao stazom koja vodi do sudara sa Zemljom?”

Kada je Richard konačno progovorio bio je vrlo ozbiljan. „Narode Zemlje” reče dramatično, „ako Rama doista promijeni stazu tako da posjeti naš planet, to ne mora obavezno značiti da je riječ o neprijateljskom činu. Nema ničega, ponavljam, ničega, što je itko od nas vidio ili čuo, a što bi nagovještavalo da nam vrsta koja je sagradila ovaj brod želi ikakvo zlo. Smrt astronauta Wilsona u svakom slučaju je bila uznemirujuća, ali je tu prije posrijedi izolirana reakcija skupine specijaliziranih robota nego dio nekakvog zlokobnog plana.

Vidim ovaj veličanstveni svemirski brod kao jedinstven stroj, gotovo organski u svojoj složenosti. Neobično je inteligentan i programiran za preživljavanje na duge staze. Niti je neprijateljski, niti prijateljski. Lako je mogao biti stvoren da prati dolazeće satelite i proračunava odakle stiže svemirski brod koji ga posjećuje. Ramina promjena staze s ciljem da dođe u blizinu Zemlje možda prema tome ne znači ništa više doli njegov standardni odgovor na susret započet od strane druge vrste sposobne da putuje svemirom. Može biti da jednostavno dolazi saznati više o nama.”

„Vrlo dobro” reče Janos Tabori s osmijehom. „To je bilo na samoj granici filozofije.”

Wakefield se nervozno nasmije.

„Astronautkinjo Turgenjeva” reče Francesca, promijenivši smjer kamere, „slažete li se sa svojim kolegom? Odmah poslije smrti generala Borzova otvoreno ste izrazili zabrinutost da je možda neka ‘viša sila’ pri čemu ste mislili na Ramance, možda umiješala prste u njegovu smrt. Kako se sada osjećate?”

Obično povučena, Turgenjeva se zagleda ravno u kameru svojim tužnim, velikim očima. „Da” reče ona, „mislim da je astronaut Wakefield sjajan inženjer. Ali nije odgovorio na neka teška pitanja. Zašto je Rama manevrirao baš tijekom Borzovljeve operacije? Zašto su bioti izrezali Wilsona u komade? Gdje je profesor Takagishi?”

Irina Turgenjeva zastane na trenutak da bi ovladala svojim osjećajima. „Nikada nećemo naći Nicole des Jardins. Rama je možda samo stroj, ali mi astronauti smo već vidjeli koliko može biti opasan. Ako je krenuo prema Zemlji, plašim se za svoju obitelj, svoje prijatelje, za cijelo čovječanstvo. Nema načina da predvidimo što može učiniti. I nećemo ga moći zaustaviti.”

Nekoliko minuta kasnije Francesca Sabatini odnese svoju automatsku video kameru van do smrznutog jezera za posljednju sekvencu. Pažljivo je provjerila vrijeme prije nego što je uključila kameru točno petnaest sekundi prije nego što je manevar trebao završiti. „Slika koju vidite skače gore-dolje” reče ona svojim najboljim novinarskim glasom, „zbog toga što se tlo pod nama ovdje na Rami neprekidno trese otkako je ovaj manevar otpočeo prije četrdeset sedam minuta. Prema ekspertima za svemirsku navigaciju, manevar će prestati u sljedećih nekoliko sekundi ako je Rama promijenio tako stazu da kreće prema Zemlji. Njihovi proračuni, dakako, utemeljili su na pretpostavci o namjerama Rame...”

Francesca zastane usred rečenice i duboko udahne. „Tlo se više ne trese. Manevar je gotov. Rama je sada na stazi sudara sa Zemljom.”

NASUKANA

Kad je Nicole došla k svijesti, bila je ošamućena i imala je velikih teškoća da zadrži bilo kakvu misao u umu. Glava ju je boljela i osjećala je oštru bol u leđima i nogama. Nije znala što joj se dogodilo. Jedva je bila u stanju naći bocu s vodom i popiti koji gutljaj. Vjerojatno sam doživjela potres mozga, pomisli Nicole dok je ponovno gubila svijest.

Bio je mrak kada se opet probudila. Ali um joj više nije bio u magli. Znala je gdje se nalazi. Prisjetila se da je tražila Takagishija i da je skliznula u jamu. Nicole se također sjetila da je dozivala Francescu i da je bolno, užasno pala. Odmah je izvukla komunikator iz pojasa letačkog kombinezona.

„Halo, posado Newtona”, reče ona dok se lagano dizala. „Ovdje astronaut des Jardinsova. Bila sam, ovaj, možda je najbolji izraz indisponirana. Pala sam u rupu i onesvijestila se. Sabatinijeva zna gdje sam...”

Nicole prekine monolog i počne čekati. Nije bilo odgovora iz njezinog prijemnika. Pojačala je prijem, ali je uspjela samo uhvatiti neke čudne statičke smetnje. Već je mrak, pomislila je, a prije pada je bilo svjetla najviše dva sata... Nicole je znala da razdoblja osvijetljenosti u Rami traju oko trideset sati. Zar je toliko dugo bila bez svijesti? Ili je Rama opet povukao neočekivan potez? Pogledala je na ručni sat, koji je pokazivao koliko je vremena proteklo od početka drugog izlaska na Ramu, i napravila brzi proračun. Dolje sam trideset dva sata. Zašto nitko nije došao?

Nicole počne razmišljati o posljednjoj minuti prije pada. Razgovarale su s Wakefieldom, a zatim je otrčala da provjeri jame. Richard je stalno provjeravao njihov položaj kada su bili u dvosmjernoj vezi, a Francesca je točno znala...

Zar se nešto moglo dogoditi cijeloj posadi? A ako nije, zašto je nitko nije otkrio? Nicole se nasmiješi sebi dok se borila s nagovještajem panike. Dakako, razmišljala je, našli su me, ali sam ja bila bez svijesti, pa su odlučili.... Drugi glas u njezinoj glavi reče joj da te misli nemaju nikakvog smisla. U svakom slučaju bi je izvadili iz jame da su je našli.

Nevoljno je zadrhtala kada je u jednom trenutku pomislila da možda neće biti nikada pronađena. Nicole prisili svoj um da promijeni temu i počne pregled fizičkih ozljeda koje je pretrpjela prilikom pada. Prešla je pažljivo prstima po svim dijelovima lubanje. Bilo je nekoliko čvoruga, među kojima i jedna vrlo velika na potiljku. Vjerojatno je ona uzrok potresa mozga, nagađala je. Ali nije bilo frakture lubanje, a ono malo krvarenja do kojega je došlo prestalo je još prije više sati.

Provjerila je ruke i noge, zatim leđa. Bilo je modrica na sve strane, ali nekim čudom nijedna kost nije bila slomljena. Povremena oštra bol odmah ispod vrata nagovijestila je da joj je ili naprsnuo pršljen, ili je prignječila neki živac. Sve ostalo će se zaliječiti. Otkriće da joj je tijelo preživjelo manje ili više neoštećeno privremeno joj je popravilo raspoloženje.

Nicole zatim počne pregledavati svoje novo carstvo. Pala je usred duboke, ali uske pravokutne jame. S kraja na kraj imala je šest koraka, a jedan i pol poprijeko. Uz pomoć svjetiljke i pružene ruke, ocijenila je dubinu rupe na osam i pol metara.

Jama je bila prazna ako se izuzme hrpa metalnih dijelova, velikih od pet do petnaest centimetara, nagomilana uz jedan zid rupe. Nicole ih pažljivo pogleda pod snopom svjetiljke. Bilo ih je sveukupno stotinjak i možda desetak različitih pojedinačnih tipova. Neki su bili dugi i ravni, drugi zakrivljeni, par uzglobljenih – podsjećali su Nicole na otpatke s industrijskog otpada iz neke čeličane.

Zidovi jame izgledali su potpuno ravni. Materijal zidova djelovao je Nicole kao hibrid metala i stijene. Bio je hladan, vrlo hladan. Nije bilo nikakvih nepravilnosti, nikakvih nabora koji bi mogli poslužiti kao oslonac, ništa što bi je ohrabrilo da povjeruje da se može popeti van. Pokušala je zagrepsti ili odbiti komad s površine zida uz pomoć svoje prenosive medicinske opreme. Uzalud.

Obeshrabrena savršenom konstrukcijom zidova, Nicole prijeđe do metalne hrpe da vidi može li nekako sastaviti ljestve ili skelu, neku vrstu oslonca koji bi je izdigao do točke na kojoj bi se mogla popeti van vlastitom snagom. Ni to je nije ohrabrilo. Metalni komadi bili su mali i tanki. Brz mentalni proračun reče joj da tu nema dovoljno mase da pruži oslonac njezinoj težini.

Nicole se još više obeshrabri kada pojede obrok na brzinu. Shvatila je da je ponijela sa sobom vrlo malo hrane i vode, jer je željela ponijeti dodatnu medicinsku opremu za Takagishija. Čak i ako je pažljivo rasporedi, voda će joj potrajati samo jedan dan, a hrana ne više od trideset šest sati.

Obasjala je svjetiljkom prostor ravno naviše. Snop se odrazi od krova skladišta. Razmišljanje o skladištu opet ju je podsjetilo na događaje koji su prethodili padu. Nicole se prisjeti pojačane amplitude signala u slučaju opasnosti kada je izašla iz zgrade. Sjajno, pomisli očajno, unutrašnjost skladišta je vjerojatno mrtva zona za radiovezu. Nije čudo da me nitko nije čuo.

Spavala je, jer nije mogla raditi ništa drugo. Osam sati kasnije Nicole se uz trzaj probudi iz zastrašujućeg sna. Sjedila je s ocem i kćerkom u dražesnom provincijskom restoranu u Francuskoj. Bio je veličanstven proljetni dan; Nicole je vidjela cvijeće u vrtu pokraj restorana. Kada je konobar došao, stavio je ispred Genevieve tanjur puževa s povrćem i maslacem. Pierre je dobio pravu planinu piletine kuhane s gljivama i umakom s vinom. Konobar se nasmiješio i otišao. Nicolei je lagano svitalo da za nju nije bilo ničega...

Nikada ranije nije imala iskustva s pravom gladi. Čak i tijekom Poroa, kada su joj lavići odnijeli hranu, Nicole nije bila ozbiljno gladna. Rekla si je prije sna da će pažljivo trošiti preostalu hranu, ali to je bilo prije nego što su grčevi od gladi zasjenili sve ostalo. Sada Nicole drhtavim rukama razdere paketiće s hranom i jedva se zaustavi da ne pojede svu preostalu zalihu. Umotala je jadne ostatke, gurnula ih natrag u džep i zarila lice u ruke. Zaplače prvi put otkako je pala.

Isto tako dopustila si je da shvati kako je umiranje od gladi jeziva smrt. Nicole pokuša zamisliti kako bi to bilo da slabi od gladi i da zatim zauvijek nestane. Bi li to bio postupni proces, svaki uzastopni korak užasniji od prethodnog? Onda neka dođe brzo, reče Nicole glasno, u trenutku napustivši svu nadu. Digitalni sat joj je svijetlio u mraku i odbrojavao posljednje dragocjene minute njezinoga života.

Prošlo je nekoliko sati. Nicole je bila sve slabila i očajnija. Sjedila je pognute glave u kutu jame. Ali upravo kada se spremala potpuno predati i da prihvati sigurnu smrt, iz nje dopre drugi glas, bodri, optimistički glas koji joj je odbio dopustiti predaju. Rekao joj je da je svaki trenutak života dragocjen i divan, da je i sama svijest, u bilo kojem trenutku, najveće čudo prirode. Nicole lagano, duboko udahne i otvori oči. Ako već moram umrijeti ovdje, reče si, onda barem neka umrem sa stilom. Odlučila je provesti ono vrijeme koje joj je još preostalo, usredotočiti se na najposebnije trenutke svojih trideset šest godina.

Nicole je još zadržala sićušnu nadu da će biti spašena. Ali uvijek je bila praktična žena i logika joj je govorila da se ono što joj je preostalo od života vjerojatno može mjeriti satima. Tijekom tog izleta bez žurbe u svoja dragocjena sjećanja, Nicole je nekoliko puta zaplakala; suze radosnice od vraćene prošlosti; opore suze, jer znala je, dok je oživljavala svaku epizodu, da joj je to vjerojatno posljednji posjet tom posebnom dijelu sjećanja.

Nije bilo pravila u njezinom lutanju kroz život koji je proživjela. Nije svrstavala u kategorije, odmjeravala ili uspoređivala svoja iskustva. Nicole ih je jednostavno opet preživljavala onako kako su joj dolazila, svaki stari događaj preobražen i obogaćen njezinom pojačanom sviješću.

Majka joj je zauzimala posebno mjesto u sjećanjima. Kako je umrla kada je Nicole imala samo deset godina, majka joj je zadržala sve atribute kraljice ili božice. Anawi Tlasso zaista je bila divna i kraljevska, ugljenocrna Afrikanka neobičnog dostojanstva. Sva Nicoleina sjećanja na nju bila su okupana u blago, blistavo svjetlo.

Prisjetila se majke u dnevnoj sobi njihovog doma u Chilly-Mazarinu kako maše Nicolei da joj dođe i sjedne u krilo. Anawi je svaku večer pred spavanje čitala knjigu svojoj kćeri. Većina priča bile su bajke o prinčevima, zamkovima i divnim, sretnim ljudima koji su savladavali svaku prepreku. Glas njezine majke bio je blag i mek. Pjevala je uspavanke Nicolei dok su se djevojčičini kapci sve više i više zatvarali.

Nedjelje njezinog djetinjstva bile su posebni dani. U proljeće bi otišle do parka i igrale se na prostranim travnatim poljima. Majka je učila Nicole trčati. Djevojčica nikada nije vidjela nešto tako divno kao što je njezina majka, koja je još kao mlada žena bila sprinter međunarodne klase, dok skladno trči preko livade.

Dakako, Nicole se živo sjećala pojedinosti svog puta s Anawi do Obale Slonovače radi Poroa. Majka je bila ta koja ju je čuvala tijekom noći u Nidougouu prije obreda. Tijekom dugih, strašnih noći, djevojčica Nicole borila se sa svojim strahovima. I svakoga dana, smireno i strpljivo, majka joj je odgovarala na sva pitanja i podsjećala je da su mnoge, mnoge djevojčice prolazile kroz obred sazrijevanja bez nepotrebnih teškoća.

Nicoleino najdraže sjećanje na to putovanje odnosilo se na hotelsku sobu u Abidjanu, noć prije nego što su se ona i Anawi vratile u Pariz. Ona i majka raspravljale su o Porou samo u prolazu tijekom trideset sati otkad su Nicole i druge djevojčice završile s obredom. Anawi je još nije pohvalila. Doduše, Omeh i starci iz naselja rekli su Nicolei da je bila izuzetna, ali jednoj sedmogodišnjakinji nijedna hvala nije toliko važna kao majčina. Nicole je prikupila hrabrost neposredno prije večere.

„Jesam li bila dobra, mama?” upita djevojčica oprezno. „Mislim, na Poro.”

Anawi brižne u suze. „Jesi li bila dobra? Jesi li bila dobra?” Obavila je duge, gipke ruke oko kćerke i digla je s poda. „Oh, dušo” reče joj majka kada je podigla Nicole visoko iznad glave, „toliko se ponosim s tobom da mi dođe da puknem.” Nicole skoči u majčino naručje, pa su se grlile, smijale i plakale petnaest minuta.

Nicole je ležala na leđima na dnu jame, a suze izazvane sjećanjem klizile su joj preko lica i slijevale se u uši. Gotovo sat vremena je razmišljala o svojoj kćeri, počevši od rođenja i zatim idući kroz svaki važniji događaj Genevieveinog života. Nicole se prisjećala zajedničkog putovanja u Ameriku od prije tri godine, kada je Genevieve imala jedanaest godina. Kako su bliske bile na tom putovanju, osobito onog dana kada su pješačile niz stazu Južnoga Kaibaba do Grand Canyona.

Nicole i Genevieve su se zaustavljale pokraj svake oznake duž staze i proučavale tragove dvije milijarde godina na površini planeta Zemlje. Ručale su na izbočini koja je gledala na isušenu visoravan Tonto. Te noći, majka i kći su raširile vreće za spavanje, bok uz bok, odmah pokraj silne rijeke Colorado. Pričale su, dijelile snove i držale se za ruke cijele noći.

Ne bih išla na taj put, prođe Nicolei kroz glavu, dok je počinjala razmišljati o svom ocu, da nije bilo tebe. Ti si znao da je pravo vrijeme za odlazak. Nicolein otac bijaše kamen temeljac njezinog života. Pierre des Jardins bio je njezin prijatelj, ispovjednik, intelektualni sudrug i najvatreniji pristalica. Bio je tu kada je rođena, kao i kasnije, svakog bitnog trenutka njezinog života. On joj je najviše nedostajao dok je ležala na dnu jame u Rami. On je bio taj kojeg bi izabrala za svoj posljednji razgovor.

Nije bilo nijednog izdvojenog sjećanja na njezinog oca koje bi iskočilo pred nju, koje je tražilo obnavljanje prije nego sva druga. Nicoleina mentalna montaža Pierrea obuhvaćala je i sve događaje njezinog vlastitog života. Nisu svi bili sretni. Jasno se prisjetila, na primjer, kako su njih dvoje stajali u savani nedaleko od Nidougoua, šutke se držali za ruke i oboje tiho plakali dok je Anawina pogrebna lomača plamtjela u afričkoj noći. Mogla je osjetiti njegove ruke oko sebe i dok je beskrajno jecala poslije svog neuspjeha, u petnaestoj godini, da pobjedi na nacionalnom natjecanju za Ivanu Orleansku.

Živjeli su zajedno u Beauvoisu, neobičan par, od godine smrti njezine majke sve dok Nicole nije završila treću godinu studija na fakultetu u Toursu. Bio je to idiličan život. Nicole je lutala šumama oko njihove vile kada bi se biciklom vratila kući iz škole. Pierre je pisao romane u radnoj sobi. Navečer bi Margareta zazvonila i pozvala ih na večeru prije nego što bi se popela na bicikl, posla gotovog za taj dan, i vratila svome mužu i djeci u Luynes.

Nicole je ljeti putovala s ocem po cijeloj Europi i posjećivala srednjovjekovne gradove i zamke koji su predstavljali glavna mjesta radnje njegovih povijesnih romana. Nicole je više znala o Eleanori Akvitanskoj i njezinom mužu, Henryju Plantagenetu, nego o trenutnim političkim vođama Francuske i zapadne Europe. Kada je Pierre 2181. dobio nagradu Mary Renault” za povijesni roman, otišla je s njim u Pariz na svečanu dodjelu. Nicole je sjedila u prvom redu prostranog auditorija, odjevena u bijelu suknju koju je posebno za nju napravio krojač, i bluzu u čijem joj je odabiru pomogao Pierre, i slušala kako govornik veliča dostignuća njezinog oca.

Nicole je i sada znala izrecitirati dijelove očevog govora s tog prijema. „Često su me pitali” rekao je njezin otac pred kraj svog izlaganja, „jesam li prikupio mudrosti koju bih volio podijeliti s budućim naraštajima.” Onda se zagledao ravno u svoju publiku. „Svojoj najdražoj kćeri Nicole i svim mladim ljudima svijeta nudim jednostavnu istinu. U svom životu našao sam dvije stvari vrednije od svega – učenje i ljubav. Ništa drugo, ni slava, ni moć, niti sama dostignuća radi sebe, ne mogu imati toliko trajnu vrijednost. Jer kada ti životu dođe kraj, ako možeš reći: ‘Učio sam’ i ‘Volio sam’ moći ćeš reći i ‘Bio sam sretan!’

Bila sam sretna, reče Nicole dok su joj se nove suze slijevale niz lice, i to uglavnom zbog tebe. Nikada me nisi razočarao. Čak ni u mom najtežem trenutku. Sjećanja joj se vratiše, kao što je i znala da će učiniti, u ljeto 2184, kada joj se život ubrzao tako nevjerojatnom brzinom da je izgubila nadzor nad njegovim smjerom. Tijekom samo šestotjednog razdoblja Nicole je dobila zlatno odličje na Olimpijadi, stupila u kratku, ali burnu ljubavnu vezu s princom od Walesa i vratila se u Francusku reći ocu da je trudna.

Nicole se sjećala ključnih trenutaka tog vremena kao da su se dogodili jučer. Nijedan osjećaj u životu nije se mogao usporediti s radošću i ushićenjem koje je osjetila dok je stajala na pobjedničkom postolju u Los Angelesu, sa zlatnim odličjem oko vrata, dok su joj u ušima odzvanjali poklici stotine tisuća ljudi. Bio je to njezin trenutak. Gotovo cijeli tjedan bila je ljubimica svjetskih medija. Našla se na naslovnoj stranici svih novina, istaknuta je u svakoj većoj emisiji o sportu.

Poslije njezinog posljednjeg intervjua u televizijskom studiju pokraj olimpijskog stadiona, jedan mladi Englez ugodnog osmijeha predstavio joj se kao Darren Higgins i dao joj omotnicu s porukom. Unutra je bila rukom pisana pozivnica za večeru ni s kim drugim već s princem od Walesa, čovjekom koji će zatim postati Henry XI. Velike Britanije.

Večera je bila čarobna, prisjeti se Nicole, na trenutak zaboravivši svoj očajni položaj u Rami. Bio je divan. Sljedeća dva dana bila su apsolutno prekrasna. Ali trideset devet sati kasnije, kada se probudila u Henryjevoj spavaćoj sobi u Westwoodu, bajka se iznenada završila. Njezin princ, koji je bio toliko pažljiv i strastven, sada se mrštio i bio osoran. Dok je neiskusna Nicole bezuspješno pokušavala shvatiti što je to pošlo kako ne valja, lagano joj je svanulo da je s njezinom maštarijom gotovo. Bilo je to samo osvajanje, sjetila se, trenutni sjaj. Nisam bila pogodna za trajnu vezu.

Nicole nikada neće zaboraviti posljednje riječi koje joj je princ rekao u Los Angelesu. Motao se oko nje dok se ona žurno pakirala. Nije mogao shvatiti zašto je toliko uznemirena. „Što si očekivala?” reče on konačno, očito iznerviran. „Da ćemo odjahati u zalazak sunca i živjeti dugo i sretno? Hajde, Nicole, ovo je stvarni svijet. Moraš shvatiti da narod Britanije nikada ne bi prihvatio mulatkinju za kraljicu.”

Nicole je pobjegla prije nego što joj je Henry vidio suze. I tako, draga moja Genevieve, reče Nicole sebi na dnu jame u Rami, napustila sam Los Angeles s dva nova blaga. Imala sam olimpijsko odličje i divnu djevojčicu unutar mog tijela. Misli joj brzo preletješe preko sljedećih nemirnih tjedana do očajnog, samotnog trenutka kada je konačno prikupila hrabrosti razgovarati s ocem.

„Ne... ne znam što ću” rekla je Nicole oprezno Pierreu tog rujanskog jutra u dnevnoj sobi njihove vile u Beauvoisu. „Znam da sam te užasno razočarala – i sebe sam razočarala – ali željela sam te pitati mogu li. Mislim, ako to želim, papa, mogu li ostati ovdje i pokušati...”

„Dakako, Nicole” prekine je otac. Blago je plakao. Bio je to jedini put da ga je Nicole vidjela da plače poslije smrti njezine majke. „Učinit ćemo što je najbolje” reče on dok ju je grlio.

Bila sam tako sretna, pomisli Nicole. Bio je toliko pun razumijevanja. Nikada me nije optužio. Nikada nije ništa pitao. Kada sam mu rekla da je Henry otac i da ne želim da to itko sazna, a najmanje Henry ili dijete, obećao mi je da će čuvati moju tajnu. To je i učinio.

Svjetla se iznenada upališe i Nicole ustane pa pogleda svoju tamnicu pod novim uvjetima. Samo je središte jame bilo potpuno osvijetljeno; oba kraja ostala su u sjeni. Dok je razmatrala svoju situaciju, osjećala se nevjerojatno veselo i raspoloženo.

POSJETITELJI

Mali robot krupnim koracima izađe na svjetlo i izvuče mač iz korica. Engleska vojska je stigla pred Harfleur.

„Još jednom u prodor, mili prijatelji, još jednom,

Ili zatvorite zid leševima našim engleskim.

U miru čovjeku ništa primjerenije nije

Koliko tiha skromnost, smjernost:

Ali oluja rata kad u uhu nam huči,

Budite tigrova poput i njegov skok...“

Henry V, novi kralj Engleske, produži bodriti svoje zamišljene vojnike. Nicole se smiješila dok je slušala. Provela je gotovo cijeli sat prateći Wakefieldovog princa Hala od raskalašenosti njegove mladosti, preko bojnih polja na kojima se sukobljavao s Hotspurom i drugim pobunjenicima, pa sve do engleskog prijestolja. Nicole je samo jednom čitala tri drame o Henryju, a to je bilo prije više godina, no bila je vrlo upoznata s tim povijesnim razdobljem zbog svoje životne opčinjenosti Ivanom Orleanskom.

„Shakespeare te je pretvorio u nešto što nikada bio nisi” reče ona glasno malom robotu kada se nagnula ugurati Richardovu palicu u otvor za isključivanje. „Bio si ratnik, svakako, protiv toga nitko ne bi mogao ništa reći. Ali bio si isto tako hladan i bezdušan osvajač. Natjerao si Normandiju da krvari pod tvojim silničkim jarmom. Gotovo si ugasio život u Francuskoj.”

Nicole se nervozno nasmije sebi. Evo me, pomisli, kako razgovaram s neživim keramičkim princem visokim dvadeset centimetara. Prisjetila se osjećaja beznađa od prije jednog sata kada je opet pokušala smisliti način izlaska iz jame. Činjenica da joj vrijeme otkucava bila je pojačana kada je ispila pretposljednji gutljaj vode. Ah, dobro, pomisli ona i opet se okrene princu Halu, to je ipak bolje od samosažaljevanja.

„A što još znaš, mali moj prinče?” upita Nicole. „Što biva ako ubacim iglu u prorez označen sa ‘R’?”

Robot se aktivirao, napravio nekoliko koraka i napokon prišao njezinom lijevom stopalu. Poslije duge šutnje princ Hal progovori, ne bogatim glasom glumca koji je koristio tijekom ranijih recitala, već Wakefieldovim britanskim tonom. „‘R’ znači razgovor, prijateljice moja, a ja raspolažem popriličnim repertoarom. Ali ne govorim dok prvo ti nešto ne kažeš.”

Nicole se nasmije. „U redu, prinče Hale” reče ona poslije kratkog razmišljanja, „pričaj mi o Ivani Orleanskoj.” Robot je oklijevao, a zatim se namrštio. „Bila je vještica, draga moja, spaljena na lomači u Rouenu deset godina nakon moje smrti. Tijekom moje vladavine, sjeverom Francuske upravljale su moje vojske. Ta francuska vještica, tvrdeći da ju je poslao Bog...”

Nicole prestane slušati i trgne glavu kada sjena prijeđe preko nje. Učinilo joj se da je ugledala nešto kako prelijeće krov skladišta. Srce joj počne mahnito lupati. „Ovdje. Ovdje sam” poviče ona što je jače mogla. Princ Hal je u pozadini mrmorio kako je uspjeh Ivane Orleanske imao za tužnu posljedicu povratak njegovih osvajačkih snaga u Francusku. „Tako engleski. Tako tipično engleski” reče Nicole kada je još jednom ugurala iglu i isključila princa Hala.

Nekoliko trenutaka kasnije sjena je bila ogromna i potpuno je zamračila dno jame. Nicole digne pogled i srce joj se zaustavi pod grlom. Nadneseno nad jamom, raširenih krila, nalazilo se divovsko stvorenje nalik ptici. Nicole se trgne i vrisne i protiv svoje volje. Stvorenje gurne vrat u jamu i ispusti skupinu glasova. Zvuci su bili oštri, pa ipak blago melodični. Nicole je ostala paralizirana. Stvorenje ispusti gotovo istu skupinu glasova, a zatim pokuša – bezuspješno, jer su mu krila bila prevelika – slijetanje u usku jamu.

Tijekom tog kratkog vremena Nicole, čiji je traumatski užas ustupio mjesto normalnom strahu, počne proučavati ogromnog letećeg stranca. Njegovo lice, osim dva blaga oka koja su bila duboko plava i okružena smeđim prstenom, podsjećalo ju je na pterodaktile koje je vidjela u prirodoslovnom muzeju. Kljun je bio prilično dug i savijen. Usta su bila bezuba, a na obje pandže, poduže simetrične oko trupa, bilo je po četiri oštra prsta.

Nicole procijeni da je masa ptice oko stotinu kilograma. Njeno tijelo, osim lica i kljuna, krajeva krila i pandži, bilo je prekriveno gustim, crnim materijalom koji je podsjećao na baršun. Kada je postalo jasno da leteći stvor neće moći sletjeti na dno jame, on ispusti dvije oštre note, podigne se i nestane.

Nicole se nije pokrenula tijekom prve minute kada je stvorenje otišlo. Onda je sjela i pokušala složiti misli. Adrenalin izazvan strahom i dalje joj je kružio tijelom. Pokušala je razumno razmisliti o onome što je vidjela. Prva misao bila je da je stvar biot, poput svih ostalih pokretnih stvorenja ranije viđenih na Rami. Ako je to biot, reče si, onda je izuzetno savršen. Predstavila si je ostale biote koje je vidjela, kao i rakove s Južne hemisfere, odnosno široku skupinu raznolikih neobičnih tvorevina koje je snimila prva ramanska ekspedicija. Nicole se nije mogla uvjeriti da je ta ptica biot. Bilo je nečega u tim očima...

Onda začuje lepet krila u daljini i tijelo joj se napregne. Nicole se skupi u sjenovitom kutu baš kada je ogromno leteće tijelo opet zamračilo svjetlo u jami. Ne, bila su tu dva tijela. Prvi stvor se vratio s pratiteljem, poprilično većim od njega. Nova ptica gurne vrat dolje i zagleda se u Nicole svojim plavim očima dok je visjela nad jamom. Onda ispusti zvuk, glasniji i manje melodičan od prethodnih, a zatim nakrene vrat da bi pogledala pratitelja. Dok su dvije ptice nadugo i naširoko brbljale, Nicole primijeti da je ova nova prekrivena glatkom površinom, poput linoleuma, ali da je u svemu ostalom, osim po veličini, jednaka prvom posjetitelju. Poslije dužeg vremena nova ptica se podigne i neobični par sleti na rub jame, i dalje brbljajući. Šutke su promatrali Nicole minutu ili dvije. A onda, poslije kratkog razgovora, nestadoše.

Nicole je bila iscrpljena poslije napada straha. Nekoliko minuta nakon što su je leteći posjetitelji napustili, skupila se i zaspala u kutu jame. Čvrsto je spavala nekoliko sati. Probudio ju je glasni zvuk, prasak koji počne odzvanjati skladištem poput pucnja vatrenog oružja. Probudila se brzo, ali nije čula više neobjašnjivih zvukova. Tijelo ju je podsjećalo da je gladna i žedna. Izvukla je ono što joj je preostalo od hrane. Da napravim dva malena obroka od ovoga? – upita se ona umorno, ili da sve pojedem sada i prihvatim zatim što god mi slijedi?

Uz dubok uzdah, Nicole odluči dovršiti preostalu hranu i vodu u jednom posljednjem obroku. Mislila je da bi joj to moglo pružiti dovoljno snage da privremeno zaboravi na glad. Griješila je. Dok je ispijala posljednji gutljaj vode iz boce, um su joj bombardirale slike boca izvorske vode koje su ona i njena obitelj uvijek imale za stolom u Beauvoisu.

Iz daljine se začuje novi glasni prasak. Ona osluhne, ali opet je zavladala tišina. Mislima su joj prevladavale ideje o bijegu, koje su sve na neki način uključivale ptice da joj pomognu izaći iz jame. Bila je bijesna na sebe što nije pokušala komunicirati s njima dok je imala priliku. Nicole se nasmije. Dakako, mogle su odlučiti pojesti me. Ali, tko zna, je li umiranje od gladi bolje nego da te pojedu.

Nicole je bila uvjerena da će se ptice vratiti. Možda joj je sigurnost bila pojačana bezizlaznošću njezinog položaja, ali ona svejedno počne planirati što da radi kada se ptice vrate. Zamišljala si je kako govori: Zdravo. Ustat će ispruženog dlana i hrabro otići do središta jame, ravno ispod lebdećih stvorenja. Nicole će zatim upotrijebiti posebnu skupinu pokreta da bi prenijela poruku o svojoj muci – pokazujući naizmjence najprije sebe, a zatim jamu, reći će im da ne može pobjeći; mašući prema pticama i krovu skladišta zamolit će ih za pomoć.

Dva glasna, oštra zvuka vratiše Nicole u stvarnost. Poslije kratke stanke ona začuje još jedan prasak. Nicole počne pretraživati kroz poglavlje „Okolica” u svom računalnom Atlasu Rame, a zatim se nasmije što nije odmah shvatila što se događa. Glasni zvuci označavali su lomljenje leda dok se Cilindrično more topilo od dna prema vrhu. Rama se i dalje nalazio unutar staze Venere (iako ga je, neznano Nicolei, posljednji ljetni manevar smjestio na stazu čija se udaljenost od Sunca sada opet povećavala) i Sunčeva toplina je napokon podigla temperaturu u Rami iznad točke ledišta vode.

Atlas je upozoravao na silovite olujne vjetrove, uragane što će ih stvoriti toplinska nestabilnost atmosfere koja će uslijediti nakon topljenja mora. Nicole ode do središta jame. „Hajde ptice, ili već što ste” poviče ona. „Dođite, izbavite me, dajte mi priliku za izlazak.”

Ali ptice se nisu vratile. Nicole je sjedila budna u kutu tijekom deset sati, polako klonući, dok je učestalost glasnih prasaka najprije dostigla vrhunac, a zatim postupno slabila. Zapuše vjetar. Najprije je to bio samo lahor, ali do trenutka kada je pucanje leda koji se lomi prestalo, pretvorio se u buru. Nicole se potpuno obeshrabrila. Dok je opet padala u san, pomisli da će se vjerojatno probuditi još najviše jedan do dva puta.

Vjetar je šibao New York dok je uragan bjesnio satima. Nicole se beživotno skupila u kutu. Slušala je urlanje vjetra i sjetila se sjedenja u skijaškoj kućici tijekom mećave u Coloradu. Pokušala se prisjetiti ugodnosti skijanja, ali nije mogla. Glad i iscrpljenost oslabili su joj i maštu. Sjedila je vrlo mirno, bez ikakvih misli, osim što se povremeno pitala kakav je to osjećaj kad umireš.

Nije se mogla sjetiti da je zaspala, ali nije se mogla sjetiti ni buđenja. Um joj je govorio da je nešto upalo u njezinu rupu. Opet je bilo mračno. Nicole ispuza iz svog kraja jame prema kraju gdje se nalazila hrpa metala. Nije upalila svjetiljku. Naletjela je na nešto i trgnula se, a zatim ga je opipala rukama. Predmet je bio velik, krupniji od košarkaške lopte. Vanjština mu je bila glatka i bio je ovalnog oblika.

Nicole postane napetija. Našla je svjetiljku u letačkom kombinezonu i obasjala predmet. Bio je bjeličast i jajastog oblika. Pažljivo ga je pregledala. Kad ga je jako pritisnula, malo se uleknuo pod pritiskom. Mogu li to jesti? – upita njezin um; glad joj je bila toliko oštra da nije brinula o tome što bi joj to moglo učiniti.

Izvadi nož i s naporom uspije napraviti rez. Grozničavo je odrezala komadić i ugurala ga u usta. Bilo je bez ikakvog okusa. Nicole ga ispljune i počne plakati. Bijesno je šutnula predmet i ovaj se otkotrlja. Učini joj se da je čula nešto. Nicole ga ponovno uhvati i zakotrlja. Da, pomisli, da. To je zvuk mućkanja.

Rezanje vanjskog dijela nožem bilo je sporo. Poslije nekoliko minuta Nicole se dosjeti svoje medicinske opreme i počne obrađivati predmet jakim skalpelom. Štogod da je predstavljao, predmet je bio napravljen od tri različita i jasno razdvojena sloja. Omotač je bio čvrst, poput kože nogometne lopte, i relativno težak za obrađivanje. Zatim je slijedila meka, vlažna, bogata, plava masa koja je po sastavu podsjećala na dinju. Unutra, u središtu, bilo je nekoliko decilitara zelenkaste tekućine. Drhteći od iščekivanja, Nicole zaroni sakupljene ruke u prorez i prinese tekućina usnama. Ova je bila čudnog, medicinskog okusa, ali djelovala je osvježavajuće. Otpila je dva brza gutljaja, a onda su se umiješale godine njezinog medicinskog obrazovanja.

Boreći se protiv želje da pije još, Nicole ubaci sondu svog spektrometra mase da analizira kemijski sastav. Toliko je žurila da je napravila grešku s prvim uzorkom i morala je ponoviti postupak. Kada su se rezultati analize pojavili na malom modularnom zaslonu koji se mogao povezati s bilo kojim od njezinih instrumenata, Nicole počne plakati od sreće. Tekućina je neće otrovati. Naprotiv, bila je bogata bjelančevinama i mineralima u onim vrstama kemijskih veza koje je njezino tijelo moglo probaviti.

„Dobro, dobro!” poviče Nicole glasno. Brzo je ustala i gotovo se onesvijestila. Sada pažljivije, sjela je na koljena i započela gozbu svog života. Pila je tekućinu i jela vlažno meso dok joj trbuh nije bio pun do vrha. Onda je zaspala dubokim, zadovoljnim snom.

Nicoleina osnovna briga kada se probudila bila je odrediti količinu „mana dinje” kako ju je nazvala, koja joj je bila na raspolaganju. Bila je halapljiva, i znala je to, ali to je već bila prošlost. Sada joj trebalo raspodijeliti mana dinju sve dok nekako ne dobije pomoć letećih stvorenja.

Nicole pažljivo procijeni težinu dinje. Neotvorena, imala je sigurno oko deset kilograma, ali sada je ostalo nešto više od osam. Procijenila je da nejestivi vanjski dio iznosi približno dva kilograma, što joj je ostavljalo šest kilograma hrane, otprilike pola od toga tekućine i pola bogatog plavog mesa. Da vidimo, pomisli ona, tri kilograma tekućine znači...

Nicoleino razmišljanje prekine ponovno pojavljivanje svjetlosti. Da, reče si, bacivši pogled na ručni sat, točno na vrijeme, s uobičajenim sekularnim pomakom. Digla je pogled sa sata i prvi put ugledala jajoliki predmet pri punoj svjetlosti. Prepoznavanje je bilo trenutno. Oh, moj Bože, pomisli Nicole dok je prilazila i prevlačila prstima preko smeđih crta što su krivudale preko krem-bijele površine. Gotovo sam zaboravila. Posegnula je u svoj letački kombinezon i izvadila uglačani kamen koji joj je Omeh dao tijekom novogodišnje večeri u Rimu. Zagledala se u njega, a zatim bacila pogled na ovalni predmet u jami. Oh, moj Bože, ponovi Nicole.

Vratila je kamen u džep i izvadila zelenu bočicu. „Ronata će znati kada je vrijeme da pije” čula je opet riječi svog pradjeda. Nicole sjedne u kut i isprazni bočicu jednim gutljajem.

VODE MUDROSTI

Nicoleino vidno polje odmah se počne mutiti. Sklopila je oči na sekundu. Kada ih je opet otvorila, zaslijepila ju je navala blistavih boja koje su kuljale prema njoj u geometrijskim likovima kao da se to ona kreće vrlo brzo. U središtu vidnog polja, negdje u daljini, crna točka pojavi se iz pozadine među blistavim skupinama crvenih i žutih obličja koja su se smjenjivala. Nicole se usredotoči na točku, dok je ova nastavljala rasti. Jurila je prema njoj i širila se da joj ispuni vidno polje. Vidjela je čovjeka, starog crnca, kako trči preko afričke savane usred savršene zvjezdane noći. Nicole mu je jasno vidjela lice dok se okretao da bi se počeo penjati uz kamenitu planinu. Čovjek je bio nalik na Omeha, ali isto tako, nekako čudno, i na njezinu majku.

Jurio je uz kamenitu planinu zapanjujućom pokretljivošću. Na vrhu je zastao u profilu, raširenih ruku, i zagleda se u nebo s mladim Mjesecom na obzoru. Nicole začuje zvuk raketnog motora i okrene se na lijevu stranu. Gledala je kako se mali svemirski brod spušta na površinu Mjeseca. Dva čovjeka u svemirskim odijelima spuštala su se niz ljestve. Čula je kako Neil Armstrong kaže: „Ovo je mali korak za jednog čovjeka, ali ogroman skok za čovječanstvo.”

Buzz Aldrin se pridruži Armstrongu na lunarnoj površini i obojica pokazaše na desno. Gledali su u starog crnca koji je stajao na obližnjem mjesečevom kamenu. Ovaj se nasmiješi. Zubi su mu bili vrlo bijeli.

Lice mu se počne povećavati u Nicoleinom vidnom polju dok je lunarni krajolik iz njega postupno nestajao. Počne lagani napjev na jeziku Senoufoa, ali Nicole u prvi tren nije mogla raspoznati što govori. Iznenada je shvatila da se obraća njoj i da može razumjeti svaku riječ. „Ja sam jedan od tvojih predaka iz daleke prošlosti” reče. „Kao dječak, otišao sam meditirati one noći kada su se ljudi spustili na Mjesec. Kako sam bio žedan, napio sam se vode iz Jezera mudrosti. Odletio sam najprije na Mjesec, gdje sam razgovarao s astronautima, a zatim na druge svjetove. Sreo sam se s Velikima. Rekli su mi da ćeš ti doći širiti priču Minowe među zvijezdama.”

Dok je Nicole gledala, starčeva glava počne rasti. Zubi mu postadoše opaki, dugi, oči žute. Pretvorio se u tigra i skočio joj na vrat. Nicole vrisne kada osjeti zube na grlu. Spremila se umrijeti. Ali tigar omlitavi; strijela mu je bila duboko zarivena u bok. Nicole začuje nekakav zvuk i digne pogled. Njezina majka, odjevena u veličanstvenu, lepršavu crvenu odoru i sa zlatnim lukom, trčala je skladno prema zlatnoj kočiji zaustavljenoj usred zraka. „Majko... čekaj” poviče Nicole.

Figura se okrene. „Bila si zavedena” reče njezina majka. „Moraš biti pažljivija. Mogu te spasiti samo tri puta. Čuvaj se onoga što ne možeš vidjeti, ali znaš da je tu.” Anawi se popne u kočije i uzme uzde. „Ne smiješ umrijeti. Volim te, Nicole.” Krilati crveni konji dizali su se sve više i više, sve dok Nicole više nije mogla vidjeti.

Obojene šare vratiše se u njezino vidno polje. Nicole je sada čula glazbu, najprije negdje u daljini, zatim bliže. Bila je sintetična, poput zvuka kristalnih zvona. Divna, očaravajuća, eterična. Začuo se glasni pljesak. Nicole je sjedila u prvom redu na koncertu s ocem. Na pozornici je neki istočnjak, kose do poda, pogleda ukočenog u nekoj vrsti zanosa, stajao pokraj tri neobično oblikovana instrumenta. Zvuci su bili svuda oko nje. Tjerali su je u plač.

„Dođi” reče joj otac. „Moramo poći.” Dok je Nicole gledala, otac joj se pretvorio u vrapca. On joj se nasmiješi. Zalepršao je svojim vrapčjim krilima i oni zajedno poletješe, ostaviše koncert za sobom. Glazba nestane. Zrak je šibao oko njih. Nicole vidje divnu dolinu Loire i nazre njihovu vilu u Beauvoisu. Bila je sretna što ide kući. Ali njezin otac-vrabac spusti se umjesto toga u Chinon, dalje niz Loireu. Dva vrapca sletješe na jedno stablo na posjedu zamka.

Ispod njih, stojeći na oštrom prosinačkom zraku, Henry Plantagenet i Eleanora Akvitanska raspravljali su o nasljeđivanju engleskog prijestolja. Eleanora priđe stablu i primijeti vrapce. „Hej, zdravo, Nicole“, reče, „nisam znala da si ovdje.” Kraljica Eleanora pruži ruku i pomiluje vrabicu po trbuhu. Nicole je uživala u mekoći njezinog dodira. „Upamti, Nicole“, reče, „sudbina je važnija od bilo kakve ljubavi. Možeš izdržati sve, ako si sigurna u svoju sudbinu.”

Nicole osjeti miris vatre i shvati da su potrebni negdje drugdje. Ona i njezin otac poletješe, okrenuše na sjever prema Normandiji. Vatra je brzo rasla. Začuše krik poziva u pomoć i žurno zalepršaše krilima.

U Rouenu jedna obična djevojka gledala je u njih dok su se primicali sa svjetlom u očima. Vatra pod njom stigla joj je do stopala; prvi vonj goruće puti digao se u zrak. Djevojka spusti oči u molitvi dok joj je svećenik držao nad glavom improvizirani križ. „Blažen Isus” reče, suze su joj se slijevale niz lice.

„Spasit ćemo te, Ivana“, poviče Nicole, dok su se ona i njezin otac spuštali na krcati trg. Ivana ih obgrli dok su je oslobađali sa stuba. Vatra eksplodira oko njih i sve pocrni. U sljedećem trenutku Nicole je opet letjela, ali sada kao velika bijela čaplja. Bila je sama u Rami i letjela je visoko nad gradom New Yorkom. Skrene da bi izbjegla jednog letećeg stvora, koji ju je gledao u šoku.

Nicole je vidjela sve u New Yorku u nevjerojatnim pojedinostima. Bilo je to kao da ima oči širokog spektra s velikim brojem leća. Opazila je kretanje na četiri različita mjesta. U blizini skladišta, biot u obliku stonoge lagano je hodao prema južnom kraju zgrade. U blizini svakog od tri središnja trga, toplina je izbijala iz podzemnih izvora i stvarala obojene slike u njezinom infracrvenom vidnom polju. Nicole napravi krug naniže prema skladištu i sigurno sleti u jamu.

POZIV STRANACA

Moram se pripremiti za spas, reče Nicole. Završila je punjenje svoje boce zelenkastom tekućinom iz središta mana dinje. Kad je pažljivo razrezala vlažno meso i smjestila komadiće u odjeljke za hranu u svojoj naprtnjači. Zatim sjedne u svoj uobičajeni kut.

Auh, pomislila je, vraćajući se s divljeg mentalnog putovanja na koje je pošla kada je ispila sadržaj bočice. Što je to bilo, za ime svijeta? Nicole se prisjeti vizije za vrijeme Poroa, kada je još bila mala, i kratkog razgovora s Omehom o tome tri godine poslije, kada se Nicole vratila u Nidougoui zbog majčinog pogreba.

„Kuda je Ronata otišla?” upita je Omeh jedne večeri kada su starac i djevojčica bili zajedno sami.

Odmah je znala što je pita. „Pretvorila sam se u veliku bijelu pticu” odgovorila je. „Letjela sam iza Sunca i Mjeseca do velike praznine.”

„Ah” reče on, „Omeh je tako i mislio.”

A zašto ga tada nisi pitala što ti se dogodilo? znanstvenica u odrasloj Nicole upita nekadašnju, desetogodišnju sebe. Onda bi možda nešto od ovoga sada imalo smisla. Ali Nicole je nekako znala da je ta vizija iznad svake analize, da je postojala u području nedokučivom za deduktivne procese zahvaljujući kojima je znanost bila toliko jaka. Pomisli umjesto toga na majku, o tome kako je divna bila u lepršavoj, crvenoj odori. Anawi ju je spasila od lava. Hvala ti, majko, pomisli Nicole. Poželjela je duže razgovarati s njom.

Bio je to neobičan zvuk, kao od desetaka neobuvenih dječjih nogu na podu od linoleuma, i nepobitno je stizao prema njoj. Nicole nije imala mnogo vremena za čuđenje. Nekoliko sekundi kasnije glava i antene biota oblika stonoge pojaviše se na rubu njezine jame i, ne usporavajući, produžiše ravno niz zid na suprotnoj strani jame.

Biot je ukupno bio dug četiri metra. Spustio se niz zid bez poteškoća, prislanjao je svaku od svojih šezdeset nogu ravno na glatku površinu i držao se za nju nekom vrstom sisaljki. Nicole stavi naprtnjaču na leđa, pa pričeka da uhvati prigodu. Pojavljivanje biota nije je baš toliko iznenadilo. Poslije onoga što je vidjela u svojoj viziji, bila je sigurna da će biti spašena na neki način.

Stonogi biot sastojao se od petnaest povezanih, zglobnih članaka, s po četiri noge na svakom, i od kukcolike glave s bizarnom skupinom senzora, od kojih su dva bila duga i tanka, podsjećajući na antene. Nagomilana hrpa metala na drugom kraju jame očito je predstavljala njegove rezervne dijelove. Dok je Nicole gledala, biot zamjeni tri noge, oklop jednog segmenta i čvornate ispuste sa strane glave. Za cijeli proces bilo je potrebno manje od pet minuta. Kada je završio, biot pođe uza zid.

Nicole skoči na leđa stonogog biota kada je tri četvrtine njegovog tijela pošlo naviše. Iznenadna dodatna težina bila je prevelika. Biot izgubi oslonac i padne, skupa s Nicole, natrag u jamu. Nekoliko trenutaka kasnije on se opet pokuša uspuzati uz zid. Ovaj put Nicole je čekala dok cijela dužina stonoge nije bila na zidu, u nadi da će jačina dodatnih članaka nešto pomoći. Nije vrijedilo. Biot i Nicole padoše na gomilu.

Jedna prednja noga bila mu je ozbiljno oštećena u padu, tako da je biot obavio nužan popravak prije nego što se pokušao opet popeti uz zid. Nicole je u međuvremenu izvadila najjači kirurški konac iz svoje naprtnjače i vezala osmostruko presavijeni konac za zadnje članke biota. Na drugom kraju kirurškog konca napravila je petlju. Tada je najprije navukla rukavice da zaštiti ruke, a zatim napravila pojas oko struka da je konac ne razreže, Zatim je oko pojasa zavezala konac.

Ovo bi mogla biti katastrofa, shvati Nicole dok je zamišljala sve moguće posljedice svog plana. Ako se vlakna ne budu držala, mogla bih pasti. Drugi put možda neću imati toliko sreće.

Stonoga počne puzati uza zid kao i prije. Poslije nekoliko malih koraka, kada se potpuno izdužio, biot osjeti Nicoleinu težinu odozdo. Ali, ovaj put nije pao. Boreći se, biot uspije lagano nastaviti svoj put naviše. Nicole je držala tijelo pod pravim kutom u odnosu na površinu, kao da se penje uz stijenu, stežući pritom kirurški konac objema rukama.

Nicole se nalazila na četrdesetak centimetara iza posljednjeg članka biota dok su se penjali uza zid. Kada je glava biota dosegnula vrh jame, Nicole je bila gotovo na pola puta do izlaza iz jame. Njezino lagano i ravnomjerno uspinjanje nastavljalo se dok je, članak za člankom, dio biota napuštao jamu nad njom. Ali nekoliko minuta kasnije, napredovanje mu se značajno uspori, a zatim potpuno prestane kada je broj članaka stonoge koji su preostali na zidu pao na četiri. Tek oko metar dužine biota nalazilo se na zidu, ali se ovaj svejedno nije više mogao ni pomaknuti. Nicole je previše napregnula spojeve zadnjih članaka.

Mračne mogućnosti potekoše Nicoleinim mislima dok je visjela na oko šest metara iznad dna jame. Pa ovo je sjajno, pomisli ona sarkastično, dok je napeto stezala vlakno kirurškog konca i čvrsto se upirala nogama o zid. Postoje tri moguće posljedice, a nijedna nije dobra. Nit bi se mogla prekinuti. Biot bi mogao pasti. Ili bih mogla ostati zauvijek ovješena ovdje.

Nicole razmotri sve mogućnosti. Jedini plan koji je mogla smisliti s makar razumnom vjerojatnošću za uspjeh – a i dalje je bio vrlo opasan – bio je da se nekako popne uz vlakno kirurškog konca do zadnjeg članka, a zatim da se nekako, koristeći tijelo ili noge stonoge kao uporišta, snagom vlastitih mišića probije do vrha jame.

Baci pogled prema dnu jame i sjeti se prvog pada. Mislim da ću najprije malo pričekati i vidjeti hoće li se ovaj stroj opet pokrenuti. Prođe minuta. Zatim još jedna. Nicole duboko udahne. Posegla je visoko uz nit kirurškog konca i podigla se uza zid. Ponovila je postupak drugom rukom. Sada je bila odmah iza zadnjeg članka. Nicole dohvati jednu nogu, ali čim je pokušala osloniti se na nju makar i djelić težine, ova se odvoji od zida.

Toliko što se tiče tog plana, pomisli ona poslije trenutka užasa. Zaustavila se odmah iza biota. Nicole opet počne vrlo pažljivo proučavati stonogu. Oklop svakog članka bio je napravljen od komada koji su se preklapali. Možda bi bilo moguće uhvatiti se za neku od tih ljuski... Nicole se prisjeti svoja prva dva pokušaja da jaše na leđima biota. Tada je popustila snaga sisaljki na nogama biota, pomislila je. Sada je biot najvećim dijelom na ravnom tlu iznad mene. Trebao bi me moći izdržati.

Nicole shvati da jednom kada se nađe na leđima biota više neće imati nikakvu zaštitu od pada. Da provjeri zamisao, privukla se do vrha kirurškog konca i dohvatila ljusku oklopa. Uspjela se čvrsto uhvatiti. Jedino pitanje bilo je može li ljuska izdržati njezinu težinu. Nicole iskuša njezinu jačinu, dok se drugom rukom držala za kirurški konac radi sigurnosti. Za sada je dobro.

Nicole dograbi ljusku na zadnjem članku biota i oprezno se pridigne, a zatim popusti svoj stisak na kirurškom koncu. Omotala je noge oko bokova tijela stonoge i počela se pridizati sve dok nije uspjela uhvatiti sljedeću ljusku. Noge zadnjeg članka odvojiše se od zida, ali se stonoga inače nije pomaknula.

Ponovila je postupak još dva puta, krećući se od članka do članka. Nicole je bila gotovo na vrhu. Dok je dovršavala posljednji uspon, nakratko se preplašila kada je biot skliznuo nekoliko centimetara natrag u jamu. Priljubivši se bez daha, čekala je dok biot nije opet bio stabilan, a zatim otpuzala do prvog članka koji se nalazio na ravnom tlu. Dok je puzala po njemu, biot opet počne hodati, ali Nicole se skotrlja na stranu i sleti leđima na tlo.

„Haleluja” povikala je.

Dok je stajala na zidu oko New Yorka i gledala uzburkane vode Cilindričnoga mora, Nicole se upita zašto joj nitko nije odgovorio na pozive u pomoć. Funkcija za samotestiranje na njezinom radiju pokazivala je da je uređaj ispravan, pa ipak je tri puta bezuspješno pokušavala uspostaviti vezu s ostatkom posade. Nicole je bila vrlo dobro upoznata s komunikacijskim vezama koje su stajale na raspolaganju astronautima. Ako nema odgovora to je značilo da istovremeno nema članova posade na šest do osam kilometara oko nje i da relejna postaja Beta više ne funkcionira. Kada bi Beta radila, pomisli Nicole, mogli bi razgovarati sa mnom sa svih mjesta, čak i s Newtona.

Nicole reče sebi da je posada sigurno na brodu, bavi se pripremama za novi izlazak, a da je relejnu postaju Beta vjerojatno onesposobio uragan. Ali uznemiravalo ju je da je prošlo već četrdeset pet sati od početka topljenja, a čak više od devedeset sati otkako je pala u jamu. Zašto je nitko nije potražio?

Nicoleine oči pretraživale su nebo u potrazi za nekim nagovještajem helikoptera. U atmosferi je sada bilo i oblaka, kao što se i predviđalo. Topljenje Cilindričnog mora bitno je promijenilo vremenske prilike na Rami. Temperatura je primjetno porasla. Nicole baci pogled na termometar i potvrdi procjenu da je sada četiri stupnja iznad nule.

Najvjerojatnija situacija jest, razmišljala je Nicole, vrativši se pitanju gdje su joj kolege, da će brzo doći natrag. Trebam ostati u blizini ovog zida da me lako opaze. Nicole nije gubila mnogo vremena na razmišljanje o drugim, manje vjerojatnijim scenarijima. Samo je nakratko razmotrila mogućnost da je posada doživjela veliku nesreću i da trenutno nitko nije u stanju tragati za njom. Ali čak i u tom slučaju, reče si, stići će prije ili kasnije.

Da joj prođe vrijeme, Nicole uzme uzorak iz mora i napravi analizu. U njemu je bilo vrlo malo organskih otrova koje je našla prva ramanska ekspedicija. Možda su nabujali i izumrli dok sam ja još bila u jami, pomislila je. Uglavnom, do sada su doslovno nestali. Nicole primijeti za svoj račun da bi u slučaju prijeke potrebe dobar plivač mogao prijeći na drugu stranu bez čamca. Međutim, sjećanje na slike biota-morskih pasa i drugih žitelja mora o kojima su izvještavali Norton i njegova posada nekako joj promijeni procjenu.

Nekoliko sati je hodala bedemom. Dok je sjedila i jela ručak od mana dinje (i razmišljala o načinu na koji bi mogla izvaditi ostatak dinje, u slučaju da je ne spase u sljedeća sedamdeset dva sata), začuje iz New Yorka nešto što joj je bilo nalik kriku. Odmah je pomislila na dr. Takagishija.

Još jednom je isprobala radio. Ništa. Opet provjeri nebo za nekim tragom helikoptera. I dalje je raspravljala sa sobom bi li napustila ovaj položaj na zidu ili ne, kada začuje novi krik. Ovaj put je bolje obratila pozornost na mjesto odakle je dopro. Pronašla je najbliže stubište i pošla prema jugu, u središte New Yorka.

Nicole još nije obnovila kartu New Yorka uskladištenu u njezinom računalu. Kada je prešla prstenaste ulice u okolici središnjeg trga, zastala je u blizini oktaedra i unijela sva svoja nova otkrića, uključujući skladište s jamama i sve ostalo čega se mogla sjetiti. Trenutak kasnije, dok se Nicole divila ljepoti bizarne, osmostrane građevine, začuje treći krik. Samo, ovaj put bio je više nalik na kriještanje. Ako je to bio Takagishi, očito je ispuštao neobične zvukove.

Pretrčala je otvoreni trg, pokušavajući se približiti izvoru zvuka dok joj je još bio svjež u umu. Dok se primicala zgradama s druge strane, kriještanje se opet zaori. Ovaj puta čula je i odgovor. Prepoznala je zvukove. Zvučali su poput glasova dva leteća stvora koji su je posjetili dok je bila u jami. Nicole postane opreznija, ali nastavi u smjeru zvuka. Činilo joj se da dopire iz područja u okolici mrežaste rešetke kojoj se Francesca Sabatini toliko divila.

Za manje od dvije minute Nicole je stajala između dva visoka nebodera povezana pri tlu čvrstom okastom rešetkom koja se dizala pedeset metara u zrak. Na visini od nekih dvadeset metara, ptica baršunastog tijela otimala se iz klopke. Pandže i krila ptice bili su zapleteni u oka rešetke. Ona opet krikne kad je ugledala Nicole. Njen veći pratitelj, koji je trenutno kružio oko vrha građevina, obruši se prema njoj.

Nicole se priljubi uz fasadu jedne zgrade dok se druga ptica približavala. Ona zakriješti na Nicole, kao da je grdi, ali je nije napala. Onda baršunasta ptica nešto reče i, poslije kratke izmjene poruka, krupna, linoleumska ptica povuče se do obližnje terase na udaljenosti od dvadesetak metara.

Kada se smirila (držeći na oku veću pticu na njenoj promatračnici), Nicole priđe rešetki i pogleda je. Ona i Francesca nisu imale za to vremena dok su tragale za Takagishijem, tako da je to bila prva Nicoleina prilika za detaljni pregled. Rešetka je bila napravljena od materijala nalik užetu, oko četiri centimetra debelom, koji je bio donekle elastičan. Bilo je na tisuće mjesta spojeva na rešetki, a na svakom od njih nalazilo se malo zadebljanje ili čvor. Čvorovi su bili donekle ljepljivi, ali ne dovoljno da bi Nicole pomislila kako je cijela rešetka neka vrsta paukove mreže za hvatanje letećih stvorenja.

Dok je proučavala donji dio mreže, slobodna ptica preleti pokraj Nicoleine glave i spusti se blizu svog zarobljenog prijatelja. Pazeći da se ne zapetlja i sama, igrala se pandžama s pojedinim vlaknima. Također je, premda uz poteškoće, rastezala i savijala užad rešetke. Onda linoleumska ptica pažljivo dođe do mjesto na kojem joj se nalazila družica i nespretno pokuša pokidati ili razvezati veze rešetke koje su držale drugu pticu. Kada je to završila, ogromna ptica zakorači natrag i zagleda se u Nicole.

Što to radi? reče Nicole sebi. Sigurna sam da mi pokušava nešto reći... Kada se Nicole nije pomaknula, ptica uz napor ponovi čitavu predstavu. Ovog puta Nicole pomisli da je shvatila kako joj strano stvorenje pokušava reći da ne može osloboditi svog prijatelja. Nicole se nasmiješi i mahne. A onda, i dalje stojeći na dnu rešetke, vezala je nekoliko susjednih užeta jedno za drugo. Kada ih je zatim razvezala, dvije ptice kriještanjem izraziše svoje odobravanje. Ona ponovi postupak dva puta i zatim pokaže rukom najprije sebe, a zatim baršunasto stvorenje zarobljeno nad njom.

Dođe do naleta razgovora na njihovom glasnom, ponekad melodičnom jeziku, a onda se veći član para vrati na svoju terasu. Nicole je gledala u zrak u baršunasto stvorenje. Ono se zapetljalo na tri mjesta; no svako je njegovo otimanje za posljedicu imalo još čvršće zaplitanje u elastičnu užad. Nicole je nagađala da su pticu vjerojatno zahvatili siloviti uraganski vjetrovi i da je bačena u mrežu tijekom prethodne noći. Užad se vjerojatno deformirala pod naletom udara, a kada se vratila u svoj normalni oblik, velika ptica je ostala zarobljena u mreži.

Uspon nije bio težak. Mreža je bila pažljivo pričvršćena za dvije građevine, a uže je bilo dovoljno teško da se Nicole nije mnogo njihala. Ali dvadeset metara iznad tla prilično je visoko, više od normalne šestokatnice, i zato Nicole nije bilo svejedno kada je stigla do mjesta na kojem je bila zarobljena ptica.

Bila je zadihana od napora uspona. Oprezno se nagnula prema ptici da bi se uvjerila da nije nešto pogrešno shvatila u njihovom neobičnom komuniciranju. Strana ptica ju je napeto slijedila svojim krupnim, plavim očima.

Jedno krilo bilo je upetljano vrlo blizu glave ptice. Nicole se upusti u pokušaj oslobađanja krila, najprije omotavši mrežu oko svoje ruke da se osigura od pada. Posao je polako napredovao. U jednom trenutku Nicole zapahne jaki dah stvorenja. Prepoznajem taj miris, reče Nicole. Za Nicole je bio potreban samo trenutak da poveže miris s mana dinjom koju je nedavno jela. Znači, i ti jedeš istu stvar? pomisli Nicole. Ali odakle nam to stiže? Nicole poželi da može razgovarati s tim čudnim i divnim stvorenjima.

Borila se s prvim čvorom. Bio je vrlo čvrsto stegnut. Plašila se da ne povrijedi krilo stvorenja ako jače povuče. Nicole posegne u naprtnjaču i izvadi svoj najjači skalpel.

Druga ptica se u trenutku okomi na nju; blebetala je, kriještala i gotovo na smrt prestrašila Nicole. Nije htjela otići i dopustiti joj da nastavi sve dok se Nicole nije udaljila od zarobljene ptice i pokazala njenom pratitelju kako skalpel može prerezati konope rešetke.

Zahvaljujući skalpelu, operacija oslobađanja bila je brzo završena. Baršunasta ptica vine se u zrak, dok su joj melodični, radosni krici odzvanjali po cijelom području. Njena družica pridruži joj se u slavlju vlastitim kricima i njih dvoje zaplesaše, poput ljubavnika, u zraku nad mrežom. Trenutak kasnije nestanu i Nicole se polako spusti na tlo.

Bila je zadovoljna sa sobom. Sada je bila spremna vratiti se na zid i pričekati spas za koji je bila sigurna da će doći. Pošla je prema sjeveru, pjevajući narodnu pjesmu s Loire koju je zapamtila iz mladosti.

Poslije nekoliko minuta, Nicole je opet dobila društvo. Točnije, dobila je vodiča. Kad god bi skrenula na pogrešnu stranu, baršunasti stvor, koji joj je letio nad glavom, počeo bi s nevjerojatnom galamom. Buka bi prestala tek kada bi Nicole krenula u pravom smjeru. Baš me zanima kamo idemo? upita se Nicole.

U područje trga, na ne više od četrdeset metara od oktaedra, ptica se strmoglavi prema potpuno običnom komadu metalnog tla. Nekoliko puta udari pandžama i onda se nadnese nad tu točku. Neka vrsta poklopca sklizne u stranu i stvorenje nestane s trga u otvor. Zatim dva puta izleti, reče nešto prema Nicole i onda opet siđe u otvor.

Nicole shvati poruku. Mislim da sam pozvana u kućni posjet da se upoznam s obitelji, objasni si. Nadam se da nisam ja ta koju planiraju za večeru.

PRAVI PRIJATELJ

Nicole nije imala pojma što je očekuje. Nije se plašila dok je prilazila i gledala u rupu u tlu. Prevladavajući osjećaj u njoj bila je radoznalost. Na trenutak se uplašila mogućnosti da spasilačka ekipa naiđe dok se ona nalazi pod tlom, ali uvjeri samu sebe da bi se oni sigurno vratili kasnije.

Četvrtasti poklopac bio je veliki, dug otprilike deset metara i širok šest metara. Kada leteći stvor vidje da ga Nicole slijedi, on uleti u rupu, pa je čekao na trećoj izbočini. Nicole čučne pokraj otvora i zagleda se u dubinu. Vidjela je nekakva svjetla u blizini, a još više ih je treptalo u dubini pod njom. Nije mogla procijeniti točno do koje dubine se tunel pruža, ali očito je išao na više od dvadeset ili trideset metara.

Spuštanje nije bilo lako za vrstu koja ne leti. Vertikalni tunel je u biti bio velika rupa s nizom širokih polica sa strane. Svaka polica, kao neka stuba, bila je potpuno iste veličine, duga oko pet metara i široka jedan metar, a sve su bile razdvojene jedna od druge po dubini za oko dva metra. Nicole je morala biti vrlo pažljiva.

Ono malo svjetla što ga je bilo u okomitom tunelu dopiralo je iz otvora prema trgu i iz nekih svjetiljki obješenih o zidove na svakoj četvrtoj polici. Svjetiljke su bile obavijene prozirnim omotačima koji su istovremeno bili gipki i nalik papiru. U svakoj svjetiljci nalazila se mala, plamteća vatra, zajedno s nekom tekućinom za koju je Nicole pretpostavila da je gorivo.

Leteći prijatelj baršunastog tijela strpljivo je promatrao Nicole tijekom spuštanja i uvijek je bio na tri police ispod nje. Nicole je imala osjećaj da bi je u slučaju klizanja ptica uhvatila u padu, ali nije željela provjeriti tu pretpostavku. Um joj je radio grozničavom brzinom. Nicole je već zaključila da stvorenja nipošto nisu bioti. To je značilo da su neka strana vrsta. Ali nemoguće je da su Ramanci, razmišljala je Nicole. Razina njihovog tehnološkog razvoja potpuno je neprimjerena ovom svemirskom brodu.

Nicole se prisjeti satova povijesti o jadnim i zaostalim Majama koje su konkvistadori našli u Meksiku. Španjolci su zaključili da je nemoguće da su preci tih neobrazovanih i siromašnih ljudi ikada mogli sagraditi tako dojmljiva mjesta za vjerske obrede. Je li moguće da se to dogodilo i ovdje? upita se Nicole. Je li moguće da su ti neobični leteći stvorovi jedino što je ostalo od glavne vrste koja je stvorila ovaj artefakti

Dvadesetak metara ispod površine Nicole začuje nešto što ju je podsjetilo na žubor vode. Šum se pojačao kada se spustila na policu koja je zapravo bio produžetak vodoravnog tunela koji se prostirao pokraj nje. S druge strane okomitog hodnika Nicole ugleda sličan mračni prolaz koji je išao u suprotnom smjeru, isto tako usporedo s površinom.

Njezin pticoliki vodič bio je, kao i obično, tri police pod njom. Nicole pokaže niz tunel iza sebe. Stvorenje doleti blizu nje i sistematski počne letjeti sad nad jednom, sad nad drugom policom ispod Nicole, pokazujući savršeno jasno da očekuje da se Nicole nastavi spuštati.

Nicole se nije željela predati tako lako. Izvadila je bocu i napravila pokret kao da pije. Onda je pokazala iza sebe u mračni tunel. Stvor je lepetao oko nje, činilo se da odmjerava odluku, a zatim je preletio preko Nicoleine glave u pomrčinu. Četrdeset sekundi kasnije Nicole ugleda svjetlo u daljini koje je sve više raslo kako joj se primicalo. Ptica se vratila, noseći veliku baklju u jednoj pandži.

Nicole je slijedila pticu petnaestak metara. Stigli su do odaje, s lijeve strane u tunelu, u kojoj se nalazila velika cisterna puna vode. Svježa voda slijevala se u cisternu sa slavine ugrađene u zid. Nicole izvadi spektrometar mase i provjeri tekućinu. Bila je to čista H2O; drugih tvari nije bilo u koncentraciji od jednog dijela u milijun. Pazeći da se dostojanstveno ponaša, Nicole zaroni ruke i počne piti s mlaza. Bilo je nevjerojatno ukusno.

Kada se napila, Nicole produži tunelom u istom smjeru. Ptica je poludjela; letjela je gore-dolje i neprekidno blebetala, sve dok Nicole nije promijenila smjer i vratila se u glavni okomiti tunel. Kada se nastavila spuštati, uočila je da je osvijetljenost okolice primjetno opala. Nicole baci pogled iznad sebe. Otvor prema trgu New Yorka sada je bio zatvoren. Nadam se da to ne znači da ostajem ovdje zauvijek, pomislila je.

Dvadeset metara ispod površine, još jedan par mračnih, vodoravnih tunela pružao se pod pravim kutom na glavni hodnik. Na toj drugoj razini, baršunasta ptica, i dalje noseći baklju u pandži, povede Nicole niz jedan od vodoravnih tunela oko dvije stotine metara. Ušla je za pticom u prostranu, kružnu odaju visokoga stropa. Ptica upotrebi baklju da upali nekoliko svjetiljki u zidu prostorije. Onda je nestala. Nije je bilo gotovo jedan sat. Nicole je sjedila strpljivo koliko god je to mogla, najprije se obazirući po crnoj prostoriji, koja ju je podsjećala na pećinu ili kriptu. Nije bilo nikakvih ukrasa. Poslije dužeg vremena Nicole se usredotoči na razmišljanje kako obavijestiti ptice da želi otići odavde.

Kada joj se baršunasti prijatelj konačno vratio, sa sobom je doveo četiri druga. Nicole je čula kako lepeću krilima u hodniku i neprekidno brbljaju. Njezin ptičji prijatelj (za koga je Nicole pretpostavila da je ženka) i još dva stvorenja linoleumske površine uletješe prvi. Sletjeli su i zatim nespretno prišli Nicole da je dobro pogledaju. Kada su sjeli na suprotne krajeve prostorije, još jedno stvorenje baršunastog tijela, smeđe, a ne crno, uleti poslije svih. U pandžama je nosilo malu mana dinju.

Dinja bi spuštena pred Nicole. Sve ptice su gledale, pune iščekivanja. Nicole glatko odreže skalpelom jednu osminu dinje, podigne je i ispije mali gutljaj zelenkaste tekućine iz sredine, a zatim odnese ostatak dinje domaćinima. Ovi odobravajuće zakriještaše, diveći se preciznosti reza dok su jedno drugome dodavali dinju.

Nicole je gledala ptice kako jedu. Dijelile su dinju među sobom i ni jednog jedinog trenutka nijedan dio nije ispušten. Dva baršunasta stvora bila su iznenađujuće vješta i elegantna sa svojim pandžama, vrlo su malo brljali i nije im ostajalo nimalo otpadaka. Veći stvorovi bili su mnogo nespretniji; način na koji su se hranili podsjećao je Nicole na zemaljske životinje. Poput Nicole, nijedan stvor nije jeo tvrdi, vanjski omotač mana dinje.

Kada je objed bio gotov, stvorovi, koji uopće nisu razgovarali dok su jeli, skupiše se u krug tijekom nekoliko sekundi. Gužva se prekinula kada je smeđi baršunasti profrktao nešto što se Nicolei učinilo nalik pjesmi. Jedno po jedno, oni doletješe do nje da je još jednom pobliže pogledaju.

Nicole šutke sjedne i upita se što će se dogoditi sljedeće. Stvorovi su ostavili svjetla u blagovaoni (ili dvorani za gozbe, ili što je već bila), ali vanjski hodnik bio je ugljeno crn. Očito su željeli da ona ostane gdje je, barem neko vrijeme. Već je dugo prošlo otkako je Nicole posljednji put spavala, a sada je bila ugodno otežala od hrane. Oh, dobro, reče si i sklupča se na podu poslije kraće rasprave sa samom sobom, možda će me kratki drijemež osvježiti.

U snu je čula kako je netko zove po imenu, ali bilo je to iz velike daljine. Morala se napregnuti da mu čuje glas. Nicole se probudi s trzajem i pokuša se prisjetiti gdje je. Pažljivo je slušala, ali nije čula ništa. Kada je pogledala na sat, vidjela je da je spavala četiri sata. Bolje bi bilo da izađem odavde, pomisli Nicole. Uskoro će mrak, a ja ne želim propustiti priliku za spas.

Izašla je u hodnik i upalila svoju malu svjetiljku. Nicole je stigla do okomitog tunela za manje od minute. Odmah je počela uspon uz police. Malo ispod mjesta na kojem je zastala tijekom spuštanja da bi se napila vode, Nicole začuje neobičan šum iznad sebe. Zastala je da bi došla do daha. Malo se nagnula u razjapljenu rupu i obasjala svjetiljkom prostor nad sobom, u smjeru zvuka. Nešto veliko kretalo se naprijed-natrag po dijelu prve razine koja je presijecala u okomiti tunel.

Nicole se oprezno uspuže uz policu odmah ispod nove pojave i čučne ispod njega. Što god to bilo, pokrivalo je svaki kvadratni centimetar police pred ulazom u tunel jednom u svakih pet sekundi. Nicole ga nikako nije mogla izbjeći. Nikako se nije mogla podići gore i zatim prijeći na slijedeću policu za manje od pet sekundi.

Prišla je jednom kraju police i napeto počela slušati zvuk iznad sobe. Kada se stvar okrenula i pošla u suprotnom smjeru, Nicole promoli glavu preko ruba sljedeće razine. Predmet se brzo kretao ritmičnim koracima i straga izgledao baš kao oklopljeni tenk. Bacila je pogled samo nakratko, jer se prednji kraj tenka već okretao da ponovi pregled svog polja.

Jedno je sigurno, reče Nicole sebi dok je stajala na nižoj polici. Taj tenk je neka vrsta stražara. Nicole se pitala raspolaže li kakvim senzorima – očito nije davao do znanja da ju je čuo – ali je zaključila da si ne smije dopustiti da pokuša to otkriti. Ne bi bio baš neki stražar ako ne može ni vidjeti uljeza.

Nicole polako siđe niz police do razine one blagovaone ili što već je. Bila je teško razočarana, a sada i ljuta na sebe što je uopće sišla u ovu ptičju jazbinu. Pa ipak, nije joj se činilo da ima smisla da je ptice drže kao zarobljenika. Na kraju krajeva, nije li stvorenje pozvalo Nicole da ga posjeti kada mu je ona spasila život?

Nicole je zbunio i stražar-tenk. Njegova nazočnost bila je čudna, u potpuno neskladu s razinom tehnološkog razvoja svega ostalog u jazbini. Što mu je bila namjena? Odakle je došao? Sve čudnije i čudnije, pomisli Nicole.

Kada je opet bila na drugoj razini ispod tla, Nicole se obazre da vidi ima li drugog izlaza iz jazbine. S suprotne strane okomitog hodnika nalazila se ista skupina polica. Kada bi mogla skočiti na drugu stranu, onda bi možda...

Prije nego što je ozbiljno razmotrila taj plan, Nicole je morala provjeriti je li još jedan tenk, ili odgovarajući stražar, kojim slučajem ne čuva i suprotni vodoravni tunel na prvoj razini. Nije mogla vidjeti s mjesta na kojem je stajala, i zato, gunđajući na sebe zbog svoje gluposti, Nicole se opet popne na police sa svoje strane da bolje pogleda hodnik. Imala je sreće. Polica pred suprotnim tunelom bila je prazna.

Do trenutka kada se opet vratila na drugu podzemnu razinu, Nicole je bila iscrpljena od penjanja. Buljila je preko hodnika i prema svjetlostima u ponoru pod sobom. Gotovo bi sigurno poginula kada bi pala. Nicole je prilično dobro procjenjivala udaljenost i računala je da od ruba police na njezinoj strani tunela do ruba na drugoj strani ima oko četiri metra. Četiri metra, razmišljala je, najviše četiri i pol. Ako računamo malo razmaka na obje strane, treba mi skok od pet metara da bih ga preskočila. U letačkom kombinezonu s naprtnjačom.

Nicole se prisjeti onog nedjeljnog poslijepodneva u Beauvoisu od prije četiri godine, kada je Genevieve imala deset godina i kada su majka i kćerka gledale olimpijadu 2196. na televiziji. „Možeš li i sada skočiti daleko, mama?” pitala je djevojčica, teškom mukom zamišljajući svoju majku kao olimpijskog šampiona.

Pierre ju je nagovorio da povede Genevieve na atletsko polje pokraj srednje škole u Luynesu. Bila je daleko najbolja u troskoku, ali poslije trideset minuta zagrijavanja i uvježbavanja, Nicole je uspjela skočiti u dalj šest i pol metara. Genevieve nije bila bogzna kako zadivljena. „Mama” reče joj kći dok su se vraćale biciklom kući kroz zelenilo, „Danijelina starija sestra može skočiti gotovo toliko, a samo je student na fakultetu.”

Sjećanje na Genevieve probudi duboku tugu u Nicole. Žudjela je čuti kćerin glas, da joj pomogne da sredi kosu, da pođe s njom na veslanje na mali, privatni ribnjak pokraj Bresmea. Nikada ne cijenimo dovoljno vrijeme koje nam je na raspolaganju, pomislila je, sve dok nam ga ne ponestane.

Nicole se okrene da pođe niz tunel do mjesta na kojem su je ostavile ptice. Nije htjela pokušati sa skokom. Bilo je preopasno. Ako bi se okliznula...

„Nicole des Jardins, gdje si, do vraga?” Nicole se sledi u trenutku kada je začula poziv, vrlo slab, iz velike daljine. Je li joj se to učinilo? „Nicole?” čula je opet. Bio je to nepobitno glas Richarda Wakefielda. Otrčala je natrag do okomitog tunela i htjela viknuti. Ne, pomisli brzo, to bi ih probudilo. Neće mi biti potrebno više od pet minuta. Mogu skočiti...

Adrenalin je nadolazio Nicole nevjerojatnom brzinom. Ona se zaleti i vine preko ponora. Uspjela je. Popela se po policama vratolomnom brzinom. Pri vrhu opet začuje Wakefielda kako je zove.

„Ovdje sam, Richarde. Ispod tebe” poviče ona. „Ispod trga.”

Nicole stiže do najviše police i počne gurati poklopac. Nije se htio pokrenuti. „Sranje” poviče ona kada je zbunjeni Richard prošao negdje u blizini. „Richarde, dođi ovamo. Gdje mi čuješ glas. Udaraj po tlu.”

Richard počne mlatiti po poklopcu. Vikali su jedno na drugo. Galama je bila zaglušna. Daleko pod sobom Nicole začuje zamahe krila. Ptice, koji su se dizale u tunelu, počeše kriještati i blebetati.

„Pomognite mi” poviče Nicole na njih kada se približiše. Pokazala je na poklopac. „Prijatelj mi je vani.”

Richard je i dalje udarao. Samo dva leteća stvora koja su prvobitno našla Nicole u jami stigoše do mjesta gdje se sada nalazila. Letjeli su oko nje, lepetali krilima i kriještali na pet drugih koji su bili na nižoj razini. Stvorenja su očito raspravljala, jer baršunasta ptica dva puta izduži vrat prema svojim drugovima i ispusti zastrašujući krik.

Poklopac se iznenada otvori. Richard se jedva zadrži da ne padne unutra. Kada je pogledao u rupu, ugleda Nicole s dva divovska pticolika stvorenja, od kojih jedno proleti pokraj njega kada je Nicole ispuzala iz otvora. „Tako mi pakla” usklikne on, dok su mu oči pratile let ptice.

Nicole je bila preplavljena radošću. Potrčala je u Wakefieldovo naručje. „Richarde, oh, Richarde” reče ona, „tako mi je drago što te vidim.”

On joj se nasmiješi i uzvrati zagrljaj. „Da sam znao da tako osjećaš” reče on, „došao bih ranije.”

DVA ISTRAŽIVAČA

„Raščistimo jednu stvar. Kažeš mi da si sâm? I da nemamo ništa čime bismo prešli Cilindrično more?”

Richard kimne. Bilo je to previše za Nicole. Prije pet minuta bila je ushićena. Njezine muke konačno su bile završene. Zamišljala je kako se vraća na Zemlju i opet sreće s ocem i kćeri. A sada joj je on govorio...

Brzo je otišla od njega i naslonila glavu na jednu od građevina koje su okruživale trg. Suze su joj se slijevale niz lice dok je davala oduška razočaranju. Richard ju je slijedio na razmaku.

„Žao mi je” reče Richard.

„Nisi ti kriv” odvrati Nicole kada se smirila. „Jednostavno mi nije palo na pamet da bih mogla vidjeti nekoga od članova posade, a da ipak ne budem spašena...” Ona se zaustavi. Nije bilo pošteno od nje tjerati Richarda da se osjeća krivim. Prišla mu je i prisilila se da se nasmiješi.

„Obično nisam ovoliko osjetljiva” reče Nicole. „I prekinula sam te usred priče.” Ona zastane da obriše oči. „Pričao si mi kako su bioti morski psi jurili za motornim čamcem. Prvi put si ih ugledao kada si bio na pola puta preko mora?”

„Manje-više” odvrati Richard. Njezino razočaranje ga je utišalo. On se pokuša nervozno nasmijati. „Sjećaš li se, poslije jedne od simulacija, kada nas je komisija za nadzor kritizirala zbog toga što nismo najprije poslali u vodu bespilotnu verziju brzog motornog čamca, čisto da bismo se uvjerili da u novom dizajnu nema nečeg posebnog što bi na neki način poremetilo ‘ekološku ravnotežu’? Dakle, u to vrijeme sam mislio da su njihove primjedbe smiješne. Sada nisam toliko siguran. Ti bioti morski psi jedva su i primjećivali spora plovila s Newtona, ali moj motorni čamac velike brzine zasigurno ih je razljutio.”

Richard i Nicole sjedoše na jednu od sivih metalnih kutija razbacanih oko trga. „Uspio sam ih izbjeći jednom” produži Richard, „ali sam imao pritom izuzetnu sreću. Kada više nisam imao izbora jednostavno sam iskočio i zaplivao. Srećom za mene, uglavnom su otišli za čamcem. Nisam vidio nijednog dok sam plivao sve dok se nisam našao na samo sto metara od obale.”

„Koliko je prošlo ukupno vremena otkako si u Rami?” upita Nicole.

„Oko sedamnaest sati. Napustio sam Newton dva sata poslije zore. Potrošio sam previše prokletog vremena pokušavajući popraviti komunikacijski relej na Beti. Ali bilo je to nemoguće.”

Nicole mu opipa letački kombinezon. „Osim tvoje kose, čak i ne vidim da si bio mokar.”

Richard se nasmije. „Oh, čuda tvoraca tkanine. Možeš li vjerovati da je ovo odijelo bilo gotovo suho do trenutka kada sam presvukao izolacijski dio? Do tada sam imao problema da se čak uvjerim da sam proveo onih dvadeset minuta plivajući u hladnoj vodi.” On pogleda prijateljicu. Vrlo lagano se opuštala. „Ali iznenađuje me, astronautkinjo des Jardins, zašto mi nisi postavila najvažnije pitanje. Kako sam znao gdje se nalaziš?”

Nicole je izvadila skener i očitavala Richardove biometrijske podatke. Sve je bilo unutar dopuštenih granica, i uz njegovo nedavno iscrpljujuće plivanje. Malo je sporo shvatila njegovo pitanje. „Znao si gdje sam?” reče ona napokon i namršti se. „Mislila sam da si tek tako lutao po okolici...” „Ma hajde, daj. New York je malen, ali nije toliko malen. Unutar zidova ima dvadeset pet kvadratnih kilometara teritorija. A radio je potpuno nepouzdan u ovoj okolici.” Nasmiješio se. „Da vidimo, kada bih na svakom kvadratnom metru zastao i pozvao te po imenu, trebao bih te pozvati dvadeset pet milijuna puta. S jednim pozivom svakih deset sekundi – što mi daje vremena da oslušnem ima li odgovora i da prijeđem na slijedeći kvadratni metar – to bi bilo šest poziva u minuti. Znači, bilo bi mi potrebno četiri milijuna minuta, što je neznatno manje od šezdeset tisuća sati, ili dvije i pol tisuće zemaljskih dana...” „U redu, u redu” prekine ga Nicole. Napokon se smijala. „Reci mi, kako si znao gdje sam.”

Richard ustane. „Smijem li?” reče on dramatično i posegne prema džepu na grudima Nicoleinog letačkog odijela.

„Pretpostavljam” odgovorila je. „Iako mi ne pada na pamet što...”

Richard gurne ruku u njezin džep i izvadi princa Hala. „On me je doveo do tebe” reče Wakefield. „Dobar si čovjek, moj prinče, ali neko vrijeme mislio sam da si me izdao.” Nicole nije imala pojma o čemu Richard priča. „Princ Hal i Falstaff imaju poklapajuće navigacijske markere” objasni on. „Emitiraju petnaest jakih impulsa svake sekunde. S Falstaffom ostavljenim u mojoj kolibi u Beti i s odgovarajućim primopredajnikom na logoru Alfa, mogao sam te slijediti uz pomoć triangulacijske metode Znaš već ono: tri vrha trokuta. I zato sam točno znao gdje si – barem glede x-y koordinata. Moj jednostavni algoritam za praćenje ne predviđa i izlete u z,”

„Tako bi jedan inženjer nazvao moj posjet jazbini letećih stvorova?” reče Nicole s novim osmijehom. „Izlet u z?” „To je jedan od načina opisivanja stvari.”

Nicole zavrti glavom. „Stvarno te ne shvaćam, Wakefielde. Ako si zaista cijelo vrijeme znao gdje sam, zašto si, do vraga, toliko čekao...”

„Zato što smo te izgubili, barem smo tako mislili, prije nego što smo te našli... kada sam se vratio po Falstaffa.” „Jesam li ja otupjela tijekom posljednjega tjedna, ili je ovaj vrtuljak objašnjavanja sve smušeniji?”

Sada je bio na Richarda red da se nasmije. „Možda bih ti trebao malo suvislije reći stvari.” On zastane da bi sredio misli. „Stvarno sam se naljutio” počne on, „tamo, tijekom lipnja, kada je Inženjerska grupa za upravljanje odlučila ne upotrijebiti navigacijske snopove kao pomoćne osobne lokatore. Upozoravao sam, bezuspješno, da bi moglo doći do izvanrednih situacija ili nepredviđenih okolnost, u kojima bi odnos signal-šum na redovnim linijama veze pao ispod praga osjetljivosti. Zato sam opremio tri vlastita robota za svaki slučaj...”

Nicole je proučavala Richarda Wakefielda dok je govorio. Zaboravila je da je istovremeno zapanjujući i zabavan. Bila je sigurna da bi mogao pričati o tome puni sat, samo kada bi mu postavljala prava pitanja.

„...Onda je Falstaff izgubio signal” nastavio je. „Osobno nisam bio uz njega u to vrijeme, jer sam se pripremao doći s Hirom Yamanakom da pokupim tebe i Francescu helikopterom. Ali Falstaff ima memoriju i vremenski bilježi sve podatke. Kad se nisi pojavila, preslušao sam podatke iz memorije i otkrio da se signal naglo prekinuo. Vratio se samo nakratko, dok smo koju minutu poslije razgovarali preko radija, ali nekoliko sekundi poslije posljednjega razgovora signal je zauvijek nestao. Sve kao da je ukazivalo na hardverski kvar. Pomislio sam da je princ Hal otkazao. Kad je Francesca rekla da si otišla s njom sve do trga, onda sam postao posve siguran da je princ Hal...” Nicole je slušala samo jednim uhom, ali joj se pažnja vrati kada je Richard spomenuo Francescu. „Stoj” prekine ga Nicole i podigne ruku. „Što kažeš da ti je rekla?”

„Da ste ti i ona zajedno napustile skladište i da si se nekoliko minuta kasnije odvojila od nje i pošla tražiti Takagishija...”

„To je čisto sranje” reče Nicole.

„Što želiš time reći?”

„To je laž. Apsolutna i potpuna neistina. Upala sam u onu jamu o kojoj sam ti pričala još dok je Francesca bila ondje, ili barem ne više od jedne minute kada je otišla. Nije me uopće vidjela poslije toga.”

Richard razmisli na trenutak. „To objašnjava zašto te je Falstaff izgubio. Cijelo vrijeme si bila u skladištu i signal je bio blokiran.” Sada je na njega bio red da bude zbunjen. „Ali zašto bi Francesca izmislila takvu priču?”

To bih i ja voljela znati, pomisli Nicole. Vjerojatno je planirano otrovala Borzova. Zbog čega bi inače namjerno...

„Je li bilo nešto među vama?” nastavi Richard. „Oduvijek mi se činilo da primjećujem...”

„Vjerojatno malo ljubomore” prekine ga Nicole, „i to u oba smjera. Francesca i ja smo udaljene svjetlosne godine.” „To slobodno možeš ponoviti” zahihota Richard. „Proveo sam dobar dio godine u davanju znakova da te smatram inteligentnom, zanimljivom i privlačnom. Pa ipak, nikada nisam primio ništa osim suzdržanog i uglađenog profesionalnog odaziva. S druge strane, Francesca primijeti i ako je slučajno pogledaš bočno.”

„Postoje i druge, bitnije razlike” reče Nicole, ne baš nezadovoljna zato što je Richard konačno riječima izrazio svoje zanimanje za nju kao ženu.

Na trenutak dođe do stanke u razgovoru. Nicole baci pogled na sat. „Ali ne želim više gubiti vrijeme na razgovore o Francesci Sabatini” reče. „Za sat vremena će opet biti mrak, a mi moramo isplanirati bijeg s otoka. Isto tako, moramo razmotriti određene, ovaj, logističke teme, kao što su hrana, voda i druge stvari o kojima ne bih pričala i zbog kojih je zarobljeništvo u maloj rupi bilo prilično odvratno.”

„Donio sam prijenosnu kolibu – ako nam zatreba.”

„Sjajno” reče Nicole, „prisjetit ću se toga kad bude padala kiša.” Automatski je krenula u naprtnjaču za mana dinjom, ali nije izvadila kutiju s hranom. „Usput” reče ona Richardu, „jesi li donio i nešto ljudske hrane?”

Koliba se pokazala korisnom kada su se spremali za spavanje. Odlučili su je postaviti odmah pokraj središnjeg trga. Nicole se osjećala sigurnija kada je u blizini dvije „svoje“ ptice. U izvjesnom smislu, bili su joj prijatelji i mogli bi joj pomoći ako bi se ukazala potreba. Isto tako, bili su jedini znani izvor hrane. Richard i Nicole zajedno su imali jedna dovoljno hrane i vode za dva ramanska dana.

Nicole se nije protivila Richardovom prijedlogu da podijele kućicu. On je u prvi mah galantno ponudio spavati vani, „ako će ti zbog toga biti udobnije” ali kućice su bile dovoljno prostrane za dva ležaja sve dok nije bilo drugih predmeta. Razgovor im je bio vrlo olakšan time što su ležali na pola metra udaljenosti. Nicole detaljno opiše sate svog samovanja, izostavivši samo dio o bočici i viziji. To je za nju bilo previše osobna stvar da bi je podijelila s nekim. Richarda je očarala čitava njezina priča, a posebice ptice.

„Želim reći” započne on i osloni glavu na lakat, „pokušaj razmisliti kako su se, do vraga, stvorile ovdje. Na temelju onoga što si rekla, ako se izuzme tenk-stražar – a ja se potpuno slažem s tobom da je tu riječ o anomaliji – nisu napredniji od pretpovijesnih ljudi. Kakva bi to bila divota da saznamo njihovu tajnu.

Ne možeš potpuno odbaciti ni mogućnost da su bioti” produži on, jedva zatomljujući oduševljenje. „Možda nisu

342 dojmljivi u biološkom pogledu, ali, dovraga, kao umjetna inteligencija vrhunski su domet.” On sjedne na svom ležaju. „Zamisli samo što bi to značilo u oba slučaja. Moramo otkriti sve te odgovore. Ti si lingvist, možda možeš naučiti razgovarati s njima.”

Nicole je sve to zabavilo. „Je li ti palo na pamet, Richarde” upitala je, „da će sva ova rasprava postati akademska ako nas nitko ne spasi?”

„Nekoliko puta.” Richard se nasmije. Opet je legao. „Onaj prokleti Heilmann me je odveo na stranu, neposredno prije nego što ću se vratiti u Ramu, i rekao mi da svojim povratkom ovamo ‘kršim sva pravila! Dao mi je riječ da se neće vraćati po mene ni pod kojim uvjetima.”

„Pa zašto si onda došao?”

„Nisam potpuno siguran” reče on polako. „Znam da sam želio pokupiti Falstaffa u Beti i vidjeti nije li nekim slučajem ipak primio kasnije signal s tvog odašiljača. Ali mislim da je bilo i drugih razloga. Ekspedicija je sve više postajala politička, a sve manje znanstvena. Bilo mi je očito da će birokrati na Zemlji prekinuti istraživanje, ‘iz sigurnosnih razloga i da se posada neće vratiti na Ramu. Znao sam također da će se političke rasprave nastaviti još dan ili dva.” Zastao je na sekundu. „A želio sam posljednji put pogledati najnevjerojatniji prizor svoga života.”

Nicole je šutjela jedan trenutak. „Očito se nisi plašio” reče ona blago, „jer ni sada ne pokazuješ nikakve znakove straha. Zar te misao da bi mogao biti ostavljen da umreš na Rami nimalo ne uznemirava?”

„Malo” odgovori Richard. „Ali umiranje u uzbudljivoj situaciji bolje je od življenja u dosadnoj.” Opet se pridignuo na lakat. „Tri godine sam čekao ovu ekspediciju. Od početka sam smatrao da imam dobrih izgleda biti izabran. S izuzetkom mojih robota i Shakespearea, u mome životu nema ničega osim rada. Nemam ni obitelj ni prijatelje o kojima treba misliti...”

Glas mu se izgubi. „A povratka se bojim isto toliko koliko i smrti. Richard Wakefield, astronaut Newtona, ima barem jasno određen cilj.” Želio je reći još nešto, ali se zaustavio. Opet legne i sklopi oči.

EGZOBIOLOŠKA PSIHOLOGIJA

„Postoji još jedan razlog zašto se ne treba odreći nade” reče Richard veselo čim je Nicole otvorila oči, „a zaboravio sam ga spomenuti sinoć.”

Nicole se uvijek vrlo sporo budila. Čak i kao dijete. Voljela je uživati u posljednjem dijelu sna prije nego što će se suočiti s grubom stvarnošću. Kod kuće, i Genevieve i Pierre znali su da joj ne smiju govoriti ništa važno dok ne popije jutarnja kava. Ona zatrepće očima prema Richardu, koji je upalio malu svjetiljku u prostoru između njih.

„Ova strana svemirska letjelica sada ide prema Zemlji” reče. „Čak i ako Newton ode, prije ili kasnije ovamo bi mogao doći novi ljudski svemirski brod.”

„O čemu ti to pričaš?” upita Nicole, dižući se i trljajući oči.

„U sinoćnjem uzbuđenju” reče Richard, „ispustio sam jednu od bitnih stvari. Manevar – pretpostavljam da ga nisi doživjela, jer si bila onesviještena na dnu one jame – je stavio Ramu na kurs prema Zemljom. Zbog toga je naša evakuacija i postala imperativ.”

Richard primijeti da Nicole bulji u njega kao da je sišao s uma. „Svemirski brod je i dalje na hiperboli u odnosu na Sunce” pojasni on, „ali juri punom brzinom prema Zemlji. Ako se ništa ne promijeni, sudarit ćemo se za dvadeset tri dana.”

„Richarde” reče Nicole, žudeći svim srcem za šalicom svježe kave, „ne sviđaju mi se vicevi rano ujutro. Ne gubi energiju izmišljajući...”

„Ne” prekine je on. „Ozbiljan sam. Istina je. Vjeruj mi.” Nicole izvadi džepni termometar u provjeri ga. „Onda mi reci, moj inženjerski geniju, zašto temperatura ovdje unutra i dalje raste? Ako se sada udaljavamo od Sunca, zar ne bi trebala opadati?”

„Hajde, razmisli malo bolje, Nicole, možeš ti to” zavrti Richard glavom. „Termalni doprinos Sunca na vanjštini Rame vrlo se polako širi difuzijom kroz omotač, a zatim prema unutrašnjosti. Toplinska vodljivost očito je vrlo slaba. Vjerujem da će temperatura dosegnuti vrhunac tek za oko dva tjedna.”

Nicole se prisjeti osnova termodinamike, shvativši da je ono što je govorio imalo smisla. Difuzija topline prema unutrašnjosti tek je započela. Činjenica da se Rama sada kreće prema Zemlji počne joj odzvanjati u glavi. Zamolila je Richarda za gutljaj vode. Što se to ovdje događa? pomislila je. Zašto Rama sada ide prema našem planetu?

Richard joj je vjerojatno čitao misli. „Trebala si čuti šašave rasprave o tome zašto je Rama promijenio stazu i što će najvjerojatnije učiniti. Održana je sedmosatna konferencija o toj temi.”

Glasno se nasmijao. „MSA ima nekog službenika, mislim da je Kanađanin, koji je specijalizirao egzobiološku psihologiju. Možeš li vjerovati u to? Taj idiot je stvarno sudjelovao na konferenciji i nudio svoja viđenja motiva koji stoje iza manevra Ramanaca.” Richard oštro zavrti glavom. „Sve birokracije su iste. Iscijede sav život iz stvarno kreativnih ljudi i umjesto njih razviju papirologe bez mozga.”

„I što je bio zaključak skupa?” upita Nicole poslije kraće šutnje.

„Većina normalnih ljudi pretpostavlja da će Rama ući na stazu oko Zemlje i početi s pasivnim promatranjem iz daljine. Ali ti normalni su u manjini. Normalnost i logika otišli su na odmor, po mom mišljenju. Čak je i David Brown – koji se, kako mi se čini, ponašao vrlo čudno otkako smo se bili vratili na Newton – objavio da je vrlo visoka vjerojatnost da će Rama izvesti neki neprijateljski čin. Onda je razjasnio svoj stav izjavivši da to zapravo neće biti neprijateljski čin; međutim, pokušaji Rame da sazna više o Zemlji mogli bi za posljedicu imati akcije koje bismo mi shvatili kao neprijateljske.”

Uzbuđeni Richard sada je ustao. „Jesi li ikada u životu čula takve baljezgarije? A dr. Brown je bio jedan od suvislijih govornika. Cijelo savjetodavno tijelo MSA pitano je za mišljenje glede toga koji projektirani scenarij smatra najvjerojatnijim. Misliš li da je ta hrpa nikogovića mogla odgovoriti jednostavno s: ‘Ja vjerujem u mogućnost A, izravni sudar s uništenjem i promjenom klime kao posljedicom! ili ‘ja sam prije za mogućnost C, ulazak u Zemljinu stazu i ratoborne namjere’? Ne, do vraga! Svatko od njih morao je održati nekakvo predavanje. Onaj uvrnuti dr. Alexander, koji ti je postavljao sva ona pitanja na tvom otvorenom sastanku u studenom o biometrijskim mjerenjima, uludo je potrošio čak petnaest minuta objašnjavajući kako je Ramino postojanje ukazalo na pogrešku u organizacijskom planu MSA. Kao da ikoga za to u ovom trenutku boli dupe!” Richard opet sjedne i nasloni lice na ruke. „Čitava stvar postala je nevjerojatna.”

Nicole je sada bila potpuno budna. „Zaključujem” reče ona i sjedne na svoj ležaj, „sudeći na temelju tvoje očite ljutnje, da se nisi složio s prevladavajućim mišljenjem.”

Richard kimne. „Gotovo tri četvrtine sudionika konferencije – uključivo sve astronaute Newtona kao i velik broj znanstvenika i službenika MSA – vjerovalo je da će ramanski manevar biti bitno štetan za Zemlju. Gotovo su se svi usredotočili na isto. Kako prvi Rama izgleda uopće nije obraćao pozornost na naše postojanje, umovali su oni, činjenica da je Rama II promijenio stazu i krenuo na sastanak sa Zemljom pokazuje da ova svemirska letjelica ima neki drugi cilj. S tim zaključkom se svakako slažem. Ali ne mogu razumjeti zašto svi obavezno zaključuju da je Ramina akcija neprijateljska. Meni se čini isto tako vjerojatno da bi stranci mogli biti motivirani radoznalošću ili čak željom da na neki način budu naši dobročinitelji.” Britanski inženjer na trenutak zastane i razmisli. „Francesca kaže da ispitivanja javnog mijenja na Zemlji pokazuju da je velika većina običnih ljudi, prema njoj gotovo devedeset posto, uplašena Raminim približavanjem. Digli su graju na političare da učine nešto.”

Richard otvori kućicu i izađe na mračni trg. Obasjao je oktaedar svjetiljkom. „Na drugom sastanku, osamnaest sati kasnije, donijeta je odluka da ekipa s Newtona više ne odlazi u Ramu. Formalno gledajući, ja nisam prekršio tu naredbu, jer sam napustio Newton prije njenog službenog proglašenja. Ali bilo je očito da zapovijed dolazi.”

„Dok vođe planeta Zemlje raspravljaju o tome što poduzeti sa svemirskim brodom veličine asteroida koji ide ravno na njih” reče Nicole izlazeći na trg iza njega, „ti i ja imamo nama bliži problem. Moramo prijeći Cilindrično more.” Uspjela se blijedo nasmiješiti. „Hoćemo li malo istraživati dok razgovaramo?”

Richard usmjeri svjetiljku prema dnu jame. Mana dinja bila je jasno prepoznatljiva, ali pojedinačne komade u hrpi nabacanog metala bilo je vrlo teško razlučiti jedno od drugog. „Znači, to su rezervni dijelovi biota-stonoge?” Nicole kimne. Klečali su jedno pokraj drugog na rubu. „Čak i po danu, krajevi jame su u sjeni. Željela sam biti sigurna da ne gledam u Takagishijevo tijelo.”

„Volio bih vidjeti kako stonogi biot popravlja samoga sebe.” Richard ustane i priđe zidu skladišta. Kucnuo je. „A stručnjacima za materijale sviđala bi se ova tvar. Radiovalovi su blokirani u oba smjera, a izvana ne možeš vidjeti unutrašnjost. Pa ipak, zid je na neki način proziran ako se nalaziš u skladištu i gledaš van.” On se okrene prema Nicole. „Donesi skalpel ovamo. Da vidimo možemo li odrezati komad.”

Nicole je pokušavala odlučiti treba li jedno od njih sići u jamu i donijeti dinju. To ne bi moralo biti preteško, pod pretpostavkom da kirurški konac izdrži. Poslije dužeg vremena, ona izvadi skalpel i priđe Richardu.

„Nisam sigurna da bismo trebali to učiniti” reče ona. Kolebala se prije nego što je prislonila skalpel na zid skladišta. „Kao prvo, skalpel bi se mogao oštetiti. Možda će nam biti potreban kasnije. Drugo, ovaj... to bi se moglo smatrati vandalizmom.”

„Vandalizmom?” reče on retorički. Richard uputi Nicole čudan pogled. „Kako neobično homocentrična predodžba.” On slegne ramenima i pođe prema kraju skladišta. „Nije bitno” reče zatim, „vjerojatno si u pravu glede skalpela.” Richard unese nekoliko podataka u džepno računalo i počne proučavati mali zaslon kada mu Nicole priđe. „Ti i Francesca ste stajale točno ovdje, je li tako?” Nicole mu potvrdno odgovori. „Onda si ti otišla u skladište baciti pogled u jednu jamu?”

„Već smo jednom prošli sve ovo” reče Nicole, „Zašto opet pitaš?”

„Mislim da je Francesca vidjela kada si upala u jamu i namjerno nas navela na pogrešan trag s pričom kako si odlutala u potragu za našim japanskim profesorom. Nije željela da te itko nađe.”

Nicole je gledala u Richarda. „Slažem se” polako je odgovorila, „ali zašto ti to misliš?”

„To je jedino objašnjenje koje ima ikakvog smisla. Imao sam neobičan susret s njom neposredno prije nego što sam otišao van. Ušla je u moju sobu pretvarajući se da želi intervju, a zapravo da bi otkrila zašto se vraćam na Ramu. Kada sam spomenuo Falstaffa i tvoj navigacijski signal, isključila je kameru. Onda se vrlo uzbudila i postavila mi mnogo iscrpnih tehničkih pitanja. Prije nego što je otišla, rekla mi je da je uvjerena da nitko od nas nije ni trebao ući u Ramu. Učinilo mi se da će me preklinjati da se više ne vratim ovamo. „

„Mogu shvatiti da nije željela da ja otkrijem kako te ona pokušala ostaviti u toj jami” produži Richard nakon kratke stanke. „Ono što ne mogu shvatiti je razlog zašto te je uopće ostavila tamo.”

„Sjećaš li se one noći kada si mi objasnio zašto je otkazala zaštita RoKira?” reče Nicole poslije trenutka razmišljanja. „Iste noći sam pitala tebe i Janosa je li netko od vas dvojice vidio generala Borzova...”

Dok su se vraćali u smjeru središnjeg trga i kolibe, Nicole provede petnaest minuta objašnjavajući Richardu cijelu svoju hipotezu o uroti. Rekla mu je za medijski projekt, za droge koje je Francesca dala i Davidu Brownu i Reggieju Wilsonu, kao i za svoje odnose sa svima njima. Nije mu rekla za memorijsku kocku. Richard se složi s njom da dokazi djeluju vrlo uvjerljivo.

„Znači, ti misliš da te je ostavila u jami da ne bi bila raskrinkana kao urotnik?”

Nicole kimne.

Richard zvizne. „Onda se sve uklapa. Bilo mi je očito da Francesca vodi cijelu predstavu kada smo se vratili na Newton. I Brown i Heilmann su primali zapovjedi od nje.” On obgrli Nicole jednom rukom. „Ne bih volio da mi ta žena bude neprijatelj. Očito nema nimalo obzira.”

JOŠ JEDNA JAZBINA

Richard i Nicole imali su i većih briga od Francesce. Kada su se vratili na središnji trg, otkrili su da je njihova kućica nestala. Ponovljeno kucanje na poklopac tunela prema pticama nije proizvelo nikakav odaziv. Neizvjesnost njihovog položaja postane im tada jasna.

Richard se promijenio i postao neraspoložen i nepristupačan. Ispričao se Nicole, rekavši da je to karakteristika njegove ličnosti da se povlači od ljudi kada se osjeća nesigurno. Nekoliko sati se igrao sa svojim računalom, tek tu i tamo zastajući postaviti joj pitanja o geografiji New Yorka.

Nicole se opružila na svom ležaju i počela razmišljati o preplivavanju Cilindričnoga mora. Nije bila osobito dobar plivač. Tijekom treninga bilo joj je potrebno oko petnaest minuta da prepliva jedan kilometar. To je bilo u mirnom plivačkom bazenu. Za prelazak mora bila bi prisiljena plivati pet kilometara po hladnoj, uzburkanoj vodi. A mogla bi je pratiti dražesna stvorenja kao što su bioti morski psi.

Veseli debeljko visok dvadeset centimetara prekine njezino premišljanje. Biste li izvoljeli piće, lijepa gospo?” upita je Falstaff. Nicole se okrene i počne proučavati robota izbliza. On digne veliki vrč neke tekućine i ispije ga, prolivši malo sebi na bradu. Obrisao se rukavom i onda podrignuo. „A ako nećeš piti” reče on teškim britanskim naglaskom i gurne ruku u nakitnjak, „onda bi te možda sir John mogao naučiti kojoj stvari ispod pokrivača.” Malo lice se nepobitno opsceno cerekalo. Bilo je grubo, ali vrlo smiješno.

Nicole se nasmije. Isto učini i Falstaff. „Duhovit nisam u sebi samom” reče robot, „razlog te duhovitosti u drugim je ljudima.”

„Znaš” reče Nicole Richardu, koji je promatrao s udaljenosti od nekoliko metara, „ako se ikada umoriš od astronautskog posla, mogao bi zaraditi milijune na dječjim igračkama.”

Richard priđe i podigne Falstaffa. Zahvalio se Nicolei na pohvali. „Kako ja vidim stvari, imamo tri mogućnosti” reče on zatim vrlo ozbiljno. „Možemo preplivati more, možemo istražiti New York u potrazi za materijalom od kojega bismo napravili nekakav čamac ili splav, ili možemo čekati ovdje dok netko ne dođe. Nisam preveliki optimist glede naših izgleda ni u jednom od tih slučajeva.” „Što onda predlažeš?”

„Predlažem kompromis. Dok bude svjetla, pođimo pažljivo istražiti glavna gradska područja, osobito oko tri trga, da vidimo možemo li naći išta što bi nam moglo biti od koristi pri gradnji plovila. Odvojit ćemo jedan ramanski dan, možda dva, za istraživanje. Ako ništa ne iskrsne, plivat ćemo. Ne vjerujem da ćemo ikada vidjeti spasitelje.” „Slažem se. Ali voljela bih najprije učinimo jednu stvar. Najblaže rečeno, nemamo mnogo hrane. Osjećala bih se bolje kada bismo najprije izvadili mana dinju, prije nego što nastavimo istraživanje. Na taj način bismo mogli biti zaštićeni od iznenađenja.”

Richard se složi da bi pribavljanje zalihe hrane vjerojatno bilo razborit početni korak. Ali nije mu se sviđala zamisao ponovnog korištenja kirurškog konca. „Imala si sreću” reče on Nicolei. „Ne samo što se konac nije prekinuo, nego ti čak nije ni skliznuo s pojasa koji si napravila. Međutim, potpuno ti je razrezao rukavice na dva mjesta i gotovo prerezao pojas.”

„Imaš drugu ideju?” upita Nicole.

„Materijal one rešetke je očit izbor” reče Richard. „Trebao bi biti savršen, pod uvjetom da ne bude problema domoći ga se. Onda bih mogao sići u jamu i poštedjeti te nevolja...”

„Pogrešno” prekine ga Nicole. Nasmiješila se. „Sa svim dužnim poštovanjem, Richarde, sada nije trenutak za mačo razmetanje. Korištenje mreže je sjajna ideja. Ali ti si pretežak. Dogodi li se nešto, nikako te ne bih mogla izvući.” Potapšala ga je po ramenu. „Nadam se da te ovo ne pogađa, ali od nas dvoje ja imam atletskije predispozicije.” Richard odglumi povrijeđeni ponos. „Ali što bi s tradicijom? Muškarci uvijek iskazuju fizičku snagu i spretnost. Zar se ne sjećaš crtica iz našeg djetinjstva?”

Nicole se nasmije svim srcem. „Da, dragi moj” reče ona lako. „Ali ti nisi Popaj. A ja svakako nisam Oliva.” „Nisam siguran da ću to moći podnijeti” reče on i oštro zavrti glavom. „Da u trideset četvrtoj godini otkrijem da nisam Popaj... Kakav udarac mom samopoštovanju.” On blago zagrli Nicole. „Što kažeš?” produži on, „da pokušamo još malo spavati prije nego što dođe svjetlo?”

Nijedno od njih nije moglo zaspati. Ležali su jedno pokraj drugog na ležajevima nasred otvorenog trga, svaki sa svojim mislima. Nicole je čula kako se Richardovo tijelo miče. „I ti si budan?” reče ona šapatom.

„Aha” reče. „Čak sam brojao i Shakespeareove likove, ali bez uspjeha. Stigao sam do preko sto.”

Nicole se digne na lakat i pogleda prijatelja. „Reci mi, Richarde” reče ona, „odakle potječe ta tvoja opsjednutost Shakespeareom? Znam da si odrastao u Stratfordu, ali mi je teško zamisliti kako je jedan inženjer poput tebe, zaljubljen u računala, proračune i raznorazne sprave, mogao postati toliko začaran dramom.”

„Moj terapeut mi je rekao da je to bio ‘eskapistički poriv”! reče Richard nekoliko sekundi kasnije. „Kako mi se nije sviđao stvarni svijet i njegovi ljudi, rekao je, ja sam izmislio drugi. Osim što ga nisam morao stvarati ni iz čega. Samo sam proširio divni svemir koji je već izradio jedan genij. „

„Shakespeare je bio moj bog” produži Richard trenutak kasnije. „Kada sam imao devet ili deset godina, zastao bih u onom parku pokraj Avona – onaj pokraj svih kazališta, s kipovima Hamleta, Falstaffa, Lady Macbeth i Princa Hala – i provodio poslijepodneva izmišljajući nove priče o svojim omiljenim likovima. Na taj način sam odlagao odlazak kući do posljednjeg mogućeg trenutka. Užasavao sam se boravka s ocem... Nikada nisam znao što će učiniti... Ali to te sigurno ne zanima...” prekine Richard iznenada priču, „...svi imaju sjećanja na traume iz djetinjstva. Trebali bismo pričati o nečem drugom.”

„Morali bismo pričati o svemu što osjećamo” reče Nicole, iznenadivši čak i samu sebe. „To je nešto što ja gotovo nikada ne radim” dodala je blago.

Richard se okrene i pogleda prema njoj. Lagano je ispružio ruku. Blago je obavila prste oko njegovih. „Otac mi je radio za Britansku željeznicu” reče. „Bio je vrlo bistar čovjek, ali nespretan u društvenom pogledu, pa je imao poteškoća naći odgovarajući posao za sebe kada je završio fakultet u Sussexu. Vremena su tada još bila teška. Gospodarstvo se tek počinjalo oporavljati od Velikog kaosa...

Kada mu je moja majka rekla da je trudna, osjećao je odgovornost za sve to. Počeo je tražiti sigurno, sigurno mjesto. Uvijek je imao dobre rezultate na testovima, a vlada je natjerala sve nacionalne prijevozničke monopoliste, uključujući i željeznicu, da zapošljava ljude na temelju objektivnih rezultata testova. I tako je moj otac postao otpravnik vlakova u Stratfordu.

Mrzio je taj posao. Bio je dosadan i ponavljajući, nije bio nikakav izazov za čovjeka s diplomom. Majka mi je pričala da se, kada sam ja bio vrlo mali, prijavljivao za druge poslove, ali izgleda da je svaki put uprskao na razgovoru. Kasnije, kada sam bio stariji, nije više ni pokušavao. Sjedio je kod kuće i žalio se. I pio. A onda maltretirao sve oko sebe.”

Nastala je duga tišina. Richard je imao teškoća u borbi protiv demona svog djetinjstva. Nicole mu stegne ruku. „Žao mi je” reče.

„I meni je bilo” reče Richard s blagim prekidom u glasu. „Bio sam tek dječačić s nevjerojatnom sklonošću prema čudesnom i ljubavlju prema životu. Došao bih kući oduševljen nečim novim što sam naučio ili nečim što mi se dogodilo u školi, a otac bi mi samo režao.

Jednom, kada sam imao samo osam godina, došao sam iz škole rano poslijepodne i počeo se svađati s njim. Imao je slobodan dan i pio je, kao i obično. Majka je bila u trgovini. Ne sjećam se oko čega je počelo, ali pamtim da sam mu rekao da griješi glede neke trivijalne činjenice. Kada sam nastavio raspravljati s njim, iznenada me je udario po nosu svom snagom. Odletio sam prema zidu dok mi je iz slomljenog nosa šiktala krv. Od tog vremena, sve dok nisam napunio četrnaestu i osjetio da se mogu obraniti, nikada nisam ušao u tu kuću kada je on tamo, ako nisam bio siguran da mi je i majka kod kuće.”

Nicole je pokušala zamisliti odraslog čovjeka koji šakom udara osmogodišnje dijete. Kakav je to čovjek koji je u stanju slomiti nos vlastitom sinu? upitala se.

„Uvijek sam bio vrlo sramežljiv” nastavio je Richard, „i uvjerio sam se da sam naslijedio očevu društvenu neprilagodljivost, pa zbog toga nisam imao mnogo prijatelja svog uzrasta. Ali ipak sam žudio za ljudskim odnosima.” Digao je pogled prema Nicole i zastao, prisjećajući se. „Napravio sam sebi prijatelje od Shakespeareovih likova. Čitao sam njegove drame svakog poslijepodneva u parku i zaranjao u njegov svijet mašte. Čak sam pamtio čitave scene. Onda bih pričao s Romeom, Arielom ili Jacquesom dok sam se vraćao kući.”

Nicole nije bilo teško predstaviti si ostatak priče. Zamišljam te kao adolescenta, pomisli ona. Usamljenog nespretnog emocionalno potisnutog Tvoja opsjednutost Shakespeareom omogućila ti je bijeg od boli. Sva kazališta su ti bila blizu kuće. Vidio si kako svi tvoji prijatelji oživljavaju na pozornici.

Gonjena naglim porivom Nicole se nagne i poljubi Richarda blago u obraz. „Hvala ti što si mi sve ovo ispričao” reče.

Čim se razdanilo, otišli su do rešetke. Nicole se iznenadila kada je vidjela da su svi rezovi koje je napravila dok je oslobađala pticu popravljeni. Mreža je bila kao nova. „Očito je biot za popravke već bio ovdje” primijeti Richard, koji više nije bio osobito impresioniran poslije svih čuda koja su već iskusili.

Odrezali su nekoliko dugih komada rešetke i pošli prema skladištu. Usput, Richard je provjeravao elastičnost materijala. Otkrio je da se isteže za oko petnaest posto, kao i da se uvijek vraća u prvobitni položaj, iako ponekad vrlo sporo. Vrijeme povratka bitno se mijenjalo u ovisnosti o tome koliko je dugo komad bio potpuno istegnut. Richard je već počinjao analizirati unutrašnju strukturu užeta kad su stigli u skladište.

Nicole nije gubila vrijeme. Vezala je jedan kraj materijala rešetke oko objekta nalik panju neposredno izvan skladišta i spustila se niz zid. Richardova uloga bila je paziti da ništa ne pođe krivo i da bude pri ruci ako iskrsne nešto nepredviđeno. Na dnu jame, Nicole zadrhti kada se prisjetila koliko se bespomoćno osjećala prije samo dva dana. Ali brzo je usmjerila pozornost na svoj zadatak, zabivši improviziranu dršku napravljenu od medicinskih sondi duboko u mana dinju, a zatim zavezavši drugi kraj drške za naprtnjaču. Uspon joj je bio brz i bez ikakvih nepredviđenih događaja.

„Pa” nasmiješila se Richardu i dala mu dinju da je nosi. „Hoćemo li produžiti s planom A?”

„U redu” reče. „Sada znamo odakle nam stiže sljedećih deset obroka.”

„Devet” ispravi ga Nicole uz osmijeh. „Neznatno sam promijenila prvobitnu procjenu, kada sam te dva puta gledala kako jedeš.”

Richard i Nicole otpješačiše brzo od skladišta do zapadnog trga. Prešli su otvoreno područje uzduž i poprijeko i pročešljali obližnje ulice, ali nisu našli ništa što bi im pomoglo sagraditi čamac. Međutim, Richard se susreo sa stonogim biotom; ovaj je ušao na trg usred njihove potrage i zatim krenuo dijagonalno preko njega. Richard je učinio sve moguće kako bi natjerao biota da se zaustavi, čak je legao ispred njega i tukao ga po glavi svojom naprtnjačom. Bezuspješno. Nicole se smijala kada se Richard vratio do nje, malo iznerviran.

„Ta stonoga je apsolutno beskorisna” požali se on. „Što, do vraga, radi? Ništa ne nosi. Nisam uspio otkriti da ima ikakvih senzora. Samo veselo putuje po okolici.” „Tehnologija naprednih izvanzemaljskih vrsta...” podsjeti ona Richarda na jedan od njegovih najomiljenijih citata, „...neće se moći razlikovati od čarolije.”

„Ali ta prokleta stonoga nije čarobna” reče, malo iznerviran Nicoleinim smijehom, „tupava je, do vraga!”

„A što bi učinio da je stala?” upita ga Nicole.

„Proučio bih je, dakako. Što si mislila?”

„Mislim da bi bilo bolje usmjeriti energiju na drugo” reče ona. „Ne mogu zamisliti kako bi nam biot-stonoga mogao pomoći da odemo s ovog otoka.”

„Pa” reče Richard malo oštro, „meni je već očito da smo cijelu stvar počeli naopako. Ništa nećemo naći na površini. Bioti je vjerojatno stalno čiste. Trebali bismo potražiti novu rupu pod zemljom, poput one ptičje jazbine. Mogli bismo upotrijebiti multispektralni radar da nađemo mjesto na kojima tlo nije čvrsto.”

Bilo im je potrebno mnogo vremena da otkriju položaj druge rupe, iako se nije nalazila na više od dvije stotine metara od zapadnog trga. Najprije su Richard i Nicole previše ograničili sebe u potrazi. Ali poslije jednog sata napokon su se uvjerili da je tlo pod trgom svuda čvrsto. Tada su proširili potragu, uključivši male ulice i prolaze po okolici, dalje od koncentričnih avenija. U jednoj slijepoj ulici s visokim zgradama na tri strane otkrili su novi poklopac na središtu puta. Nije bio skriven ni na koji način. I ovaj drugi poklopac bio je iste veličine kao i onaj na ptičjoj jazbini, pravokutnik dug deset metara i širok šest metara.

NIKKI

„Misliš li da se i onaj poklopac ptičje jazbine otvara na isti način?” upita Nicole, kada je Richard vrlo pažljivo pretražio okolicu i na jednoj zgradi otkrio ravnu ploču koja je, činilo se, nepobitno bila smještena na pogrešno mjesto. Snažan pritisak na ploču izazvao je otvaranje poklopca.”

„Vjerojatno” odgovori. „Poći ćemo kasnije natrag i provjeriti.”

„Onda ova mjesto nisu osobito sigurna” reče Nicole. Njih dvoje upute se natrag do ulice te kleknu i bace pogled u jamu. Široka, strma rampa spuštala se nadolje i nestajala u tami pod njima. Mogli su vidjeti samo desetak metara unutar rupe.

„Izgleda kao jedna od onih nekadašnjih podzemnih garaža za automobile” primijeti Richard. „Iz vremena kada su svi imali automobile.” Kročio je na kosinu. „Čak i djeluje kao beton.”

Nicole je gledala kako joj se prijatelj lagano kreće po kosini. Kada se Richardova glava našla ispod razine tla, on se okrene i reče joj. „Zar nećeš i ti ovamo?” Upalio je svjetiljku i osvijetlio mali, vodoravni prostor još nekoliko metara niže.

„Richarde” reče Nicole odozgo, „mislim da bismo trebali porazgovarati o ovome. Ne bih voljela da ostanemo zaglavljeni...”

„Aha!” usklikne Richard. Čim mu je noga dotakla prvo odmorište, neke svjetiljke oko njega automatski obasjaše sljedeću etapu spusta. „Kosina skreće u suprotnom smjeru” poviče, „i nastavlja naniže. Izgleda isto.” Okrenuo se i nestao iz Nicoleinog vidnog polja.

„Richarde” Nicole sada drekne, pomalo očajno, „hoćeš li, molim te, stati na trenutak? Moramo popričati o onome što radimo.”

Nekoliko sekundi kasnije Richardovo nasmijano lice opet se pojavi. Dvoje astronauta počne raspravljati o mogućnostima koje su im bile na raspolaganju. Nicole je navaljivala da ona treba ostati vani, u New Yorku, čak i ako Richard bude nastavio istraživati. Na taj način će barem, smatrala je ona, biti sigurno da neće ostati zarobljeni u rupi.

Dok je pričala, Richard je stajao na prvom odmorištu i osvrtao se oko sebe. Zidovi su bili napravljeni od istog materijala koji je Nicole vidjela u ptičjoj jazbini. Male, izdužene svjetiljke, ne bez sličnosti s normalnim fluorescentnim svjetiljkama na Zemlji, protezale su se duž zida i osvjetljavale prolaz.

„Pomakni se malo na trenutak, molim te?” dovikne Richard usred njihovog razgovora.

Najprije zbunjena, Nicole se pomakne od ulaza u pravokutnu rupu. „Dalje” čula je kako Richard viče. Nicole pođe i počne uza zid jedne od okolnih zgrada.

„Je li ovo dovoljno daleko?” uzviknula je u trenutku kada se poklopac rupe počne zatvarati. Nicole potrči prema otvoru i pokuša zaustavi kretanje poklopca, ali je ovaj bio pretežak. „Richarde” kriknula je kad se rupa potpuno zatvorila.

Nicole počne udarati po poklopcu i prisjeti se vlastitog osjećaja nemoći kada je bila zarobljena u ptičjoj jazbini. Onda potrči do zgrade i snažno pritisne ugrađenu ploču. Ništa se nije dogodilo. Prođe gotovo puna minuta. Nicole se uznemiri. Otrčala je natrag na ulicu do poklopca rupe i počela dozivati kolegu.

„Tu sam, odmah ispod poklopca” odgovorio je, što donese Nicolei prilično olakšanje. „Našao sam još jednu ploču u blizini prvog odmorišta i pritisnuo je. Mislim da otvara ili zatvara poklopac, ali možda ima konstantu vremenskog kašnjenja. Pričekaj koju minutu. Nemoj pokušavati otvoriti poklopac. I nemoj stajati preblizu njega.”

Nicole se povuče i počne čekati. Richard je bio u pravu. Nekoliko minuta kasnije poklopac se otvori i on se pojavi iz rupe s velikim osmijehom na licu. „Vidiš” reče on, „rekao sam ti da ne brineš... A sada, što ima za ručak?”

Dok su silazili niz nagib, Nicole je čula poznati zvuk tekuće vode. U maloj odaji, dvadesetak metara iza odmorišta, našli su slavinu i cisternu poput onih iz ptičje jazbine. Richard i Nicole napuniše boce svježom, pitkom vodom.

Izvan te odaje nije bilo vodoravnih tunela koji su vodili u oba smjera, već samo još jedan spust koji je silazio novih pet metara niže. Snop Richardove svjetiljke lagano je prelazio tamnim zidovima u blizini odaje s vodom. „Pogledaj, Nicole” reče on i pokaže nešto što je bilo jedva primjetna promjena u materijalu koji je korišten za gradnju. „Vidiš, pruža se i na drugu stranu.”

Slijedila je njegov snop dok je ovaj opisivao dugi kružni luk po zidu. „Izgleda kao da su bile barem dvije etape u gradnji.”

„Točno” reče. „Možda je i ovdje bilo vodoravnih tunela, barem na početku, pa su kasnije zazidani.” Nijedno od njih nije više ništa reklo dok su nastavljali silaziti. Iste kosine išle su naprijed-natrag. Kad god bi Richard i Nicole dotakli novo odmorište, osvijetlila bi se sljedeća kosina za spuštanje.

Bili su pedesetak metara ispod površine kada se strop nad njima otvorio i kada su se kosi prilazi završili ogromnom pećinom. Kružni pod pećine imao je nekih dvadeset pet metara u promjeru. Četiri mračna tunela, visoka po pet metara i na jednakoj udaljenosti od po devedeset stupnjeva oko kruga, vodila su iz pećine.

„Eci, meci, peci, pec” reče Richard.

„Uzet ću pec” reče Nicole. Krenula je prema jednom tunelu. Kada se našla na dva metra od ulaza, svjetla u najbližem dijelu tunela se upališe.

Sada je na Richarda došao red da oklijeva. Pažljivo se zagledao u tunel i napravio nekoliko brzih zapisa u računalo. „Zar ti se ne čini da tunel blago skreće nadesno? Vidiš, tamo gdje se svjetla završavaju?”

Nicole kimne. Pogledala je preko Richardovog ramena da vidi što ovaj radi. „Pravim kartu” reče odgovorivši joj na pitanje. „Tezej je imao konac, a Ivica i Marica krušne mrvice. Mi smo ih sve nadmašili. Nisu li računala divna stvar?”

Nasmiješila se. „Pa, što pretpostavljaš?” upita Nicole kada su krenuli kroz tunel. „Hoće li biti Minotaur, ili kućica od kolačića s opakom vješticom?”

Baš bi nam bilo potrebno malo sreće, pomisli Nicole. Strah joj je rastao kako su prodirali sve dublje u tunel. Prisjetila se onog jezivog trenutka užasa u jami kada je prvi put ugledala pticu kako se nadnosi odozgo, kljuna i pandži pruženih prema njoj. Ledeni trnci prođoše joj leđima. Eto ga opet, reče si, taj osjećaj da će se dogoditi nešto strašno.

Zastala je. „Richarde” reče, „ne sviđa mi se ovo. Trebali bismo krenuti natrag...”

Oboje su istovremeno čuli šum. Bio je nepogrešivo iza njih, natrag u blizini kružne pećine koju su upravo napustili. Zvučao je poput oštrih četki koje se vuku uz metal.

Richard i Nicole se zagrliše. „To je isti zvuk” šapnuo je, „koji sam čuo prve noći na Rami, kada smo bili na zidinama New Yorka.”

Tunel iza njih blago je skretao na lijevo. Kada pogledaše natrag u tom smjeru, na granici njihovog vidnog polja svjetla su bila pogašena. Ali kada su čuli zvuk drugi put, gotovo istovremeno se u daljini upališe svjetla, nagovijestivši da se nešto nalazi u blizini tunela.

Nicole pojuri. Vjerojatno je pretrčala sljedećih dvjesto metara za trideset sekundi, unatoč letačkom kombinezonu i naprtnjači. Zastala je i pričekala Richarda. Nijedno od njih nije opet čulo zvuk, niti su se nova svjetla upalila na udaljenom kraju tunela.

„Oprosti” reče Nicole kada je Richard napokon stigao. „Uspaničila sam se. Mislim da sam provela previše vremena u ovoj stranoj zemlji čuda.”

„Isuse” reče Richard mršteći se. „Nikada nisam vidio da netko trči tako brzo.” Ljutnja mu se pretvori u osmijeh. „Nemoj biti neraspoložena, Nikki” reče. „I ja sam se uplašio. Ali, za razliku od tebe, sledio sam se na mjestu.”

Nicole je i dalje duboko udisala zrak, zagledana u Richarda. „Kako si me to nazvao?” upita ona pomalo ratoborno.

„Nikki” reče. „Pomislio sam da je došao trenutak da izmislim svoje posebno ime za tebe. Zar ti se ne sviđa?” Nicole je ostala bez riječi punih deset sekundi. Um joj je bio milijunima kilometara i petnaest godina daleko, u hotelskoj sobi u Los Angelesu, dok joj je tijelo zapljuskivao val za valom zadovoljstva. „To je bilo izuzetno, Nikki, stvarno divno” rekao je princ nekoliko minuta poslije. Tu noć, prije petnaest godina, rekla je Henryju da je ne zove Nikki, da to zvuči kao ime neke sisate igračice ili kurvice.

Richard joj zapucketa prstima ispred lica. „Hej, hej? Ima li koga kod kuće?”

Nicole se nasmiješi. „Naravno, Richarde” reče. „Slažem se s Nikki – sve dok ga ne počneš stalno koristiti.”

Nastavili su koračati polako tunelom. „Dakle, kamo si malo prije odlepršala?” upita Richard.

Na mjesto o kojem ti nikada neću pričati, pomisli Nicole. Zbog toga što je svatko od nas zbroj svega onoga što je ikada iskusio. Samo vrlo mladi imaju čistu ploču. Svi mi ostali moramo živjeti zauvijek sa svime što smo ikada bili. Provukla je ruku ispod Richardove. I imati sluha da znamo kada to moramo zadržati za sebe.

Činilo se da tunel nema kraja. Richard i Nicole su gotovo odlučili vratiti se kada su naišli na jedan mračni ulaz s desne strane. Bez kolebanja, oboje uđoše unutra. Svjetla se odmah upališe. U odaji, na velikom zidu s lijeve strane, bilo je dvadeset pet plosnatih, pravokutnih objekata, poredanih u pet urednih redova s po pet kolona u svakom. Suprotni zid bio je prazan. Nekoliko sekundi nakon ulaska, dvoje astronauta začuše visokofrekventan, piskavi zvuk sa stropa. Nakratko se napeše, ali se opustiše kada se pištanje nastavilo, a nije bilo novih iznenađenja.

Držali su se za ruke i hodali prema kraju duge, uske odaje. Predmeti na zidovima bile su fotografije, od kojih je većina, kako su ubrzo zamijetili, snimljena negdje u unutrašnjosti Rame. Veliki oktaedar iz blizine središnjeg trga bio je prikazan na nekoliko fotografija. Preostale slike bile su ravnomjerno raspoređene između prizora zgrada New Yorka i širokokutnih snimki panorame unutrašnjosti Rame.

Richarda su osobito očarale tri fotografije. Prikazivale su vitke čamce aerodinamično oblikovane čamce koji su rezali Cilindrično more; na jednoj fotografiji, ogromni val se upravo obrušavao preko velikog broda. „Eto što nam je potrebno” reče Richard uzbuđeno Nicolei. „Kada bismo našli jedan takav, našim nevoljama došao bi kraj.”

Pištanje nad njima nastavljalo se s vrlo malo modulacije. Snop svjetlosti kretao se sa slike na sliku u trenucima kada bi pištanje zastalo. Nicole i Richard lako su zaključili da se nalaze u obilasku nekakvog muzeja, ali više ni u što drugo nisu mogli biti sigurni. Nicole sjedne uza zid. „Dosta mi je više svega ovoga” reče. „Osjećam da sam potpuno izgubila svaku kontrolu.”

Richard sjedne pokraj nje. „I ja” kimne. „A ja sam tek stigao u New York. Mogu zamisliti kako na tebe sve ovo djeluje.”

Malo su šutjeli. „Znaš li što me najviše uznemiruje?” upita Nicole, pokušavajući izraziti na nekakav način bespomoćnost koju je osjećala. „Riječ je o tome koliko sam malo shvaćala i cijenila vlastito neznanje. Prije nego što sam pošla na ovo putovanje, mislila sam da poznajem opće dimenzije odnosa između vlastitog znanja i znanja čovječanstva. Ali ono što me ubija na ovoj ekspedicije to koliko sićušno čitavo ljudsko znanje djeluje u usporedbi s onim što bi se moglo doznati. Zamisli samo, zbroj svega što ljudska bića znaju ili će ikad znati možda nije ništa više od beskonačno malog djelića Enciklopedije galaktike...”

„To je zaista zastrašujuće” prekine je Richard oduševljeno. „I uzbudljivo u isti tren... Ponekad, kada se nađem u knjižari ili knjižnici, svega me obuzmu stvari koje ne znam. Onda me zahvati snažna želja da pročitam sve knjige, jednu po jednu. Zamisli kako bi to bilo naći se u pravoj knjižnici, onoj koja sadrži znanje svih vrsta diljem svemira... Vrti mi se u glavi i od same pomisli na to.”

Nicole mu se okrene i pljesne ga po nozi. „U redu, Richarde” reče šaljivo, promijenivši raspoloženje, „sada kada smo opet utvrdili koliko smo glupi, što dalje planirati? Mislim da smo već prešli dobar kilometar ovog tunela. Kamo ćemo poći dalje?”

„Predlažem da produžimo još petnaest minuta u istom smjeru. Prema mom iskustvu, tuneli uvijek nekamo vode. Ako ništa ne nađemo, okrenut ćemo se natrag.” Pomogao joj je ustati i blago je zagrlio. „U redu, Nikki” reče on i namigne. „Još osamsto metara naprijed.”

Nicole se namršti i zavrti glavom. „Dva puta je dovoljno za jedan dan” reče i pruži ruku Richardu.

BOLJA POLOVICA HRABROSTI

Ogromna, kružna rupa ispod njih protezala se u pomrčinu. Samo je gornjih pet metara bilo obasjano. Metalni šiljci, dugi oko metar, virili su iz zidova, svi razdvojeni od svojih susjeda istom udaljenošću.

„Ovo je sigurno kraj tunela” promrmlja Richard za sebe. Imao je teškoća ugraditi ovu ogromnu, valjkastu rupu sa šiljcima po zidovima u opću sliku o Rami. On i Nicole dvaput su obišli opseg rupe. Čak su se vratili nekoliko stotina metara niz drugi, susjedni tunel, zaključivši prema njegovoj blagoj zakrivljenosti nadesno da vjerojatno polazi iz iste pećine kao i tunel kojim su došli dovde.

„Pa” reče napokon Richard i slegne ramenima, „krećemo.” Stavio je nogu na jedan šiljak da provjeri može li mu izdržati težinu. Bio je čvrst. Stavio je lijevu nogu na novi šiljak i spustio se još jednu razinu desnom nogom. „Razmak je gotovo savršen” reče i baci pogled natrag na Nicole, „silazak ti ne bi ti trebao biti težak.”

„Richarde Wakefielde” reče Nicole s ruba jame, „pokušavaš li mi to reći da se namjeravaš spustiti u taj ponor? I očekuješ da te slijedim?”

„Ništa ja ne očekujem od tebe” reče. „Ali ne vidim svrhu u tome da se sada okrenemo natrag. Kakva nam je alternativa? Vratiti se tunelom do kosine i izlaza? Zašto? Da ustanovimo je li nas je netko našao? Vidjela si fotografije čamaca. Možda su baš ispod nas na dnu. Možda tu čak postoji skrivena rijeka koja ispod tla teče do Cilindričnog mora.” „Možda nas” reče Nicole i počne se lagano spuštati kada je Richardovo napredovanje upalilo novi niz svjetiljki ispod njih, „jedna od onih stvari što prave neobičan šum čeka dolje na dnu.”

„ Odmah ću to otkriti” reče Richard. „Hej vi, tamo dolje. Nas dva ljudska stvorenja upravo silazimo.” Mahnuo je i na trenutak izgubio ravnotežu.

„Nemoj se toliko razmetati” reče Nicole, silazeći do njega. Zastala je da dođe do daha i pogleda oko sebe. Oba stopala su joj počivala na šiljcima, a druga dva čvrsto je držala rukama. Vjerojatno sam poludjela, reče si. Pogledaj samo to mjesto. Lako je zamisliti stotinu gnjusnih smrti. Richard se spusti niz još jedan par šiljaka. A pogledaj njega. Zar je potpuno imun na strah? Ili je samo nehajan? Stvarno djeluje kao da uživa u svemu ovome”

Treći niz svjetiljki obasjao je jednu rešetku na suprotnom zidu. Visjela je između šiljaka i s ove udaljenosti pri slaboj svjetlosti djelovala je poput smanjene verzije objekta zakvačenog između dva nebodera u New Yorku. Richard požuri oko jednog valjka da pogleda rešetku. „Dođi ovamo” doviknu od Nicole. „Mislim da je posrijedi isti prokleti materijal.”

Rešetka je za zid bila učvršćena malim klinovima. Na Richardovo navaljivanje, Nicole odsječe komad i pruži mu ga. On ga rastegne, pa je gledao kako se vraća u svoj prethodni oblik. Počeo mu je proučavati unutrašnju strukturu. „I je ista stvar” reče on. „Ali što to, dovraga, znači?”

Nicole je stajala pokraj njega i nemarno obasjavala svjetiljkom dubine ispod njih. Upravo je htjela predložiti da se popnu i potraže poznatiji teren, kada joj se učini da je opazila neki odsjaj na podu dvadesetak metara ispod njih. „Imam jedan prijedlog” reče Nicole Richardu. „Dok ti proučavaš uže te rešetke, ja ću sići još nekoliko metara. Možda smo blizu dna ovog ludog bunara šiljaka ili što je već. Ako nismo, onda ćemo otići s ovog mjesta.”

„U redu” reče Richard zamišljeno. Već je počeo s analizom užeta rešetke, koristeći mikroskop koji je izvadio iz naprtnjače.

Nicole se spretno spusti na dno. „Mislim da bi bilo bolje da siđeš” dovikne ona Richardu. „Tu su još dva tunela, jedan veliki i jedan mali. Plus još jedna rupa u središtu...” Odmah je bio pokraj nje, krenuvši čim je vidio da je donja platforma obasjana svjetlošću.

Richard i Nicole sada su stajali na tri metra širokoj terasi na dnu valjka sa šiljcima. Terasa je oblikovala prsten oko jedne manje rupe iz čijih zidova su također virili šiljci. S njihove lijeve i desne strane, mračni, zasvođeni tuneli bili su urezani u stijenu ili metal koji je bio osnovni konstrukcijski materijal prostranog podzemnog svijeta. Tunel s njihove lijeve strane bio je visok pet do šest metara; mali tunel sa suprotne strane, sto osamdeset stupnjeva oko prstena, bio je visok samo pola metra.

Protegnute kroz oba tunela i prodirući do pola širine terase u prsten, pružale su se dvije male, paralelne trake od nepoznatog materijala pričvršćene za pod. Trake su bile vrlo blizu jedna drugoj u malom tunelu, a više razmaknute u drugom. Richard je kleknuo i počeo razgledati trake pred većim tunelom, kada je čuo tutnjavu iz daljine. „Čuj” reče on Nicolei i njih dvoje nagonski ustuknu.

Tutnjava se pojačala i pretvorila u fijuk, kao da se nešto brzo kreće kroz zrak. Daleko u tunelu, koji se pružao ravno kao strijela, Richard i Nicole vidješe kako se pale svjetla. Nije bilo potrebno da dugo čekaju na objašnjenje. Vozilo koje je podsjećalo na vagon podzemne željeznice na zračnom jastuku pojavi se na vidiku i počne juriti prema njima, iznenada se zaustavivši s prednjicom malo preko ruba traka na podu.

Richard i Nicole se odmaknu kada je vozilo pojurilo prema njima. Oboje su bili opasno blizu ruba prstena. Nekoliko sekundi šuteći su gledali u aerodinamični oblik koje je stao pred njih. Onda pogledaše jedno u drugo i istovremeno prasnuše u smijeh. „U redu” reče Nicole nervozno, „shvaćam. Prešli smo u novu dimenziju. U ovoj je tek donekle teško naći postaju podzemne željeznice... Sve ovo je potpuno apsurdno. Silazimo niz cijev sa šiljcima i završimo na stanici metroa... Ne znam kako je s tobom, Richarde, ali meni je dosta. Sve bih dala za dva normalna leteća stvora i mana dinju...”

Richard ode iza vozila. Bočna vrata se otvoriše i oboje ugledaše osvijetljenu unutrašnjost. Nije bilo sjedala, samo tanke, valjkaste šipke, postavljene bez neke očite pravilnosti, koje su se pružale na razmacima od tri metra od stropa do poda. „Sigurno ne ide daleko” reče Richard, gurnuvši glavu kroz vrata, ali ostavljajući noge vani na terasi. „Nigdje nema sjedala.”

Nicole priđe i sama pogleda. „Možda nemaju staraca niti bogalja – a sve prodavaonice su u blizini kuće.” Opet se nasmijala kada se Richard nagnuo dublje u vozilo da bi jasnije pogledao strop i zidove. „Nemoj da ti na um padaju šašave ideje” reče ona. „Bilo bi to zajamčeno ludilo kada bismo se popeli u to vozilo. Osim ako ostanemo bez hrane pa nam je to posljednja nada.”

„Pretpostavljam da si u pravu” reče Richard. Bio je nepobitno razočaran kada se povukao van. „Ali kakva nevjerojatna...” Zastao je usred rečenice, zureći prema platformi na suprotnoj strani terase. Tamo, nasred sada osvijetljenog ulaza u mali tunel, isto vozilo, samo deset puta manje od onoga pokraj njih, lebdjelo je iznad poda. Nicole je slijedila Richardov pogled.

„To je vjerojatno put za Liliput” reče Nicole. „Divovi silaze na nekom drugom katu, a stvorenja normalne veličine idu ovim metroom. Sve je potpuno jednostavno.” Richard brzo obiđe prsten. „Pa to je savršeno” reče glasno, skine naprtnjaču i stavi je na terasu pokraj sebe. Počeo je prekapati po jednom od većih odjeljaka.

„Što to radiš?” upita Nicole radoznalo.

Richard izvadi dvije male figure iz naprtnjače i pokaže joj. „Savršeno” ponovio je, s nepogrešivim uzbuđenjem. „Možemo poslati princa Hala i Falstaffa. Bit će mi potrebne samo dvije minute da im podesim softver.”

Richard je već prostro džepno računalo na terasu pokraj robota i krenuo na posao. Nicole sjedne leđima uza zid između dva šiljka. Pogledala je prema Richardu. Stvarno je rijetka zvjerka, pomisli ona s divljenjem, razmišljajući o satima koje su proveli zajedno. Genij, to je očito. Gotovo bez lukavosti i zlobe. A nekako je zadržao radoznalost djeteta.

Nicole se iznenada osjeti vrlo umorno. Nasmiješila se dok je promatrala Richarda. Bio je sav zaokupljen poslom. Nicole na trenutak zatvori oči.

„Oprosti što mi je bilo potrebno toliko dugo” reče joj Richard. „Stalno su mi na um padale nove stvari koje bi trebalo dodati, a morao sam i preurediti vezu...”

Nicole se vrlo sporo budila iz sna. „Koliko smo dugo ovdje?” reče ona kada je zijevnula.

„Malo više od jednog sata” odgovori Richard pokunjeno. „Ali sve je spremno. Spreman sam poslati dečke u podzemnu.”

Nicole pogleda oko sebe. „Vozila su i dalje tu” primijetila je.

„Mislim da rade kao svjetla. Kladim se da će ostati na ovoj postaji sve dok mi budemo na platformi.”

Nicole ustane i protegne se. „Dakle, evo plana” reče Richard. „Imam upravljački primopredajnik u ruci. Hal i Sir John imaju audio, video i IC senzore koji će neprekidno skupljati podatke. Možemo izabrati koji ćemo kanal nadzirati na računalima i slati nove zapovijedi kada to bude potrebno.”

„Ali hoće li signali prolaziti kroz zidove?” upita Nicole, prisjetivši se iskustva sa skladištem.

„Sve dok ne budu morali prolaziti kroz previše materijala. Sustav je konstruiran tako da mu je ostavljena poprilična rezerva glede odnosa signal-šum da bi izdržao određeno slabljenje.... Osim toga, veće vozilo podzemne došlo nam je ravnom linijom. Nadam se da će slično biti i s ovima.”

Richard oprezno položi dva robota na terasu i zapovjedi im da odu prema vozilu metroa. Vrata se otvoriše na obje strane kada su se primaknuli. Roboti uđoše. Prošla je minuta do dvije. Richard im brzo provjeri senzore i napravi još neke kalibracije na zaslonu. Uskoro se vrata vozila podzemne napokon zatvore; vozilo je pričekalo još desetak sekundi, a zatim je odjurilo u tunel.

Richard zapovjedi Falstaffu da se okrene naprijed, ali kroz prozor se nije moglo vidjeti mnogo toga. Bila je to iznenađujuće duga vožnja velikom brzinom. Richard ocijeni da je malo vozilo metroa prešlo nekoliko kilometara prije nego što je napokon usporilo i stalo.

Richard je pričekao neko vrijeme prije nego što je zapovjedio malim robotima da izađu iz vozila. Želio je biti siguran da nisu izašli na međustanici. Međutim, nije bilo potrebe za brigu; prve snimke dobivene od princa Hala i Falstaffa pokazivale su da je podzemna doista stigla do kraja linije.

Dva robota iziđoše na platformu pokraj vozila i napraviše još fotografija okolice. Stanica podzemne imala je stupove i lukove, ali u biti bila je jedna jedina duga, povezana odaja. Richard je na temelju snimki procijenio da se strop nalazi na visini od dva metra. Zapovjedio je Halu i Falstafu da pođu dugim hodnikom koji je vodio na lijevo, pod pravim kutom na tračnice podzemne.

Hodnik se završavao pred novim tunelom, sada visokim jedva pet centimetara. Dok su roboti pregledavali pod, otkrivši dvije tanke trake koje su im se pružale u širini nogu, vozilo podzemne željeznice minijaturnih veličina dođe na postaju. S otvorenim vratima i osvijetljenom unutrašnjošću, Richard i Nicole ustanoviše da je novo vozilo podzemne željeznice isto, osim po veličini, kao ona dva koja su vidjeli ranije.

Astronauti se sjedili zajedno s koljenima na terasi i sa zanimanjem promatrali mali zaslon na računalu. Richard zapovijedi Falstaffu da snimi princa Hala kako stoji pokraj sićušne podzemne željeznice. „Sama vozila” reče Richard Nicole, kada je proučio sliku, „visoka su manje od dva centimetra. Što se vozi u njima? Mravi?”

Nicole zavrti glavom i ne reče ništa. Opet je osjećala zbunjenost. U tom trenutku razmišljala je o svojoj prvoj reakciji na Ramu, kada je doputovala transporterom od glavine do komunikacijske stanice na vrhu stubišta Alfa. Nikada, čak ni u svojoj najbujnijoj mašti, pomislila je, prisjetivši se strahopoštovanja pred tim prvim panoramskim prizorom, nisam predviđala da će biti toliko novih tajna. Prvi istraživači jedva su zagrebli po površini...

„Richarde” reče Nicole, poremetivši vlastite misli.

On zapovjedi robotima da pođu natrag hodnikom, a zatim digne pogled sa zaslona. „Da?” reče.

„Koliko je debeo vanjski omotač Rame?”

„Ukupno oko četiri stotine metara, čini mi se” reče on s malo zbunjenim izrazom. „Ali to je na jednom od krajeva valjka. Zapravo ne znamo koliko je trup valjka debeo na nekom drugom mjestu oplošja. Norton i posada javili su da se dubina Cilindričnoga mora jako mijenjala – od svega četrdeset metara na jednoj točki do sto pedeset drugdje. To bi mi nagovijestilo debljinu trupa od najmanje nekoliko stotina metara.”

Richard brzo provjeri zaslon. Princ Hal i Falstaff su gotovo stigli do postaje na kojoj su sišli iz vagona podzemne željeznice. On im pošalje zapovijed za zaustavljanje i okrene se Nicole. „Zašto pitaš? Ne priliči tebi postavljati beskorisna pitanja.”

„Ovdje dolje očito postoji čitav neistraženi svijet” reče Nicole. „Bio bi potreban cijeli život...”

„Nemamo toliko na raspolaganju” prekine je Richard uz osmijeh. „Barem ne normalan život... Ali da se vratimo tvome pitanju o debljini; sjeti se da je razina tla cijelog južnog poluvaljka četiri stotine pedeset metara iznad razine sjevernog. Znači, ako ne postoje neke bitne strukturne nepravilnosti – a mi ih izvana u svakom slučaju nismo vidjeli – debljina omotača južnog dijela Ramena trebala bi biti bitno veća.”

Richard je čekao da Nicole nešto doda. Kada je nastavila šutjeti i poslije nekoliko sekundi, on se okrene zaslonu i nastavi sa svojim posrednim istraživanjem uz pomoć robota.

Postojao je dobar razlog za Nicoleino pitanje o debljini trupa. U umu je imala jednu sliku koje se nikako mogla osloboditi. Zamišljala je kako stiže do kraja jednog od tih dugih, podzemnih tunela, otvara vrata, a tamo je zasljepljuje svjetlost Sunca. Ne bi li to bilo nevjerojatno, pomislila je, biti inteligentno stvorenje koje živi u ovom labirintu prigušene svjetlosti i tunela i onda, slučajno, naletjeti na nešto što bi neopozivo promijenilo cijelu tvoju sliku o svemiru? Kako bi se mogao vratiti...

„Što je sad to, za ime svijeta?” upita Richard. Nicole zastane u mentalnom lutanju i usredotoči se na zaslon. Princ Hal i Falstaff su ušli u neku veliku odaju na suprotnom kraju postaje podzemne željeznice i sada su stajali pred masom neke mlitave, spužvaste mreže nalik paukovoj. Infracrvena snimka cijelog prizora pokazivala je ugniježđenu loptu u paučinastoj mreži koja je zračila toplinu. Na Nicolein prijedlog, Richard zapovjedi robotima da obiđu objekt i istraže ostatak tog novog područja.

Odaja je bila ogromna. Pružala se u veću daljinu nego što je bila rezolucija video uređaja koje su nosili roboti. Strop je bio visok dvadesetak metara, a dva bočna zida bila su razdvojena više od pedeset metara. Nekoliko drugih sličnih loptastih predmeta, zatvorenih u spužvastu masu, vidjelo se rasuto po odaji u daljini. Jedna rešetka, koja se pružala gotovo cijelim putem preko odaje, ali se prekidala pet metara iznad tla, visjela je s visokog stropa u prednjem planu. Druga rešetka jedva se raspoznavala nekih stotinjak metara iza prve.

Richard i Nicole počeše raspravljati što da roboti učine sljedeće. Nije bilo drugih izlaza ni iz postaje podzemne željeznice ni iz ogromne prostorije. Panoramska snimka prostorije nije otkrivala ništa zanimljivo osim lopti okruženih spužvastom vanjštinom. Nicole je željela vratiti robote i napustiti jazbinu. Richardova radoznalost željela je makar površno ispitivanje jednog od loptastih predmeta.

Dva robota mogla su se uz određene poteškoće popeti po mrežastom materijalu da bi stigli do lopte u središtu. Jedna od namjena vanjskog materijala bila je očito da upija toplinu. Kada su roboti stigli do ugniježđene lopte, njihovi unutrašnji zasloni sijevnuše upozorenjem da vanjska temperatura prelazi sigurne granice funkcioniranja njihovih senzora.

Richard se hitro pokrene. Gotovo neprekidno zadajući zapovijedi robotima, utvrdio je da je lopta doslovce neprobojna i da je vjerojatno napravljena od teške metalne legure vrlo čvrste površine. Falstaff nekoliko puta udari rukom po lopti; zvuk koji je nastajao bio je brzo prigušen, što je nagovještavalo da je lopta puna nečega, vjerojatno tekućine. Dva robota upravo su se počela probijati iz spužvaste mreže kada su im audio sustavi uhvatili zvuk četki koje se taru o metal.

Richard pokuša ubrzati njihov bijeg. Hal je mogao ubrzati korak, ali je kod Falstaffa, kod kojeg se temperatura podsustava previše podigla tijekom ispitivanja lopte, unutrašnja procesorska logika spriječila ubrzati rad. Zvuk četki bivao je sve glasniji.

Zaslon računala koji su promatrali Nicole i Richard bio je podijeljen na dva dijela. Princ Hal stigao je do ruba spužve, dotaknuo tlo i pošao prema podzemnoj željeznici ne čekajući svog sudruga. Falstaff se nastavi lagano spuštati kroz mrežu. „Previše posla za čovjeka koji pije” mumljao je dok je puzao preko nove prepreke.

Zvuk struganja preko metala naglo se prekine i Falstaffova kamera uhvati sliku nekog izduženog, kožnatog objekta s crnim i zlatnim prugama. Nekoliko trenutaka kasnije slika kamere pocrni i oglasi se alarm malog robota „Slijedi potpuno zakazivanje” Richard i Nicole zamijetiše još jedan kratki kadar s Falstaffa; ovaj je pokazivao nešto što je podsjećalo na divovsko oko gledano izbliza, crnu, želatinoznu masu prošaranu plavim. Onda se sve emisije s robota, uključujući i telemetrijske signale u slučaju opasnosti, naglo prekinu.

U međuvremenu, Hal je ušao u podzemnu željeznicu koja je čekala. Tijekom nekoliko sekundi prije negoli je podzemna napustila tu postaju, ponovno se bio začuo neobičan zvuk struganja. No bez obzira na to, podzemna je željeznica ipak krenula, noseći robota u sebi, i počela je ubrzavati u smjeru dvoje astronauta.

Ne više od sekunde kasnije, audio sustav princa Hala uhvati zvuk nalik razbijanju stakla. Richard zapovijedi robotu da se okrene u smjeru zvuka i Halova kamera snimi usamljeni crno-žuti pipak u zraku. Pipak je razbio prozor i približavao se robotu. I Richard i Nicole u istom trenutku shvatiše što se događa. Ta stvar je bila na krovu podzemne željeznice! Stizala je prema njima!

Nicole se počne munjevito penjati uz šiljke. Richard je uludo utrošio nekoliko dragocjenih sekundi na podizanje svog zaslona računala i spremanje sve svoje opreme u naprtnjaču. Čuo je alarm princa Hala „Slijedi potpuno zakazivanje” kada se nalazio na pola puta uz šiljke. Richard se okrene i baci pogled upravo kada se vozilo podzemne željeznice zaustavilo u tunelu ispod njega.

Od onoga što je ugledao krv mu se sledila. Na vrhu vozila bilo je krupno, tamno stvorenje čije se središnje tijelo, ako je zaista to bilo posrijedi, priljubilo uz krov. Prugasti pipci pružali su se u svim pravcima. Njih četiri probilo je prozor vlaka i dograbilo robota. Stvor brzo siđe s podzemne i omota jedan od osam pipaka oko najnižih šiljaka. Richard više nije gledao. Popeo se kroz preostali dio valjka i potrčao kroz tunel na njegovom kraju, slijedeći korake Nicole koji su se čuli daleko ispred njega.

Dok je trčao, Richard primijeti da tunel blago skreće na desno. Prisjetio se da, iako to nije tunel koji su koristili ranije, ovaj ih ipak treba odvesti do kosog ulaznom prilaza. Poslije nekoliko stotina metara Richard zastane da osluhne zvuke svog progonitelja. Nije čuo ništa. Upravo je dva puta duboko udahnuo i opet potrčao kada mu uši uhvatiše užasan vrisak ispred njega. Bila je to Nicole. Oh, sranje, pomisli on dok ju je požurio pronaći.

PROGRESIVNE MATRICE

„Nikada, nikada u cijelom životu” reče Nicole Richardu, „nisam vidjela nešto što me je tako uplašilo.” Dvoje astronauta sjedili su leđima naslonjeni o podnožje jednog od nebodera koji su okruživali zapadni trg. Oboje su još teško disali, iscrpljeni od mahnitog bijega. Nicole povuče dug gutljaj vode.

„Upravo sam se počinjala opuštati” produžila je. „Čula sam te kako juriš za mnom – i ništa više. Odlučila sam zastati u onom muzeju, ili što već je, sa slikama, i pričekati da me stigneš. Uopće mi nije palo na pamet da smo u ‘drugom’ tunelu.

Trebalo mi je biti očito, jer je otvor bio na pogrešnoj strani. Ali u tom trenutku nisam razmišljala logično... Uglavnom, kročila sam u odaju, svjetla su se upalila i on je bio tu, na ne više od tri metra ispred mene. Učinilo mi se da mi je srce potpuno prestalo kucati...”

Richard se prisjeti kako je Nicole uletjela u njegovo naručje i jecala nekoliko sekundi. „To je Takagishi... punjen kao jelen ili tigar... u otvoru s desne strane” reče ona jecavo, u grčevima. Kada se malo pribrala, njih dvoje sišli su zajedno u tunel. Richard je također doživio šok: u otvoru, uspravljen odmah pokraj ulaza, nalazio se astronauta s Newtona, Shigeru Takagishija. Bio je odjeven u letački kombinezon i izgledao je točno onako kao kada ga je posljednji put vidio u logoru Beta. Lice mu je bilo razvučeno u ugodan osmijeh, a ruke su mu bile opuštene uz bokove.

„Što je to, koga vraga se događa?” upita Richard i dvaput trepne, radoznalosti jedva malo jače od užasa. Nicole je skrenula pogled. Iako je već vidjela taj prizor, punjeni Takagishi bio je previše životan za nju.

Ostali su u velikoj odaji samo minutu. Strani stručnjak za prepariranje napravio je čuda i na letećem stvoru slomljenog krila koji je visio sa stropa pokraj Takagishija. Uz zid, iza japanskog znanstvenika, bila je Richardova i Nicoleina kućica koja je nestala dan ranije. Šesterokutna elektronska ploča s Newtonove prijenosne znanstvene stanice stajala je na podu pokraj Takagishijevih nogu, nedaleko od modela biota-buldožera u prirodnoj veličini. Replike drugih biota bile su razmještene po odaji.

Richard počne proučavati raznoliku skupinu biota kada su začuli poznati šum povlačenja četki po metalu, koji je stizao iza njih iz tunela. Nisu više gubili vrijeme. Njihov bijeg niz tunel i uz kosi prilaz prekinut je samo kratkim zaustavljanjem kod cisterne da dopune zalihe svježe vode.

„Dr. Takagishi bio je blag, osjetljiv čovjek” govorila je Nicole Richardu, „sa strasnim odnosom prema svome poslu. Neposredno prije lansiranja posjetila sam ga u Japanu i on mi je rekao da mu je životna ambicija bila istraživati drugi ramanski svemirski brod.”

„Kakva šteta što je umro tako neugodnom smrću” ljuto reče Richard. „Pretpostavljam da ga je taj oktopauk, ili jedan od njegovih prijatelja, svakako odmah odvukao ovamo dolje u kabinet stručnjaka za prepariranje. Očito nisu gubili vrijeme da bi ga stavili na izložbu.”

„Znaš, ne vjerujem da su ga oni ubili” reče Nicole. „Možda sam beznadno naivna, ali ne vidim nikakvih dokaza nasilne intervencije na njegovoj... njegovoj statui.” „Misliš da su ga samo na smrt preplašili?” reče Richard sarkastično.

„Da” reče Nicole čvrsto. „U svakom slučaju, to je moguće.” Provela je sljedećih pet minuta objašnjavajući Richardu stanje Takagishijevog srca.

„Iznenađuješ me, Nicole” reče Richard kada je pažljivo poslušao njezino objašnjenje. „Potpuno sam te pogrešno zamišljao. Smatrao sam da si gospođica Marljivost i Urednost, koja sve radi strogo po propisima. Nikada nisam povjerovao da imaš vlastitu dušu. Da ne spominjemo snažnu crtu samilosti.”

„U ovom trenutku nije najjasnije je li to vrlina. Da sam vjerno slijedila pravila, Takagishi bi bio živ i zdrav sa svojom obitelji u Kyotu.”

„I propustio najznačajnije iskustvo svoga života... što me dovodi do zanimljivog pitanja, draga doktorice. Svakako si svjesna, dok sjedimo ovdje, da vjerojatnost ne ide u prilog našem bijegu. Vjerojatno ćemo oboje umrijeti, ne vidjevši drugo ljudsko lice. Što misliš o tome? Kako se tvoja smrt, ili koja god smrt, kada je već riječ o tome, uklapa u tvoju sveukupnu sliku stvari?”

Nicole pogleda Richarda. Iznenadio ju je ton njegovog pitanja. Pokušala mu je bez uspjeha pročitati izraz lica. „Ne plašim se, ako si na to mislio” odgovori ona pažljivo. „Kao liječnica, često sam razmišljala o smrti. I dakako, kada mi je majka umrla još dok sam bila vrlo mlada, bila sam prisiljena razmišljati o toj temi još kao dijete.”

Zastala je na trenutak. „Što se mene tiče, znam da bih voljela ostati živa sve dok Genevieve ne odraste – da budem baka njezinoj djeci. Ali ostajanje u životu nije najvažnija stvar. Život mora imati sadržaj da bi bio vrijedan. A da bi se dostigao sadržaj, čovjek mora biti spreman i na poneki rizik... nisam baš koncentrirana, je li?”

Richard se nasmiješi. „Ne” reče, „ali mi se sviđa opći pravac tvojih razmišljanja. Spomenula si ključnu riječ. Sadržaj... jesi li ikada razmišljala o samoubojstvu?”

„Ne” odgovori Nicole, zavrtjevši glavom. „Nikada. Uvijek je bilo previše razloga za život.” Vjerojatno postoji neki povod za njegovo pitanje, pomislila je. „A što je s tobom?” upita ona poslije kratke stanke. „Jesi li ti katkad razmišljao o samoubojstvu zbog boli koji ti je zadavao otac?”

„Neobično, ali nisam” odgovorio je. „To što me je otac tukao nikada me nije navelo da izgubim želju za životom. Bilo je previše blaga za učenje. A znao sam da ću ga prerasti i na kraju postati svoj čovjek.” Nastala je kratka stanka prije nego što je nastavio. „Ali postojalo je jedno razdoblje u mom životu kada sam ozbiljno pomišljao na samoubojstvo” reče Richard. „Bol i bijes bili su toliko veliki da mi se činilo da ih neću izdržati.”

Ušutio je, izgubljen u mislima. Nicole je strpljivo čekala. Na kraju gurne ruku ispod njegove. „Pa, prijatelju moj” reče ona lako, „možeš mi to ispričati jednog dana. Nijedno od nas nije naviklo dijeliti s drugim svoje najdublje tajne. Možda ćemo to naučiti u svoje vrijeme. Ja namjeravam početi tako što ću ti ispričati zašto vjerujem da nećemo umrijeti i zašto smatram da najprije pođemo istražiti područje oko istočnoga trga.”

Nicole nije nikada pričala nikome, čak ni ocu, o svom „putovanju” tijekom Poroa. Prije nego što je završila pripovijedanje Richardu, Nicole ne samo da je obuhvatila ono što joj se dogodilo kao sedmogodišnjakinji za vrijeme Poroa, već je i prepričala sve o Omehovom posjetu u Rimu, proročanstvu Senoufoa o „ženi bez sudruga” koja rasipa svoje nasljeđe „među zvijezdama” i o pojedinostima njezine vizije kada je ispila bočicu na dnu jame.

Richard je ostao bez riječi. Čitava skupina priča bila je toliko strana njegovom matematičkom umu da čak nije znao ni kako reagirati. Buljio je u Nicole sa začuđenošću i užasom. Mnogo kasnije, kada mu je bilo neugodno zbog šutnje, on zausti. „Ne znam što bih rekao...”

Nicole stavi svoj prst na njegova usta. „Ništa ne treba reći” reče ona. „Čitam ti reakciju na licu. Možemo sutra popričati o tome, kada malo razmisliš o svemu što sam ti ispričala.”

Nicole zijevne i pogleda na sat. Izvadila je ležaljku iz futrole i razmotala je po tlu. „Iscrpljena sam” reče ona Richardu. „Ništa ne proizvodi tako trenutni umor kao malo užasa. Vidimo se za četiri sata.”

„Tragamo već sat i pol” reče Richard nestrpljivo. „Pogledaj kartu. Nema mjesto u krugu od pet stotina metara oko središta trga na kojem nismo bili barem dva puta.” „Onda smo nešto pogrešno učinili” odvrati Nicole. „U mojoj viziji bila su tri izvora topline.” Richard se namršti. „Ili budi logičan, ako ti se tako više sviđa. Zašto bi postojala tri trga, a samo dvije podzemne jazbine? Sam si rekao da Ramanci uvijek postupaju po razumnim planovima.” Stajali su pred dodekaedrom okrenutim prema istočnom trgu. „I još nešto” promrmlja Richard za sebe. „Koja je svrha svih tih prokletih poliedara? Postoji po jedan u svakom sektoru, a tri najveća su na trgovima... čekaj trenutak” reče on, kada su mu oči prešle s jedne od dvanaest stranica dodekaedra na suprotni neboder. Glava mu se onda brzo okrene po trgu. „Je li moguće?” reče on. „Ne” odgovori sam sebi, „bilo bi to nemoguće.”

Nicole se zagledala u njega. „Imam ideju” reče on uzbuđeno. „Možda je potpuno neutemeljena... sjećaš li se dr. Bardolinija i njegovih progresivnih matrica? S dupinima? ... Što ako su Ramanci ovdje u New Yorku također ostavili uzorke s malim razlikama, koji se mijenjaju od trga do trga i od sektora do sektora? ... Čuj, nije to ništa luđe od tvojih vizija.”

Richard je već bio na koljenima na tlu i radio na kartama New Yorka. „Mogu li uzeti i tvoje računalo?” upita on Nicole nekoliko minuta kasnije. „To bi ubrzalo postupak.” Richard Wakefield je satima ostao uz računala, mrmljao sebi u bradu i pokušavao riješiti zagonetku New Yorka. Objasnio je Nicole, kad je na njezino navaljivanje napravio prekid za obrok, da položaj treće rupe može odrediti samo ako dobro shvati geometrijske odnose između poliedara, tri trga i svih nebodera nasuprot osnovnih stranica poliedara u svakom od devet sektora. Dva sata prije mraka Richard žurno otrči do susjednog sektora da bi uzeo dodatne podatke koji još nisu bili ubačeni u karte u računalu.

Nije prestao ni poslije mraka. Nicole je prespavala prvi dio petnaestosatne noći. Kada se probudila poslije pet sati, Richard je i dalje grozničavo radio na projektu. Nije čak ni čuo kada se Nicole nakašljala. Ona se tiho podigne i stavi mu ruke na ramena. „Moraš malo odspavati, Richarde” reče ona.

„Gotovo sam uspio” reče. Vidjela je podočnjake ispod njegovih očiju kada se okrenuo. „Neće potrajati duže od jednog sata.”

Nicole se vrati do svog ležaja. Kada ju je Richard kasnije probudio, bio je pun oduševljenja. „Zamisli” rekao je s osmijehom. „Postoje tri moguća rešenja, svako od njih suglasno sa svim pravilnostima.” Brzo je koračao gotovo cijelu minutu. „Možemo li sada otići pogledati?” upitao je molećivo. „Ne vjerujem da ću moći spavati dok ne otkrijem.”

Nijedno od tri Richardova rješenja za položaj treće jazbine nije bilo u blizini trga. Prvo se nalazilo na dalje od kilometar, na rubu New Yorka, nasuprot sjevernom poluvaljku. On i Nicole tamo nisu ništa našli. Onda su hodali sljedećih petnaest minuta po mraku do drugog mogućeg položaja, točke vrlo blizu jugoistočnog kuta grada. Richard i Nicole su krenuli niz označenu ulicu i pronašli poklopac točno na mjestu koje je predvidio Richard. „Haleluja” poviče i raširi vreću za spavanje pokraj poklopca. „Hura za matematiku.”

Hura za Omeha, pomisli Nicole. Više joj se nije spavalo, ali nije bila pretjerano željna sama istraživati po mraku novi teritorij. Što ide prvo, upita se ona dok je budna ležala na svom ležaju, intuicija ili matematika? Koristimo li modele da nam pomognu da nađemo istinu? Ili najprije znamo istinu, a onda razvijamo matematiku da je objasnimo?

Kada je svanuo dan, oboje su ustali. „Dani se malo skraćuju” objasni Richard Nicole. „Ali zbroj dana i noći i dalje ostaje nepromijenjen i iznosi četrdeset šest sati, četiri minuta i četrnaest sekundi.”

„Koliko još imamo vremena prije nego što stignemo do Zemlje?” upita Nicole dok je gurala ležaljku u zaštitni omot.

„Dvadeset dana i tri sata” reče on nakon što se obratio računalu. „Jesi li spremna za novu pustolovinu?”

Kimnula je. „Pretpostavljam da znaš i kako nad ploču koja otvara taj poklopac?”

„Ne” reče on povjerljivo, „ali se kladim da ga nije teško naći. A kad nađemo ovu ploču, otvor ptičje jazbine bit će igrarija, jer što ćemo imati cijeli sustav!’

Deset minuta kasnije Richard pritisne jednu metalnu ploču i treći poklopac se otvori. U tu treću rupu spuštalo se širokim stubištem prekinutim povremenim odmorištima. Richard uzme Nicole za ruku dok su koračali niz stube. Koristili su svjetiljke da pronađu put, jer nije bilo svjetlosti koje bi im osvjetljavale silazak.

Prostorija s vodom bila je na istom mjestu kao i u ostalim podzemnim jazbinama. Nije bilo zvukova u vodoravnim tunelima koji su vodili od središnjeg stubišta na bilo kojem od dvije glavne razine. „Mislim da ovdje nitko ne živi” reče Richard.

„Barem ne za sada” reče Nicole.

DOBRO DOŠLI, ZEMLJANI

Richard je bio zbunjen. U prvoj odaji pokraj jednog od gornjih vodoravnih tunela našao je niz čudnih naprava koje je uspio dešifrirati za manje od jednog sata. Sada je znao regulirati svjetla i temperaturu u svim zasebnim dijelovima podzemne jazbine. Ali ako je bilo toliko lako i ako su sve jazbine bile slično konstruirane, zašto ptice nisu koristili svjetla koja su im dana? Dok su doručkovali, Richard je propitivao Nicole o pojedinostima iz ptičje jazbine.

„Zapostavljaš osnovnije stvari” reče Nicole, nakon što je zagrizla mana dinju. „Sami leteći stvorovi nisu bitni.

Pravo pitanje je gdje su Ramanci? I zašto su uopće ostavili te rupe ispod New Yorka?”

„Možda su svi oni Ramanci” reče Richard. „Bioti, ptice, oktopauci – možda svi potječu s istog planeta. Na početku svi su bili jedna sretna obitelj. Ali kako su prolazile godine i naraštaji, različite vrste razvijale su se u različitim pravcima. Konstruirane su pojedinačne jazbine i...” „Ima previše problema s tim scenarijem” prekine ga Nicole. „Kao prvo, bioti su zasigurno strojevi. Ptice možda jesu, a možda nisu. Oktopauci gotovo sigurno nisu, iako tehnološka razina potrebna za gradnju ovakvog svemirskog broda vjerojatno pretpostavlja takav napredak na području umjetne inteligencije koji mi ne možemo ni zamisliti. Ali intuicija mi kaže da su te stvari organske.” „Mi ljudi nikada ne bismo mogli razlikovati živo biće i svestrani stroj koji je napravila stvarno napredna vrsta.” „Slažem se s tim. Ali taj problem nikako ne možemo sami riješiti. Osim toga, još je jedno pitanje o kojem bih željela s tobom razgovarati.”

„Što?” upita Richard.

„Jesu li leteći stvorovi, oktopauci i ta podzemna područja postojali i na Rami I? Ako je tako, kako to da ih je Nortonova posada potpuno zanemarila? Ako nije, zašto se oni nalaze samo na ovom svemirskom brodu?”

Richard je šutio nekoliko sekundi. „Vidim na što ciljaš” reče on konačno. „Osnovna pretpostavka uvijek je bila da su svemirski brod Ramu stvorila prije više milijuna godina nepoznata bića iz nekog drugog područja Galaktike i da se ona ne miješaju, niti su na bilo koji način zainteresirana za sve ono što se događa tijekom putovanja ovih letjelica. Ako su napravljena toliko davno, zašto bi se dva broda koja su vjerojatno napravljena u gotovo isto vrijeme toliko razlikovala?”

„Počinjem vjerovati da je naš kolega iz Kyota bio u pravu” odgovori Nicole. „Možda ipak postoji neka pravilnost u svemu tome. Prilično sam uvjerena da je Nortonova posada bila pažljiva i precizna tijekom svog istraživanja i da su sve razlike između Rame I i Rame II stvarne. Čim priznamo da su dvije svemirske letjelice različite, suočavamo se s težim pitanjem. Zašto su različite?”

Richard je dovršio obrok i sada je odmjeravao koracima slabo osvijetljen tunel. „Vodila se upravo takva rasprava prije nego što je odlučeno da se prekine ova ekspedicija. Na telekonferenciji je glavno pitanje bilo zašto su Ramanci promijenili pravac leta da bi se susreli sa Zemljom? Nakon što prvi svemirski brod to nije učinio, to je smatrano čvrstim dokazom da je Rama II različit. A ljudi koji su sudjelovali na sastanku nisu ništa znali ni o letećim stvorovima ni o oktopaucima.”

„Generalu Borzovu bi se sviđale ptice” primijeti Nicole poslije kraće tišine. „Smatrao je da je letjeti najveće zadovoljstvo na svijetu.” Nasmijala se. „Jednom mi je rekao da mu je tajna nada reinkarnacija te da će se on jednom vratiti kao ptica.”

„Bio je dobar čovjek” reče Richard i na trenutak prestane koračati. „Mislim da nikada nismo znali dobro cijeniti njegove sposobnosti.”

Kada je Nicole vratila krišku mana dinje u naprtnjaču i pripremila se nastaviti istraživanje, ona se nasmiješi svom prijatelju. „Još jedno pitanje, Richarde?”

Kimnuo je.

„Misliš li da smo se do sada sreli s Ramancima? Pod tim mislim na stvorenja koja su napravila ovu letjelicu. Ili na njihove nasljednike.”

Richard oštro zavrti glavom. „Apsolutno ne” reče. „Možda smo se sreli s nekima od njihovih tvorevina. Ili možda čak i s drugim vrstama s istog planeta. Ali glavne likove još nismo vidjeli.”

Bijelu sobu našli su s lijeve strane u vodoravnom tunelu na drugoj razini ispod površine. Do tada je istraživanje postalo gotovo dosadno. Richard i Nicole su sišli niz mnogo tunela i zavirili u čitav niz praznih soba. Četiri puta su našli skupinu naprava za reguliranje svjetlosti i temperature. Sve dok nisu stigli do Bijele sobe, nisu vidjeli ništa zanimljivo.

I Richard i Nicole bili su iznenađeni kada su ušli u odaju čiji su zidovi bili obojeni snježno bijelo. Osim boje, odaja je bila izuzetna i po tome što su u jednom kutu bili natrpani predmeti koji su, pokazalo se poslije pažljivijeg razgledanja, bili potpuno poznati. Bili su tu češalj i četka, prazna kutijica za ruž, nekoliko novčića, zbirka ključeva, čak i nešto što je podsjećalo na stari voki-toki. Na drugoj gomili nalazili su se prsten i ručni sat, tuba paste za zube, turpijica za nokte i mala tipkovnica s latiničnim slovima. Richard i Nicole bili su izvan sebe. „U redu, genije” reče ona i mahne rukom. „Objasni ovo, ako možeš.”

Podigao je tubu paste za zube, odvio kapicu i pritisnuo. Iz nje izađe bijela pasta. Richard gurne prst u nju, a zatim je stavi u usta. „Fuj” reče i ispljune pastu. „Donesi ovamo spektrometar mase.”

Dok je Nicole ispitivala zubnu pastu instrumentima, Richard je dizao jedan po jedan predmet. Sat ga je osobito očarao. Zaista je pokazivao vrijeme, odbrojavajući sekunde, iako neznano na temelju koje referentne točke. „Jesi li ikada bila u svemirskom muzeju na Floridi?” upitao je Nicole.

„Ne” odgovori ona rastreseno.

„Imaju izložbu običnih stvari koje je posada ponijela na prvu misiju na Ramu. Ovaj sat izgleda točno kao onaj na izložbi – dobro se sjećam, jer sam kupio sličan u prodavaonici suvenira pokraj muzeja.”

Nicole priđe sa zbunjenim izrazom na licu. „Ta stvar nije zubna pasta, Richarde. Ne znam što je to. Spektar je iznenađujući, s mnoštvom superteških molekula.”

Neko vrijeme je dvoje astronauta pretraživalo po neobičnoj zbirci predmeta i pokušavalo naći neki smisao u svom posljednjem otkriću. „Jedno je sigurno” reče Richard dok je bezuspješno nastojao uključiti voki-toki, „ovi predmeti nepobitno su povezani s ljudskim bićima. Jednostavno ih je previše da bi posrijedi bila samo neobična podudarnost između dvije vrste.”

„Ali kako su dospjeli ovamo?” upita Nicole. Pokušavala je upotrijebiti četku, ali bodljice su bile previše mekane za njezinu kosu. Pogledala ju je pažljivije. „Ovo nije prava četka” izjavila je. „Izgleda kao četka, na dodir je kao četka, ali je beskorisna za kosu.”

Sagnula se i uzela u ruke turpijicu za nokte. „A pomoću ovoga se ljudski nokti ne mogu brusiti.” Richard priđe pogledati o čemu to ona govori. Još se borio s voki-tokijem. Sa žaljenjem ga je stavio na stranu i uzeo turpijicu za nokte koju mu je Nicole pružila.

„Znači, te stvari izgledaju kao ljudske, ali nisu?” reče on, povukavši turpijicu uz svoj najduži nokat. Nokat ostane nepromijenjen. Richard vrati turpijicu Nicole. „Što je sve ovo?” upita on frustriranim glasom.

„Sjećam se da sam čitala jedan znanstvenofantastični roman dok sam bila na fakultetu” reče Nicole nekoliko sekundi kasnije, „u kojem se izvanzemaljska vrsta upoznala s ljudskim bićima isključivo gledajući naše najstarije televizijske programe. Kada su se konačno sreli s nama, ponudili su nam kutije sa žitaricama i druge predmete koje su svemirci vidjeli u našim televizijskim reklamama.

Kutije su bile napravljene kao prave, ali sadržaja ili uopće nije bilo ili je bio potpuno besmislen.”

Richard nije pažljivo slušao Nicole. Igrao se ključevima i pregledao skupinu predmeta u odaji. „Dakle, što sve te stvari imaju zajedničko?” reče, uglavnom za sebe.

Oboje su došli do istog odgovora nekoliko sekundi kasnije. „Sve ih je imala Nortonova posada” rekoše Richard i Nicole u jedan glas.

„Znači da su dva ramanska svemirska broda morala imati neku vrstu komunikacijske veze” reče Richard.

„A ovi predmeti ostavljeni su ovdje namjerno, da nam pokažu da je posjet Rami I primijećen i snimljen.”

„Paukoliki bioti koji su pregledali Nortonove logore i opremu vjerojatno su bili opremljeni senzorima za snimanje slike.”

„I sve ove stvari napravljene su prema slikama emitiranim s Rame I na Ramu II.”

Poslije Nicoleine posljednje primjedbe oboje su ušutjeli, slijedeći svatko svoj vlastiti tijek misli. „Ali zašto žele da saznamo sve to? Što bismo trebali sada raditi?” Richard ustane i počne koračati po sobi, a onda, iznenada, počne se smijati. „Zar to ne bi bilo nevjerojatno” reče on, „kada bi se pokazalo da je David Brown na kraju krajeva ipak u pravu. Možda se Ramanci zaista nimalo nisu zanimali za ono što su otkrili, ali su programirali svoje svemirske brodove da se ponašaju kao da ih zanimaju svi posjetitelji? Mogli su laskati onim vrstama na koje naiđu tako što će obaviti korekcije pravca leta i napraviti jednostavne predmete. Koja nevjerojatna ironija. Budući da su sve nezrele vrste vjerojatno beznadno egocentrično okrenute sebi, posjetitelji ramanskim letjelicama bili bi potpuno obuzeti pokušajima kako shvatiti pretpostavljenu poruku...”

„Mislim da si se zaletio” prekine ga Nicole. „U ovom trenutku samo znamo da je ovaj svemirski brod očito primio slike s Rame I te da su kopije malih, svakodnevnih predmeta koje je nosila Nortonova posada ostavljene ovdje, u ovoj sobi, da bismo ih mi našli.”

„Pitam se je li tipkovnica beskorisna kao i sve ostalo” reče Richard kada ju je podigao. Otkucao je riječ „Rama” Ništa se nije dogodilo. Pokušao je s „Nicole” I dalje ništa.

„Zar se ne sjećaš kako su stari modeli radili?” upita Nicole i nasmiješi se. Uzela je tipkovnicu. „Imali su zasebno dugme za uključivanje.” Pritisnula je jedno neobilježeno dugme u gornjem desnom kutu tipkovnice. Dio suprotnog zida sklizne u stranu i otkrije veliku, crnu, kvadratnu površinu, sa stranicom dugom oko jedan metar.

Mala tipkovnica bila je poput onih na portabl računalima članova prve ekspedicije na Ramu. Imala je četiri reda od po dvanaest znakova, uz dodatno dugme za uključivanje u gornjem desnom kutu. Dvadeset šest latiničnih slova, deset arapskih znamenki i četiri matematičke funkcije, ukupno četrdeset pojedinačnih tipki. Preostalih osam tipki imale su na površini simbole geometrijskih likova i, kao dodatak na to, mogle su se postaviti u položaj „gore” ili „dolje” Richard i Nicole brzo su naučili da su te posebne tipke prave naredbe za ramanski sustav. Metodom pokušaja i pogrešaka također su utvrdili da je posljedica tipkanja po bilo kojoj pojedinačnoj tipki bila funkcija položaja ostalih sedam tipki. Zato je bilo koja tipka za naredbe mogla, u kombinaciji s ostalima, dati 128 različitih rezultata. Sustav je dakle ukupno omogućavao 8 puta 128 odnosno 1024 zasebne funkcije koje su se mogle zadati sa tipkovnice.

Pravljenje kompjuterskog rječnika bilo je zamoran posao. Richard se dobrovoljno prijavio za tu dužnost. Koristeći vlastito računalo za pravljenje bilješki, počeo je s postupkom razvoja baze jezika za prevođenje posebnih naredbi tastature. Početni cilj bio je jednostavan – naučiti koristiti ramansko računalo kao što koriste svoja. Jednom kada se dobije prijevod, svaki zadani ulaz u njihova portabl računala sadržavat će, kao dio izlaza, podatke o tome koja skupina pritisnutih tipki na ramanskoj ploči proizvodi sličan odaziv na crnom zaslonu.

Čak i s Richardovom inteligencijom i uz pomoć računala, zadatak je bio zastrašujući. Isto tako, bio je to posao koji se nije mogao lako razdijeliti na dvoje. Na Richardov prijedlog, Nicole je dvaput izašla iz jazbine tijekom prvog ramanskog dana koji su proveli u Bijeloj sobi. Oba puta pošla je na duge šetnje oko New Yorka, s vremena na vrijeme bacajući pogled na nebo ne bi li ugledala helikopter. Prilikom drugog izlaska, Nicole je otišla do skladišta u kojem je pala u jamu. Do tada se već toliko toga dogodilo da je njezino užasno iskustvo s dna podsjećalo na davnu povijest.

Često je razmišljala o Borzovu, Wilsonu i Takagishiju. Svi astronauti znali su prilikom polaska sa Zemlje da je ova ekspedicija rizična. Često su vježbali problemska stanja sa svemirskim brodom, za koja bi se moglo pokazati da im ugrožavaju život. Ali nijedno od njih nije vjerovalo da će biti smrtnih slučajeva na ekspediciji Kada bismo još Richard i ja nestali ovdje u New Yorku, primijeti Nicole za sebe, onda bi ukupno nastradalo gotovo pola posade. To bi bila najgora katastrofa otkako smo opet započeli svemirske ekspedicije s ljudskom posadom.

Stajala je pokraj skladišta, na gotovo istoj točki s koje su posljednji put ona i Francesca razgovarale s Richardom preko komunikatora. Dakle, zašto si lagala, Francesca.? upita se Nicole. Jesi li mislila da će moj nestanak na neki način izbrisati sve sumnje?

Onog posljednjeg jutra u logoru Beta, prije nego što su ona i ostali krenuli u potragu za Takagishijem, Nicole je emitirala sve svoje bilješke iz svog portabl računala na Rami preko mrežnog sustava do radnog stola u svojoj odaji na Newtonu. U to vrijeme Nicole je prebacila podatke da bi oslobodila memoriju u svom putnom računalu, ako joj ova zatreba. Ali sve je ondje, prisjetila se, ako to neki marljivi detektiv ikada potraži. Droge, Davidov krvni tlak, čak i kriptirano spominjanje Francescinog pobačaja. I, dakako, Richardovo objašnjenje kvara RoKira.

Za vrijeme svoje dvije šetnje Nicole je ugledala nekoliko stonogih biota, jednom čak i buldožera, na samoj granici svog vidnog polja. Nije vidjela ptice, i nije ni čula ni ugledala oktopauka. Možda izlaze samo noću, razmišljala je dok se vraćala na večeru s Richardom.

MEĐUDJELOVANJE

„Gotovo da nam je ponestalo hrane” reče Nicole. Zapakirali su ono što je preostalo od mana dinje i nagurali u Richardovu naprtnjaču.

„Znam” reče. „Imam plan kako da nam nabaviš još.” „Ja?” upita Nicole. „Otkad je to moj posao?”

„Pa, kao prvo, traži samo jednu osobu. Rad s grafikom na ramanskom računalu dao mi je ideju. Drugo, nemam vremena. Mislim da sam na samoj granici provaljivanja u operativni sustav. Postoji dvjestotinjak naredbi koje ne mogu objasniti drukčije nego da omogućuju ulazak na novu razinu, neku vrstu prostora višeg reda u hijerarhiji.” Richard je objasnio Nicolei tijekom večere da je naučio kako upotrebljavati ramansko računalo kao ona na Zemlji. Znao je skladištiti i nalaziti podatke, izvoditi matematičke proračune, oblikovati grafiku, čak stvarati nove jezike. „Ali nisam ni počeo stvarno koristiti njegove mogućnosti” rekao je tada. „Večeras i sutra moram razotkriti još mnogo toga. Ponestaje nam vremena.”

Njegov plan za opskrbu s hranom bio je, zaista, varljivo jednostavan. Poslije duge ramanske noći (tijekom koje Richard svakako nije spavao više od tri sata) Nicole ode do središnjeg trga. Analizirajući progresivne matrice, Richard joj je dao tri moguća položaja ploča za otvaranje poklopca iznad ptičje jazbine. Bio je tako uvjeren u svoju analizu da nije čak htio raspravljati s njom što da učini ako ne nađe ploču. Richard je bio u pravu. Lako je našla ploču. Onda je otvorila poklopac i spustila se niz okomiti tunel. Nije bilo nikoga.

Tamu ispred sebe obasjala je svjetiljkom. Tenk-stražar bio je na dužnosti i išao je naprijed-natrag pred vodoravnim tunelom koji je vodio u odaju s vodom. Nicole opet poviče. Nije željela silaziti čak ni do prve terase, ako to nije bilo nužno. Iako ju je Richard uvjeravao da će je doći spasiti ne vrati li se na vrijeme, Nicole nije uživala u pomisli da opet bude zarobljena s pticolikim stvorovima.

Je li to čula udaljeno brbljanje? Uzela je jedan od novčića koje je našla u Bijeloj sobi i bacila ga u okomiti tunel. Ovaj odleti duboko dolje, udarivši u terasu negdje u blizini druge glavne razine. Ovaj put čulo se glasno brbljanje. Jedna ptica uleti u snop njezine svjetiljke, preko glave tenka-stražara. Nekoliko trenutaka kasnije, poklopac se počne zatvarati i Nicole se morala odmaknuti.

Raspravljala je o toj mogućnosti s Richardom. Nicole je čekala nekoliko minuta, a onda je opet pritisnula ploču. Kad je drugi put povikala prema dubinama ptičje jazbine, odgovor je odmah došao. Ovaj put njezin prijatelj, ptica od crnog baršuna, izleti na pet metara od površine i zakriješti na nju. Nicolei je bilo jasno da joj je rečeno da ode. Ali prije nego što se ptica okrenula, Nicole izvadi kompjuterski zaslon i aktivira snimljeni program. Dvije mana dinje pojaviše se na zaslonu. Dok je ptica gledala, dinje se obojiše, a zatim glatki rez prikaže strukturu i boju unutar jedne od njih.

Baršunasta ptica doleti bliže otvoru da bolje pogleda. Sada se okrenula i zakriještala prema pomrčini ispod sebe. Poslije nekoliko sekundi, druga poznata joj ptica, vjerojatno partner ili partnerica baršunaste, doleti i spusti se na prvu terasu ispod zemlje. Nicole ponovi sliku. Dvije ptice počeše se dogovarati, a zatim poletješe dublje u jazbinu.

Minute su prolazile. Nicole je povremeno čula brbljanje iz dubina hodnika. Poslije dužeg vremena njezina dva prijatelja se vratiše; svaki je u pandžama nosio mana dinju. Sletjeli su na trg u blizini otvora. Nicole pođe prema dinjama, ali ih ptice nastaviše držati. Ono što je uslijedilo, bilo je (pretpostavljala je Nicole) dugo predavanje. Dvije ptice kriještale su i pojedinačno i zajedno, cijelo vrijeme je gledajući i često lupkajući po dinjama. Poslije petnaest minuta, očito zadovoljne što su prenijele poruku, ptice uzletješe, napraviše krug oko trga i nestadoše u svoju jazbinu.

Mislim da su mi pričale kako su zalihe dinja male, pomisli Nicole, dok je išla natrag prema istočnom trgu. Dinje su bile teške. Stavila je po jednu u svaki od dvije naprtnjače koje je ispraznila tog jutra prije nego što je otišla iz Bijele sobe. Ili, možda, da ih ubuduće ne treba uznemiravati. Štogod bilo, više nećemo biti dočekani s dobrodošlicom.

Pomislila je da će Richard biti izvan sebe od oduševljenja kada se bude vratila u Bijelu sobu. I bio je, ali ne zbog Nicole i mana dinja. Imao je osmijeh na licu od uha do uha, a jednu ruku je držao iza leđa. „Čekaj dok ti ne pokažem što imam” reče on dok je Nicole praznila naprtnjače. Richard stavi ruku ispred sebe i otvori je. U ruci se nalazila crna lopta otprilike deset centimetara u promjeru.

„Ni u kom slučaju nisam ustvrdio svu logiku, niti koliko informacija mogu unijeti u jedan zahtjev” reče Richard. „Ali uspostavio sam osnovno načelo. Možemo tražiti i dobivati ‘stvari’ uz pomoć računala.”

„Što time želiš reći?” upita Nicole, koja još nije bila sigurna zbog čega se Richard toliko uzbudio oko te male crne lopte.”

„Napravili su ovo za mene” reče on i opet joj pruži loptu. „Zar ne shvaćaš? Negdje ovdje imaju tvornicu i mogu praviti stvari za nas.”

„Onda možda ‘oni’ tko god da jesu, mogu početi praviti za nas malo hrane” reče Nicole. Malo ju je razljutilo to što joj Richard nije ni čestitao, niti joj se zahvalio na dinjama. „Ptice nam vjerojatno više neće davati.”

„To neće biti više problem” reče Richard. „Na kraju, kad jednom ovladamo punim opsegom postupka zahtijevanja stvari, možda ćemo moći naručiti ribu s prženim krumpirićima, sočni odrezak, bilo što, pod uvjetom da ono što poželimo možemo izraziti nedvosmislenim znanstvenim terminima.”

Nicole se zagledala u svog prijatelja. Nepočešljane kose, neobrijana lica, podočnjacima i divljim osmijehom, na trenutak je bilo nalik bjeguncu iz ludnice. „Richarde” upitala je, „možeš li malo usporiti? Ako si pronašao Sveti Gral, možeš li odvojiti barem sekundu i objasniti mi?” „Pogledaj na zaslon” reče. Koristeći tipkovnicu nacrtao je krug, zatim ga je obrisao i napravio kvadrat. Za manje od jedne minute Richard pažljivo nacrta kocku u tri dimenzije. Kada je završio grafiku, stavio je osam funkcijskih tastera u određeni položaj i potom pritisnuo taster s crtežom malog kvadrata. Skupina neobičnih simbola pojavila se na crnom zaslonu. „Ne brini” reče Richard, „nije potrebno razumjeti pojedinosti. Jednostavno, pitaju za dimenzije kocke.”

Zatim Richard unese niz podataka s normalne alfanumeričke tipkovnice. „A sada” reče i okrene se prema Nicole, „ako sam sve učinio kako treba, dobit ćemo kocku, napravljenu od istog materijala kao i ova lopta, za oko deset minuta.”

Jeli su malo od novih dinja dok su čekali. Imale su isti ukus kao i prethodna. Odrezak i prženi krumpiri bili bi nevjerojatno dobri, pomisli Nicole kada se iznenada bočni zid podigne za pola metra iznad tla, a u otvoru se pojavi crna kocka.

„Čekaj trenutak, još je ne diraj” reče Richard kada Nicole priđe da bi bolje vidjela. „Pogledaj ovamo!” on obasja svjetiljkom tamu iza kocke. „Iza tih zidova nalaze se prostrani tuneli” reče, „i vjerojatno vode do tvornica toliko savršenih da ih ne bismo mogli ni prepoznati. Zamisli samo! Mogu čak praviti predmete po narudžbi.”

Nicole je počinjala shvaćati zbog čega je Richard toliko oduševljen. „Sada imamo mogućnost upravljati svojom sudbinom na neki način” produžio je. „Ako uspijem provaliti program dovoljno brzo, mogli bismo zatražiti hranu, možda čak i ono što nam treba za gradnju čamca.”

„Bez glasnih motora, nadam se” bočne ga Nicole.

„Bez glasnih motora” složi se Richard. Dovršio je dinju i vratio se tipkovnici.

Nicole je bila zabrinuta. Richard je tijekom cijelog ramanskog dana uspio doći samo do još jednog otkrića. Sve što je imao pokazati poslije trideset osam sati posla (spavao je samo osam sati tijekom tog razdoblja) bio je jedan novi materijal. Znao je napraviti „lake” crne predmete kao prva lopta, čija je specifična težina bila poput pluta, ili „teške” crne predmete, gustoće slične hrastovim. Iscrpljivao se svojim radom. I nije mogao, ili nije htio, dijeliti išta od svog tereta s Nicole.

Što ako mu je prvo otkriće bilo čista sreća? upita se Nicole, dok se penjala uz stube radi jutarnje šetnje. Bila je zabrinuta zbog uzalud utrošenog vremena. Preostalo je još samo šesnaest dana do Raminog susreta sa Zemljom. Nije bilo ni traga od spasilačke ekipe. U pozadini njezinog uma stajala je misao da su možda Richard i ona potpuno napušteni.

Pokušala je prošlu večer razgovarati s Richardom o njihovim planovima, ali on je bio iscrpljen. Richard nije reagirao ni na koji način kada mu je Nicole spomenula da je vrlo zabrinuta. Kasnije, kada je pažljivo izložila sve raspoložive mogućnosti i upitala ga za mišljenje što im je činiti, primijetila je da je zaspao. Kada se probudila poslije kraćeg drijemeža, Richard je već opet radio i nije dopuštao da mu pozornost skrene ni doručak ni razgovor. Nicole se spotaknula na sve veću gomilu crnih predmeta na podu kada je napustila Bijelu sobu radi rane jutarnje vježbe.

Osjećala se vrlo usamljenom. Posljednjih pedeset sati, koje je provela uglavnom sama, prošlo je vrlo sporo. Jedini bijeg koji joj je pružao zadovoljstvo bilo je čitanje. Imala je u memoriji računala pet knjiga. Jedna je bila njezina medicinska enciklopedija, ali ostale četiri bile su za razonodu. Kladim se da je sva Richardova privatna memorija popunjena Shakespeareom, pomisli dok je sjedila na zidu koji je okruživao New York. Gledala je prema Cilindričnom moru. U velikoj daljini, jedva vidljiva kroz dvogled zbog izmaglice i oblaka, raspoznavala se sjeverna udubina, kroz koju su prvi put ušli u Ramu.

U računalu je imala dva očeva romana. Nicoleino omiljeno štivo bila je Kraljica svih doba, priča o mladim danima Eleanore Akvitanske, počevši od njezine mladosti na vojvodskom dvoru u Poitiersu. Priča je slijedila Eleanoru kroz vjenčanje s Louisom Capetom od Francuske, njihov križarski pohod do Svete zemlje i njezin neobični zahtjev za poništenjem braka. Roman je dostizao vrhunac u Eleanorinom razvodu od Louisa i zarukama s mladim i uzbudljivim Henryjem Plantagenetom.

Drugi roman Pierrea des Jardinsa u memoriji njezinog računala bio je njegovo majstorsko djelo ja, Richard Lavljeg Srca, mješavina dnevnika glavnog lika i unutrašnjih monologa tijekom dva zimska tjedna krajem dvanaestoga stoljeća. U romanu, Richard i njegovi vojnici, tek iskrcani za novi križarski pohod, logoruju u blizini Mesine, pod zaštitom normanskog kralja Sicilije. Dok tamo boravi, slavni kralj-ratnik i homoseksualni sin Eleanore Akvitanske i Henryja Plantageneta u izljevu samoispitivanja oživljava glavne osobne i povijesne događaje svoga života.

Nicole se sjećala dugih rasprava sa Genevieve, kada je njezina kći prošlog ljeta pročitala roman Ja, Richard. Mladu tinejdžerku očarala je priča i ona je iznenađivala majku postavljanjem izuzetno inteligentnih pitanja. Razmišljanje o Genevieve navede Nicole da se upita što li joj kći u tom trenutku radi u Beauvoisu. Rekli su joj za moj nestanak, nagađala je Nicole. Kako to u vojsci zovu? Nestao u akciji?

U očima njezinog uma Nicole je vidjela kćer kako se svakog dana vraća iz škole na biciklu. „Ima li nekih vijesti?” pita vjerojatno Genevieve djeda kada prijeđe prag kuće. Pierre samo u tuzi zavrti glavom.

Sada je već dva tjedna od kada me je netko posljednji put službeno vidio. Nadaš li se još, draga kćeri? Nesretnu

Nicole zahvati neodoljiva želja da razgovara sa Genevieve. Na trenutak, ne priznajući stvarnost, Nicole nije mogla prihvatiti činjenicu da je odvojena od kćeri milijunima kilometara i da ne može razgovarati s njom. Stala je na noge da se vrati do Bijele sobe, razmišljajući u privremenoj svojoj zbrkanosti kako će iz nje moći telefonirati Genevieve.

Kada je nekoliko sekundi kasnije došla k sebi, Nicole je bila iznenađena kako joj se um lako prevario. Zavrtjela je glavom i ponovno sjela na zid koji je gledao na Cilindrično more. Ostala je na zidu gotovo dva sata, a misli su joj slobodno letjele po raznolikim temama. Pred kraj tog razdoblja, dok se spremala za povratak u Bijelu sobu, misli joj se usmjeriše na Richarda Wakefielda. Pokušavala sam, moj britanski prijatelju, reče Nicole sebi. Bila sam otvorenija s tobom nego s bilo kim nakon Henryja. Ali to je samo stvar moje zle sreće, da se nađem ovdje s nekim tko ima još manje samopouzdanja od mene.

Nicole je osjećala neodređenu tugu dok je koračala niz stube do druge razine i skretala desno u vodoravni tunel. Tuga joj se izmijenila u iznenađenje kada je ušla u Bijelu sobu. Richard je skočio s male crne stolice i pozdravio je zagrljajem. Obrijao se i počešljao kosu. Čak je i očistio nokte. Položena na crni stol nasred odaje bila je pažljivo razrezana mana dinja. Po jedan komad nalazilo se na dva crna tanjura pred stolicama.

Richard privuče stolicu i pokaže Nicolei da sjedne. Obišao je stol i sjeo na svoju stolicu. Posegnuo je preko stola i uzeo Nicole za obje ruke. „Želim se ispričati’,’ reče on silovito, „zbog toga što sam bio takva seljačina. Posljednja dva dana ponašao sam se vrlo loše.

Pomišljao sam na tisuću stvari koje sam želio reći tijekom ovih sati dok sam čekao” reče on uz oklijevanje, dok mu je napregnuti osmijeh plesao na usnama, „ali većine se ne mogu sjetiti... Znam da sam ti želio objasniti koliko su mi silno značili princ Hal i Falstaff. Bili su mi najbliži prijatelji... Nije mi bilo lako podnijeti njihovu smrt. Moj bol je još vrlo jak...”

Richard ispije gutljaj vode i proguta ga. „Ali više od svega” reče on, „žao mi je što ti nisam rekao kako si ti spektakularna osoba. Inteligentna, privlačna, bistra, osjećajna – sve ono što sam ikada sanjao da ću naći u jednoj ženi. Unatoč naše sadašnje situacije, plašio sam se reći ti što osjećam. Pretpostavljam da moj strah od odbacivanja seže vrlo duboko.”

Suze navriješe na kutove Richardovih očiju i počeše mu se slijevati niz obraze. Blago je drhtao. Nicole je vidjela kako je nevjerojatan napor to bilo za njega. Prinijela mu je ruke uz obraze. „I ja mislim da si ti vrlo poseban” reče ona.

VJEČNO ĆE ŽIVJETI NADA

Richard je i dalje radio s ramanskim kompjuterom, ali se ne više non-stop i uključivao je Nicole kada god je mogao. Šetali su zajedno i pričali kao stari prijatelji. Richard je zabavljao Nicole izvođenjem čitavih scena iz Shakespearea. Imao je izuzetno pamćenje i pokušavao je igrati obje strane u ljubavnim scenama iz Romea i Julije, ali svaki put kada bi prešao u falsetto, Nicole bi prasnula u smijeh.

Jedne noći pričali su više od sat vremena o Omehu, plemenu Senoufoa i Nicoleinim vizijama. „Jasno ti je da mi je teško prihvatiti fizičku stvarnost neku od tih priča” reče Richard, pokušavajući opisati svoju radoznalost. „Pa ipak, priznajem da ih smatram potpuno očaravajućim.”

Kasnije je pokazao britko zanimanje za analiziranje simbolike njezinih vizija. Bilo je očito da priznaje Nicoleine mistične osobine kao jedan od činitelja njezine bogate ličnosti.

Spavali su zagrljeni prije nego što su vodili ljubav. Kada su konačno imali odnos, bilo je to blago i bez žurbe i oboje su bili iznenađeni njegovom lakoćom i zadovoljstvom koje im je pružio. Nekoliko noći kasnije, Nicole je ležala s glavom na Richardovim grudima i šutke lelujala na rubu sna. Richard je bio duboko zamišljen. „Prije nekoliko dana” reče i probudi je pokretom, „prije nego što smo postali ovako bliski, rekao sam ti da sam svojevremeno razmišljao o samoubojstvu. U to vrijeme plašio sam se ispričati ti tu priču. Bi li je sada željela čuti?”

Nicole otvori oči. Okrenula se i naslonila bradu na njegov trbuh. „Aha” rekla je. Pridigla se i poljubila ga u oko prije nego što je počeo pričati.

„Pretpostavljam da znaš da sam bio oženjen Sarom Tydings kada smo oboje bili vrlo mladi” počeo je. „Isto tako, bilo je to prije nego što se proslavila. Bila joj je prva godina s Kraljevskim Shakespeareovim društvom, koje je izvodilo Romea i Juliju, Kako vam drago i Cymbeline u Stratfordu. Sara je igrala Rosalindu i Juliju i u obje uloge bila je fantastična.

U to vrijeme imala je osamnaest godina, tek što je završila školu. Zaljubio sam se u nju prve noći kada sam je vidio kao Juliju. Slao sam ruže u njezinu garderobu svaku večer i trošio veći dio ušteđevine da vidim sve njezine predstave. Otišli smo na dvije duge večere, a onda sam je zaprosio. Pristala je, više iznenađena, nego iz ljubavi.

Kad je prošlo ljeto, otišao sam zbog istraživanja u Cambridge. Živjeli smo u skromnom stanu, a ona je putovala do kazališta u Londonu. Išao sam s njom kad god sam mogao, ali poslije nekoliko mjeseci studij je počeo zahtijevati sve veći dio mog vremena.”

Richard prekine priču i baci pogled na Nicole. Ona se nije ni pokrenula. Ležala je jednim dijelom preko njega s osmijehom punim ljubavi na licu. „Nastavi” rekla je blago.

„Sara je bila adrenalinski ovisnik. Žudjela je za uzbuđenjem i raznolikošću. Ono svakodnevno i naporno ju je ljutilo. Kupnja namirnica, na primjer, bila je za nju ogromna gnjavaža. Bilo joj je i previše teško uključiti zaslon te odlučiti što bi naručila. Jednako tako, smatrala je da je bilo koja vrsta plana nevjerojatno ograničava.

Vođenje ljubavi moralo se svaki put izvoditi u drugom položaju ili uz pratnju druge glazbe; inače je bilo lanjski snijeg. Neko vrijeme sam bio dovoljno kreativan da bih je zadovoljavao. Također sam vodio računa o rutinskim stvarima da je oslobodim gnjavaže s kućnim poslovima. Ali dan ima samo ograničeni broj sati. Na kraju, i uz moje solidne sposobnosti, studij je počeo trpjeti, jer sam trošio svu energiju da Sari život učinim zanimljivijim.

Kada je prošlo godinu dana otkako smo se vjenčali, Sara je poželjela iznajmiti stan u Londonu, da ne mora dugo putovati kući svaku noć poslije predstave. U stvari, već je i dosad provodila dvije noći tjedno u Londonu, navodno s jednom od svojih prijateljica glumica. Ali karijera joj se strelovito uspinjala i imali smo dovoljno novca, pa nije bilo razloga usprotiviti se njenom prijedlogu.

Nedugo nakon toga, glasine o njezinom ponašanju počele su se širiti na sve strane. Odlučio sam ne obraćati pozornost na njih, u strahu, pretpostavljam, da ona ne odluči priznati kada je budem upitao. Onda me je kasno jedne noći, dok sam učio za ispit, telefonom pozvala neka žena. Bila je vrlo pristojna, iako očito uznemirena. Rekla mi je da je žena glumca Hugha Sinclaira, i da je gospodin

Sinclair – koji je u to vrijeme glumio sa Sarom u američkoj drami Po svakom vremenu – u ljubavnoj vezi s mojom ženom. ‘U stvari! reče mi ona, ‘on je u njenom stanu upravo u ovom trenutku.’ Gospođa Sinclair počne plakati, a onda prekine vezu.”

Nicole pruži ruku i blago pomiluje Richarda po licu. „Kao da su mi grudi eksplodirale” reče, prisjećajući se boli. „Bio sam bijesan, užasnut, izluđen. Otišao sam na stanicu i sjeo u poslijeponoćni vlak do Londona. Kada me je taksi ostavio pred Sarinim stanom, otrčao sam do vrata.

Nisam kucao. Odjurio sam uz stube i zatekao njih dvoje kako spavaju goli u krevetu. Digao sam Saru i tresnuo je o zid – još se sjećam zvuka kada joj je glava udarila u ogledalo. Onda sam u bijesu nasrnuo na njega, i udarao mu šakama lice, sve dok se nije pretvorilo u bezličnu, krvavu masu. Bilo je odvratno...”

Richard zastane i počne plakati bez glasa. Nicole mu obujmi rukom grudi koje su se nadimale. „Dragi, dragi” reče ona.

„Bio sam životinja” nastavio je. „Bio sam gori nego što je ikada bio moj otac. Ubio bih ih da me nisu spriječili ljudi iz susjednog stana.”

Nekoliko minuta nijedno od njih nije reklo ni riječi. Kada je Richard opet progovorio, glas mu je bio prigušen, gotovo dalek. „Sljedećega dana, nakon izlaska iz policijske postaje, reportera žutog tiska i niza uzajamnih optužbi sa Sarom, poželio sam se ubiti. To bih i učinio, samo da sam imao pištolj. Razmišljao sam o groznim alternativama – tablete, rezanje vene žiletom ili skok s mosta – kada me je pozvao jedan kolega-student i postavio mi neka teška pitanja o relativnosti. Poslije petnaest minuta razmišljanja o gospodinu Einsteinu, samoubojstvo mi je potpuno izašlo iz glave. Razvod, to svakako. Život bez žena, vrlo vjerojatno. Ali smrt nije dolazila u obzir. Nisam mogao prerano završiti svoju ljubav prema fizici.” Glas mu utihne.

Nicole obriše oči i stavi svoje ruke u njegove. Nagnula je svoje golo tijelo nad Richardovo i poljubila ga. „Volim te” reče.

Nicolein zvučni alarm označio je da je na Rami opet dan. Još deset dana, pomislila je poslije brzog proračuna u glavi. Sada bi bilo najbolje ozbiljno porazgovarati i donijeti odluku.

Alarm je probudio i Richarda. On se okrene i nasmiješi ženi uza sebe. „Dragi” reče Nicole, „kucnuo je čas...”

„Reče morž, da pričamo o mnogo čemu.”

„Hajde, budi ozbiljan. Moramo odlučiti što i kako ćemo. Prilično je očito da nećemo biti spašeni.”

„Slažem se” reče Richard. Sjeo je i pružio ruku preko Nicoleinog ležaja da uzme košulju. „Užasavao sam se ovog trenutka danima. Ali pretpostavljam da smo konačno došli do trenutka kad se moramo suočiti s plivanja na drugu stranu.”

„Ne bi li se mogao napraviti čamac od naše crne tvari?”

„Ne” odgovorio je. „Jedan materijal je prelagan, a drugi pretežak. Možda bi se mogao sklepati neki plovni hibrid, i to ako bismo imali čavle, ali bez jedara moramo veslati na drugu stranu... Kako izgleda, nema nam druge nego plivanje.”

Richard ustane i priđe crnom kvadratu na zidu. „Moji luckasti planovi nisu upalili, ha?” Lako je potapšao kvadrat. „A namjeravao sam naručiti odrezak i krumpiriće, kao i čamac.”

„Najbolji planovi miševa i ljudi uvijek se izjalove.”

„Kako je čudan pjesnik bio stari Robbie. Nikada nisam shvaćao što ljudi vide u njemu.”

Nicole završi odijevanje i počne se istezati. „Auh“ reče, „potpuno sam izvan forme. Danima nisam imala nikakve fizičke aktivnosti.” Nasmiješila se Richardu, koji ju je podozrivo pogledao. „To se ne računa, ti idiote.”

„Kod mene se računa” reče on s osmijehom. „To je otprilike jedina vrsta fizičkih vježbi koja mi se ikada sviđala. Mrzio sam kada smo na Akademiji imali one posebne vikende ‘gimnastičkog treninga.”

Richard položi male kriške mana dinje na crni stol. „Još tri obroka poslije ovoga” reče on bez osjećaja. „Mislim da bi bilo najbolje zaplivati prije nego što opet padne mrak.”

„Ne želiš da pođemo odmah ovog jutra?” upita Nicole.

„Ne” reče. „Kako bi bilo da pođeš na obalu i izabereš mjesto? Sinoć sam otkrio nešto na računalu što me je iznenadilo. Neće nam dati ni hranu, ni čamac s jedrima, ali može biti da sam se napokon probio u novu vrstu strukture.”

Poslije doručka, Nicole poljubi Richarda u znak pozdrava i ode na površinu. Nije joj bilo potrebno dugo razgledavanje obale. Stvarno nije bilo razloga radije izabrati jedan dio obale umjesto nekog drugog. Turobna stvarnost skorog plivanja pritisne Nicole. Veliki su izgledi, reče si, da ni ja ni Richard nećemo biti živi kad na Rami opet padne mrak.

Pokušala je zamisliti kako to izgleda kad te pojede biot-morski pas. Bi li to bila brza smrt? Ili bi se utopila, svjesna da su joj noge upravo odgrizene? Nicole se strese na tu misao. Možda bismo trebala pokušati nabaviti još jednu dinju... Znala je da to nema smisla. Prije ili kasnije, morali su plivati.

Nicole okrene leđa moru. Barem su ovi posljednji dani bili dobri, reče ona sebi, ne želeći više razmišljati o njihovoj sudbini. Bio je izvanredan sudrug. U svakom pogledu. Dopustila si je na trenutak luksuz prisjetiti se zadovoljstva koje su dijelili. Nicole se zatim nasmiješi i krene natrag prema jazbini.

„Ali u što to gledam?” upita Nicole kada nova slika bljesne na crnom zaslonu.

„Nisam potpuno siguran” reče Richard. „Znam samo da sam upao u nekakav dugi popis. Sjećaš li se one konfiguracije naredbi koja daje redove simbola sličnih sanskrtu? Pa, listao sam po tom kaotičnom nizu i napokon primijetio pravilnost. Zaustavio sam se na početku razdoblja, promijenio položaj posljednja tri tastera i opet pritisnuo dvotočku. Iznenada se na zaslonu pojavila slika. A svaki put kada bih otkucao alfanumerički simbol, slika se mijenjala.”

„Ali kako znaš da gledaš senzorski izlaz?”

Richard unese naredbu i slika se promijeni. „Tu i tamo ugledam nešto što prepoznajem” reče. „Pogledaj ovo, na primjer. Zar ne bi to moglo biti stubište Beta gledano kamerom iz centra Središnje ravnice?”

Nicole počne proučavati sliku. „Moguće, reče ona, „ali ne vidim kako bi mogao biti siguran.”

Richard opet zapovijedi zaslonu da se promijeni. Sljedeće tri slike bile su neprepoznatljive. Četvrta je prikazivala nekakvo obličje koje se uzdizalo prema vrhu ekrana. „A ova” reče, „zar ne bi to mogao biti jedan od malih rogova, promatran sa senzora u blizini vrha velikoga roga?” Koliko god se trudila, Nicole si nije mogla predočiti kakav bi bio pogled s vrha divovskog šiljka u središtu južnog područja. Richard je nastavio mijenjati slike. Samo je otprilike jedna od pet bila makar djelomično jasna. „Negdje u ovom sustavu svakako postoje algoritmi za izoštravanje” reče. „Ako ih otkrijem, mogao bih slike dovesti u žarište.”

Nicole je vidjela da se Richard sprema za nov dugotrajni rad. „Mogu li ti najprije malo skrenuti pozornost?” reče, krene prema njemu i poljubi ga u usta.

„Pretpostavljam da možeš” reče i ispusti tipkovnicu na pod. „Vjerojatno bi mi koristilo pročistiti misli.”

Nicole je bila usred divnog sna. Nalazila se opet kod kuće u svojoj vili u Beauvoisu. Richard je sjedio pokraj nje na kauču u dnevnoj sobi i držao je za ruku. Otac i kći bili su nasuprot njih u naslonjačima.

San joj prekine Richardov uporni glas. Kada Nicole otvori oči, njezin ljubavnik stajao je nad njom, dok mu je glas poigravao od oduševljenja. „Čekaj dok ne vidiš ovo, draga” reče on i pruži ruku da je podigne. „Fantastično! Netko je i dalje ovdje.”

Nicole otrese san iz svog uma i pogleda crni kvadrat na koji je Richard pokazivao. „Možeš li povjerovati?” reče, skačući od uzbuđenja. „Nema nikakve sumnje. Vojni brod je još na Rami.”

Nicole tek tada shvati da gleda sliku izvan Rame. Zadrhtala je i počela slušati Richardovo zbrkano objašnjenje. „Kada sam jednom ustanovio kôd parametara za izoštravanje, gotovo svaka slika postala je jasna. Onaj komplet slika koje sam ti pokazao ranije vjerojatno predstavlja izravni prijenos sa stotina Raminih senzora za vizualno snimanje. A mislim da sam otkrio i kako pristupiti i drugim senzorskim bazama podataka.”

Richard je bio ushićen. Obuhvatio je Nicole rukama i digao je s tla. Grlio ju je i ljubio i skakao po sobi kao lud.

Kada se konačno malo smirio, Nicole provede gotovo minutu u proučavanju slike prikazane na crnom kvadratu. Bio je to očito vojni brod ekspedicije Newton; mogla je čak pročitati oznake. „Dakle, znanstveni brod je otišao kući” primijeti ona Richardu.

„Da” odgovori, „kao što sam i očekivao. Plašio sam se da neće biti nijednog i da ćemo poslije preplivavanja mora i dalje biti zarobljeni, sada u većem zatvoru.”

Ista briga mučila je i Nicole. Nasmiješi se Richardu. „Onda je jednostavno, zar ne? Plivamo preko Cilindričnog mora i otpješačimo do stolica lifta. Netko će nas već čekati na vrhu.”

Nicole počne pakirati stvari. Richard je u međuvremenu i dalje mijenjao slike na zaslonu. „Što to sada radiš, dragi?” upita Nicole blago. „Mislila sam da ćemo poći na plivanje.”

„Još nisam prošao cijeli popis senzora otkako sam pronašao parametre za izoštravanje slike” reče Richard. „Želim biti siguran da ne propuštamo ništa bitno. Bit će mi potreban još otprilike jedan sat.”

Nicole prestane spremati stvari i sjedne pred zaslon pokraj Richarda. Slike su zaista bile zanimljive. Neke su prikazivale prizore izvan Rame, ali većina je potjecala iz unutrašnjosti, uključujući i podzemne jazbine. Jedan veličanstven rakurs potjecao je s vrha ogromne odaje u kojoj su vruće lopte u svojoj spužvastoj paučini počivale na podu ispod obješenih mreža. Richard i Nicole promatrali su sliku jedan trenutak, nadajući se da će ugledati crnog i zlatnog oktopauka, ali nisu opazili nikakvo kretanje.

Bili su blizu kraja popisa kada ih oboje iznenadi slika donje trećine stubišta Alfa. Tamo su niz stube silazile četiri ljudske figure u svemirskim odijelima. Richard i Nicole gledali su pet sekundi prilike kako se spuštaju, a onda su eksplodirali od radosti. „Dolaze!” reče Richard i podiže ruke uvis. „Bit ćemo spašeni!”

MREŽA ZA BIJEG

Richard je postajao nestrpljiv. On i Nicole stajali su na zidinama New Yorka više od jedan sat i pretraživali nebo u potrazi za nekim znakom helikoptera. „Gdje su, do vraga?” režao je. „Treba im samo petnaest minuta roverom od podnožja stubišta Alfa do logora Beta.”

„Možda gledaju negdje drugdje” reče Nicole ohrabrujuće.

„Smiješno” reče Richard. „Svakako bi najprije otišli do Bete – a čak i kada ne bi mogli popraviti komunikacijski sustav, barem bi našli moju posljednju poruku. Rekao sam da idem motornim čamcem u New York.”

„Vjerojatno znaju da u gradu nema mjesta za slijetanje helikoptera. Možda i sami dolaze čamcem.”

„A da najprije ne pogledaju mogu li nas naći iz helikoptera? Malo vjerojatno.” Richard okrene pogled s neba i počne tražiti jedro. „Čamac. Čamac. Kraljevstvo za čamac.”

Nicole se nasmije, ali Richard se jedva uspije malo nasmiješiti. „Dva čovjeka mogla bi sastaviti jedrenjak iz skladišta u Beti za manje od trideset minuta” bjesnio je. „Prokletstvo, što ih zadržava?”

U osjećaju poraza Richard uključi primopredajnik komunikatora. „Slušajte ovamo, momci. Ako ste igdje u blizini Cilindričnog mora, javite se. A onda žurno ovamo. Stojimo na zidu i dosta nam je čekanja.”

Nije bilo odgovora. Nicole sjedne na zid. „Što radiš?” upita Richard.

„Mislim da se ti brineš za nas oboje” reče. „A ja sam se umorila od stajanja i mahanja rukama.” Zagledala se preko Cilindričnoga mora. „Bilo bi mnogo lakše” reče Nicole, „kada bismo mogli preletjeti na drugu stranu.”

Richard nakrivi glavu i zagleda se u nju. „Sjajna ideja” reče on poslije nekoliko sekundi. „Kako nam to ranije nije palo na pamet?” Odmah je sjeo i počeo proračunavati nešto na kompjuteru. „Kukavice umiru mnogo puta prije vlastite smrti” mumljao je, „a hrabri osjete ukus smrti samo jednom.”

Nicole je gledala kako joj prijatelj užurbano udara po tipkovnici. „Što radiš?” upitala je i proviri mu preko ramena prema zaslonu.

„Tri!” drekne on kada je završio proračun. „Tri bi trebalo biti dovoljno.” Richard pogleda zbunjenu Nicole. „Želiš li čuti najsjajniji plan u međuplanetnoj povijesti?” upita je on.

„Zašto ne,” uzvrati ona sa sumnjičavim osmijehom. „Napravit ćemo za sebe orme od konopa rešetke, a oni leteći stvorovi će s nama preletjeti Cilindrično more.” Nicole je nekoliko sekundi gledala u Richarda. „Pod pretpostavkom da možemo napraviti te orme” reče ona sumnjičavo, „kako nagovoriti ptice da obave svoj dio posla?”

„Uvjerit ćemo ih da je to u njihovom interesu” reče Richard. „Ili ćemo im zaprijetiti na neki način... Ne znam, ti razmisli kako.”

Nicole je i dalje bila sumnjičava. „U svakom slučaju” produži Richard, dohvati je za ruku i krene sa zida, „to je mnogo bolje nego stajati ovdje i čekati na helikopter ili čamac.

Pet sati kasnije, i dalje nije bilo ni traga od spasilačke ekipe. Kada su završili s pravljenjem dvije orme, Richard ostavi Nicole na zidu i ode u Bijelu sobu provjeriti skupinu senzora. Vratio se s novošću da mu se učinilo da vidi ljudske figure u blizini logora Beta, ali da je rezolucija na tom kadru osobito loša. Kao što su se dogovorili, Nicole je svakih pola sata upućivala pozive komunikatorom. Nije bilo odgovora.

„Richarde” reče, dok je on programirao neku grafiku na svom računalu, „što misliš, zašto je spasilački tim koristio stubište?”

„Tko zna?” reče. „Možda se lift sa stolicama pokvario, a nije ostao nijedan inženjer.”

„Meni izgleda čudno” premišljala je Nicole. Nešto u vezi s tim me uznemirava, pomislila je, ali se ne usuđujem to podijeliti s Richardom sve dok sve ne budem mogla objasniti. On ne vjeruje u intuiciju. Nicole baci pogled na sat. Dobro je da smo štedjeli dinje. Ako se spasilačka ekipa ne pojavi i ako ovaj ludi plan ne upali, nećemo plivati do sljedećega dana.

„Pripremna konstrukcija je gotova” reče Richard glasno. On mahne Nicolei da mu priđe. „Ako se slažeš s crtežom” reče i pokaže na monitor u ruci, „onda ću produžiti s detaljnom grafikom.”

Na slici tri velika leteća stvora, svaki s užetom obavijenim oko tijela, lete u formaciji preko mora. Ispod njih visi, na tri užeta, ljudska figura koja sjedi u ormi od konopa. „Izgleda mi dobro” reče Nicole, ni na trenutak ne pomislivši da bi sve to moglo zaista ostvariti.

„Ne mogu vjerovati da ovo radimo” primijeti Nicole i pritisne ploču da drugi put otvori ptičju jazbinu.

Njihov prvi pokušaj obnove kontakta imao je za posljedicu očekivano odbijanje. Drugi put Richard je bio taj koji je povikao u tunel. „Slušajte ovamo, ptičurine” zareže on svojim najstrašnijim glasom, „želim popričati s vama. Odmah. Da ste se odmah stvorili ovdje.” Nicole je morala suzbiti smijeh.

Richard počne bacati crne predmete u jazbinu. „Vidiš” nacerio se, „znao sam da će ove proklete stvari ipak biti korisne za nešto.” Napokon začuše neke kretnje na dnu okomitog tunela. Iste dvije ptice, koje su ugledali mnogo puta ranije, izlete iznad jazbine i zakriješte na Richarda i Nicole. Nisu ni pogledali na zaslon koji im je Richard pokazivao. Kada su završile s kriještanjem, ptice preletješe preko tenka-stražara i poklopac se opet zatvori.

„Ne vrijedi, Richarde” reče Nicole kada je zatražio da treći put otvori poklopac. „Čak i naši prijatelji okrenuli su se protiv nas.” Zastala je prije nego što je pritisnula ploču. „Što ćemo ako nas napadnu?”

„Neće napasti” reče Richard i pokaže Nicolei da otvori poklopac. „Ali za svaki slučaj, želim da ostaneš ondje. Ja ću se pozabaviti s našim pernatim prijateljima.”

Iz jazbine se začuje galama čim se poklopac podigao treći put. Richard odmah počne uzvraćati vikom i bacanjem crnih predmeta niz tunel. Jedan od njih pogodi tenka-stražara i izazova malu eksploziju, kao puščani pucanj.

Dvije već poznate ptice poletješe do otvora i zakriještaše na Richarda. Njihova tri ili četiri prijatelja bila su odmah iza njih. Galama je bila neopisiva. Richard nije uzmicao. Vikao je i pokazivao na zaslon na svom računalu. Napokon im je uspio skrenuti pozornost.

Skupina ptica gledala je grafički prikaz leta preko mora. Richard onda podigne mrežu lijevom rukom i opet pusti demonstraciju na zaslonu. Uslijedila je mahnita rasprava među pticama, ali na kraju Richard osjeti da je izgubio. Kada su još dva stvora preletjela preko tenka-stražara, Richard siđe u jazbinu do prve police. „Stanite” dreknuo je koliko ga grlo nosi.

Prijatelj crnog baršunastog stvora nasrne na njega; njegov prijeteći kljun nije bio na više od metar od Richardovog lica. Buka od sveg kriještanja i graje bila je zaglušna. Richard se nije pokolebao. Unatoč protivljenju ptica, spustio se do druge police. Sada ne bi mogao pobjeći ako bi se poklopac počeo zatvarati.

Opet je pridigao mrežu i pokazao na monitor. Zbor kreštavih glasova uputi mu odgovor. A onda, kroz buku stvorova, čuo je novi zvuk, poput sirene za uzbunu koja najavljuje protupožarnu vježbu u školi ili bolnici. Sve ptice odmah ušutješe. Nijemo su se spustile na police i zagledale u tenka-stražara.

Jazbina je bila čudno tiha. Poslije nekoliko sekundi Richard začuje lepet krila i nekoliko trenutaka zatim jedan novi leteći stvor izleti u okomiti tunel. Lagano se podigao do njegove visine i počeo lebdjeti njemu nasuprot. Imao je sivo baršunasto tijelo i oštre, sive oči. Dva debela prstena, blistavo crvena poput trešnje, bila su mu omotana oko vrata.

Stvorenje počne proučavati Richarda, a onda sleti na policu njemu nasuprot, s druge strane tunela. Ptica koji se nalazila na tom mjestu žurno mu se skloni s puta. Kada je siva baršunasta ptica progovorila, bilo je to blago i vrlo jasno. Kada je govor bio gotov, crna baršunasta ptica sletjela je do novopridošlice i čini se objašnjavala uzrok galame. Dva stvora nekoliko puta pogledaše Richarda. Posljednji put, kada je pomislio da možda klimanje njihovih glava označava poziv, Richard opet prikaže grafički let i podigne mreže. Ptica s prstenima boje trešnje doleti do njega da pogleda izbliza.

Stvorenje se zatim naglo pokrene, uplašivši Richarda, i on gotovo padne s police. Ono što je mogao biti smijeh ptica ušutkalo je nekoliko riječi sivog baršunastog vođe, koji je zatim duže od minutu sjedio potpuno nepomično, kao da razmišlja. Poslije duže stanke, vođa ptica mahne pandžom prema Richardu, raširi ogromna krila i vine se kroz otvor na dnevno svjetlo.

Nekoliko sekundi Richard se nije pomaknuo. Veliko stvorenje se podigne u nebo iznad jazbine, a za njim uskoro poletješe i dva poznata im stvorenja. Nekoliko trenutaka kasnije Nicoleina glava pojavi se u otvoru. „Dolaziš li?” upitala je. „Ne znam kako si to izveo, ali izgleda da su naši prijatelji spremni.”

LET 302

Richard čvrsto zategne ormu oko Nicoleinog struka i butina. „Noge će ti visjeti” reče, „i u početku, dok se vlakna mreže budu istezala, imat ćeš osjećaj da padaš.”

„Što ako dotaknem vodu?” upita Nicole.

„Moraš imati povjerenja u ptice da će dovoljno visoko letjeti pa ti se to neće dogoditi” reče Richard. „Mislim da su dovoljno inteligentne, osobito ona sa crvenim prstenima.”

„Misliš li da je to kralj?” upita Nicole i udobnije namjesti ormu.

„Vjerojatno njegov ekvivalent” odgovori Richard. „Od samog početka jasno je stavio do znanja da namjerava letjeti u središtu formacije.”

Richard je koračao strmim usponom prema zidu i nosio sva tri užeta mreže u rukama. Ptice su šutke sjedile zajedno i gledale prema moru. Pokorno su dopustile da im priveže ormu oko sredine tijela, odmah iza krilnog zgloba. Onda su gledale njegov zaslon na računalu kada im je opet prikazao grafičku sliku polijetanja. Ptice su trebale poletjeti istodobno, polako, sve dok se ne zategnu konopi orme iznad Nicoleine glave, a zatim je podići ravno uvis prije nego što se upute na sjever, preko mora.

On provjeri jesu li vezovi sigurni, a zatim se vrati do Nicole u podnožju uspona. Bila je udaljena samo pet metara od vode. „Ako se, kojim slučajem, ptice ne vrate po mene” reče joj Richard, „ne čekaj me. Kad nađeš spasilačku ekipu, sastavite jedrilicu i dođi ovamo. Ja ću biti dolje u Bijeloj sobi.” Duboko je udahnuo. „Neka ti je sa srećom, draga” dodao je Richard. „Znaj da te volim.”

Nicole je po lupanju srca znala da je trenutak polijetanja konačno došao. Lagano je poljubila Richarda u usta. „I ja tebe volim” promrmljala je.

Kada su se odvojili iz zagrljaja, Richard mahne pticama na zidu. Siva baršunasta ptica oprezno se podigne u zrak, a njena dva sudruga krenuše odmah za njom. Lebdjeli su u formaciji točno iznad Nicole. Osjetila je kako se tri užeta zatežu i trenutaka kasnije se podigla u zrak.

Nekoliko sekundi poslije, kada se elastično vlakno počelo rastezati, Nicole opet počne padati prema tlu. Ptice poletješe naviše, krenu prema moru i Nicole se osjećala kao da je jo-jo; poskakivala je gore-dolje kada bi se uže istegnulo, a zatim se trzajem skupilo. Ptice se hitro digoše na još veću visinu.

Bio je to uzbudljiv let. Jednom u početku je dotaknula vodu, samo kratko, dok je još bila blizu obale. Nakratko se prestrašila, ali ptice je brzo podigoše prije nego što joj se išta drugo smočila osim stopala. Kada se materijal mreže potpuno istegnuo i smirio, putovanje je postalo prilično glatko. Nicole je sjedila u mreži i držala se rukama za dva od tri užeta, dok su joj noge visjele na oko osam metara iznad vrhova valova.

Središnji dio mora bio je prilično miran. Otprilike na pola puta Nicole ugleda dvije velike, tamne figure kako plivaju ispod nje, usporedo s njezinim pravcem kretanja. Bila je sigurna da su to bioti-morski psi. Opazila je u vodi još dvije ili tri druge vrste, uključujući jednu dugu i tanku poput jegulje, koja se podigla iz vode i promatrala je kako prolijeće. Uh, pomisli Nicole dok je gledala vodu, baš mi je drago što nisam plivala.

Slijetanje je bilo lako. Nicole se zabrinula da ptice možda neće shvatiti da se na drugoj strani mora nalazi pedesetmetarska litica. Nije se trebala brinuti. Još dok su se primicali litici na sjevernom polucilindru, ptice blago povećaše visinu. Nicole bi oprezno spuštena na desetak metara od ruba.

Ogromne ptice sletješe u njezinoj blizini. Nicole se izvuče iz orme i priđe pticama. Srdačno im se zahvalila i pokušala potapšati po glavama, ali su se ovi trzali od njezinog dodira. Stvorenja su se odmarala nekoliko minuta, a onda, na znak svoga vođe, poletješe preko mora prema New Yorku.

Nicole iznenadi jačina njezinih osjećaja. Kleknula je i poljubila tlo. Tek tada je shvatila da zapravo nije očekivala da će ikada sigurno pobjeći iz New Yorka. Na trenutak, prije nego što je počela tražiti dvogledom spasilačku ekipu, oživjela je sve što joj se dogodilo od onog sudbonosnog prelaska ledomobilom. Ono što je bilo prije New Yorka daleko je od mene čitav život, pomisli. Sada se sve promijenilo.

Richard odveže ormu s vođe ptica i baci je na tlo. Sada su sve ptice bile slobodne. Stvorenje sivog baršunastog tijela nakrenu vrat da vidi je li Richard završio. Bogato, trešnji nalik crvenilo njegovih prstena bilo je još jasnije na punom dnevnom svjetlu. Richard se upita što su, zapravo, ti prsteni i što označavaju, znajući da postoji velika vjerojatnost da više nikada neće vidjeti veličanstvene strance.

Nicole priđe Richardu. Kada je sletio, strastveno ga je zagrlila. Ptice su ponosito gledale, pokazujući radoznalost. I oni se, pomisli Nicole, sigurno čude nama. Lingvist u njoj zamisli kako bi to bilo stvarno govoriti s izvanzemaljskom vrstom, početi s razumijevanjem kako funkcionira potpuno drukčija inteligencija...

„Pitam se kako im reći zbogom i hvala“, govorio je Richard.

„Ne znam” reče Nicole, „ali bilo bi baš lijepo...”

Zastala je i pogledala ptičjeg vođu. Ovaj pozove ostala dva stvorenja da priđu i sve tri ptice stadoše okrenute prema Richardu i Nicole. Na znak, sve raširiše krila najviše što mogu i napraviše krug. Načinile su jedan puni okret po krugu, a zatim se vratile u ravnu crtu, okrenute ljudima.

„Dođi” reče Nicole. „To možemo napraviti i mi.”

Nicole i Richard stadoše jedno pokraj drugog, pruženih ruku i okrenuše se svojim ptičjim prijateljima. Nicole onda položi ruke na Richardova ramena i napravi pun krug s njim. Richard, koji ponekad nije bio osobito spretan, spleo se jednom, ali je uspio dovršiti okret. Nicole je zamišljala da se vođa ptica smiješi kada se ona i Richard poravnaše poslije okreta.

Tri ptice uzletješe nekoliko sekundi zatim. Dizale su se sve više i više u nebo, sve dok se nisu našle na granici Nicoleinog vidnog polja. Onda su poletjele na jug, preko mora, prema svome domu.

„Sretno” šapne Nicole kada su otišli.

Spasilačka ekipa nije bila u blizini logora Beta. Zapravo, Richard i Nicole im nisu vidjeli ni traga tijekom tridesetominutne vožnje roverom duž obale Cilindričnog mora. „Vjerojatno su ti dečki doista tupavi” rogoborio je Richard. „Moja poruka ondje na Beti bila je jasno vidljiva. Je li moguće da do sada nisu još ni stigli dovde?”

„Preostalo je manje od tri sata do mraka” reče Nicole. „Možda su se već vratili na Newton.”

„U redu, onda, do vraga s njima” reče Richard. „Pojedimo nešto, a onda krećemo prema liftu.”

„Misliš li da treba ostaviti malo dinje za kasnije?” upita Nicole malo kasnije, dok su jeli. Richard je zbunjeno pogleda. „Za svaki slučaj” dodala je.

„Kakav slučaj?” usprotivi se Richard. „Čak i da ne nađemo tu idiotsku spasilačku družinu i da se moramo penjati uz stubište, svejedno ćemo biti gore odmah poslije mraka. Sjeti se, ostajemo bez težine na vrhu stubišta.” Nicole se nasmiješi. „Pretpostavljam da sam po prirodi oprezna” rekla je. Vratila je nekoliko zalogaja dinje natrag u kontejner.

Prešli su tri četvrtine puta prema liftu i stubištu Alfa kada su opazili četiri ljudske prilike u svemirskim odijelima. Činilo se kao da napuštaju skupinu građevina označenih kao ramanski Pariz. Figure su koračale u smjeru suprotnom od rovera.

„Rekoh ti da su ti tipovi idioti” usklikne Richard. „Nemaju dovoljno pameti ni da skinu svemirska odijela. Vjerojatno su posebna ekipa, poslana u rezervnoj letjelici ekspedicije Newton, samo da nas nađe i vrate natrag.”

On okrene rover preko Središnje ravnice u smjeru ljudi. Richard i Nicole zajedno počeše vikati kada su se našli na stotinu metara, ali ljudi u svemirskim odijelima nastavljali su svoju sporu hodnju prema zapadu. „Vjerojatno nas ne mogu čuti” predloži Nicole objašnjenje. „Još imaju na sebi šljemove i komunikacijsku opremu.”

Iznervirani Richard pritjera rover na pet metara od kolone, zaustavi ga i žurno iskoči. Brzo je potrčao do vođe, cijelo vrijeme vičući. „Hej, dečki” drekne, „ovdje smo, iza vas. Samo se trebate okrenuti...”

Richard sleđeno zastane dok je gledao u prazni izraz na licu predvodnika. Prepoznao je to lice. Isuse, bio je to Norton! On i protiv svoje volje uzdrhta kada mu trnci prođoše leđima. Richard jedva uspije skočiti s puta kada četveročlana kolona lagano produži pokraj njega. Ošamućen od šoka, šutke je pogledao tri preostala lica, od kojih nijedno nije promijenilo izraz dok su prolazili. Bila su to tri preostala astronauta s misije u Ramu I.

Nicole se nađe uz njega nekoliko sekundi nakon što je posljednja prilika prošla. „Što je bilo?” upitala. „Zašto nisu stali?” Krv je potpuno nestala iz Richardovog lica. „Dragi, jesi li dobro?”

„To su bioti” promumlja Richard. „Prokleti ljudski bioti.”

„Štooo?“ pita Nicole s tragom užasa na licu. Brzo je otrčala do čela kolone i zagledala se u lice iza stakla kacige. Bio je to Norton. Svaka crta na licu, čak i boja očiju i nagovještaj brkova, bili su apsolutno savršeni. Ali oči nisu govorile ništa.

I kretanje tijela, sada kada je obratila pozornost na to, djelovalo je umjetno. Svaki par koraka bio je pokret koji se ponavljao. Postojale su samo neznatne promjene od lika do lika. Richard je u pravu, pomisli Nicole. To su ljudski bioti. Vjerojatno su napravljeni na temelju slika, kao zubna pasta i četka. Panika joj na trenutak preplavi grudi. Ali nije nam potrebna spasilačka ekipa, reče si, smirujući strah, vojni brod je i dalje usidren na vrhu valjka.

Richarda je ošamutilo otkriće ljudskih biota. Sjedio je u roveru nekoliko minuta, ne želeći voziti, postavljajući Nicolei i sebi pitanja na koja nikako nije mogao odgovoriti. „Dakle, što se ovdje događa?” neprekidno je ponavljao. „Jesu li svi ti bioti utemeljeni na stvarnim vrstama kakve se mogu naći negdje u svemiru? I zbog čega ih uopće izrađuju?”

Prije nego što su se odvezli do lifta Richard je tražio da oboje naprave mnogo metara video snimki ljudskih biota. „Ptice i oktopauci su zapanjujući” reče, dok je pravio snimku izbliza pokreta „Nortonove” noge, „ali ova vrpca mora svakoga obezglaviti.”

Nicole ga podsjeti da je preostalo manje od dva sata do mraka i da će možda još biti potrebno penjati se uz Stubište bogova ako ne radi lift. Zadovoljan što je snimio bizarnu kolonu za vječnost, Richard se spusti u vozačko sjedalo i pođe prema stubištu Alfa.

Nije bilo potrebe provjeravati je li lift ispravan; bio je u pogonu kada su se dovezli do njega. Richard iskoči iz rovera i otrči u kontrolnu sobu.

„Netko se spušta” reče i pokaže na lift.

„Ili nešto” turobno reče Nicole.

Pet minuta činilo se poput vječnosti. Najprije ni Richard ni Nicole ništa nisu govorili. Ali zatim Richard predloži da možda sjednu u rover u slučaju da zatrebaju pobjeći na brzinu.

Oboje usmjeriše dvoglede prema dugom kablu koji se protezao naviše prema nebesima. „Čovjek je!” krikne Nicole.

„To je general O’Tool” reče Richard nekoliko trenutaka kasnije.

Zaista je bilo tako. General Michael Ryan O’Tool, američki zrakoplovni časnik, spuštao se na sjedalu lifta. Još se nalazio na nekoliko stotina metara iznad Richarda i Nicole i nije ih ugledao. Bio je zauzet proučavanjem ljepote stranog područja oko sebe uz pomoć dvogleda.

General O’Tool se pripremao napustiti Ramu posljednji put kada je, dok se dizao liftom, opazio nešto što je podsjećalo na tri ptice kako lete prema jugu na nebu Rame. General je odlučio vratiti se da vidi može li opet naći te ptice. Nije bio pripremljen za radosne pozdrave koji su ga čekali kada je stigao do kraja spusta.

TROJSTVO

Kad je Richard Wakefield napustio Newton da bi se vratio u Ramu, general O’Tool je bio posljednji član posade s kojim se pozdravio. General je strpljivo čekao dok ostali astronauti nisu završili razgovor s Richardom. „Stvarno si siguran da to želiš učiniti?” upita Janos Tabori svog britanskog prijatelja. „Znaš da će za koji sat odbor proglasiti zabranu odlaska na Ramu.”

„Do tada” nasmiješi se Richard Janosu, „ja ću već biti na putu prema Beti. Tehnički, neću prekršiti njihovu zapovijed.”

„To je besmislica” oštro se umiješa admiral Heilmann. „Dr. Brown i ja zapovijedamo ovom misijom. Obojica smo ti rekli da ostaneš na Newtonu.”

„A ja sam vama rekao nekoliko puta” odlučno reče Richard, „da sam unutar Rame ostavio neke osobne stvari koje su mi vrlo važne. Osim toga, vi znate podjednako dobro kao i ja da ne postoji ništa što bi bilo tko od nas mogao raditi tijekom slijedećih nekoliko dana. Kada odluka o odustajanju jednom bude donesena, sve predviđene aktivnosti bit će obustavljene. Dobit ćemo zapovijedi kada da se odlijepimo od Rame i krenemo na Zemlju.”

„Podsjetit ću te još jednom” reče Otto Heilmann, „ono što radiš smatram činom neposlušnosti. Kad se vratimo na Zemlju, namjeravam protiv tebe...”

„Štedi dah, molim te, Otto” prekine ga Richard. Nije bilo prijekora u njegovom glasu. Namjestio je svoje svemirsko odijelo i počeo stavljati kacigu. Kao i uvijek, Francesca je snimala prizor video kamerom. Bila je čudno šutljiva još od svog privatnog razgovora s Richardom prije jednog sata. Činila se odsutna, kao da joj je um negdje drugdje.

General O’Tool priđe Richardu i pruži ruku. „Nismo proveli mnogo vremena zajedno, Wakefielde” reče, „ali uvijek sam cijenio tvoj rad. Neka ti je tamo sa srećom. Nemoj bespotrebno ići u rizik.”

Richarda iznenadi generalov topli osmijeh. Očekivao je da će ga časnik američkih oružanih snaga pokušati nagovoriti da ne ide. „Veličanstveno je u Rami, generale” reče Richard. „Djeluje kao mješavina Grand Canyona, Alpa i piramida – sve u jednom.”

„Izgubili smo već četiri člana posade” reče O’Tool. „Želim te ovdje vidjeti živog i zdravog. Bog te blagoslovio.” Richard dovrši rukovanje s generalom, stavi kacigu i kroči prema zračnoj komori. Nekoliko trenutaka kasnije, kada je Wakefield otišao, admiral Heilmann počne kritizirati generalovo ponašanje. „Razočaravaš me, Michael” reče. „Po tom toplom oproštaju mladić je mogao zaključiti da zapravo odobravaš to što čini.”

O’Tool se suoči s njemačkim generalom. „Wakefield ima hrabrosti, Otto” reče. „I uvjerenja. Ne plaši se ni Ramanaca ni disciplinskih sudova MSA. Cijenim tu vrstu samopouzdanja.”

„Besmislica” usprotivi se Heilmann. „Wakefield je galamdžijski i drski školarac. Znaš što je ostavio unutra? Par onih glupih šekspirovskih robota. Taj jednostavno ne voli primati zapovijed. Želi sve raditi kako se njemu sviđa.”

„To ga čini vrlo sličnim nama ostalima” primijeti Francesca. Prostorija je bila tiha na trenutak. „Richard je vrlo pametan” reče ona prigušenim tonom. „Vjerojatno ima razloga zašto se vraća u Ramu, razloga koje nitko od nas ne shvaća.”

„Samo se nadam da će se vratiti prije mraka, kao što je obećao” reče Janos. „Nisam siguran mogu li podnijeti gubitak još jednog prijatelja.”

Astronauti jedan po jedan izađoše iz prostorije u hodnik. „Gdje je dr. Brown?” upita Janos Francescu dok je koračao pokraj nje.

„S Yamanakom i Turgenjevom. Prave nove rasporede dužnosti za povratak kući. Kako smo malobrojni, bit će potrebno mnogo preusmjeravanja po dužnostima prije nego što pođemo.” Francesca se nasmije. „Čak me je pitao mogu li biti pomoćni navigacijski inženjer. Možeš li to zamisliti?”

„Lako” reče Janos. „U ovoj situaciji vjerojatno bi mogla naučiti bilo koju inženjersku dužnost.”

Iza njih Heilmann i O’Tool polagano su išli hodnikom. Kada su stigli do ogranka koji je vodio do njihovih privatnih odaja, general O’Tool okrene se ne bi li krenuo. „Samo trenutak” reče Otto Heilmann. „Moramo popričati o nečem drugom. Zbog te proklete stvari s Wakefieldom zamalo sam to smetnuo s uma. Možeš li doći do mog ureda za otprilike jedan sat?”

„U biti” reče Otto Heilmann i pokaže dešifrirani kriptogram na zaslonu, „to je velika promjena u postupku Trojstva. Stvar, međutim, nije iznenađujuća. Sada kada znamo mnogo više o Rami, očekivalo bi se da će se raspored promijeniti.”

„Ali nikada nismo predviđali upotrebu svih pet oružja” reče O’Tool. „Dodatni par je ukrcan samo u slučaju zakazivanja prva tri. Tolika megatona mogla bi pretvoriti Ramu u paru.”

„To i je osnovna namjera” reče Heilmann. Zavalio se u stolicu i nasmiješio. „Onako među nama” reče, „mislim da je vojni stožer tamo dolje pod velikim pritiskom. Smatra se da su Ramine sposobnosti u početku silno podcijenjene.”

„Ali zašto žele staviti dva najveća oružja u prolaz za transporter? I jedna megatonska bomba sigurno bi postigla željeni rezultat.”

„A što ako zbog nekih razloga ne eksplodira? Mora postojati rezerva.” Heilmann se razdragano nasloni na radni stol. „Mislim da ova promjena postupka jasno određuje strategiju. One dvije bombe na kraju osigurat će da konstrukcijska cjelina letjelice bude potpuno uništena – to je nužno kao jamstvo da Rama neće moći manevrirati nakon eksplozije. Ostale tri bombe razmještene su po unutrašnjosti kako bi se osiguralo da nijedan dio Rame ne ostane pošteđen. Podjednako je važno da eksplozije dovedu do dovoljne promjene brzine kako bi svi preostali komadi promašili Zemlju.”

General O’Tool na trenutak si zamisli prizor divovskog svemirskog broda koji uništava pet nuklearnih bomba. Nije to bila ugodna slika. Jednom, prije petnaest godina, on i dvadeset drugih generala iz VEV-a odletjeli su na južni Pacifik promatrati eksploziju bombe od sto kilotona. Inženjersko osoblje VEV-a uvjerilo je političke vođe i svjetski tisak da je po jedan nuklearni pokus nužan „otprilike svakih dvadeset godina” da bi se provjerilo hoće li se sve staro oružje zaista moći upotrijebiti u slučaju izvanredne situacije. O’Tool i njegova grupa promatrali su demonstraciju, navodno da bi naučili što je više moguće o djelovanju nuklearnog oružja.

General O’Tool bio je duboko u svojim uspomenama, prisjećajući se užasa od kojeg je osjetio trnce po leđima pred tom vatrenom loptom koja se uzdiže put mirnog neba južnog Pacifika. Nije ni primijetio kada mu je admiral Heilmann postavio pitanje. „Oprosti, Otto” reče. „Misli su mi malo odlutale.”

„Pitao sam te što misliš, koliko će im biti potrebno da daju odobrenje za Trojstvo.”

„Misliš, u našem slučaju?” reče O’Tool u nevjerici. „Dakako” odvrati Heilmann.

„Ne mogu to ni zamisliti” odgovori O’Tool brzo. „Oružje je uključeno u inventar ekspedicije isključivo kao obrambeno sredstvo od eventualnih neprijateljskih akcija Ramanaca. Čak se sjećam i osnovnog scenarija – neizazvan napad stranog svemirskog broda na Zemlju, s korištenjem oružja visoke tehnologije koja nadilaze sposobnosti naše obrane. Trenutna situacija je potpuno drukčija.”

Njemački admiral počne proučavati američkog kolegu. „Nitko nije do sada mogao zamisliti svemirski brod Ramu na pravcu sudara sa Zemljom” reče Heilmann. „Ako ne promijeni stazu, izbušit će ogromnu rupu u površini i baciti uvis toliku prašinu da će temperatura iznad cijeloga svijeta značajno opasti tijekom nekoliko godina... tako barem znanstvenici kažu.”

„Ali to je besmisleno” pobuni se O’Tool. „Čuo si raspravu tijekom nedavne konferencije. Nijedna razumna osoba ne vjeruje da će Rama zaista udariti u Zemlju.”

„Sudar je samo jedan od nekoliko scenarija katastrofe. što bi ti učinio da moraš donijeti odluku? Uništenje Rame je jedino sigurno rješenje. Nitko ne gubi.”

Vidljivo potresen razgovorom, Michael O’Tool se povuče sa sastanka s admiralom Heilmannom i pođe do svoje sobe. Prvi put otkako je došao u vezu s ekspedicijom Newton, O’Tool pomisli da će mu možda stvarno biti zapovjeđeno da upotrijebi svoj RQ kôd kako bi aktivirao oružje. Nikada ranije, čak ni na trenutak, nije mu palo na pamet da su bombe u metalnim kontejnerima u stražnjem dijelu vojnog broda išta više od sredstva za umanjenje straha civilnih političara.

Dok je sjedio za terminalom računala u svojoj kabini, zabrinuti O’Tool prisjeti se riječi Armanda Urbine, meksičkog mirovnog aktivista, koji je zagovarao potpuno razoružanje nuklearnog arsenala VEV. „Kao što smo vidjeli i u Rimu i u Damasku” rekao je senor Urbina, „ako oružje postoji, može se upotrijebiti. Samo ako oružja uopće nema, može biti jamstva da ljudska bića nikada više neće trpjeti užase nuklearnog uništenja.”

Richard Wakefield nije se vratio prije spuštanja noći na Rami. Budući da je komunikacijsku stanicu Beta uragan izbacio iz upotrebe (Newton je promatrao otapanje Cilindričnog mora i nastajanje olujnih vjetrova telemetrijskim uređajima relejno vezanim preko stanice Beta prije nego što je ova zašutjela), Richard je izašao izvan dometa komunikacija kada se našao na pola puta preko Središnje ravnice. Njegova posljednja poruka Janosu Taboriju, koji se dobrovoljno prijavio da prati komunikacijsku vezu, bila je tipična za Wakefielda. Dok su signali iz unutrašnjosti Rame slabili, Janos je, lakim tonom, pitao Richarda kako želi da ga upamte ‘njegovi obožavatelji’ u slučaju da ga ‘proguta Veliki Galaktički Zloduh!

„Reci im da sam volio Ramu ne mudro, već predobro” uzvikne Richard u svoj komunikator.

„Što to bi?” bio je zbunjen Otto Heilmann. Admiral je došao po Janosa da rasprave neki inženjerski problem na Newtonu.

„Ubio ju je” reče Janos, pokušavajući bez uspjeha opet uspostaviti vezu.

„Tko je koga ubio... o čemu to pričaš?”

„Nije bitno” odgovori Janos, okrene se u stolici i zalebdi u zraku. „A sada, što mogu učiniti za vas, Herr admirale?” Činjenica da se Richard nije vratio nikoga nije zabrinula sve do nekoliko sati nakon sljedeće ramanske zore. Astronauti koji su ostali na Newtonu uvjerili su se prethodne noći da se Wakefield zanio nekim poslom („vjerojatno popravlja komunikacijsku stanicu Beta” bio je predložio Janos objašnjenje), izgubio pojam o vremenu i odlučio ne poći sâm na put noću. Ali kada se ujutro nije vratio, mračne slutnje počeše prožimati članove posade.

„Ne znam zašto to ne priznamo” reče Irina Turgenjeva poslije duže šutnje svih nazočnih za vrijeme objeda. „Ni Wakefield se neće vratiti. Štogod da je uhvatilo Takagishija i des Jardinsovu, uhvatilo je i njega.”

„To je smiješno, Irina” strasno reče Janos.

„Da” reče ona. „To si stalno govorio. Još od samog početka, kada je general Borzov razrezan u komade. Zatim je posrijedi bio nesretan slučaj kada je rakoliki biot napao Wilsona. Onda je des Jardinsova nestala u prolazu...”

„Slučajnosti” poviče Janos, „sve slučajnosti!”

„Ti si glup, Janose” poviče Irina na njega. „Svemu i svakome vjeruješ. Trebamo raznijeti u komadiće ovu prokletu stvar prije nego što odnese još...”

„Prekinite, prekinite” reče David Brown kad je dvoje istočnoeuropskih kolega nastavilo raspravljati u istom tonu.

„U redu je”, dodao je general O’Tool. „Svi smo malo napeti. Nema razloga za svađu.”

„Hoće li itko poći potražiti Richarda?” emocionalni Janos postavi pitanje nikome posebno.

„Tko bi bio toliko lud...” počne Irina.

„Ne” umiješa se admiral Heilmann čvrsto. „Rekao sam mu da je taj odlazak neovlašten i da nećemo poći za njim ni pod kakvim uvjetima. Osim toga, dr. Brown i dvoje pilota kažu mi da jedva možemo odletjeti s dva Newtonova broda kući uz osoblje koje nam je preostalo – a njihova analiza pretpostavljala je da je Wakefield s nama. Ne smijemo više riskirati.”

Nastala je duga i turobna tišina za stolom u blagovaonici. „Planirao sam ovo svima reći kada obrok bude gotov” reče konačno David Brown i ustane pokraj stolice, „ali izgleda mi da bi vam i sada koristile dobre vijesti. Prije sat vremena primili smo zapovijed. Moramo krenuti prema Zemlji za S-14 dana, dakle za nešto manje od tjedan dana. Do tada ćemo uvježbavati osoblje za nove zadatke, odmoriti se za povratak kući i osigurati da svi inženjerski sustavi Newtona funkcioniraju kako treba.”

Turgenjeva, Yamanaka i Sabatinijeva poklikom izraziše odobravanje. „Ako se u međuvremenu ne predviđa povratak na Ramu” upita Janos, „zašto onda toliko čekamo? Sigurno bismo se mogli dobro pripremiti i za tri do četiri dana.”

„Ako sam sve dobro shvatio” reče dr. Brown, „dvojica naših vojnih kolega imaju poseban zadatak koji će im oduzeti najveći dio vremena – a i ponešto od našeg – tijekom sljedeća tri dana.” Bacio je pogled na Heilmanna. „Hoćeš li im reći?”

Admiral Heilmann ustane sa svog mjesta. „Moram najprije raspraviti pojedinosti s generalom O’Toolom” reče on zvonkim glasom. „Ujutro ćemo to svima objasniti.”

O’Toolu nije bilo potrebno da mu Heilmann pokaže poruku koja je stigla prije samo dvadeset minuta. Znao je što u njoj stoji. U suglasnosti s predviđenim postupkom, tamo su se nalazile samo tri riječi:

Nastaviti s Trojstvom.

JEDNOM HEROJ

Michael O’Tool nije mogao zaspati. Motao se po krevetu, puštao omiljenu glazbu i ponavljao bezbroj puta „Zdravo-mariju” i „Oče naš”. Ništa nije vrijedilo. Žudio je za nekim skretanjem misli, nečim što će ga natjerati da zaboravi na dužnosti i dâ duši malo oduška.

NASTAVITI S TROJSTVOM, reče on sebi napokon i usredotoči se na pravi razlog svog nemira. Što je to točno značilo? Upotrijebiti teledirigirane viljuškare, otvoriti kontejnere, izvaditi oružje (bilo je otprilike veličine hladnjaka), provjeriti podsustave, staviti bombe u nosače, prenijeti ih do glavine Rame, prebaciti do dizala za velike terete...

Isto još? pomislio je. Još jedna stvar. Neće oduzeti više od minute po svakom oružju, ali bila je daleko najvažnija. Svaka bomba imala je dvostruke male brojčane tipkovnice sa strane. On i admiral Heilmann tipkovnicom su trebali ubaciti određene nizove znamenki – to se nazivalo RQ kôdom – prije nego što se oružje moglo aktivirati. Bez tih kodova, bombe bi i dalje zauvijek spavale.

Svojedobne rasprave treba li uključiti nuklearno oružje ili ne u ograničene zalihe Newtona odjekivale su tjednima po hodnicima vojnih stožera VEV. Glasovanje koje je uslijedilo završeno je neznatnom većinom. Odlučeno je da Newton ponese nuklearno oružje, ali da bi se stišala sveopća zabrinutost, odlučeno je i da se provedu oštre sigurnosne mjere koje će ga sačuvati od neovlaštene upotrebe.

Tijekom istih sastanaka, vojno rukovodstvo VEV izbjeglo je pobunu javnosti tako što je činjenicu da Newton nosi nuklearne bombe na svoj sastanak s Ramom proglasilo strogo čuvanom tajnom. Čak ni civilnim članovima posade Newtona nije rečeno za postojanje oružja.

Tajna radna skupina za sigurnosne postupke glede Trojstva sastala se sedam puta na četiri različita mjesta diljem svijeta prije lansiranja Newtona. Da postupak korištenja učine neosjetljivim na neispravne elektronske signale, za aktiviranje oružja izabrane su ručne naredbe. Na taj način ni luđak na Zemlji ni uplašeni astronaut na Newtonu nije mogao aktivirati postupak tek jednostavnom elektronskom naredbom. Trenutni šef osoblja VEV-a, blistav, ali bezosjećajan, ljubitelj discipline po imenu Kazuo Norimoto, izrazio je zabrinutost da je bez elektronskih naredbi vojska previše ovisna o ljudima izabranima za tu ekspediciju. Međutim, uvjeravali su ga da je daleko bolje ovisiti o nekom časniku na Newtonu nego se brinuti zbog terorista ili fanatika koji bi nekako saznali šifru za aktiviranje.

Ali što ako nekog od vojnih časnika Projekta Newton uhvati panika? Kako zaštititi sustav od jednostranog čina nuklearnog rata nekog člana posade? Kada su rasprave završile, izabrani sigurnosni sustav bio je relativno jednostavan. Bit će tri vojna časnika u posadi. Svatko od njih imat će RQ kôd poznat samo njemu. Ručno uneseni podaci bilo koja dva od tih dugih brojčanih nizova aktivirat će oružje. Sustav je na taj način bio zaštićen i od neposlušnog i od preplašenog časnika. To je djelovalo kao potpuno sigurno rješenje.

Ali naša trenutna situacija nikada nije uzeta u obzir u analizama mogućih slučajeva, pomisli O’Tool, dok je ležao na ležaljki. U slučaju bilo kakve opasnosti, vojne ili civilne, svaki od nas trebao je odrediti zamjenika i uputiti ga u svoj kôd. Ali tko je mogao pomisliti da je operacija slijepog crijeva opasna? Valerijev RQ umro je s njim. Što znači da sada sustav traži dvojicu od dvojice.

O’Tool se okrene na trbuh i pritisne lice u jastuk. Sada je jasno shvaćao zašto je još budan. Ako ne ubacim svoj kôd, bombe se ne mogu upotrijebiti. Prisjetio se ručka na vojnom brodu s Valerijem Borzovim i Ottom Heilmannom tijekom mirnog putovanja prema Rami. „Riječ je o savršenom spoju discipline i ravnoteže” našalio se sovjetski general, „i to je vjerojatno odigralo ulogu u našem osobnom izboru. Otto će povući obarač na najmanju provokaciju, a ti, Michael, bit ćeš u agoniji oko moralnosti makar ti i život bio ugrožen. Ja sam tu da razriješim čvor.”

Ali ti si mrtav, reče general O’Tool sebi, a nama je zapovjeđeno aktiviranje bombi. Digao se s ležaljke i prišao radnom stolu. Kao što je radio cijelog života kada bi se našao suočen s donošenjem neke teške odluke, O’Tool izvadi malu elektronsku bilježnicu iz džepa i napravi dva kratka popisa, jedan koji je uzimao u obzir razloge da posluša zapovijed za uništenje Rame i drugu koja je sadržavala razloge protiv. Nije imao strogo logičkih razloga suprotstaviti se zapovijedi za uništenje – divovska letjelica vjerojatno je beživotni stroj, troje njegovih kolega gotovo je sigurno mrtvo, a nagovještena je nipošto bezazlena prijetnja Zemlji. Ali O’Tool se ipak kolebao. Bilo je nečeg u pokazivanju tako izrazitog neprijateljstva što je vrijeđalo njegove osjećaje.

Vratio se na ležaj i okrenuo na leđa. Dragi Bože, pomolio se, zagledan u strop, kako da znam što je ispravno u ovoj situaciji? Molim te, pokaži mi put.

Samo trideset sekundi nakon što ga je probudio jutarnji alarm, Otto Heilmann čuo je blago kucanje po vratima. General O’Tool uđe nekoliko trenutaka poslije. Amerikanac je već bio odjeven. „Rano si ustao, Michael” reče admiral Heilmann, žudeći za jutarnju kavu koja se već grijala.

„Želio sam razgovarati s tobom” reče O’Tool ugodnim glasom. Pristojno je pričekao da Heilmann uzme kavu.

„O čemu?” upita admiral.

„Želio bih da odložiš jutarnji sastanak.”

„Zašto?” reče Heilmann. „Potrebna nam je pomoć ostatka posade, kao što smo ti i ja zaključili sinoć. Što duže čekamo s početkom, veći su izgledi da će nam odgoditi polazak.”

„Još nisam spreman” reče O’Tool.

Obrve admirala Heilmanna se namrgodiše. Ispio je dugi gutljaj kave i pogledao sudruga. „Shvaćam” reče tiho. „A što ti je još potrebno prije nego što budeš spreman?”

„Htio bih razgovarati s nekim, možda s generalom Norimotom, da bih shvatio zašto uništavamo Ramu. Znam da smo ti i ja jučer razgovarali o tome, ali želim čuti razloge onoga koja daje zapovijedi.”

„Dužnost je časnika slijediti zapovijedi. Postavljanje pitanja može se smatrati prekršajem discipline...”

„Shvaćam ja sve to, Otto” prekine ga O’Tool, „ali nismo u ratnom stanju. Ne odbijam se pokoriti zapovijedi. Samo želim biti siguran...” Glas mu se utiša i O’Tool se zagleda u daljinu.

„Siguran u što?” upita Heilmann.

O’Tool duboko udahne. „Siguran da postupam ispravno.“

Organiziran je video sastanak s Norimotom, a uobičajeni sastanak posade Newtona je odgođen. Kako je u Amsterdamu sada bilo gluho doba noći, prošlo je neko vrijeme prije nego što je šifrirana poruka mogla biti poslana i predstavljena šefu osoblja VEV. Na svoj tipični način, general Norimoto je zatim tražio još nekoliko sati da pripremi svoj odgovor, kako bi mogao dobiti „zajedničko mišljenje osoblja” o onome što će odgovoriti generalu O’Toolu.

General i admiral Heilmann sjedili su zajedno u vojnom kontrolnom središtu Newtona kada je počela Norimotova emisija. General Norimoto bio je odjeven u punu vojnu odoru. Nije se nasmiješio kada je pozdravio časnike Newtona. Stavio je naočale i počeo čitati pripremljeni tekst.

„Generale O’Toole, pažljivo smo razmotrili pitanja sadržana u vašoj posljednjoj emisiji. Sve vaše dvojbe bile su na popisu tema razmatranih ovdje na Zemlji prije nego što smo donijeli odluku da nastavimo s Trojstvom. Prema posebnim uvjetima sadržanim u operativnim protokolima MSA-VEV, vi i ostatak vojnog osoblja Newtona trenutno ste dio mog posebnog osoblja; prema tome, ja sam vaš zapovjedni časnik. Poruku koja vam je poslana morate uzeti kao zapovijed.”

Na licu generala Norimota na trenutak se pojavi titraj osmijeha. „Pa ipak” nastavi on čitati, „zbog značaja akcije sadržane u zapovijedi i vaše očite zabrinutosti u vezi s njezinim posljedicama, evo tri obrazloženja koja bi vam trebali pomoći da shvatite našu odluku:

Jedan. Ne znamo je li Rama prijateljski ili neprijateljski nastrojena. Nemamo načina kako doći do dodatnih podataka koji nam mogu pomoći u razrješavanju tog pitanje.

Dva. Rama juri prema Zemlji. Mogao bi udariti u naš planet, poduzeti neprijateljske akcije kada se jednom nađe u našoj okolici, ili pak izvesti bezopasne akcije o kojima u ovom trenutku ne možemo ništa znati.

Tri. Primjenom Trojstva dok je Rama još na deset ili više dana daleko, možemo jamčiti sigurnost planeta, bez obzira na Ramine namjere ili buduće akcije.”

General je zastao. „To je sve” zaključio je. „Nastavite s ‘Trojstvom.”

Zaslon se ugasi. „Jesi li zadovoljan?” upita Heilmann.

„Pretpostavljam” uzdahne O’Tool. „Nisam čuo ništa novo, ali drugo nije trebalo ni očekivati.”

Admiral Heilmann pogleda na sat. „Izgubili smo gotovo cijeli dan” reče. „Hoćemo li održati sastanak posade poslije večere?”

„Bolje ne” reče O’Tool. „Ova epizoda me je iscrpila, a sinoć gotovo da uopće nisam spavao. Više bih volio pričekati do jutra.

Ujutro, general O’Tool nije došao na sazvani sastanak sveukupne posade. Telefonirao je Heilmannu i zamolio generala da nastavi raspravu bez njega. O’Tool se ispričao da je ‘gadno pokvario trbuh; Sumnjao je da admiral Heilmann vjeruje u njegovo opravdanje, ali to zapravo nije bilo bitno.

O’Tool je pratio sastanak na televizoru u svojoj kabini i nijednom ga nije ni prekinuo da bi nešto rekao. Činilo se da nijedan astronaut nije iznenađen što Newton nosi nuklearni arsenal. Heilmann je temeljito objasnio što se treba raditi. Zatražio je pomoć Yamanake i Taborija, kao što su se dogovorili on i O’Tool, i u kratkim crtama izložio redoslijed događaja koji će biti zaključeni upotrebom oružja u unutrašnjosti Rame za sedamdeset dva sata. To bi posadi ostavilo još tri dana za pripreme polaska.

„Kada će bombe eksplodirati?” upita nervozno Janos Tabori kad je admiral Heilmann završio.

„Bit će tempirane za eksploziju šezdeset sati poslije našeg predviđenog polaska. Prema analitičkim modelima, trebali bismo izaći iz područja raspršenja krhotina Rame već za dvanaest sati, ali zbog sigurnosnih razloga određeno nam je u postupku da oružje ne bude aktivirano dok se ne budemo nalazili na dvadeset četiri sata leta odavde... Ako nam polazak bude odložen zbog neke krize, uvijek možemo poništiti vrijeme detonacije daljinskim putem.”

„To zvuči umirujuće” primijeti Janos.

„Ima li još pitanja?” upita Heilmann.

„Samo jedno” reče Janos. „Dok postavljamo te stvari po unutrašnjosti Rame, pretpostavljam da bi bilo u redu ako malo pogledamo uokolo u potrazi za našim izgubljenim prijateljima. U slučaju da možda lutaju...”

„Rokovi su vrlo uski, astronaute Tabori” reče admiral, „a za samo postavljanje bombi u unutrašnjosti Rame imamo na raspolaganju tek nekoliko sati. Na nesreću, zbog dosadašnjeg odlaganja početka ove operacije, instalirat ćemo oružje na predviđeni položaj u vrijeme kad će u Rami biti mrak.”

Sjajno, pomisli O’Tool u svojoj kabini. Ovo ide na moju dušu. Ali, sve u svemu, admiral Heilmann je izvanredno vodio sastanak. Baš lijepo što Otto ništa nije rekao o kôdu, pomisli O’Tool. Vjerojatno je zaključio da ću se opametiti. I vjerojatno je u pravu.

Kada se O’Tool probudio poslije kratkog spavanja, već je prošao ručak i on je umirao od gladi. Nije bilo nikog u blagovaonici osim Francesce Sabatini; pripremala je kavu i proučavala neke inženjerske podatke na zaslonu računala.

„Jesi li bolje, Michael?” upitala ga je kad ga je ugledala. Kimnuo je. „Što to čitaš?” upita O’Tool.

„Uputu za izvršni softver” reče Francesca. „David se jako brine da bez Wakefielda nećemo znati čak ni radi li Newtonov softver ispravno ili ne. Sada učim kako očitati dijagnostički izlaz samotestiranja.”

„Au” zvizne O’Tool. „To je poprilično teško za jednog novinara.”

„Pa baš i nije toliko zapetljano.” Francesca se nasmije. „A i izuzetno je logično. Možda ću u sljedećoj karijeri biti inženjer.”

O’Tool napravi sebi sendvič, uzme pakiranje mlijeka i pridruži se Francesci za stolom. Stavila je ruku na njegovu podlakticu. „Kada već pričamo o budućim karijerama, Michael, jesi li razmislio o svojoj?”

On je pogleda upitno. „O čemu to pričaš?”

„Nalazim se u stupici svoje uobičajene profesionalne nedoumice, dragi moj prijatelju. Moje dužnosti kao novinara u neposrednom su sukobu s mojim osjećajima.” O’Tool prestane žvakati. „Heilmann ti je rekao?” Kimnula je. „Nisam glupa, Michael. Otkrila bih prije ili kasnije. A to je velika, velika priča. Možda jedna od najvećih na ekspediciji. Možeš li si predočiti naslov večernjih novina: Američki general odbija zapovijed za uništenje Rame. Izravni prijenos u pet!’?”

General se počne braniti. „Nisam odbio. Postupak Trojstva ne traži ubacivanje koda sve dok oružje ne bude izvađeno iz kontejnera...”

„I bude spremno za stavljanje u nosače” dovrši Francesca rečenicu. „Što će se dogoditi za otprilike osamnaest sati. Sutra ujutro, ako sam točno izračunala... Namjeravam biti u blizini kako bih snimala taj povijesni događaj.” Digla se od stola. „I, Michael, ako se to pitaš, nisam spomenula tvoju poruku Norimotu ni u jednom izvještaju. Možda ću tvoj razgovor s njim spomenuti u svojim memoarima, ali njih neću objaviti barem u sljedećih pet godina.”

Francesca se okrene i zagleda ravno u O’Toolove oči. „Preko noći ćeš se od međunarodnog heroja pretvoriti u propalicu, prijatelju moj. Nadam se da si vrlo, vrlo pažljivo razmotrio sve posljedice svoje odluke.”

MICHAELOV GLAS

General O’Tool proveo je poslijepodne u svojoj kabini i pratio na zaslonu kako Tabori i Yamanaka provjeravaju sve tehničke parametre nuklearnog oružja. Bio je izuzet, zbog svog navodnog poremećaja probave, s propisanog zadatka provjere nuklearnog oružja. Postupak je bio iznenađujuće jednostavan i neposredan; nikome ne bi palo na pamet da joj je cilj uništiti najveličanstveniju konstrukciju koju je čovječanstvo ikada ugledalo.

Prije večere O’Tool pošalje poziv svojoj ženi. Newton se sada velikom brzinom približavao Zemlji i kašnjenje između predaje i prijema bilo je kraće od tri minute. Staromodni dvosmjerni razgovori opet su postali mogući. Njegov razgovor s Kethleen bio je srdačan i ticao se svakidašnjih stvari. General O’Tool nakratko pomisli podijeliti svoju moralnu dilemu sa ženom, ali je shvatio da videofon nije siguran i odlučio je to ne učiniti. Oboje su izrazili uzbuđenje što će se opet vidjeti u bliskoj budućnosti.

General je večerao s posadom. Janos je bio u jednom od svojih veselih raspoloženja i zabavljao je ostale pričama o poslijepodnevu s „metcima” kako je uporno nazivao nuklearne bombe. „U jednom trenutku” reče Janos Francesci, koja se neprekidno smijala od početka priče, „poslagali smo sve metke na do i poredali ih u niz, kao domino. Tako sam uplašio Yamanaku da se usrao od straha. Gurnuo sam prednju i sve ostale su odmah popadale, klang, bang, u svim pravcima. Hiro je bio siguran da će eksplodirati.”

„Zar nisi pomislio da možeš oštetiti neku kritičnu komponentu?” upita David Brown.

„Nisam” reče Janos. „Priručnici koje mi je dao Otto kažu da ne bih mogao oštetiti te stvari ni da ih bacim s vrha Trampovoga tornja. Osim toga” dodao je, „još nisu funkcionalne. Je li tako, Herr admirale?”

Heilmann kimne, a Janos se baci na novu priču. General O’Tool odluta u mislima, uzalud se upirući odagnati usporedbe tih metalnih predmeta na vojnom brodu s gljivastim oblakom na Pacifiku...

Francesca prekine njegovo sanjarenje. „Imaš hitan poziv na privatnoj vezi, Michael” reče. „Predsjednik Bothwell će biti na liniji za pet minuta.”

Razgovor za stolom se prekine. „Pa” reče Janos s osmijehom, „vjerojatno si krupna zvjerka. Ne poziva pucač Bothwell bilo koga.”

General O’Tool se pristojno oprosti sa svima za stolom i ode u svoju kabinu. Vjerojatno zna, razmišljao je dok je nestrpljivo čekao na vezu. Ali, dakako. On je predsjednik Sjedinjenih Američkih Država.

O’Tool je bio obožavatelj bejzbola, a njegov omiljeni tim bili su Red Sox iz Bostona. Bezbol je ukinut u jeku Velikog kaosa, godine 2141, ali nova grupa vlasnika vratila je lige četiri godine kasnije. Kada je Michael imao šest godina, 2148, njegov otac odveo ga je na utakmicu Red Sox i havanskih Hurricanes. Bio je to početak cjeloživotne ljubavi za O’Toola.

Sherman Bothwell bio je ljevoruki pucač za Red Sox između 2172. i 2187. Bio je silno popularan. Rođen je u Missouriju, a njegova prirodna skromnost i staromodna posvećenost teškom radu bili su isto tako izuzetni kao i 527 pogodaka koje je postigao tijekom tih šesnaest godina u prvoj ligi. Tijekom posljednje godine njegove bejzbol karijere, Bothwellova žena poginula je u užasnoj nesreći na moru. Shermanovu odluku da bez ikakve kuknjave prihvati podizanje djece kao jedini roditelj svi su pozdravili.

Tri godine kasnije, kada se oženio Lindom Black, dragom kćeri guvernera Teksasa, mnogima je postalo očito da Sherman ima na umu političku karijeru. Napredovao je velikom brzinom. Najprije pomoćnik guvernera, a zatim guverner i predsjednički kandidat. Godine 2196. uvjerljivom većinom izglasan mu je pristup u Bijelu kuću; predviđalo se da će glatko pobijediti kandidata kršćanskih konzervativaca na idućim općim izborima 2200.

„Halo, generale O’Toole” reče čovjek u plavom odijelu, s prijateljskim osmijehom, koji se pojavio na zaslonu. „Ovdje Sherman Bothwell, tvoj predsjednik.”

Predsjednik nije koristio bilješke. Nagnuo se naprijed u jednostavnoj stolici, laktovima naslonjen na butine i ruku sklopljenih ispred sebe. Govorio je kao da sjedi pokraj generala O’Toola u nečijoj dnevnoj sobi.

„Pratio sam ekspediciju Newton s velikim zanimanjem – kao i svi ostali u mojoj obitelji, uključujući Lindu i četvoro djece – još od lansiranja. Ali osobito pažljivo sam pratio posljednjih nekoliko tjedana, otkako su se tragedije sručile na vas i vaše hrabre kolege. Uf, uf. Tko bi ikada i pomislio da takve stvari kao što je ramanski brod mogu uopće postojati. Doista je to nevjerojatno...

Uglavnom, ako sam dobro razumio naše predstavnike u VEV-u, izdana je zapovijed da se uništi Rama. Ja znam da se takve odluke ne donose lako i da traže ogromnu odgovornost od ljudi kao što ste vi. Pa ipak, uvjeren sam da je to pravi potez.

Da, generale moj, ja znam da je to ispravno. A tu vam je i moja kći Courtney – ima osam godina – koja se budi s morama gotovo svake noći. Gledali smo kada ste pokušavali uhvatiti onog biota, onog što izgleda kao rak, i jao, to je bilo doista užasno. Sada Courtney zna – sve je bilo na televiziji – da Rama ide ravno na Zemlju i stvarno se plaši. Uplašena je. Misli da će cijelu državu preplaviti te stvari što nalikuju rakovima i da će nju i njezine prijatelje raskomadati kao novinara Wilsona.

Govorim vam sve ovo, generale, zato što znam da ste suočeni s velikom odlukom. A čuo sam u povjerenju da se možda kolebate uništiti taj vraški svemirski brod i sva njegova čuda. Ali, generale, ja sam pričao Courtney o vama. Rekao sam joj da ćete vi i vaša posada raznijeti Ramu u komadiće znatno prije nego što stigne do Zemlje.

Zato sam zvao. Reći vam da računam na vas. Baš kao i Courtney.”

General O’Tool je mislio, prije nego što je odslušao predsjednika, da će moći iskoristi njegov poziv i izložiti svoju dvojbu pred vođom američkoga naroda. Zamišljao je da bi čak mogao upitati pucača Bothwella o prirodi vrste koja uništava samo da bi se zaštitila od jedva vjerojatne prijetnje. Ali poslije praktično savršenog kratkog govora bivšeg igrača bejzbola, O’Tool nije imao ništa za reći. Kako da odbije uslišati takvu molbu? A sve Courtney Bothwell cijeloga svijeta računale su na njega.

Kada je odspavao pet sati, O’Tool se probudi u tri sata. Bio je svjestan da je suočen s najvažnijom odlukom svog života. Činilo mu se da je sve što je dotad radio, njegova karijera, religijske studije, čak i obiteljske djelatnosti, bile samo priprema za ovaj trenutak. Bog mu je povjerio veliku odluku. Ali što je Bog želio od njega? O’Toolovo čelo oblije se znojem kada je kleknuo pred Isusovom slikom na križu iza stola.

Dragi Gospode, rekao je i ozbiljno sklopio dlanove, moj se trenutak bliži, a ja i dalje ne vidim jasno volju Tvoju. Bilo bi mi lako da samo slijedim zapovijedi koje su mi dane i učinim ono što svi žele. Ali je li to i Tvoja želja? Kako da budem siguran?”

Michael O’Tool sklopi oči i počne se moliti Bogu da ga usmjeri, sa žarom koji je nadilazio sve što je do tada osjetio. Dok se molio, prisjetio se drugog vremena, prije mnogo godina, kada je bio mladi pilot u sklopu privremenih mirovnih snaga u Gvatemali. O’Tool i njegovi ljudi probudili su se jednog jutra i otkrili su da su njihovu malu zrakoplovnu bazu potpuno opkolili desničarski teroristi koji su pokušali na srušiti mladu i neiskusnu demokratsku vladu. Željeli su zrakoplove. U zamjenu za njih jamčit će siguran prolaz za O’Toola i njegove ljude.

Major O’Tool uzeo je petnaest minuta za razmišljanje i molitvu prije nego što je odlučio prihvatiti borbu. U nastaloj bitki avioni su uništeni, a gotovo polovica njegovih ljudi je izginula, ali ovaj simboličan otpor protiv terorizma ohrabrio je mladu vladu i mnoge druge u Srednjoj Americi u vrijeme kada su se siromašne zemlje očajnički nastojale prebroditi nedaće nakon dva desetljeća krize. O’Tool je dobio odličje časti, najviše odlikovanje VEV-a, za svoje držanje u Gvatemali.

Na palubi Newtona, mnogo godina kasnije, donošenje ispravne odluke generala O’Toola bilo je znatno složenije. U Gvatemali se mladi major nije morao mnogo pitati o moralnosti svoga čina. Međutim, dobivena zapovijed da uništi Ramu bilo je nešto potpuno drukčije. Prema O’Toolovom mišljenju, strani brod nije poduzeo nikakve prijeteće agresivne korake. Osim toga, on je znao da je zapovijed bila utemeljena prije svega na dva čimbenika: strahu od toga što bi Rama mogao učiniti i galami ksenofobnog javnog mnijenja. Povijesno promatrano, i strah i javno mnijenje bili su na lošem glasu zbog svoje nepostojanosti glede moralnosti. Kada bi nekako mogao doznati što je prava namjera Rame, onda bi mogao...

Pod slikom Isusa iza radnog stola u njegovoj kabini nalazio se mali kip mladog čovjeka kovrčave kose i krupnih očiju. Taj kip Svetog Michaela od Siene pratio je O’Toola na svim putovanjima na koja je išao otkako se vjenčao s Kethleen. Kada mu je pogled pao na kip, u glavi mu se rodila jedna misao. Otvori ladicu u svom stolu i izvadi jednu elektronsku svetu knjigu. Uključio je napajanje, provjerio sadržaj knjige i pristupio popisu propovijedi Svetog Michaela.

Pod odrednicom ‘Rama’ general pronađe skupinu različitih srodnih referenci. Onu koju je tražio bila je jedina označena masnim slovima. Ta referenca bila je svečeva ‘Ramina propovijed izrečena na polju pred pet tisuća Mikealovih sljedbenika tri tjedna prije holokausta u Rimu. O’Tool počne čitati.

„Moje današnje obraćanje želim posvetiti temi koju je spomenula sestra Judy na našem vijeću, naime, što je temelj moje izjave da bi izvanzemaljski svemirski brod zvani Rama mogao lako biti prva objava drugog Kristovog dolaska. Shvatite da u ovom trenutku nemam nikakvih jasnih otkrivenja ni u jednom, ni u drugom smjeru; međutim, Bog mi je nagovijestilo da će glasnici sljedećeg Kristovog dolaska morati biti posebni, ili ih narodi Zemlje uopće neće opaziti kao takve. Puki anđeo ili dva što na nebu pušu u trube neće biti dovoljni. Glasnici moraju počiniti doista spektakularne stvari da bi privukli pozornost.

Postoji prethodni slučaj, utvrđen u proročanstvu Starog zavjeta, koji previđa Kristov dolazak, o proročanskim najavama što se objavljuju na nebu. Ilijine kočije bijahu Rama tih vremena. One su, u tehnološkom pogledu, podjednako nadmašivale mogućnosti shvaćanja tadašnjih promatrača kao što je to danas s Raminom slučajem. U tom smislu, postoji određena skladnost, simetrija koja nije bez suglasnosti s Božjim redom.

Ali ono što je najvećma ulilo nadu u vezi s dolaskom prvog svemirskog broda Rama prije osam godina – a kažem ‘prvog’ zato što sam siguran da će ih biti još – je okolnost da je taj dolazak nagnao čovječanstvo da o sebi počne razmišljati u izvanzemaljskoj perspektivi. Prečesto ograničavamo vlastite Božje predodžbe, pa, shodno tome, i vlastite duhovnosti. Mi pripadamo svemiru. Mi smo njegova djeca. Čista je slučajnost to što su se naši atomi uzdigli do svijesti ovdje, na ovom posebnom planetu.

Rama nas prisiljava razmišljati o sebi, i o Bogu, kao o svemirskim bićima. Znamenje je Njegove mudrosti to što upravo sada šalje takvog glasnika. Jer kao što sam rekao mnogo puta, već jako kasnimo sa svojom konačnom evolucijom, sa shvaćanjem da je cijela ljudska rasa jedinstveni organizam. Pojavljivanje Rame novi je znak da je došlo vrijeme da se promijenimo i počnemo konačnu evoluciju.”

General O’Tool spusti svetu knjigu i protrlja oči. Čitao je propovijed i ranije, zapravo neposredno prije nego što će se u Rimu sresti s papom, ali nekako tada mu se nije činio toliko važna kao sada. Dakle, što si ti, Ramo? upitao se.

Prijetnja za Courtney Bothwell ili glasnik drugog Kristovog dolaska?

Tijekom sata prije doručka general O’Tool se i dalje kolebao. Doista nije znao kakva će mu biti odluka. Pritiskala ga je težina činjenice da ima izravnu zapovijed nadređenog mu časnika. O’Tool je bio potpuno svjestan da se zakleo, kada se prihvatio dužnosti, ne samo da će izvršavati zapovijedi, već i da će braniti sve Courtney Bothwell djevojčice cijelog planeta. Je li imao ikakvih dokaza da je ova posebna zapovijed toliko nemoralna da treba prekršiti danu zakletvu?

Sve dok je general O’Tool o Rami razmišljao kao o običnom stroju, nije bilo preteško sudjelovati u njegovom uništenju. Na kraju krajeva, taj čin neće ubiti nijednog Ramanca. Ali što je ono Wakefield rekao? Da je ramanski svemirski brod vjerojatno inteligentniji od ijednog živog bića na Zemlji, uključujući tu i ljude? A zar ne bi nadmoćna strojna inteligencija morala imati posebno mjesto među Božjim tvorevinama, možda čak iznad nižih oblika života?

General O’Tool napokon popusti pred umorom. Jednostavno mu nije preostalo dovoljno energije da se uhvati ukoštac s beskonačnom bujicom pitanja bez odgovora. Kolebajući se, odlučio je prekinuti unutrašnju raspravu i pripremi ti se na izvršenje zapovjedi.

Njegov prvi čin bio je zapamtiti svoj RQ kôd, posebni niz od 50 cijelih brojeva između 0 i 9 koji su znali samo on i procesori unutar nuklearnog oružja. O’Tool je osobno unio svoj kôd i provjerio je li ispravno zapamćen u svakom oružju prije nego što je ekspedicija Newton otišla sa Zemlje. Svakom vojnom časniku s Newtona savjetovano je da napravi takav niz koji zadovoljava dva kriterija: to treba biti gotovo nemoguće zaboraviti i ne smije biti nešto jednostavno, kao svi telefonski brojevi u obitelji, nešto što bi vanjska strana mogla lako pronaći u njihovim osobnim podacima.

Iz sentimentalnih razloga, O’Tool je želio da devet brojeva u kodu budu njegov datum rođenja, 29.3.42. i datum rođenja njegove žene, 7.2.46. Znao je da bi svaki stručnjak za dešifriranje odmah potražio tako očit izbor i zato je general odlučio sakriti datume rođenja među pedeset brojeva. Ali što je bilo s preostalim četrdeset jednim brojem? Taj broj, četrdeset jedan, zaokupljao je O’Toola još od one zabave s pivom i pizzom na njegovoj drugoj godini na MIT-u. Tada je jedan od njegovih kolega, blistavi mladi stručnjak za teoriju brojeva čije ime je davno zaboravio, rekao O’Toolu, usred neke pijane rasprave, da je 41 „vrlo poseban broj, početni cijeli broj u najdužem neprekidnom nizu kvadratnih prim brojeva.”

O’Tool nikada nije potpuno shvatio na što se točno misli pod izrazom „kvadratni prim broj” Međutim, shvaćao je, i to ga je očaralo, da se niz 41, 43, 47, 53, 61, 7, 83, 97 i tako dalje – gdje se svaki slijedeći broj dobiva povećanjem razlike prethodna dva broja za dva – sastoji od točno četrdeset uzastopnih brojeva. Ovaj niz prim brojeva završavao se tek kada se vidi da četrdeset prvi član nije više prim broj – naime 41x41=1681. O’Tool je podijelio tu malu informaciju s nekim samo jednom u životu – sa svojom ženom Kathleen na njezin četrdeset prvi rođendan – ali je ona na to reagirala tako ravnodušno da je on više nikada nije nikome spomenuo.

Ali bila je savršena za njegovu tajnu šifru, osobito ako bi je dobro sakrio. Da bi napravio svoj broj od pedeset znamenki, general O’Tool je najprije sastavio niz od četrdeset jedne znamenke, od kojih je svaka bila zbroj prve dvije brojke u odgovarajućem članu specijalnog niza kvadratnih prim brojeva, niza koji počinje sa 41. Na taj način, „5” je bio početni broj, koji je predstavljao 41, „7” je bio za 43, „1” za 47 (4+7=11, a zatim se izvrši „rezanje” desetice), „8” za 53 i tako dalje. O’Tool je zatim porazmještao brojeve dva datuma rođenja, koristeći preokrenuti Fibonaccijev niz (34, 21, 13, 8, 5, 3, 2, 1, 1) za određivanje položaja još devet novih znamenki u prvobitnom nizu od četrdeset jedne.

Nije bilo lako zapamtiti taj broj, ali general ga nije želio zapisati. Kada bi zapisao svoj kôd, onda bi ga svatko mogao upotrijebiti, s njegovim dopuštenjem ili bez njega, i mogućnost da se predomisli bila bi mu uskraćena. Jednom kada je zapamtio niz, O’Tool je uništio sve svoje proračune i vratio se u blagovaonicu na doručak s ostalim astronautima.

„Evo ti jednog primjerka mog kôda, Francesca, i jedan za tebe, Irina, a posljednji ide Hiru Yamanaki. Oprosti, Janose“, reče admiral Heilmann sa širokim osmijehom, „ali ponestalo mi je metaka. Možda će general O’Tool dopustiti da uneseš njegov kod u neku bombu.”

„U redu je, Herr admirale” reče Janos suho. „U životu mogu i bez nekih povlastica.”

Heilmann je pravio veliku predstavu od aktiviranja nuklearnog oružja. Svoj broj od pedeset znamenki otisnuo je u više primjeraka i uživao je objašnjavajući astronautima koliko je bio pametan kada je smišljao kôd. A sada, s neuobičajenom velikodušnošću, dopuštao je ostatku posade sudjelovanje u postupku.

Francesci se to sviđalo. O’Toolu padne na pamet da je vjerojatno Francesca predložila takvu predstavu Heilmannu, ali general nije trošio vrijeme na razmišljanje o tome. O’Tool je bio previše zauzet začuđenošću zbog toga kako je miran postao. Poslije duge agonije kopanja po vlastitoj duši, izgledalo je da će obaviti svoju dužnost bez poteškoća.

Admiral Heilmann se zbunio dok je unosio svoj kôd (priznao je da je nervozan) i privremeno nije više znao gdje je u nizu. Sistem-inženjer su predvidjeli takvu mogućnost i ugradili su dvije lampice, jednu zelenu i jednu crvenu, odmah iznad brojčane tipkovnice na boku bombe. Poslije svakog desetog broja jedna od dvije lampice osvijetlila bi se, pokazujući je li prethodna dekada brojeva uspješno uspoređena ili nije. Odbor za sigurnost izrazio je zabrinutost da takva „dodatna” osobina kvari sustav (lakše je dešifrirati pet nizova od po deset brojeva nego jedan od pedeset), ali ponavljani testovi s ljudstvom prije lansiranja pokazivali su da su lampice nužne.

Na kraju druge dekade znamenki, pred Heilmannom je zatreptala crvena lampica. „Nešto sam pogriješio” rekao je, očito se posramivši.

„Glasnije” reče Francesca s mjesta na kojem je snimala. Vješto je kadrirala obred, tako da su i oružje i nosači bili u kadru.

„Pogriješio sam” izjavi admiral Heilmann. „Sva ta galama mi je skrenula pozornost. Moram pričekati trideset sekundi prije nego što opet počnem.”

Kada je admiral Hajlma uspješno dovršio svoj kôd, dr. Brown je unio kôd za aktivaciju drugog oružja. Činilo se da se gotovo dosađuje; u svakom slučaju način na koji je tipkao po tipkovnici nimalo nije odavao oduševljenje. Irina Turgenjeva aktivirala je treću bombu. Dala je kratku, ali temperamentnu izjavu koja je podvlačila njezino vjerovanje da je uništenje Rame apsolutno nužno.

I Hiro Yamanaka i Francesca su šutjeli. Međutim, Francesca je ostavila dojam na ostatak posade time što je svojih prvih trideset brojeva unijela iz sjećanja. Budući da – barem službeno – sve do prije jednog sata nije imala prilike vidjeti Heilmannove brojeve i da od tada nije bila nasamo duže od dvije minute, njezino postignuće je bilo zaista posebno.

Zatim je došao red na generala O’Toola. Vedro se smješkajući, lako je prišao prvom oružju. Ostali astronauti zapljeskaše, izražavajući time poštovanje prema generalu i priznajući njegovu unutrašnju borbu. On je zamolio sve prisutne da šute, objasnivši da je upamtio čitav niz brojeva. Onda je O’Tool unio prvu dekadu brojki.

Zastao je na sekundu kada je zablistalo zeleno svjetlo. U tom trenutku u umu mu bljesne slika s jedne freske na drugom katu hrama Svetog Michaela u Rimu. Mladi čovjek u plavoj odori, očiju dignutih prema nebesima, stajao je na stubištu spomenika Vicora Emmanuela i izgovarao molitvu pred mnoštvom punim poštovanja. General O’Tool čuo je glas, glasno i razgovjetno. Glas je rekao: „Ne.”

General se hitro okrene. „Je li netko nešto rekao?” upitao je, zagledan u ostale astronaute. Oni zavrtješe glavama. Zbunjen, pokušao se prisjetiti druge dekade brojeva. Ali nije vrijedilo. Srce mu je počelo vratolomno tući. Um mu je ponavljao i ponavljao: Kakav je to bio glasi Njegove odlučnosti da izvrši dužnost nestane.

Michael O’Tool duboko udahne, okrene se i pođe preko ogromnog doka. Kada je prošao pokraj svojih začuđenih kolega, admiral Heilmann poviče: „Što to radiš?”

„Idem u svoju sobu“, reče O’Tool, ne prekidajući hod krupnim koracima.

„Zar nećeš aktivirati bombe?” pitao je dr. Brown iza njega.

„Ne” reče general O’Tool. „Barem ne za sada.”

USLIŠANA MOLITVA

General O’Tool ostao je u svojoj kabini do kraja dana. Admiral Heilmann navratio je otprilike jedan sat poslije O’Toolovog neuspjelog unošenja kôda. Poslije kratkog, neobaveznog razgovora (Heilmann je bio užasan u takvim stvarima), admiral postavi glavno pitanje.

„Jesi li spreman nastaviti aktivaciju?”

O’Tool zavrti glavom. „Jutros sam mislio da jesam, Otto, ali...” Nije bilo potrebe reći išta više.

Heilmann se digne sa stolice. „Zapovjedio sam Yamanaki da odnese prva dva metka do prolaza u Rami. Bit će tamo do večere ako se predomisliš. Ostala tri ostat će za sada na doku.” Zagledao se u svog kolegu nekoliko sekundi. „Nadam se da ćeš uskoro doći k sebi, Michael. Već imamo gadnih nevolja sa stožerom.”

Kada je Francesca došla s kamerom dva sata kasnije, na temelju njezinog izbora riječi bilo je jasno da je stav prema generalu, barem među preostalim astronautima, da O’Tool pati od akutne živčane napetosti. Nije bio nepokoran. Nije davao nikakve izjave. Bilo je očito da nešto nije u redu s njegovim živcima.

„Rekla sam svima da te ne uznemiravaju pozivima” reče Francesca samilosno, kada je bacila pogled po kabini, dok je njen televizijski um već kadrirao prizore za novi intervju. „Telefoni su zvonili kao ludi, osobito otkako sam jutros poslala vrpcu.” Prišla je radnom stolu, gledajući predmete po njemu. „Je li to Michael iz Siene?” upita Francesca i podigne maleni kip.

O’Tool se uspije blijedo nasmiješiti. „Da” reče. „A mislim da znaš i tko je čovjek na križu s one slike.”

„Vrlo dobro” reče Francesca. „Vrlo dobro, zaista... Slušaj, Michael, ti znaš što slijedi. Željela bih ovaj intervju da te predstavim u najboljem mogućem svjetlu. Nije da bih s tobom sve željela u rukavicama obaviti, razumiješ, ali želim biti sigurna da će oni tamo dolje vukovi saslušati i tvoju stranu priče...”

„Već žude za mojom kožom?” prekine je O’Tool.

„Oh, da” odgovorila je. „A bit će još gore. Što više odugovlačiš s aktiviranjem bombi, više bijesa će biti usmjereno na tebe.”

„Ali zašto?” pobuni se O’Tool. „Nisam počinio nikakav zločin. Jednostavno sam odložio aktiviranje oružja čija razorna moć prelazi...”

„To je nebitno” reče Francesca. U njihovim očima, nisi obavio svoj posao, naime nisi zaštitio narode Zemlje. Uplašeni su. Ne shvaćaju oni sva ova izvanzemaljska sranja. Rečeno im je da će Rama biti uništen, a sada si ti odbio maknuti njihove noćne more.”

„Noćne more” promumlja O’Tool. „Točno je to Bothwell...”

„Što je bilo s predsjednikom Bothwellom?” upita Francesca.

„Oh, ništa” reče on. Sklonio je pogled pred njezinim ispitivačkim očima. „Što još?” upita O’Tool nestrpljivo.

„Kao što rekoh, voljela bih da ispadneš što je moguće bolje. Opet se počešljaj i obuci novu odoru, a ne letački kombinezon. Nanijet ću malo šminke na tvoje lice da ne djeluješ toliko iscrpljen.” Vratila se radnom stolu. „Stavit ćemo tvoje obiteljske slike tako da se jasno vide odmah pokraj Isusa i Michaela. Pažljivo promisli što ćeš reći. Dakako, pitat ću te zašto jutros nisi uspio aktivirati oružje.” Francesca priđe i stavi ruku na O’Toolovo rame. „U svom uvodu nagovijestit ću da si bio napet. Ne želim svoje riječi gurati u tvoja usta, ali priznavanje određene slabosti vjerojatno će ostaviti dobar dojam. Osobito u tvojoj zemlji.”

General O’Tool meškoljio se dok je Francesca dovršavala pripreme za intervju. „Moram li to učiniti?” upitao je, osjećajući se sve neugodnije dok je Francesca preuređivala kabinu.

„Samo ako želiš da barem netko pomisli da nisi Benedict Arnold” bio je njezin kratki odgovor.

Janos ga je došao posjetiti neposredno prije večere. „Tvoj intervju s Francescom bio je vrlo dobar” slagao mu je. „Barem si dodirnuo neke moralne teme koje svi trebamo razmotriti.”

„Bilo je glupo od mene što sam se upustio u one filozofske petljancije” zareži O’Tool. „Trebao sam poslušati Francescin savjet i za sve optužiti svoj umor.”

„Pa, Michael” reče Janos, „što je učinjeno, učinjeno je. Nisam došao ovamo komentirati dnevne događaje. Siguran sam da si ti to već učinio mnogo puta. Došao sam vidjeti mogu li ti pomoći.”

„Ne vjerujem, Janose“, reče. „Ali cijenim tvoju susretljivost.”

Nastala je duga stanka u razgovoru. Konačno, Janos ustane i polako krene prema vratima. „I što ćeš sad?” upita tiho.

„Kada bih i sam znao” odgovori O’Tool. „Ne čini mi se da sam sposoban donijeti bilo kakav plan.”

Rama je, sa zemaljskim brodom Newton na sebi, nastavio juriti prema Zemlji. Sa svakim danom koji bi prošao, prijetnja Rame postajala je sve veća: ogromni valjak koji je hiperboličnom stazom jurio prema točki razornog sudara, koji je neizbježiv ne dođe li do nove korekcije staze. Izračunato je da će točka sudara biti u državi Tamil Nadu, u južnoj Indiji, nedaleko od grada Maduraija. Fizičari su svake večeri bili na televizijskim vijestima i objašnjavali što se može očekivati. Udarni valovi i erupcije postali su pojmovi o kojima se vatreno raspravljalo na večernjim skupovima.

Michaela O’Toola svjetski tisak je pretvorilo u zlikovca. Francesca je bila u pravu. Čak je bilo i prijedloga da ga treba osuditi i pogubiti na Newtonu zbog neizvršavanja zapovijedi. Cijeli život ispunjen značajnim postignućima i nesebičnim doprinosima odmah je zaboravljen. Kathleen O’Tool bila je prinuđena napustiti obiteljski stan u Bostonu i skloniti se kod nekih prijatelja u Maine.

Generala je sve više mučila vlastita neodlučnost. Znao je da nanosi nepopravljivu štetu svojoj obitelji i vlastitoj karijeri ovim neuspjehom pri aktiviranju oružja. Ali svaki put kada bi se uvjerio da je spreman izvršiti zapovijed, ono glasno i zvonko „ne” odjeknulo bi mu u ušima.

O’Tool je jedva suvislo govorio u svom posljednjem intervjuu s Francescom, dan prije nego što će znanstveni brod krenuti na Zemlju. Postavljala mu je neka vrlo teška pitanja. Kada ga je Francesca upitala zašto Rama, ako će već ući na stazu oko Zemlje, još nije počeo potreban manevar, general je na trenutak došao k sebi i podsjetio je da je zračno kočenje – trošenje energije u atmosferi u obliku topline – najučinkovitija metoda ulaza na stazu oko nekog planetnog tijela s atmosferom. Ali kada mu je pružila priliku da potkrijepi svoju izjavu, da obrazloži kako bi se Rama mogao preoblikovati da dobije aerodinamične površine, O’Tool ništa nije odgovorio. Samo je rastreseno gledao u nju.

O’Tool izađe iz svoje kabine na posljednju večeru, noć prije nego što su Brown, Sabatinijeva, Tabori i Turgenjeva krenuli kući. Njegova nazočnost pokvarila je posljednji zajednički objed. Irina je prema njemu bila jako neugodna, otrovno je napadala generala i odbijala sjediti s njim za istim stolom. David Brown uopće nije obraćao pozornost na njega i umjesto toga izabrao je raspravu, upuštajući se u zamarajuće pojedinosti, o laboratoriju koji je građen u Teksasu za prihvat uhvaćenog biota-raka. Samo su se Francesca i Janos ponašali prijateljski, tako da se general O’Tool vratio u svoju kabinu odmah poslije večere i nije se službeno oprostio ni s kim.

Sljedećeg jutra, manje od jednog sata nakon što je znanstveni brod bio otišao, O’Tool se javi admiralu Heilmannu i zatraži sastanak. „Znači, konačno si se predomislio?” reče Nijemac uzbuđeno, kada mu je general ušao u ured. „Dobro. Još nije prekasno. Tek je S-12 dana. Ako požurimo, još možemo ispaliti bombe u S-9.”

„Bližim se, Otto” reče O’Tool, „Ali još nisam tu. Pažljivo sam razmišljao o svemu. Postoje još dvije stvari koje bih volio učiniti. Želio bih razgovarati s papom Ivanom-Pavlom i volio bih otići unutra i osobno vidjeti Ramu.” O’Toolov odgovor potpuno je snuždio Heilmanna. „Sranje” reče. „Opet stara pjesma. Vjerojatno ćemo...”

„Ne shvaćaš, Otto” reče Amerikanac. Napeto je gledao u svog kolegu. „Ovo je dobra vijest. Ako se ne dogodi nešto potpuno neočekivano, ili tijekom razgovora s papom ili dok istražujem Ramu, bit ću spreman unijeti svoj kôd one minute kada izađem.”

„Jesi li siguran?” upita Heilmann.

„Dajem ti riječ“, reče O’Tool.

General O’Tool ništa nije skrivao u svojoj dugoj, emotivnoj poruci papi. Bio je svjestan da mu prisluškuju vezu, ali to više nije bilo važno. Jedna jedina stvar bila mu je na umu: donijeti odluku o aktiviranju nuklearnog oružja čiste savjesti.

Nestrpljivo je čekao odgovor. Kada se papa Ivan-Pavle V konačno pojavio na zaslonu, sjedio je u istoj odaji u Vatikanu gdje je O’Tool bio u audijenciji odmah poslije Božića. Papa je u desnoj ruci držao malu elektronsku bilježnicu i povremeno bacao pogled na nju dok je govorio.

„Molio sam se za tebe, sine moj” počne papa svojim preciznim engleskim, „osobito tijekom posljednjega tjedna tvoga osobnoga nemira. Ne mogu ti reći što treba učiniti. Ne znam nijedan odgovor više od tebe. Možemo se samo nadati da će ti Bog, u Svojoj mudrosti, pružiti nedvosmislen odgovor na tvoje molitve.

Međutim kao odgovor na neke tvoje vjerske upite, mogu ti uputiti sljedeće komentare. Nudim ti ih u nadi da će ti pomoći... Ne mogu reći je li glas koji si čuo pripadao Svetom Michaelu ili si doživio ono što je poznato kao religijsko iskustvo. Mogu potvrditi da postoji jedna kategorija ljudskog iskustva, koja se obično naziva vjerskom zbog nedostatka boljeg naziva; ona postoji i može se objasniti čisto racionalnim ili znanstvenim terminima. Saul od Tarza nepobitno je bio zaslijepljen svjetlošću nebeskom, što je pridonijelo njegovom prelasku na kršćanstvo, u okviru kojega će kasnije postati apostol Pavle. Tvoj glas možda je doista pripadao Svetom Michaelu. Samo ti to možeš znati.

Kao što smo raspravljali prije tri mjeseca, Bog je svakako stvorio Ramance, tko god da su. Ali On je isto tako stvorio viruse i bakterije koji izazivaju ljudske patnje i smrt. Ne možemo slaviti Boga, pojedinačno ili kao vrsta, ako ne preživimo. Ne čini mi se vjerojatnim da bi Bog očekivao da ništa ne poduzmemo ako nam je ugrožen i sâm opstanak.

Moguća uloga Rame kao glasnika drugog Kristovog dolaska teško je pitanje. Postoje svećenici unutar crkve koji se slažu sa Svetim Michaelom, iako su izrazita manjina. Većina nas smatra da su ramanske letjelice previše duhovno jalove da bi bile glasnici. One su nevjerojatna inženjerska čuda, to svakako, ali u vezi s njima ne postoji ništa što bi nagovještavalo bilo kakvu toplinu, samilost ili bilo koju drugu iskupljujuću osobinu kakve se povezuju s Kristom. Prema tome, izgleda malo vjerojatno da Rama ima bilo kakvo strogo vjersko značenje.

Na kraju, to je ipak odluka koju moraš sâm donijeti. Moraš se nastaviti moliti, kao što, siguran sam, i sâm shvaćaš, ali možda bi trebao očekivati malo manje fanfara u Božjem odgovoru. On se ne obraća svima na isti način; niti će ti ijedna Njegova poruka doći na isti način. Molim te, upamti još jednu stvar. Dok istražuješ Ramu u potrazi za voljom Božjom, molitve mnogih sa Zemlje ići će s tobom. Možeš biti siguran da će ti Bog dati odgovor; tvoj izazov je prepoznati ga i ispravno protumačiti.”

Ivan-Pavao završi svoju emisiju blagoslovom i molitvom Gospodu. General O’Tool automatski klekne i počne izgovarati riječi zajedno sa svojim duhovnim predvodnikom. Kada se zaslon ugasio, obnovio je u sebi ono što mu je papa rekao i osjeti se smireno. Vjerojatno sam na pravom tragu, reče si O’Tool. Ali ne smijem očekivati nebesko objavljenje uz pratnju truba.

O’Tool nije bio spreman za svoju silovitu emotivnu reakciju na Ramu. Možda su posrijedi bile sami razmjeri svemirskog broda, toliko većeg od svega što su ikada napravila ljudska bića. Možda su jačini njegovih osjećaja pridonijeli dugi boravak u zatvorenom prostoru Newtona i uzrujano stanje u kojem se nalazio. Kakvi god bili razlozi, Michaela O’Toola potpuno je ošamutio spektakularni prizor koji mu se ukazao pred očima kada se otisnuo na samotno putovanje u divovski svemirski brod.

Nije bilo određenog detalja koji je prevladavao ostatkom O’Toolovog uma. Grlo mu se stegnulo, a na oči su mu navrle suze izazvane osjećajem čuđenja u nekoliko posebnih prilika: dok se spuštao na stolici lifta tijekom prvog silaska i gledao preko Središnje ravnice, s dugim, blistavim vrpcama koje su bile izvor svjetlosti Rame; dok je stajao pokraj rovera na obali Cilindričnoga mora i kroz dvogled promatrao tajanstvene nebodere New Yorka; i dok je glupo treptao mnogo puta, kao i svi astronauti prije njega, pred divovskim rogovima i zidinama koji su ukrašavali južnu stranu. Prevladavajući osjećaji kod O’Toola bili su strahopoštovanje i divljenje, slični onima koje je iskusio kada je prvi put ušao u jednu od starih europskih katedrala.

Proveo je ramansku noć u Beti, koristeći jednu kućicu viška koju su ostavili astronauti na drugom izlasku. Našao je Wakefieldovu poruku od prije dva tjedna i na trenutak je osjetio želju sklopiti jedrilicu i prijeći do New Yorka. Ali O’Tool se obuzdao i usredotočio na pravu svrhu svog posjeta.

Priznao si je da, iako je Rama spektakularno postignuće, veličanstvenost ovog artefakta ne smije bitnije utjecati na njegovo procjenjivanje. Je li u onome što je vidio bilo ičega što bi ga nagnalo promijeniti svoj zaključak donijet uz prilično kolebanje? Ne, turobno je odgovorio na vlastito pitanje. Kada su se svjetla opet upalila unutar divovskog valjka, O’Tool je bio uvjeren da će prije sljedeće ramanske noći aktivirati oružje.

Pa ipak, još je odugovlačio. Provozao se duž cijele obale, razgledao New York i ostale prizore s različitih točaka i promatrao petstometarsku liticu s druge strane mora. Tijekom posljednjeg prolaska kroz logor Beta O’Tool odluči ponijeti sa sobom raznorazne sitnice, uključujući i nekoliko osobnih stvari koje su ostavili drugi članovi posade za vrijeme svog žurnog povlačenja s Rame. Nije mnogo stvari izbjeglo uraganu, ali on pronađe nekoliko suvenira koji su bili zarobljeni po kutovima uz kutije sa zalihama.

General O’Tool dugo je spavao prije nego što je krenuo roverom natrag do podnožja lifta. Shvativši što će učiniti kada dođe do Newtona, O’Tool klekne i pomoli se posljednji put prije uspona. Ubrzo poslije, tijekom vožnje, dok se još nalazio na manje od pola kilometra iznad Središnje ravnice, okrenuo se u stolici i zagledao preko ramanske panorame. Uskoro će sve ovo nestati, pomisli O’Tool, bit će progutano u sunčevoj vatri koju je oslobodio čovjek. Oči mu se digoše s ravnice i usmjeriše prema New Yorku. Učini mu se tog trena da je ugledao neku crnu mrlju kako se kreće na ramanskom nebu.

Drhtavim rukama on prinese dvogled očima. U nekoliko sekundi O’Tool zamijeti uvećanu mrlju. Brzo je promijenio povećanje dvogleda i mrlja se podjeli u tri dijela; svaki od njih predstavljao je pticu koja se u jatu kretala u velikoj daljini. O’Tool protrlja oči, ali se slika nije promijenila. Ramanskom nebom zaista su letjele tri ptice!

Radost ispuni generala O’Toola. Uskliknuo je od zadovoljstva dok je slijedio ptice dvogledom sve dok ih više nije mogao vidjeti. Preostalih trideset minuta vožnje do vrha stubišta Alfa činili su mu se kao vječnost.

Američki časnik odmah se popne na drugo sjedalo i opet se počne spuštati natrag u Ramu. Očajnički je želio još jednom vidjeti te ptice. Kada bih ih nekako mogao fotografirati, pomislio je, namjeravajući se opet odvesti do Cilindričnoga mora bude li potrebno, onda bih svima mogao dokazati da na ovom nevjerojatnom svijetu ima i živih stvorova.

S dva kilometra iznad tla, O’Tool je uzalud tragao za pticama dok se spuštao. Tek malo obeshrabren neuspjehom u potrazi, odmah zatim bio je izvan sebe zbog onoga što je ugledao kada je spustio dvogled s očiju i pripremio se sići sa sjedala. Richard Wakefield i Nicole des Jardins stajali su jedno pokraj drugog u podnožju dizala.

General O’Tool ih čvrsto stegne u zagrljaj, a onda, dok su mu se suze radosnice slijevale niz lice, klekne na tlo Rame. „Dragi Bože” prozborio je, dok je nudio nebu svoju nijemu molitvu zahvalnicu. „Dragi Bože” ponovio je.

TROČLANA DRUŽINA

Troje astronauta živo je razgovaralo duže od jednog sata. Bilo je toliko toga za ispričati. Kada je Nicole ispričala o užasu koji je iskusila kada je naišla na mrtvog Takagishija u jazbini oktopauka, O’Tool je na trenutak šutio, a zatim je zavrtio glavom. „Ovdje ima toliko neodgovorenih pitanja” reče, zagledan u visoki strop. „Jesi li ipak neblagonaklon, poslije svega?” upita on retorički.

Richard i Nicole stadoše hvaliti generalovu hrabrost da ne unese kôd za aktiviranje oružja. Oboje su bili zgroženi odlukom VEV-a o uništenju Rame. „Neoprostivo je upotrijebiti nuklearno naoružanje protiv ovoga broda” reče Nicole. „Uvjerena sam da on zapravo nije neprijateljski raspoložen. I vjerujem da se Rama približava Zemlji zato što ima određenu poruku za nas.”

Richard lako ukori Nicole zbog toga što je utemeljila svoje mišljenje više na osjećajima nego na činjenicama.

„Možda” rekla je, „ali sada postoji i ozbiljna logička pogreška u toj odluci o uništenju. Konačno imamo čvrste dokaze da je ova letjelica bila u vezi sa svojom prethodnicom. Postoje dobri razlozi za pretpostavku da je tamo negdje vani već i Rama III i vjerojatno juri prema nama. Ako je ramanska flota neprijateljski raspoložena, Zemlja joj ne može pobjeći. Možemo uspjeti uništiti ovaj drugi svemirski brod – ali pri tom ćemo gotovo sigurno uzbuniti sljedeću letjelicu. Budući da je njihova tehnologija znatno naprednija od naše, ne bismo imali mogućnosti preživjeti njihov sustavni napad.”

General O’Tool s divljenjem pogleda Nicole. „To je izvanredan argument” reče. „Šteta što nisi mogla sudjelovati u raspravama pri MSA. Uopće nam nije ni palo na pamet...”

„Kako bi bilo da nastavimo ovaj razgovor nakon povratka na Newton? upita Richard iznenada. „Prema mojoj uri, za trideset minuta opet će biti mrak, a do tada nijedno od nas neće stići do vrha dizala. Ne želim se po mraku voziti duže nego što je potrebno.”

Svaki od troje astronauta vjerovao je da napušta Ramu posljednji put. Dok su prolazile posljednje minute razdoblja osvijetljenosti, svatko od njih napeto je gledao veličanstveno strano područje koje se protezalo u daljinu. Za Nicole, prevladavajući osjećaj bio je ushićenje. Po prirodi oprezna u očekivanjima, sve do tog trenutka na liftu nije si dopuštala snažno zadovoljstvo proizašlo iz uvjerenosti da će opet držati u rukama svoju voljenu Genevieve. Um joj je sada preplavila idilična ljepota Beauvoisa i detaljno je zamišljala radost prizora ponovnog susreta sa svojim ocem i kćeri. To bi se moglo odigrati već za tjedan ili deset dana, reče si Nicole, puna iščekivanja. Do trenutka kada je stigla na vrh stubišta, s mukom je obuzdavala oduševljenje.

Dok se vozio na stolici lifta, Michael O’Tool je opet razmotrio svoju odluku o aktiviranju bombi. Kad se mrak spustio na Ramu, odjednom i u predviđenom trenutku, dovršio je razradu svog plana za javljanje svoje odluke Zemlji. Odmah će nazvati rukovodstvu MSA. Nicole i Richard će ukratko iznijeti svoje priče, a zatim će Nicole izložiti svoje razloge zbog kojih misli da bi uništenje Rame bilo ‘neoprostivo! O’Tool je bio uvjeren da će tada zapovijed za aktiviranje oružje biti povučena.

General upali svjetiljku neposredno prije nego što će njegovo sjedalo dosegnuti vrh stubišta. Iskoračio je u bestežinsko stanje i zaustavio se pokraj Nicole. Pričekali su Richarda, a onda su zajedno produžili oko prilazne rampe do prolaza transportera na razmaku od samo stotinu metara. Kada se trojka ukrcala na transporter i pripremila proći kroz trup Rame do Newtona, snop s Richardove svjetiljke padne na veliki metalni objekt na strani prolaza. „Je li to bomba?” upitao je.

Nuklearno oružje doista je podsjećalo na predimenzionirani metak. Kako neobično, pomisli Nicole, uzdrhtavši kada je iznenada prođoše trnci. Zapravo, mogla je biti bilo kakvog oblika. Pitam se kakva li je podsvjesna nastranost nagnala konstruktore da izaberu baš taj oblik...

„Ali kakva je ono čudna spravica na vrhu?” upita Richard O’Toola.

General se namršti dok je pogledao nepoznati objekt obasjan snopom svjetiljke. „Ne znam” priznao je. „Nikada ga ranije nisam vidio.” Sišao je s transportera. Richard i Nicole su ga slijedili.

General O’Tool lagano priđe oružju i počne proučavati neobični dodatak učvršćen iznad numeričke tipkovnice. Bila je to debela ploča, nešto veća od same tipkovnice, pričvršćena vijcima na kutovima uz bok oružja. Na donjoj stranu ploče, trenutno uvučeno, nalazilo se deset malih udaraljki – tako su barem izgledale O’Toolu. Pretpostavka se ostvarila kada se nekoliko sekundi poslije jedna udaraljka ispružila i pogodila broj „5” na tipkovnici nekoliko centimetara niže. Poslije „5” slijedilo je velikom brzinom „7” a zatim još osam brojeva prije nego što je zablistalo zeleno svjetlo da označi uspješno dovršavanje prve dekade.

Poslije nekoliko sekundi aparat unese još deset brojki i upali se novo zeleno svjetlo. O’Tool se sledi od užasa. Moj Bože, pomislio je, pa to je moj kôd! Nekako su ga provalili... Njegove panike nestane trenutak kasnije kada je, poslije treće dekade brojki, crveno svjetlo najavilo pogrešku.

„Očito su” reče general O’Tool ubrzo poslije Richardovog pitanja, „sklepali tu napravu da bi unijeli kôd dok mene nema. Ispravne su im samo prve dvije dekade. Na trenutak sam se uplašio...” O’Tool zastane, svjestan snažnih osjećaja koja su se komešale u njemu.

„Vjerojatno su pomislili da se nećeš vratiti” reče Nicole uvjereno.

„Ako su to učinili Heilmann i Yamanaka” reče O’Tool. „Dakako, ne možemo potpuno izostaviti ni mogućnost da su napravu ovdje postavili stranci... ili možda čak bioti.”

„Izuzetno malo vjerojatno” primijeti Richard. „Konstrukcija je pregruba.”

„U svakom slučaju” reče O’Tool i izvadi iz naprtnjače alat kojim će isključiti aparat, „nemam namjeru ići u rizik.”

Na Newtonovoj strani prolaza, O’Tool, Wakefield i des Jardinsova nađoše drugu bombu opremljenu istim uređajem. Trojka je najprije promatrala kako ovaj otkucava probu kôda – s istim rezultatom, pogreškom negdje u trećoj dekadi – a zatim su onesposobili i njega. Poslije toga su otvorili glavinu i izašli iz Rame.

Nitko ih nije pozdravio kada su kročili u vojni brod ekspedicije Newton. General O’Tool je pretpostavio da i admiral Heilmann i Yamanaka spavaju, pa je odmah otišao do njihovih kabina. Ionako je želio razgovarati s Heilmannom nasamo. Ali ove dvojice nije bilo ni u njihovim kabinama. Zapravo, nije im bilo potrebno mnogo vremena da ustanove kako dvojice astronauta nema nigdje u razmjerno malom području za život i rad na vojnom brodu.

Pretraga skladišnog prostora u stražnjem dijelu broda također je bila uzaludna. Međutim, trojka otkrije da nema jedne od kapsula za izlazak iz letjelice. To otkriće otvorilo je novu skupinu zbunjujućih pitanja. Kamo su Heilmann i Yamanaka mogli otići u kapsuli? I zašto su prekršili osnovno pravilo projekta da na Newtonu mora uvijek ostane barem jedan član posade?

Troje astronauta vratilo se u kontrolni centar. Zbunjeni, raspravili su moguće smjerove svog djelovanja. O’Tool je prvi spomenuo zloduha prljave igre. „Mislite li da su se ti oktopauci, ili čak i bioti, mogli uvući na brod? Na kraju krajeva, nije teško ući na Newton ako nije uključen program samozaštite.”

Nitko nije želio izraziti ono što su sve troje mislili. Ako je netko ili nešto zarobilo ili pobilo njihovu dvojicu kolega na brodu, onda je to još moglo biti u blizini, a tada bi i oni sami bili ugroženi...

„Zašto ne pozovemo Zemlju i objavimo da smo živi?” reče Richard i prekine tišinu.

General O’Tool se nasmiješi. „Sjajna ideja.” On priđe do konzole kontrolnog centra i uključi ploču. Na velikom zaslonu pojavi se standardni status sustava. „Čudno” primijeti general. „Prema ovome, trenutno nemamo video vezu sa Zemljom. Samo telemetriju najniže brzine. Zbog čega bi konfiguracija sustava za obradu podataka bila promijenjena?”

Ubacio je jednostavnu skupinu zapovijedi za uspostavu normalne višekanalne veze velike brzine prijenosa sa Zemljom. Roj poruka pogreške pojavi se na zaslonu. „Što je ovo, do vraga?” usklikne Richard. „Čini se kao da je video sustav mrtav.” On se okrene O’Toolu. „Ovo je tvoja specijalnost, generale. Što misliš da sve ovo znači?”

General O’Tool bio je vrlo ozbiljan. „Ne sviđa mi se to, Richarde. Ovoliko pogrešaka vidio sam samo jednom prije – tijekom jedne do naših ranih simulacija, kada je neki zvekan zaboravio učitati komunikacijski softver. Vjerojatno imamo veliko otkazivanje softvera. Vjerojatnost toliko mnogo hardverskih pogrešaka za tako kratko vrijeme praktično je ravna nuli.”

Richard predloži da O’Tool podvrgne video komunikacijski softver standardnoj samoprovjeri. lijekom testiranja, dijagnostički nalaz iz printera javio je da su baferi pogreške u algoritmu za samotestiranje već prepunjeni kada je bilo završeno manje od jednog postotka cijeloga postupka. „Znači vidkom-softver je doista otišao do vraga” reče Richard, analizirajući dijagnostičke podatke. On unese nekoliko zapovijedi. „Bit će potrebno podosta vremena da se ovo sredi.”

„Samo trenutak“, prekine ga Nicole. „Kako bi bilo da najprije pokušamo shvatiti neki smisao u svim ovim novim informacijama prije nego što se latimo nekog određenog zadatka?” Dva muškarca prestadoše s onim što su radili i pričekaše da ona produži. „Na brodu nema Heilmanna, Yamanake i jedne kapsule” reče Nicole, lagano koračajući po kontrolnom središtu, „a netko je pokušao automatski aktivirati dvije nuklearne bombe u prolazu. U međuvremenu, iznenada je pomahnitao vidkom-softver, nakon što je prethodno ispravno funkcionirao stotinama dana – računajući i pretpoletne simulacije. Ima li ijedan od vas neko razumno objašnjenje za sve to?”

Nastala je duga tišina. „Pretpostavka generala O’Toola da je riječ o neprijateljskoj invaziji mogla bi proći” reče napokon Richard. „Heilmann i Yamanaka možda su pobjegli da se spase, a stranci su mogli namjerno pokvariti softver.”

Nicole nije bila uvjerena. „Ništa što sam do sada vidjela ne nagovještava da su bilo kakvi stranci, pa makar i bioti, kada je već o tome riječ, dospjeli unutar Newtona. Ako ne otkrijemo neke dokaze...”

„Možda su Heilmann i Yamanaka pokušavali provaliti generalov kôd” primijeti Wakefield, „pa su se uplašili...” „Stop. Stop” uzvikne Nicole iznenada. „Nešto se događa s ekranom.” Dva muškarca okrenuše se upravo na vrijeme da vide kako se na zaslonu materijalizira lice admirala Ota Heilmanna.

„Zdravo, generale O’Toole” reče Heilmann uz osmijeh s velikog ekrana. „Ovu video vrpcu aktivirao je tvoj ulazak u Newtonovu zračnu komoru. Astronaut Yamanaka i ja pripremili smo je neposredno prije nego što smo se otisnuli u jednoj kapsuli tri sata prije S-9 dana. Zapovjeđeno nam je da se evakuiramo za manje od jednog sata, jer si ti krenuo istraživati Ramu. Odugovlačili smo koliko god smo mogli, ali smo na kraju morali poslušati zapovijed.

Zapovijedi za tebe su jednostavne i neposredne. Trebaš unijeti svoj aktivacijski kôd u dva oružja u prolazu za transport, kao i u tri preostala na doku. Zatim trebaš poći u posljednjoj kapsuli ne više od osam sati nakon toga.

Nemoj se brinuti zbog elektronskih naprava stavljenih na dvije bombe unutar Raminog trupa. Vojni stožer je zapovjedio da ih postavimo kako bismo isprobali jednu novu, strogo povjerljivu tehniku za dešifriranje. Otkrit ćeš da ih je lako onesposobiti kliještima i/ili škarama za rezanje žice.

Dopunski pogonski sustav za slučaj opasnosti dodan je na kapsulu, a njezin softver programiran da je odvede na siguran položaj, gdje ćeš se sastati s tegljačem MSA. Treba samo unijeti točno vrijeme polaska. Međutim, moram naglasiti da su novi algoritmi za navigaciju kapsulom valjani samo ako napustiš ‘Newton’ prije S-6 dana. Poslije tog vremena, rečeno mi je da parametri za navođenje postaju sve manje sigurni i da će biti gotovo nemoguće izvesti spašavanje.”

Nastala je kratka stanka u Heilmannovoj poruci, a glas mu poprimi oštriji ton žurbe. „Nemoj više gubiti vrijeme, Michael. Aktiviraj oružje i pođi ravno u kapsulu. Već smo je opskrbili hranom i drugim stvarima koje će ti biti nužne... Sretno na putu kući. Vidimo se na Zemlji.”

BEZ RASPRAVE

„Siguran sam da su Heilmann i Yamanaka bili izuzetno pažljivi” objasni Richard Wakefield. „Vjerojatno su pošli rano da bi mogli ponijeti dodatne zalihe. A s tim lakim kapsulama, svaki kilogram može biti kritičan.”

„Koliko kritičan?” upita Nicole.

„Pa – može značiti razliku između ulaska na sigurnu stazu oko Zemlje – ili prolijetanja pokraj nje tolikom brzinom da ne bismo mogli biti spašeni.”

„Znači li to” upita general O’Tool ozbiljno, „da će kapsulu moći upotrijebiti samo jedno od nas?”

Richard je zastao prije nego što je odgovorio. „Bojim se da je to moguće; sve ovisi o vremenu polaska. Morat ćemo obaviti na brzinu neke proračune da bismo to točno odredili. Ali osobno ne vidim razloga zašto ne bismo razmislili o tome da poletimo s cijelim ovim svemirskim brodom. Na kraju krajeva, uvježbavan sam za pomoćnog pilota... Doduše, imamo ograničene mogućnosti manevriranja, a brod je velik, ali ako izbacimo sve što nam nije apsolutno nužno, možda bismo mogli uspjeti... Opet, morat ćemo obaviti neke proračune.”

Nicole je dobila zadatak od generala O’Toola i Richarda provjeriti zalihe koje su smještene u kapsulu, odrediti jesu li odgovarajuće, a zatim procijeniti masu i obujam potreban za dva ili tri putnika. Kao dodatak, Richard, kojem se i dalje više sviđalo da do Zemlje odleti u vojnom brodu, zatražio je od Nicole da provjeri skladišne popisnice Newtona i procijeni koliko mase mogu izbaciti s broda.

Dok su O’Tool i Wakefield koristili računala u kontrolnom središtu, Nicole je sama radila u ogromnom skladištu. Najprije je vrlo pažljivo pregledala preostalu kapsulu. Iako je kapsule normalno koristila jedna osoba za lokalne aktivnosti izvan letjelice, ove su bile konstruirane i kao sredstva za bijeg u slučaju nevolje. Dvoje ljudi moglo je sjediti iza čvrstog, prozirnog prednjeg prozora s jednotjednim zalihama na policama u stražnjem dijelu male kabine. Ali troje? – upita se Nicole. Nemoguće. Netko bi se morao ugurati u prostor polica. A onda ne bi bilo dovoljno mjesta za zalihe. Nicole na trenutak pomisli kako bi to izgledalo biti zbijen među male police tijekom sedam ili osam dana. Bilo bi još gore nego u jami u New Yorku.

Pregledala je zalihe koje su Heilmann i Yamanaka žurno nabacali u kapsulu. Izbor hrane bio je manje ili više točan, kako po količini tako i po raznovrsnosti, za jednotjedno putovanje; međutim, medicinski komplet bio je bolno nedovoljan. Nicole napravi nekoliko bilješki, izradi ono što je smatrala dobrim popisom potrepština za dvočlanu posadu i procjeni masu i zahtjeve za prostorom. Onda je pregledala skladište.

Oči joj privuče nuklearno oružje u obliku metaka koje je mirno ležalo na boku odmah pokraj zračne komore kapsule. Nicole priđe i dodirnu bombe, a zatim nemarno prijeđe prstima po uglačanoj metalnoj površini. Dakle, to je prvo veliko oružje uništenja, pomislila je, rezultat sjajnog razvoja fizike dvadesetoga stoljeća.

Kako tužan komentar o našoj vrsti, reče Nicole u sebi dok je koračala između nuklearnih bomba. Posjetitelj nas dolazi vidjeti. Ne govori naš jezik, ali otkriva gdje živimo. Kada skrene iza ugla naše ulice, dok još ni ne znamo njegovu namjeru, mi ga raznesemo u dim.

Lagano je išla preko skladišta prema prostorijama za dnevni boravak, svjesna dubokog osjećaja tuge u sebi. Tvoj problem, reče Nicole sebi, je to što uvijek očekuješ previše. Od sebe. Od onih koje voliš. Čak i od ljudske rase. A mi smo još previše nezreli kao vrsta.

Trenutni nalet mučnine prisili Nicole da na trenutak zastane. Što je to? pomislila je. Zar mi je muka od tih bomba? Krajičkom uma Nicole se sjeti sličnog osjećaja mučnine od prije petnaest godina, na drugom satu svog leta iz Los Angelesa prema Parizu. Nemoguće, reče si. Ali provjerit ću da bih bila sigurna...

„To je drugi razlog zašto nas troje ne može stati u jednu kapsulu. Nemoj biti neraspoložena, Nicole. Čak i kada bi fizički prostor mogao primiti naša tijela i nužne zalihe, sposobnost kapsule da promijeni brzinu sa svom tom masom jedva je dovoljna da uđe na stazu oko Sunca. Izgledi da nas se spasi bili bi doslovce ravni nuli.”

„Pa” reče Nicole Richardu, pokušavajući zvučati veselo, „barem imamo drugu mogućnost. Možemo poći kući u ovoj velikoj letjelici. Prema mojim procjenama, možemo izbaciti više deset tona...”

„Bojim se da to nije bitno” prekine je general O’Tool. Nicole pogleda Richarda. „O čemu on to priča?” Richard Wakefield ustane i priđe Nicole. Uzeo je njezine ruke u svoje. „Upropastili su i navigacijski sustav” reče Richard. „Njihovi automatski algoritmi za pretragu, veliki programi za žvakanje brojki koji su upotrijebljeni za pokušaje dešifriranja O’Toolovog koda, upisani su u računala opće namjene preko navigacijskih i potprograma. Ovaj brod je beskoristan kao modul za prijevoz.”

Glas generala O’Toola bio je dalek i bez uobičajenog bodrog prizvuka. „Vjerojatno su se dali na posao odmah nakon što sam otišao. Richard je pročitao komandne bafere i otkrio da je softver za dešifriranje aktiviran manje od dva sata nakon mog odlaska.”

„Ali zašto bi onesposobili Newtona?” upita Nicole.

„Zar ne shvaćaš?” upita O’Tool strastveno. „Prioriteti su se promijenili. Ništa nije bilo toliko važno koliko aktiviranje nuklearnog oružja. Nisu željeli gubiti vrijeme da signali idu do Zemlje i natrag. Zbog toga su prebacili proračune ovamo, odakle se svaki slijedeći kandidat za kôd mogao odašiljati bez kašnjenja u vremenu.”

„Da bismo bili fer prema kontroli misije” umiješa se Richard, počevši koračati po prostoriji, „moramo priznati da je potpuno natovaren vojni brod ekspedicije Newton zapravo manje sposoban za mijenjanje staze nego dvosjedna kapsula s pomoćnim pogonskim sustavom. Prema tome, u očima stručnjaka za sigurnost pri MSA, nije bilo povećanja rizika zbog onesposobljavanja ove letjelice.”

„Ali ništa od svega toga nije se ni trebalo dogoditi” pobuni se general. „Prokletstvo! Zašto jednostavno nisu mogli pričekati moj povratak?”

Nicole naglo sjedne na jednu od raspoloživih stolica. U glavi joj se mutilo i ona osjeti trenutnu vrtoglavicu. „Što je bilo?” upita Richard i uzbunjeno joj priđe.

„Danas sam tu i tamo osjećala mučninu” reče Nicole. „Mislim da sam trudna. Znat ću sigurno za dvadeset minuta.” Nasmiješila se iznenađenom Richardu. „Izuzetno je rijetko da žena ostane trudna u periodu od devedeset dana poslije injekcije neutrabriolata. Ali događalo se i prije. Ne mislim...”

„Čestitam” iznenada je prekine oduševljeni general O’Tool. „Nisam imao pojma da vas dvoje planirate obitelj.” „Ni ja” reče Richard, koji je i dalje djelovao šokirano. Čvrsto je zagrlio Nicole i stisnuo je uz sebe. „Ni ja” ponovio je.

„Nema više rasprave o toj temi” reče general O’Tool Richardu čvrstim glasom. „Čak i da Nicole ne nosi u utrobi tvoje dijete. Ustrajao bih u tome da vas dvoje odete u kapsuli i ostavite mene ovdje. To je jedina razumna odluka. Najprije, obojica znamo da je masa kritičan parametar, a ja sam daleko najteži od svih troje. Kao dodatak tome, star sam, a vas dvoje ste mladi. Dalje, ti znaš pilotirati kapsulom; ja se ni jedan jedini put nisam uvježbavao u njoj. Osim toga“, dodao je suho, „mene čeka prijeki sud na Zemlji zbog odbijanja izvršenja zapovijedi.

„A što se tebe tiče, draga moja doktorice” produži O’Tool nekoliko trenutaka poslije, „ne treba ti reći da nosiš vrlo posebno dijete. On ili ona bit će jedino ljudsko dijete ikada začeto u nekom izvanzemaljskom svemirskom brodu.” Ustane i okrene se. „A sada” reče, „predlažem da otvorimo bocu vina i proslavimo posljednju zajedničku večer.”

Nicole je promatrala kako je general O’Tool otklizao do ostave. Otvorio ju je i počeo kopati po njoj. „Bit ću potpuno zadovoljna i voćnim sokom, Michael” reče. „Sada ionako ne bih trebala popiti više od jedne čaše vina.”

„Dakako” odvrati on žustro. „Na trenutak sam to smeo s uma. Ponadao sam se da bismo večeras mogli učiniti nešto posebno. Želio sam posljednji put podijeliti...” General O’Tool zastane i donese vino i sok do stola. Pružio je čaše Richardu i Nicole. „Želio bih da oboje znate” reče on tiho, sada ublaženog raspoloženja, „ne mogu zamisliti bolji par od vas dvoje. Želim vam sve najbolje, osobito s djetetom.”

Troje astronauta pilo je u tišini nekoliko sekundi. „Svi to znamo, zar ne?” reče general O’Tool jedva čujno. „Projektili vjerojatno već putuju. Što misliš, koliko još imamo na raspolaganju, Richarde?”

„Sudeći po onome što je admiral Heilmann govorio na snimci, rekao bih da će prvi projektil stići do Rame za S-5 dana. Do tada će kapsula već biti izvan dosega krhotina i imati dovoljno brzinu da pobjegne pred raznesenim komadima raznesene Rame.”

„Izgubila sam se’,’ reče Nicole. „O kakvim to projektilima pričate?”

Richard se nagne prema njoj. „I Michael i ja smo sigurni” reče on ozbiljno, „da je VEV zapovjedio da se na Ramu ispale projektili. Nemaju nikakva jamstva da će se general ikada vratiti na Newton i unijeti svoj kôd. A algoritam za pretragu s automatskim otkucavanjem u najboljem slučaju je veliki rizik. Samo lansiranje projektila sa Zemlje im jamči da Rama neće nanijeti zlo našem planetu.”

„Prema tome, preostalo mi je malo više od četrdeset osam sati za posljednje pomirenje s Bogom” reče general O’Tool nakon što je razmišljao nekoliko sekundi. „Proživio sam bogat život. Imam mnogo toga na čemu sam zahvalan. Poći ću u Njegovo naručje bez žaljenja.”

SUDBINSKI SAN

Dok je Nicole protezala ruke iznad glave i u stranu, zakvačila je Richarda s lijeve strane i jednu od posuda s vodom koja je malo virila iz police iza nje. „Bit će pretrpano” primijetila je, vrpoljeći se u sjedalu.

„Da, svakako“, reče Richard rastreseno. Pažnja mu je bila usmjerena na pokazivače ispred pilotskog sjedala u kapsuli. On unese nekoliko zapovjedi i pričeka odaziv. Kada ovaj konačno dođe, Richard se namršti.

„Mislim da ću još jednom pokušati prepakirati zalihe” reče Nicole uz uzdah. Okrenula se u sjedalu i zagledala u police. „Uštedjelo bi nam nešto prostora i četrnaest kilograma kada bismo znali da će nas spasiti za sedam dana” reče.

Richard ništa nije rekao. „Prokletstvo” progunđao je kada se na pokazivaču pojavi skupina brojki.

„Što je bilo?” upita Nicole.

„Nešto ovdje nije potpuno kako treba” reče Richard. „Navigacijski program razvijen je za prilično manju masu korisnog tereta – možda neće funkcionirati ako poremetimo neki od akcelerometara.” Nicole je strpljivo čekala da Richard objasni. „Znači, ako igdje štucnemo uz put, vjerojatno ćemo morati stati na nekoliko sati da bismo izvršili ponovnu inicijalizaciju.”

„Ali učinilo mi se da si rekao da za nas dvoje ima više nego dovoljno goriva?”

„Da, goriva je dovoljno. Međutim, postoje neke finese u preprogramiranim navigacijskim algoritmima koje pretpostavljaju da kapsula sadrži manje od sto kilograma, zapravo samo O’Toola i njegove potrepštine.”

Nicole je razabirala zabrinutost na Richardovom čelu. „S nama će biti sve u redu, čini mi se, ako ne dođe do nekog kvara” produžio je. „Ali nijedna kapsula do sada nije funkcionirala pod ovakvim uvjetima.”

Kroz prednji prozor vidjeli su generala O’Toola kako ide preko skladišta prema njima. Nosio je neki mali predmet u ruci. Bio je to TB, jedan od Richardovih minirobota.

„Gotovo sam zaboravio da je kod mene” reče O’Tool minutu kasnije, kada mu je Richard toplo zahvalio. Astronaut Wakefield poletio je po skladištu poput radosnog djeteta, sa širokim osmijehom na ozarenom licu.

„Mislio sam da više nikada neću vidjeti nijednog od njih“, dovikne Richard s jednog bočnog zida gdje ga je odnio oduševljeni zalet.

„Prolazio sam pokraj tvoje kabine” dovikne mu general O’Tool, „neposredno prije nego što je znanstveni brod poletio. Astronaut Tabori ti je sređivao stvari. Zamolio me je da uzmem tog robota, za svaki slučaj...”

„Hvala ti, hvala ti, Janose“, reče Richard. Pažljivo je sišao niz zid i učvrstio se za pod. „Ovaj je vrlo poseban, Michael” reče on sa sjajem u oku. Uključio je napajanje TB-a. „Znaš li neki Shakespeareov sonet?”

„Ima jedan koji Kathleen posebno voli, ako ga se samo mogu prisjetiti. Mislim da prvi stih glasi: ‘Ti sad u meni gledaš...’

Ti sad u meni gledaš one ure

Kad lišće s grana ode svome kraju

I one gole od zime drhture

K’o pusti zbor gdje ptice ne pjevaju.

U meni vidiš takvog dana večer

Čije je sunce zašlo s ruba plava...

Ženski glas koji je dopirao iz TB-a uplaši i Nicole i generala O’Toola. Riječi dotakoše žicu u O’Toolu; bio je duboko dirnut i nekoliko suza navre mu u kutove očiju. Nicole uzme generala za ruku i stegne je suosjećajno dok je TB dovršavao sonet.

„Ništa nisi rekao Michaelu o problemima koje si otkrio u vezi s navigacijom kapsule” reče Nicole. Ona i Richard ležali su jedno pokraj drugog u jednoj od malih spavaonica vojnog broda.

„Ne” reče Richard tiho. „Nisam ga želio zabrinuti. On vjeruje da ćemo biti sigurni, a ja ne želim da misli drugačije.

Nicole ispruži ruku i dodirne Richarda. „Mogli bismo ostati ovdje, dragi – na taj način bi barem Michael preživio.

Okrenuo se prema njoj. Znala je da je gleda, iako ga nije mogla baš jasno vidjeti u mraku. „Razmišljao sam o tome” reče Richard. „Ali on to nikada ne bi prihvatio... Čak sam razmišljao da pošaljem samo tebe. Bi li to voljela učiniti?”

„Ne” odgovori Nicole poslije trenutka razmišljanja. „Ne vjerujem. Radije bih pošla s tobom, osim ako...”

„Osim ako što?”

„Osim ako ne postoji doista velika razlika u izgledima. Ako jedno od nas može preživjeti, ali je dvoje gotovo sigurno osuđeno, onda nema mnogo smisla...”

„Ne mogu ti dati točnu procjenu vjerojatnosti” prekine je Richard. „Ali ne vjerujem da postoji velika razlika ako pođemo zajedno. Moje poznavanje kapsule i njezinih sustava možda vrijede gotovo isto toliko koliko i višak mase. Ali u svakom slučaju bolje je da pođemo u kapsuli nego da ostanemo ovdje.”

„Apsolutno si uvjeren da su projektili krenuli?” „Potpuno. Ništa drugo ne bi imalo smisla. Kladim se da se takav plan počeo razrađivati čim je Rama promijenio pravac i pošao prema Zemlji.”

Opet su ušutjeli. Nicole je pokušala zaspati, ali bez uspjeha. Oboje su odlučili otpočinuti šest sati prije polaska, da prikupe nešto energije za ono što će bez sumnje biti iscrpljujuće putovanje. Međutim, Nicolein um se nije htio isključiti. Stalno je zamišljala kako general O’Tool nestaje u nuklearnoj vatrenoj lopti.

„Stvarno je divan čovjek” reče Nicole vrlo tiho. Nije bila sigurna je li Richard budan.

„Je” odgovori Richard istim tonom. „Zavidim mu na unutrašnjoj snazi. Ne mogu zamisliti da bih dao svoj život za drugoga tako rado kao što to on čini.” Zastao je na trenutak. „Pretpostavljam da to potječe iz njegovih dubokih vjerskih osjećaja. On ne vidi smrt kao kraj, samo kao prelazak.”

Ja bih mogla, pomisli Nicole. Mogla bih dati svoj život za Genevieve. Možda čak i za Richarda i njegovo nerođeno dijete. Možda su u O’Toolovoj religiji svi ljudi članovi njegove obitelji.

U međuvremenu, Richard se borio s vlastitim osjećajima. Je li bio sebičan, jer nije tražio da Nicole pođe sama? Je li doista mogao opravdati dodatni rizik svojim dodatnim znanjem? Odbacio je ta pitanja i pokušao razmišljati o nečem drugom.

„Nisi rekao mnogo o bebi” reče blago Nicole poslije nove kratke šutnje.

„Zapravo, nisam našao još vremena da ugradim njega, ili nju, u ono što se događa” reče Richard. „Pretpostavljam da sam bio neosjetljiv... Znaš da sam sretan zbog toga. Samo želim pričekati dok ne budemo spašeni prije nego što počnem ozbiljno razmišljati kako je to biti otac.” On se nagne i poljubi Nicole. „A sada, draga, nadam se da nećeš misliti da sam pregrub, ali namjeravam pokušati zaspati. Možda će dugo proći prije nego što budemo imali sljedeću priliku za to...”

„Dakako” reče ona. „Oprosti.” Nicolein um odluta do druge slike, koja je sada predstavljala malu bebu. Pitam se hoće li biti pametan, pomisli ona. I hoće li imati Richardove plave oči i duge prste?

Nicole je bila sklupčana u kutu slabo osvijetljene prostorije. Okus mana dinje još joj je bio u ustima. Probudilo ju je neobično kuckanje po ramenu. Nicole pogleda oko sebe i ugleda iza sebe pticu od crnog baršuna. Crveni prsteni oko njenog vrata blistali su u tami. „Dođi” reče ona molećivo. „Moraš poći s nama.”

Pošla je za njom u hodnik, a zatim skrenula desno, sve dalje od okomitog tunela. Ostali leteći stvorovi tiho su stajali pokraj zida. Svi su je pažljivo gledali. Cijela kolona pođe zatim za sivom pticom niz tunel.

Nekoliko trenutaka kasnije tunel se proširi u prostranu odaju. Na daljem zidu se nalazilo usamljeno sitno svjetlo, tako da je prostorija prilično bila mračna. Bili su tu i ostali, ali ih Nicole nije jasno vidjela. Povremeno bi im nazrela obrise kada bi prošli ispred snopa usamljenog izvora svjetlosti. Nicole htjede nešto reći, ali je vođa ptica prekine. „Psst“ reče, „oni će uskoro biti ovdje.”

Nicole čuje šum koji je dolazio prema njoj s druge strane odaje. Zvučao je poput vozila s drvenim kotačima koja se kreću po zemljanom putu. Dok se približavao, ptice oko Nicole povukoše se i pribiše uz nju. Nekoliko trenutaka poslije pred njima usplamti vatra.

Pogrebna lomača stajala je na vrhu plamtećeg vozila. Nicole otvori usta. Tijelo njezine majke, odjeveno u bogatu zelenu odoru, počivalo je na vrhu lomače. U svjetlosti vatre Nicole je razabrala ostale u odaji. Richard joj se smiješio i držao za ruku tamnoputu djevojčicu staru otprilike dvije godine. General O’Tool bio je u neposrednoj blizini vatre, klečeći u položaju za molitvu odmah pokraj nje. Iza njega stajali su raznoliki bioti i dva ili tri neobična obličja koja su vjerojatno bila oktopauci.

Plamenovi su gutali lomaču i upalili tijelo njezine majke. Majka joj se polako digne iz ležećeg položaja. Kada se Anawi okrene prema Nicole, lice joj se promijeni. Na vrhu tijela njezine majke nalazila se Omehova glava.

„Ronata” reče on razgovijetno, „proročanstvo mora biti ispunjeno. Krv Senoufoa širit će se čak i među zvijezdama. Minowe će ostati. Ronata mora putovati s onima koji dolaze izdaleka. Pođi sada, i čuvaj čudne i Ronatinu djecu.”

POVRATAK U RAMU

Ne mogu vjerovati da ovo činim, reče Nicole dok je transporterom prenosila posljednji tovar zaliha do dizala za teške terete na vrhu stubišta Beta. U Rami je bio mrak. Snop njezine svjetiljke blistao je prema crnoj praznini.

San je bio tako nevjerojatno uvjerljiv da je Nicole bila potpuno zbunjena više od pet minuta nakon što se probudila. Čak i sada, gotovo dva sata kasnije, kada bi zatvorila oči, Nicole je savršeno jasno mogla vidjeti Omehovo lice i čuti njegov čarobni glas kako pjeva riječi. Nadam se da se Richard neće probuditi prije nego što odem, pomisli Nicole. Nikada ne bi mogao razumjeti.

Vratila se do transportera i posljednji put krenula kroz trup do Newtona. Već trideset minuta pokušavala je sročiti oproštajnu poruku, ali sada kada je trenutak došao, Nicole je bila uplašena. „Dragi Michael i najdraži Richarde” namjeravala je početi, „noćas sam imala najuvjerljiviji san svoga života. Stari poglavica Senoufoa pojavio se preda mnom i rekao mi da je moja sudbina s Ramom.”

Nicole prođe kroz zračnu komoru i uđe u kontrolni centar. Sjela je pred kameru i pročistila glas. Ovo je smiješno, pomislila je neposredno prije nego što će upaliti svjetla. Vjerojatno sam poludjela. Ali silina Omehove slike u njezinom umu smirivala je sve te sumnje u posljednji trenutak. Nekoliko trenutaka kasnije nastavila je posljednju poruku prijateljima.

„Nema načina da u ovom kratkom oproštaju objasnim važnost Omeha i afričkog naslijeđa u mom životu. Michael, Richard ti može ispričati neke od priča Senoufoa dok vas dvojica budete letjeli kući na Zemlju. Bit će dovoljno ako kažem da me stari šaman nikada nije odveo na pogrešan trag. Dobro znam da glasovi u snu nisu stvarni i da su najvjerojatnije tvorevine podsvijesti spavača, ali sam ipak odlučila slijediti uputu koju mi je Omeh dao.

Namjeravam učiniti sve što je u mojoj moći da upozorim Ramu na dolazak nuklearnih projektila. Ne znam kako ću to ostvariti, ali imat ću na raspolaganju nekoliko sati za razmišljanje, dok budem sklapala jedrilicu da prijeđem Cilindrično more. Sjećam se, Richarde, naših rasprava o naredbama putem tipkovnice koje možda vode do više hijerarhije...

Jako mi je teško ovako reći zbogom i potpuno sam svjesna da je ovo bijedna zamjena za posljednji zagrljaj. Ali da ste vas dvojica budni, nikada me ne biste pustili da se vratim u Ramu... Volim te, Richarde, ne sumnjaj u to ni na trenutak. Znam da je to malo vjerojatno, ali možda ćemo se nekako, jednog dana, sjediniti na nekom drugom mjestu. Obećavam ti da, ako preživim i rodim dijete, nikada mu neću prestati govoriti o inteligenciji, domišljatosti i osjećajnosti njegovoga oca.

Imam posljednju molbu. Ako se dogodi da bilo tko od vas dvojice sigurno stigne do Zemlje, molim vas da objasnite Genevieve što mi se dogodilo. Ispričajte joj cijelu priču, o snu, o bočici i viziji i o Porou kada sam bila dijete. I recite joj da sam je voljela svim srcem.”

Suze su se slijevale niz Nicoleino lice kada je završila poruku. Ustala je i premotala vrpcu na početak. Pustila ju je na minutu, da bi bila sigurna da je dobro snimljena, a zatim je otišla do zračne komore. Bože, pomislila je dok je stavljala kacigu, pa ja ću to doista učiniti.

Tijekom sablasnog spuštanja liftom po mraku, Nicole su proganjale zle slutnje glede odluke da se vrati. Samo joj je jaka samodisciplina omogućavala otjerati strahove koji su se zadržali u njoj. Kada se popela u rover i odvezla prema Cilindičnom moru, Nicole počne razmišljati kako da stupi u vezu s inteligencijom koja vodi Ramu. Koristit ću slike, to sigurno, reče si, i gdje god je moguće precizni jezik znanosti. Toliko sam naučila od Richarda.

Pomisao na Richarda opet joj razbudi strahove. Mislit će da sam ga napustila, brinula se ona. A kako uopće i mogu očekivati da misli drugačije? Nicole se prisjeti turobnih prvih dana svoje trudnoće sa Genevieve i koliko je bila usamljena zato što nije imala nikoga s kim bi podijelila osjećaje. Opet je osjetila snažan poriv da se okrene i napusti Ramu. Njezino premišljanje prekinuto je spektakularnim nadolaskom svjetlosti. Zora je opet svanula u Rami. Kao i ranije, Nicole zarobi prizor oko nje. Nema ničega nalik ovome u cijelom svemiru.

Kada je stigla do onoga što je bilo logor Beta, najprije je pronašla jedrilicu i počela je otpakiravati. Stajala je zapakirana na dnu velikog skladišnog kontejnera. Bila je u dobrom stanju. Rad na sastavljanju jedrilice sprječavao je Nicole da previše ne razmišlja o svojoj odluci da napusti Newton. Mehaničarsko sklapanje nije bilo njezina najjača strana. Jednom je počela gotovo očajavati kada je morala ponovno rastaviti jedan dio koji je jedva uopće sastavila. Cijeli taj posao podsjećala ju je na nekoliko nervirajućih Badnjaka u Beauvoisu kada su ona i Pierre radili gotovo cijelu noć da bi sklopili Genevieveine nove igračke. Trebao bi postojati zakon koji bi obavezivao prodavaonice da prodaju samo sklopljene igračke, progunđa Nicole uz osmijeh dok se borila s uputama za jedrilicu.

Nicole odnese trup jedrilice niz stube i stavi ga pokraj vode. Sve veće podstrukture sklopila je na litici iznad tog mjesta, gdje je svjetlo bilo jače. Bila je toliko obuzeta poslom da nije čula korake sve dok se nisu potpuno približili. Kada se Nicole, koja je radila na koljenima, okrenula na desno i ugledala kako joj se nešto primiče iz velike blizine, toliko se uplašila da joj je srce gotovo stalo.

Nekoliko trenutaka poslije ona i Richard ljubili su se i grlili. „I O’Tool dolazi” reče on, sjedne pokraj Nicole i odmah počne sastavljati jedrilicu. „Najprije, kada sam mu objasnio da neću ići bez tebe, da mi život koji bih imao na Zemlji ne bi značio ništa bez tebe, rekao mi je da smo i ti i ja šašavi. Ali kada smo porazgovarali i kada sam mu objasnio da mislim kako postoji pristojna vjerojatnost da uzbunimo Ramance, odlučio je radije provesti svoje posljednje sate s nama nego riskirati samotnu i mučnu smrt u kapsuli.”

„Ali učinilo mi se da si rekao da bi to trebalo biti sigurno putovanje za jednog putnika?”

„Nije to potpuno jasno. Softver učitan u kapsulu je prava mora. Prema programiranju, vidi se da je sve napravljeno na brzinu. A kako se i moglo dobro provjeriti? Sam O’Tool imao bi, doduše, bolje izglede nego nas dvoje zajedno... ali upamti, suočio bi se s ozbiljnim problemima poslije svog dolaska na Zemlju. Ta priča o prijekom sudu nije bila mlaćenje prazne slame.”

„Ne mislim da se Michael plašio prijekog suda. Možda bi poželio poštedjeti obitelj, ali...”

Povik iz daljine prekine im razgovor. General O’Tool mahao im je iz rovera koji im se približavao. „Ali ne shvaćam” reče Nicole, „kako je uspio stići ovamo tako brzo. Ti nisi ovamo došao pješice, zar ne?”

Richard se nasmije. „Dakako da nisam. Ostavio sam markerni predajnik u podnožju lifta. Kada sam stigao u Betu i vidio da si izvadila jedrilicu i njezine dijelove, pozvao sam rover natrag automatskim upravljanjem.”

„To je bilo vrlo hrabro“, reče Nicole. „A što bi bilo da sam već odjedrila?”

Richard proviri preko ruba litice prema trupu jedrilice pokraj vode. „U stvari, bila si bolja nego što sam očekivao” reče on, zadirkujući je. „Mislio sam da će završiti sat ili dva kasnije. „

Dohvatio je Nicole za ruke kada ga je pokušala klepnuti.

General O’Tool je bio jedini pomorac s iskustvom među njima. Ubrzo nakon što su stigli do sredine Cilindričnog mora, dao je Richardu da drži veslo kao moguće oružje u slučaju da ih dva morska psa-biota, koji su ih pratili, odluče napasti. „Nije baš Marblehead ili Cape“, reče O’Tool dok je gledao prema New Yorku, „ali je zasigurno zanimljivo jedrenje.”

Tijekom putovanja, Richard je bezuspješno pokušavao uvjeriti uznemirenu Nicole da je malo vjerojatno da će ih morski psi-bioti napasti. „Uostalom” reče joj, „uopće nisu ometale čamce tijekom prve ramanske ekspedicije. Vjerojatno su mene napali zbog nečeg posebnog u konstrukciji naših novih motornih čamaca.”

„Kako možeš biti tako siguran?” upita Nicole, nelagodno gledajući sive sjene u vodi pokraj njih. „Ako nas neće napasti, zašto nas toliko dugo prate?”

„Izazivamo njihovu radoznalost, to je sve” reče Richard. Pa ipak, napeo se kada se jedna sjena iznenada ustremila prema čamcu. Morski pas-biot, međutim, nestane ispod njega i pridruži se svom sudrugu s druge strane. „Vidiš” reče i popusti stisak na veslu, „rekoh ti da nema razloga za brigu.”

Usidrili su jedrilicu pokraj New Yorka i tek nakon toga se popeli uz obližnje stubište. Budući da general O’Tool nikada ranije nije bio u New Yorku, a prirodno je bio radoznao te gledao sa zanimanjem sve oko sebe, Richard pođe naprijed da što prije počne raditi na računalu, dok je Nicole povela O’Toola u kratki obilazak.

U vrijeme kada su Nicole i general stigli u Bijelu sobu, Richard ih je već mogao izvijestiti o napretku. „Pretpostavka mi je bila točna” reče samo nekoliko sekundi nakon što mu se njih dvoje pridružilo. „Prilično sam siguran da sada imam pristup cijelom nizu senzora. Vjerojatno na brodu imaju radar ili njegov ekvivalent. Dok ga budem pokušavao naći, kako bi bilo da vas dvoje napravite slikovni dijagram kojim bismo im prenijeli svoje upozorenje. Upamtite, neka bude jednostavno. Vjerojatno nemamo više od dvadeset četiri sata do nailaska prvog projektila.

Dvadeset četiri sata, reče Nicole. Još jedan dan. Bacila je pogled na Richarda, koji je radio na tipkovnici, a zatim na generala O’Toola, koji je promatrao crne predmete što su i dalje stajali nabacani u jednom kutu. Nicolein trenutni osjećaj naklonosti prema dvojici muškaraca brzo je prekinuto oštrim naletom straha. Stvarnost njihovog gotovo bezizlaznog položaja cijelu je obuze. Hoćemo li svi izginuti sutra? upitala se.

UGROŽENI SVEMIRSKI BROD

„Doista ne bismo trebali biti iznenađeni” reče Richard bez osjećaja. Njih troje sjedilo je pred velikim crnim zaslonom. „Svi smo to očekivali.”

„Ali smo se i nadali da će biti drukčije” umiješa se

O’Tool. „Ponekad je teško kada se pokaže da si bio u pravu.

„Jesi li potpuno siguran, Richarde“, upita Nicole, „da svaka od tih mrljica predstavlja neki predmet u svemiru?”

„Mislim da u to nema nikakve sumnje“, reče Richard. „Sigurni smo da promatramo senzorsku sliku. Pogledaj, pokazat ću ti kako da promijeniš polje.” Richard pozove na zaslon prizor koji je prikazivao jedan valjak, nepobitno Ramu, u središtu skupine koncentričnih krugova. Zatim je otkucao nekoliko novih zapovijedi, što je za posljedicu imalo promjenu slike na zaslonu. Valjak je postajao sve manji i manji, dok se na kraju nije pretvorio u točku. Veličina koncentričnih krugova oko valjka također se smanjivala, a novi krugovi pojavljivali su se na rubovima ekrana. Napokon se skupina točaka, njih ukupno šesnaest, pojavi s desne strane ekrana.

„Ali kako znaš da su posrijedi projektili?” upita Nicole i pokaže male točkice svjetlosti.

„Ne znam” reče Richard. „Ali znam da su u pitanju leteći objekti na putu od Zemlje prema Rami. Teorijski, to bi mogli biti i glasnici mira, ali iskreno sumnjam u to.” „Koliko im još treba?” upita O’Tool.

„Teško je točno reći” odgovori Richard poslije kratke stanke. „Procijenio bih da do dolaska prvog ima između osamnaest i dvadeset sati. Više su razmaknuti nego što sam očekivao. Ako ih budemo pratili oko jedan sat, moći ćemo točnije procijeniti trenutak sudara.”

„Prvi dio plana nije pretežak i ja se slažem s pristupom, ali nemam predodžbu o tome kako ćemo prenijeti poruku o djelovanju, ili kako da nedvosmisleno dovedemo u vezu lančanu reakciju i dolazeće projektile.”

„Michael i ja ćemo se pozabaviti time dok ti budeš priređivao grafiku za prvi dio. On kaže da se prilično dobro sjeća nuklearne fizike.”

„Vodite računa o tome da nemate previše pretpostavki” podsjeti Richard Nicole. „Moramo biti sigurni da je svaki dio poruke zaokružena cjelina.”

General O’Tool trenutno nije bio s Richardom i Nicole. Poslije dva sata neprekidnog rada otišao je van, u tunel, prije oko pet minuta. Njih dvoje iznenada se zabrinulo zbog njegovog izbivanja. „Vjerojatno je otišao na zahod” reče Richard.

„Mogao bi se izgubiti” reče Nicole.

Richard ode do ulaza u Bijelu sobu i pozove u hodnik. „Halo, Michael” reče on. „Je li sve u redu?”

„Da” stiže odgovor iz smjera središnjeg stubišta. „Možete li ti i Nicole doći ovamo na trenutak?”

„Što je bilo?” upita Richard nekoliko trenutaka kasnije kad se on i Nicole pridružiše generalu u podnožju stubišta.

„Tko je sagradio ovu jazbinu?” upita O’Tool, očiju uprtih u visoki strop. „I zbog čega mislite da je uopće napravljena?”

„Ne znamo” reče Richard nestrpljivo, „i ne vjerujem da ćemo riješiti tu zagonetku u sljedećih nekoliko minuta, ili čak i sati. U međuvremenu, imamo posla...”

„Strpite se još samo malo” prekine ga O’Tool odlučno. „Nužno je da ovo raspravimo prije nego što budem mogao nastaviti.” Richard i Nicole pričekaše da produži. „Bezglavo nastojimo uputiti upozorenje nekoj inteligenciji koja vlada ovim artefaktom, kakva god ona bila. To radimo zato da bi Rama mogao poduzeti mjere zaštite. Kako možemo znati da je to što činimo ispravno? Kako možemo znati da nećemo postati izdajnici vlastite vrste?” General O’Tool mahne rukama prema prostranoj pećini oko sebe. „Mora postojati neki razlog, neki veliki plan za sve ovo. Zašto su svi oni lažni ljudski predmeti ostavljeni u Bijeloj sobi? Zašto su nas Ramanci pozvali da stupimo u kontakt s njima? Tko ili što su ptice i oktopauci?” Zavrtio je glavom, poražen mnoštvom pitanja bez odgovora. „Bio sam nesiguran glede uništenja Rame; ali jednako sam nesiguran i glede slanja upozorenja. Što ako Rama izbjegne nuklearni napad zahvaljujući nama, a zatim ipak uništi Zemlju?”

„To je jako malo vjerojatno, Michael. Prvi Rama prošao je kroz Sunčev sustav...”

„Samo trenutak, Nicole, ako nemaš ništa protiv” prekine je Richard blago. „Dopusti mi da pokušam odgovoriti generalu.”

Prišao je i stavio ruku na generalovo rame. „Michael” reče Richard, „još od našeg prvog susreta, na mene je najsnažniji dojam ostavila tvoja sposobnost da shvatiš razliku između odgovora koje možemo doznati, kao rezultat logičke dedukcije ili znanstvenih metoda, i onih pitanja kojima se ne može čak ni dobro pristupiti. Na ovoj točki znanja nema načina shvatiti što Rama namjerava. Još nemamo dovoljno podataka. To je kao kada pokušavamo riješiti sustav linearnih jednadžbi u kojem ima više nepoznanica negoli je broj jednadžbi. Postoje višestruke hiper-površine točnih rešenja.”

O’Tool se nasmiješi i kimne. „Ali ono što sigurno znamo“, produži Richard, „je da se flota projektila sada približava Rami. Vjerojatno su opremljeni nuklearnim bojevim glavama. Imamo izbor da upozorimo ili da ne upozorimo i moramo odluku donijeti na temelju informacija raspoloživih u ovom trenutku.”

Richard izvadi malo računalo i priđe O’Toolu. „Cijeli taj problem možeš predstaviti kao matricu veličine 3 x 2” reče. „Pretpostavi da postoje tri moguća opisa ramanske prijetnje: nikada neprijateljski, uvijek neprijateljski i neprijateljski samo ako su napadnuti. Neka te situacije predstavljaju redove matrice. A sada razmotrimo odluku s kojom smo suočeni. Možemo izabrati da ih upozorimo i da to ne učinimo. Dakle, postoje dvije kolone te matrice, Rama upozoren ili Rama neupozoren.”

O’Tool i Nicole su gledali preko Richardovog ramena dok je crtao matricu i prikazivao je na svom malom zaslonu. „Ako sada pogledamo šest mogućnosti, koje se dobivaju presijecanjem pojedinačnih elemenata ove matrice, i pokušamo im pripisati vjerojatnost tamo gdje možemo, dobit ćemo sve potrebne informacije da donesemo odluku. Slažeš li se?”

General O’Tool kimne, impresioniran time kako je brzo i sažeto Richard formulirao njihovu dvojbu. „Rezultat drugog reda uvijek je isti” reče sada Nicole, „neovisno o tome upozorimo li ih ili ne. Ako je Rama doista neprijateljski raspoložen, s njihovom naprednijom tehnologijom, nema nikakve razlike jesmo li ih upozorili ili nismo. Prije ili kasnije, ova letjelica ili ona koja će doći u budućnosti pokorit će ili uništiti ljudsku rasu.”

Richard zastane na trenutak da bi bio siguran da O’Tool prati izlaganje. „Slično tome” reče zatim polako, „ako Rama nije neprijateljski raspoložen, ne može biti pogrešno ih upozoriti. Ni u jednom slučaju, upozoren ili neupozoren, Zemlja nije u opasnosti. A ako ih uspijemo upozoriti na nuklearne projektile, onda će nešto izuzetno biti spašeno.” General se nasmiješio. „Znači, jedini mogući problem, ‘O’Toolov strah’ da ga tako nazovemo, nastaje onda ako Rama prvotno nije namjeravao biti neprijateljski raspoložen, ali se predomislio i napao Zemlju, jer je saznao da su protiv njega lansirani nuklearni projektili.”

„Točno tako” reče Richard. „A kako mi izgleda, samo naše upozorenje je olakšavajući čimbenik u tom potencijalno neugodnom slučaju. Na kraju krajeva...”

„U redu. U redu“, reče O’Tool. „Vidim na što ciljaš. Ako se slučaju koji me brine ne pripiše vrlo visoka vjerojatnost, čitava analiza nagovještava bolje rezultate ako upozorimo Ramance.” On se iznenada nasmije. „Baš je dobro što ne radiš za vojni stožer VEV-a, Richarde. Možda bi me logički uvjerio da aktiviram kôd...”

„Sumnjam” reče Nicole. „Nitko ne bi mogao dati čvrsto pokriće za tu vrstu paranoje.”

„Hvala” reče general, „zadovoljan sam. Bili ste vrlo uvjerljivi. Hajdemo se vratiti na posao.”

Gonjena neumoljivim približavanjem projektila, trojka je neumorno radila satima. Nicole i Michael O’Tool izradili su poruku upozorenja u dvije odvojene cjeline. Prva cjelina, čiji je glavni dio bio utemeljenje osnova komunikacijske tehnike, prikazivao je kompletnu kinematiku svih sudionika: Raminu stazu kroz Sunčev sustav, staze dva broda ekspedicije Newton kako napuštaju Zemlju i spajaju se neposredno prije sastanka s Ramom i, na kraju, putanje šesnaest projektila koji se ispaljuju sa Zemlje da bi presreli Ramu. Richard, čiji su se dugi sati rada za tipkovnicom i crnim zaslonom sada isplaćivali, pretvorio je sve te orbitalne događaje u grafičke slike, dok se drugo dvoje astronauta borilo sa složenošću ostatka poruke.

Izrada drugog dijela poruke bila je iznimno teška. U tom dijelu su ljudi željeli objasniti da nadolazeći projektili nose nuklearne bojeve glave, da se eksplozivna moć bombi generira lančanom reakcijom i da su toplina, udar i zračenje koji nastaju u eksploziji jako snažni. Za razliku od osnovne slike, predočavanje veličine razorne moći u bilo kakvim parametrima koji bi mogli biti razumljivi nekoj izvanzemaljskoj inteligenciji bilo je znatno teže.

„To je nemoguće” uzvikne očajni Richard kada su O’Tool i Nicole uporno tvrdili da upozorenje nije potpuno bez nekog pokazatelja temperature eksplozije, jačine udarnog vala i polja zračenja. „Zbog čega samo ne naznačimo količinu fisijskog materijala u procesu? Vjerojatno su sjajni u fizici. Mogu proračunati djelovanje i ostale parametre.”

Vrijeme je isticalo, a njih troje je bilo već iscrpljeno. Tijekom posljednjih sati, general O’Tool popusti pred umorom i, na Nicoleino inzistiranje, pođe na spavanje. Njegovi biometrijski podaci pokazivali su da mu je srce pod stresom. Čak je i Richard odspavao devedeset minuta. Ali Nicole si nije dopustila luksuz počinka. Naumila je razraditi neki način slikovitog predstavljanja razorne snage oružja.

Kada su se muškarci probudili, Nicole ih uvjeri da u drugi dio poruke ubace još prikaz što bi se dogodilo s gradom ili šumom na Zemlji kada bi bomba od samo jednog megatona eksplodirala u njihovoj blizini. Da bi te slike imale ikakvog smisla, Richard je morao proširiti raniji rječnik pojmova, u kojem je definirao kemijske elemente i njihove simbole s matematičkom preciznošću, da bi ubacio određeni odnos veličine. „Ako ovo shvate” gunđao je dok je uz napor dodavao oznake veličina pokraj slika zgrada i drveća, „onda su pametniji nego što sam mislio.” Konačno je poruka bila dovršena i pohranjena. Pregledali su cijelo upozorenje posljednji put i unijeli nekoliko ispravaka. „Od naredbi koje nikada nisam uspio razumjeti” reče Richard, „ pet ih je za koje s razlogom pretpostavljam da su povezane s procesorom na drukčijoj razini. Dakako, samo nagađam, ali vjerujem da je nagađanje utemeljeno. Poslat ću našu poruku pet puta, koristeći svaki put po jednu od tih naredbi, u nadi da je upozorenje nekako stiglo do središnjeg računala.”

Dok je Richard preko tipkovnice unosio sve odgovarajuće naredbe, Nicole i general O’Tool pođoše u šetnju. Popeli su se uz stubište i pošli između nebodera New Yorka. „Ti vjeruješ da je bilo predviđeno da dođemo na Ramu i otkrijemo Bijelu sobu?”

„Da” odgovori Nicole.

„Ali s kojom svrhom?” upita general. „Ako su Ramanci samo željeli uspostaviti kontakt s nama, zašto su to radili na tako složen i zaobilazan način? I zašto ulaze u rizik da im namjere budu pogrešno shvaćene?”

„Ne znam” reče Nicole. „Možda nas provjeravaju na neki način. Da otkriju kakvi smo.”

„Bože” reče O’Tool, „kako užasna pomisao. Mogli bismo ući u katalog kao stvorenja koja lansiraju nuklearne bombe na posjetitelje.”

„Točno tako“, reče Nicole.

Nicole pokaže O’Toolu skladište s jamama, rešetku iz koje je spasila pticu, zapanjujuće poliedre i ulaze u preostale dvije jazbine. Postajala je vrlo umorna, ali znala je da neće moći zaspati dok sve ne bude riješeno.

„Hoćemo li natrag?” upita O’Tool kada su se on i Nicole spustili do Cilindričnoga mora i provjerili da se jedrilica još nalazi, nedirnuta, tamo gdje su je ostavili.”

„U redu” odgovori Nicole umorno. Pogledala je na sat. Bilo je točno tri sata i osamnaest minuta prije nego što prvi nuklearni projektil stigne do Rame.

POSLJEDNJI SAT

Nitko nije progovorio pet minuta. Svaki od troje astronauta sjedio je uronjen u vlastiti svijet, svjestan da se prvi projektil sada nalazi na manje od sat leta do njih. Richard je žurno prelazio sve senzorske izlaze, bez uspjeha tragajući za bilo kakvom najavom da Rama podiže neku zaštitu. „Sranje” promrmljao je, opet gledajući radarsku sliku koja je prikazivala kako je vodeći projektil sve bliži i bliži.

Richard priđe do mjesta na kojem je Nicole sjedila u kutu. „Vjerojatno smo pogriješili” reče tiho. „Ništa se nije promijenilo.”

Nicole protrlja oči. „Voljela bih da nisam tako umorna” reče. „Onda bismo možda mogli učiniti nešto zanimljivo u posljednjih pedeset minuta.” Mračno se nasmiješila. „Sada znam kako je vjerojatno pred streljačkim strojem.”

General O’Tool priđe im s druge strane prostorije. Nosio je dvije male crne lopte u lijevoj ruci. „Znate” reče, „često sam se pitao što bih radio kada bih znao za neko točno određeno vrijeme svoje smrti. Eto me sada ovdje, a um mi je koncentriran na jednu jedinu stvar.”

„Što to?” upita Nicole.

„Jeste li vas dvoje kršteni?” reče oprezno.

„Štooo?” usklikne Richard iznenada prsnuvši u smijeh. „I mislio sam da nisi” reče general O’Tool. „A što je s tobom, Nicole?”

„Ne, Michael“, odgovorila je. „Katoličanstvo moga oca bilo je više tradicijsko nego obredno.”

„Pa” bio je uporan general. „Predlažem vam da vas krstim.”

„Ovdje? Sad?” upita začuđeni Wakefield. „Nikki, je li me to uši varaju, ili sam upravo čuo da ovaj gospodin predlaže da posljednji sat života provedemo tako što ćemo biti kršteni?”

„Za to neće biti potrebno...“ zausti O’Tool.

„Zašto da ne, Richarde?” prekine Nicole O’Toola. Ustala je s blistavim osmijehom na licu. „Što drugo možemo učiniti? A to je vraški bolje nego da sjedimo ovdje i čekamo veliku vatrenu loptu.”

Richard se gotovo zahihoće. „Pa to je divno!” oduševljeno reče. „Ja, Richard Wakefield, ateist cijelog života, razmišljam o tome da budem pokršten na izvanzenmaljskom brodu kao posljednje što ću učiniti u životu. Sviđa mi se!

„Prisjeti se onoga što je napisao Pascal” zadirkivala ga je Nicole.

„Ah, da” reče Richard. „Jednostavna matrica jednog od najvećih mislilaca svijeta. ‘Bog možda postoji, a možda i ne; ja mogu vjerovati u Njega ili ne. Jedini način da izgubim je ako Bog postoji, a ja ne vjerujem u njega. Prema tome, vjerovat ću u Njega da bih smanjio rizik.” Richard se nasmije. „Ali ne pristajem vjerovati u Boga, bio kršten ili ne.”

„Znači, pristaješ” reče Nicole.

„Zašto ne?” reče, kao papagaj ponavljajući njezin raniji odgovor. „Možda na taj način neću morati ostati u limbu s neznalačkim poganima i nekrštenom djecom.” Nasmiješio se O’Toolu. „U redu, generale, tvoji smo. Obavi svoj posao.”

„Slušaj ovo pažljivo, TB” reče Richard. „Ti si vjerojatno jedini robot koji je ikada bio u ljudskom džepu za vrijeme krštenja.”

Nicole lupi Richarda u rebra. Strpljivi general čekao je nekoliko trenutaka, a zatim je počeo obred.

Na Richardovo inzistiranje, napustili su jazbinu i izašli na otvoreni trg. Richard je želio „nebo Rame nad sobom” a drugo dvoje nije se usprotivilo. Nicole je otišla do Cilindričnog mora napuniti bočicu s vodom za krštenje dok je general O’Tool dovršavao pripreme. Američki general je ozbiljno shvaćao krštenje, i očito ga nije uvrijedilo Richardovo bezazleno zadirkivanje.

Nicole i Richard kleknuše ispred O’Toola. On poprska vodom Richardovu glavu. „Richard Colin Wakefielde, krstim te u ime Oca i Sina i Duha Svetoga.”

Kada je O’Tool dovršio krštenje i Nicole na isti jednostavni način, Richard ustane i nasmije se. „Ne osjećam se nimalo drugačije” reče. „Isti sam kao i prije – usran od straha zbog toga što ću umrijeti za trideset minuta.” General O’Tool nije se pomaknuo. „Richarde” reče blago, „mogu li te zamoliti da opet klekneš? Volio bih izgovoriti kratku molitvu.”

„Što je to?” upita Richard. „Prvo krštenje, a sada i molitva?” Nicole digne pogled prema njemu. Njezine oči molile su ga da pristane. „U redu” reče, „pretpostavljam da bih baš mogao ići do kraja.”

„Svemogući Bože, molim te usliši našu molitvu” reče general snažnim glasom. Sada je i on klečao. Oči su mu bile zatvorene, a ruke sklopljene ispred njega. „Nas troje okupilo se ovdje u trenutku koji je za nas možda sudnji da odamo počast Tebi. Preklinjemo Te da razmotriš kako bismo Te mogli služiti ako nastavimo živjeti, a ako je to volja Tvoja, molimo Te da nas poštediš bolne i užasne smrti. Ako trebamo umrijeti, molimo se da budemo primljeni u kraljevstvo Tvoje nebesko. Amen.”

General O’Tool zastane na trenutak, a zatim počne recitirati molitvu Gospodu. Tek što je izgovorio: „Oče naš, koji jesi na nebesima...” svjetla u golemom svemirskom brodu naglo se ugasiše. Još jedan ramanski dan je završio. Richard i Nicole pričekali su puni poštovanja da im prijatelj završi molitvu, a onda su izvadili svjetiljke.

Nicole se zahvali generalu i nježno ga zagrli. „Dakle, tu smo” reče Richard nervozno. „Još dvadeset sedam minuta. Imali smo krštenje i molitvu. Što ćemo sada? Tko ima ideju za posljednju, doista posljednju zabavu? Da zaplešemo? Zapjevamo? Odigramo partijicu nečega?”

„Ja bih osobno volio ovdje ostati” reče general O’Tool dostojanstveno, „i da se suočim sa svojom smrću u pokajanju i molitvi. A vjerujem da biste vas dvoje voljeli biti nasamo zajedno.”

„U redu, Nikki” reče Richard. „Gdje ćemo podijeliti svoj posljednji poljubac? Na obali Cilindričnog mora ili u Bijeloj sobi?”

Nicole je bila budna trideset dva sata i bila je apsolutno iscrpljena. Pala je u Richardove ruke i sklopila oči. U tom trenutku rasuti bljeskovi svjetlosti umiješaše se u novu tamu ramanske noći.

„Što je to?” upita general O’Tool bojažljivo.

„„Vjerojatno su rogovi j odgovori Richard uzbuđeno. „Hajde, idemo.”

Otrčali su do južnog ruba otoka i zagledali se u masivne, zagonetne strukture na južnom kraju. Svjetlosne vrpce igrale su između različitih parova šest šiljaka koji su okruživali ogromni monolit u središtu. Žuti lukovi kao da su siktali po zraku, blago se uvijajući naprijed-natrag po središtu dok su ostajali povezani za po jedan od manjih šiljaka na svakom kraju.

„Nevjerojatnoj prozbori O’Tool, obuzet strahopoštovanjem.

„Znači, Rama se sprema na manevar, reče Richard. Jedva se mogao suzdržati. Zagrlio je Nicole, zatim O’Toola, i napokon poljubio Nicole u usta. „Jupi!” dreknuo je, igrajući po zidu.

„Ali, Richarde, dovikne Nicole za njim, „nije li prekasno? Kako se Rama može skloniti s puta za tako kratko vrijeme?”

Richard dotrči natrag do svojih kolega. „U pravu si” reče zadihano. „A ti prokleti projektili ionako su vjerojatno navođeni prema cilju.” Opet je počeo trčati, ovaj put natrag prema trgu. „Idem pogledati radar.”

Nicole pogleda prema generalu O’Toolu. „Dolazim“, reče. „Ali dosta sam trčao za jedan dan. Htio bih malo promatrati ovu predstavu. Možeš poći bez mene, ako hoćeš.”

Nicole ga je pričekala. Dok je njih dvoje brzim koracima išlo preko trga, general O’Tool se zahvali Nicole što mu je dopustila da je krsti. „Nemoj biti luckast” reče. „Ja trebam tebi zahvaliti.” Položila mu je ruku na rame. Samo krštenje nije bilo toliko važno, produži ona u mislima. Bilo je očito da se brineš za naše duše. Složili smo se prije svega da pokažemo da nam je stalo do tebe. Nicole se nasmiješi sebi. Barem mislim da je to bilo razlog...

Tlo ispod njih počne se snažno tresti, a general O’Tool zastane, na trenutak uplašen. „To se očito dogodilo i tijekom posljednjeg manevra” reče Nicole, smirujući oboje tako što je uzela generala za ruku, „premda sam ja tada ležala u nesvijesti na dnu jame i propustila cijeli događaj.” „Onda su svjetla bila samo najava manevriranja?” „Vjerojatno. Zato je Richard bio toliko uzbuđen.”

Jedva su otvorili poklopac jazbine, kada Richard skoči uz stube. „Učinili su to!” usklikne. „Učinili su to!”

O’Tool i Nicole netremice su ga gledali dok je hvatao dah. „Upotrijebili su neku vrstu mreže ili omotača – ne znam točno što je to – debelog oko šest, možda osam stotina metara – svuda oko svemirskog broda.” Okrenuo se. „Dođite” reče on i potrča po stubama preskačući po tri odjednom.

Unatoč umoru, Nicole odgovori na njegovo uzbuđenje posljednjom dozom adrenalina. Skakala je niza stube za Richardom i otrčala do Bijele sobe. On je stajao pred crnim zaslonom i prebacivao amo-tamo ulazni signal od vanjske slike, koja je prikazivala novi materijal oko letjelice, do radarske snimke koja je prikazivala približavanje projektila.

„Vjerojatno su shvatili naše upozorenje” reče Nicolei. Richard je slavodobitno podigne s tla, poljubi je i nastavi je držati u zraku. „Upalilo je, draga” povikao je. „Hvala ti, oh, hvala ti.”

I Nicole je bila uzbuđena. Ali još nije bila uvjerena da će Ramina akcija spriječiti uništenje. Kada je general O’Tool ušao i kada mu je Richard objasnio što vide na zaslonu, preostajalo je još samo devet minuta. U Nicoleinom trbuhu stajali su leptiri veličine nogometne lopte. Tlo se nastavljalo tresti dok je Rama produžavao manevar.

Nuklearni projektili očito su bili navođeni prema cilju, jer i uz činjenicu da je Rama sigurno mijenjao smjer, oni mu se nastaviše približavati. Povećana radarska slika prikazivala je da je šesnaest napadača vrlo raštrkano. Procijenjeno vrijeme njihovog udara bilo je u razdoblju nešto kraćeg od jednog sata.

Richardova mahnita aktivnost se pojačala. Divlje je koračao po sobi. U jednom trenutku izvadio je TB-a iz džepa, spustio ga na pod i počeo brzo govoriti malom robotu kao da mu je TB najbliži prijatelj. Ono što je Richard pričao jedva je imalo ikakvog smisla. Jednog trenutka Richard je rekao TB-u da se pripremi za nadolazeću eksploziju; sekundu kasnije objašnjavao mu je kako će Rama čudom izbjeći nadolazeće projektile.

General O’Tool je pokušavao ostati smiren, ali bilo je to nemoguće s Richardom koji je letio po sobi poput tasmanijskog čudovišta. Htio je reći nešto Richardu, ali odluči da umjesto toga izađe u tunel da bi imao malo mira.

Tijekom jednog od rijetkih trenutaka kada se Richard nije pokretao, Nicole mu priđe i uhvati ga za ruke. „Dragi” reče, „opusti se. Ništa ne možemo učiniti.”

Richard na sekundu spusti pogled na prijateljicu i ljubavnicu, a zatim je zagrli. Divlje ju je počeo ljubiti, a zatim sjedne na tlo koje se treslo, povukavši i nju za sobom. „Bojim se, Nicole” reče, dok mu se tijelo treslo. „Doista se bojim. Mrzim kada ne mogu ništa učiniti.”

„I ja sam uplašena’! reče ona blago i opet ga uzme za ruke. „A i Michael.”

„Ali nijedno od vas ne djeluje uplašenoj reče Richard. „Osjećam se kao idiot, dok skačem uokolo.”

„Svatko se suočava sa smrću na drugačiji način, reče Nicole. „Svi osjećamo strah. Samo se s njim snalazimo na svoj osobni način.”

Richard se primirio. Bacio je pogled na veliki zaslon, a onda na sat. „Još tri minute do prvog udaraj reče.

Nicole mu stavi ruke na lice i blago ga poljubi u usta. „Volim te, Richarde Wakefielde, reče.

„A ja volim tebe.”

Richard i Nicole su šutke sjedili na podu, držali se za ruke i gledali crni zaslon kada je prvi projektil stigao do ruba guste mreže koja je okruživala Ramu. General O’Tool je stajao iza njih u dovratku, vrativši se do odaje tridesetak sekundi ranije. U trenutku kada je projektil dodirnuo mrežu, njezin pogođeni dio se savio, ublaživši udarac, ali je dopustio projektilu da prodre dublje unutra. Istovremeno, ostali dijelovi mreže brzo su se obavili oko projektila, pletući gustu čahuru nevjerojatnom brzinom. Sve je bilo gotovo za djelić sekunde. Projektil je bio na oko dvije stotine metara od vanjskog omotača Rame, već obavijen u debeli omotač, kada je nuklearna bojeva glava detonirala. Mreža na zaslonu se malo razleti uokolo, ali unutar Bijele sobe osjeti se samo jedva primjetni drhtaj.

„Auh!” reče Richard. „Jeste li to vidjeli?”

Skočio je i prišao zaslonu. „Dogodilo se tako brzo” primijeti Nicole i pridruži mu se.

General O’Tool promrmlja vrlo kratku molitvu-zahvalnicu i pridruži se svojim kolegama pred ekranom. „Što misliš, kako je to izveo?” upita Richarda.

„Nemam pojma” reče Richard. „Ali ta čahura je nekako zadržala eksploziju. Vjerojatno je posrijedi fantastičan materijal.” On se vrati radarskoj slici. „Pogledajmo slijedeći udar pažljivije. Trebao bi biti ovdje svakog...”

Istog trena nastupi snažan bljesak, a zaslon se ugasi. Manje od sekunde zatim, oštra bočna sila žestoko ih pogodi i obori na pod. Svjetla u Bijeloj sobi se pogasiše, a tlo se prestane tresti. „Jesu li svi dobro?” upita Richard, pipajući za Nicoleinom rukom u mraku.

„Mislim da ja jesam” reče O’Tool. „Udario sam u zid, ali samo leđima i laktom.”

„Ja sam dobro, dragi” odgovori Nicole. „Što se dogodilo?”

„Ova je očito eksplodirala rano, prije nego što je stigla do mreže. Pogodio nas je udarni val.”

„Ne shvaćam” reče O’Tool. „Bomba je eksplodirala u vakuumu. Kako je moglo biti udarnog vala?”

„Tehnički, to nije bio samo udarni val” reče Richard i ustane kada su se svjetla opet upalila, a tlo opet počelo podrhtavati. „Hej, što kažeš na ovo?” prekine on sebe. „Slavna ramanska redundantnost opet bilježi bod. Jesi li dobro?” upita on Nicole, koja je djelovala nesigurno dok se dizala.

„Udarila sam u koljeno“, odgovorila je, „ali nije ozbiljno.” „Bomba je uništila ostatak vlastitoga projektila“, reče Richard, odgovarajući sada na O’Toolovo pitanje, dok je prelazio senzorskom listom da bi našao rezervne radarske i slikovne izlaze, „Isparila najveći dio trupa rakete i pretvorila ostatak u komadiće. Plin i komadi razletjeli su se ogromnom brzinom i stvorili val koji nas je udario. Mreža je oslabila silinu udarca.”

Nicole se pomakne do zida i sjedne. „Želim biti spremna za slijedeći.”

„Pitam se koliko ovakvih udara Rama može preživjeti’,’ reče Richard.

General O’Tool priđe i sjedne pokraj Nicole. „Dva sređena, četrnaest slijedi” reče. Svi se nasmiješiše. Barem još nisu bili mrtvi.

Richard pronađe rezervne senzore nekoliko minuta kasnije. „Oho” reče, dok je pregledao preostale odraze na zaslonu. „Ako ne griješim, ova posljednja bomba eksplodirala je na udaljenosti od mnogo kilometara. Imali smo sreće. Nadajmo se da sljedeća neće eksplodirati neposredno ispred mreže.”

Trojka je promatrala kako su još dva projektila zarobljena i omotana u materijal koji je okruživao Ramu. Richard ustane. „Sada imamo kratak odmor” reče. „Proteći će otprilike tri minute do sljedećeg udara – a onda će uslijediti nekoliko projektila u kratkom razmaku.”

I Nicole se digne na noge. Vidjela je da se general O’Tool drži za leđa. „Jesi li siguran da si dobro, Michael?” upitala je. On kimne, i dalje zagledan u zaslon. Richard priđe do Nicole i uzme je za ruku. Sjeli su uza zid i čekali slijedeći udar.

Nisu dugo čekali. Nova bočna sila, mnogo jača od prve, pogodi ih dvadeset sekundi kasnije. Nicole je čula kako O’Tool teško diše u mraku. „Michael” reče, „jesi li ranjen?” Kako nije odmah bilo odgovora, Nicole počne puzati prema njemu. To je bila pogreška. Nije se uhvatila ni za što kada ih je pogodio snažni treći udar. Nicole bi snažno bačena o zid i udari se u sljepoočnicu.

General O’Tool je ostao pokraj Nicole kada je Richard otišao do New Yorka pogledati grad. Muškarci su tiho razgovarali kada se Richard vratio. On izvijesti da je bilo samo manjih oštećenja. Trideset minuta nakon što je zarobljen i posljednji projektil, svjetla se opet vratiše, a do se opet počne tresti. „Vidiš” primijeti Richard s napetim osmijehom, „rekao sam ti da će sve biti u redu. Sve što je važno uvijek rade triput.”

Nicole je bila bez svijesti još gotovo čitav sat. Tijekom posljednjih nekoliko minuta bila je nejasno svjesna vibracija poda i razgovora na suprotnoj strani odaje. Nicole vrlo polako otvori oči.

„Ukupno djelovanje” čula je kako Richard govori, „je povećanje brzine duž hiperbole. Zato ćemo proći Zemljinu stazu znatno ranije nego što je prvotno trebalo, mnogo prije nego što Zemlja stigne u tu točku.”

„Koliko ćemo se približiti Zemlji?”

„Ne previše. Ovisi o tome kada će se završiti manevar. Ako sada prestane, promašit ćemo je za otprilike milijun kilometara, a to je više od dvostruke udaljenosti do Mjeseca.”

Nicole sjedne i nasmiješi se. „Dobro jutro” reče ona veselo.

Dvojica muškaraca joj priđoše. „Jesi li dobro, draga?” upita Richard.

„Mislim da jesam” reče Nicole i opipa čvorugu na sljepoočnici. „Možda ću neko vrijeme imati glavobolju.” Pogledala je dvojicu muškaraca. „A što je s tobom, Michael? Čini mi se da se prisjećam da sam se brinula za tebe neposredno prije velikog udara.”

„Onaj drugi izbio mi je zrak” reče O’Tool. „Srećom, bio sam bolje pripremljen za treću bombu. A izgleda da su mi i leđa sada u redu.”

Richard joj počne objašnjavati što je doznao posredstvom izlaza Raminih vanjskih senzora. „Čula sam posljednji dio” reče Nicole. „Zaključujem da ćemo sada potpuno promašiti Zemlju.” Richard joj pomogne ustati. „Ali kamo idemo?”

Richard slegne ramenima. „Nema planetnih ni asteroidnih odredišta u području naše trenutne staze. Kinetička energija nam se povećava. Ako se ništa ne promijeni, potpuno ćemo napustiti Sunčev sustav.”

„I postati međuzvjezdani putnici” reče Nicole tiho. „Ako toliko poživimo” dodao je general.

„Što se mene tiče” primijeti Richard, „nemam namjeru brinuti se oko toga što će se dogoditi. Barem ne za sada. Želio bih proslaviti naš bijeg pred nuklearnom falangom. Glasam za to da se popnemo gore i upoznamo Michaela s novim prijateljima. Hoće li to biti ptice ili oktopauci?” Nicole zavrti glavom i nasmiješi se. „Nepopravljiv si, Wakefielde. „Nemoj nikako prestati...”

Nemoj nikako sprječavati

Vjernih duša spoj,

TB ih iznenada prekine. Troje astronauta ostadoše na tren zbunjeni. Zatim se zagledaše u malog robota pa prasnuše u smijeh.

... Ljubav nije ljubav koju svatko

S promjenom mijenja, il’ako se sjeti

Da s nevjernikom iznevjeri lako.

Oh ne, ljubav je kula lučonosna...

Richard podigne TB-a i isključi ga. Nicole i Michael su se i dalje smijali. Richard zagrli svakoga od njih. „Ne mogu zamisliti tri bolja suputnika” reče i digne malog robota iznad glave, „gdje god da smo pošli.”

--------------- ovdje otrgni i upiši sebe kao autora ---------------

rado pomažemo neuke, budi heroj ulice

Chita(m) team

Arthur C. Clarke

Pisanje je usamljenički posao, tako da i poslije nekoliko desetljeća čak i najzagriženiji sebičnjak može ponekad poželjeti malo društva. Ali suradnja u bilo kojoj vrsti umjetnosti je rizičan posao, a što se uključi više ljudi, manji su izgledi za uspjeh. Možete li zamisliti kako Moby Dicka pišu zajedno Herman Melville i Nat Hawthorne? Ili Rat i mir Lava Tolstoj i Fjodor Dostojevski? Uz dodatne dijaloge Ivana Turgenjeva?

Ja sigurno nikada nisam zamišljao, sve do prije nekoliko godina, da ću ikada surađivati s nekim drugim autorom na jednom književnom dijelu. Ne-književni radovi su druga stvar: sudjelovao sam u ništa manje nego četrnaest projekata s više autora, od čega dva s urednicima časopisa Life. Ali književnost – nipošto! Bio sam siguran da nikada neću dopustiti uljezu da se umiješa u moje jedinstveno područje stvaralaštva...

Pa, smiješna stvar dogodila se na putu do tekst-procesora. Početkom 1986. moj agent, Scott Meredith, obratio mi se na svoj najuvjerljiviji način koji počinje rečenicom: Nemoj-reći-ne-dok-ne-završim” Kako izgleda, pojavio se jedan mladi genij, filmski producent, koji je odlučio ekranizirati neko – bilo koje – moje djelo. Iako nikada nisam čuo za Petera Gubera, dogodilo se da sam gledao dva njegova filma (Ponoćni ekspres i Dubina) koji su ostavili na mene priličan dojam. Bio sam još više zadivljen kada mi je Scott rekao da je posljednji Peterov film, Boja grimiza, nominiran čak za šest Oscara.

Međutim, zaječao sam u sebi kada je Scott nastavio pričati o tome kako Peter ima prijatelja s jednom blistavom idejom i kako bi volio da je ja razvijem u scenarij. Zaječao sam, jer u SF-u odavno nema novih ideja, a da je ova doista blistava, meni bi već ranije pala na pamet. Uz to, mrzim scenarije; nevjerojatno su dosadni, gotovo nečitljivi i, barem što se mene tiče, nemoguće ih je pisati. Kao glazbena partitura, predstavljaju samo nužan međukorak u produkciji. Potrebna su određena posebna umijeća da bi se napisali, ali sami nemaju književne ili umjetničke vrijednosti. (Glazbenu partituru barem je zgodno pogledati.)

Onda mi je Scott objasnio tko je taj prijatelj, a ja sam se trgnuo. Projekt je odjednom djelovao doista uzbudljivo, jer razlozi nisu imali nikakve veze s Peterom Guberom, ali su imali mnogo toga sa Stanleyem Kubrickom.

Vraćanje u prošlost. Dvadeset godina ranije, u dijelu 2001: Odiseja u svemiru Stanley i ja smo posjetili Jupiterove mjesece – i ne sanjajući da će te potpuno nepoznate svjetove istražiti robotske letjelice znatno prije datuma iz naslova našeg filma. U ožujku i srpnju 1979. godine dvije sonde Voyager otkriše da su Io, Europa, Ganimed i Kalisto čudnovatija mjesta nego što smo se mi usuđivali i zamisliti. Začuđujući prizori Jupiterovih divovskih satelita učinili su mogućim – ne, obaveznim – da napišem roman 2010: Druga odiseja. Ovaj put, jovijanski kadrovi mogli su biti utemeljeni na stvarnosti, ne na mašti; a kada je Peter Hyams snimio 1984. po toj knjizi film, mogao je iskoristiti stvarne snimke sa svemirskih letjelica Voyager kao pozadinu za najveći dio radnje.

Iako su rezultati iz 1979. bili spektakularni, s puno uvjerenja se smatralo da će biti potpuno nadmašeni za jedno desetljeće. Svemirska sonda Voyager provela je samo nekoliko sati u blizini Jupitera, projurivši pokraj divovskog planeta i njegovih mjeseca na putu prema Saturnu. Ali u svibnju 1986. NASA je planirala lansirati Galileja, još ambiciozniju svemirsku sondu. Ova ne bi išla tek na kratak prolazak, već na pravi sastanak; Galilej bi proveo dvije godine, počevši od prosinca 1988, na detaljnom istraživanju Jupitera i njegovih velikih mjeseci. Do 1990, ako bi sve išlo kako treba, postojao bi takav priljev informacija o tim egzotičnim svjetovima da bi Treća odiseja u svemiru postala neizbježna. To sam namjeravao napisati; prikvačio sam svoja kola uz Galileja i baš me bilo briga za ideje nekog amaterskog autora znanstvene fantastike. Kako da ga pristojno odbijem? Još sam razmišljao o tome kada je Scott nastavio:

„Peter Guber bi htio doletjeti na Šri Lanku, samo na trideset šest sati, da ti predstavi tog tipa. Ime mu je Gentry Lee, a dopusti mi da ti objasnim tko je on. Radi u Laboratoriju za mlazni pogon i glavni je inženjer za projekt Galilej. Jesi li čuo za to?”

„Da” rekoh ja slabašno.

„A prije toga, bio je direktor planiranja misije sondi Viking, koji su poslali one divne slike s Marsa. Budući da smatra da javnost ne cijeni dovoljno ono što se događa u svemiru, napravio je tvrtku s tvojim prijateljem Carlom Saganom s ciljem da naprave Kozmos – bio je upravitelj cijele TV serije...”

„Dosta!” kriknuh. „Tog čovjeka moram upoznati. Reci gospodinu Gaboru da ga odmah dovede.”

„Zove se Guber” reče Scott, „Peter Guber.”

Dakle, dogovoreno je da njih dvojica dolete do Šri Lanke, pa ako mi se svidi Gentryjeva ideja (i, podjednako važno, Gentry), napisat ću skicu – možda desetak stranica – na kojima ću izložiti karaktere, lokacije, zaplet i osnovne elemente na temelju kojih bi bilo koji dobar scenarist mogao razraditi scenarij.

Stigli su u Colombo 12. veljače 1986 – dva tjedna poslije katastrofe Challengera. Godina 1986. trebala je biti ona velika godina za svemir, ali sada se cijeli program NASA-e našao u potpunom rasulu. Posebno je Galilej bio odložen za više godina. Tek 1995. doći će prve nove vijesti s Jupiterovih mjeseca. Mogao sam zaboraviti na Treću odiseju u svemiru – kao što je Gentry mogao zaboraviti bilo što s Galilejem osim vratiti ga s Capea i staviti ga u naftalin.

Srećom, sastanak Guber-Lee-Clarke dobro je prošao i sljedećih nekoliko tjedana ispunjavao sam flopi diskove zamislima, likovima, okolnostima, zapletima – svime što se makar i izdaleka činilo upotrebljivim za priču koju smo odlučili nazvati Kolijevka. Netko je jednom rekao da se pisanje književnog dijela sastoji u odbacivanju alternativa. Potpuno točno: jednom prilikom izračunao sam da bi, da sam iskoristio sve elemente koje sam stvorio u svim mogućim kombinacijama, bilo dovoljno materijala za pola milijarde različitih Kolijevki.

Poslao sam Gentryju onu varijantu koju sam konačno izabrao, u obliku sinopsisa od četiri tisuće riječi. Svidjela mu se i on je opet doletio na Šri Lanku da bismo razradili pojedinosti. Tijekom trodnevnom maratona gore u planinama, iznad drevnog grada Kandy, i unatoč tome što nam je pozornost odvlačila najveličanstvenija panorama koju sam ikada vidio, dovršili smo demi-hemi-semi-finalnu verziju od osam tisuća riječi koja je napokon poslužila kao temelj za roman. Poslije toga mogli smo surađivati uz pomoć čestih telefonskih poziva i slanja metara i metara tiskanog teksta preko Pacifika.

Na pisanje je otišao dobar dio godine, iako smo, dakako, obojica radili i na drugim projektima. Kada sam otkrio da Gentry znatno bolje poznaje englesku i francusku književnost od mene (u međuvremenu sam već postao imun na takva iznenađenja), junački sam počeo pružati otpor svim pokušajima da mu nametnem vlastiti stil. To je uznemirilo neke dugogodišnje čitatelje Arthura Clarkea koje su, kada se Kolijevka pojavila pod zajedničkim imenom nas dvojice, bili ljuti na dijelove koje bih ja malo više pročistio. Dijaloške dionice pune slenga, objasnio sam ja, proizvod su Gentryjevih godina provedenih s inženjerima i matematičarima iz Odjela za astrodinamiku pri JPL-u.

Pa ipak, do sada, koliko je meni poznato, nijedna škola nije tražila da se Kolijevka ukloni s polica njezine knjižnice. Spominjem to, jer sam upravo ustanovio, na svoje zaprepaštenje i zgražanje, da se to doista dogodilo romanu Matica Zemlja prije deset godina. Štoviše, dotična je komisija zabranila istom prigodom sve antologije koje su sadržavale bilo što što sam ja ikada napisao.

Volio bih da sam za to čuo tada kad se dogodilo. Uživao bih reći tim pripravnicima za ajatolahe da je verziju za slijepe romana koji ih je toliko uvrijedio napisala dama koja teško da bi ikada promovirala pornoliteraturu. Ona je, naime, igrom slučaja, udana za predsjednika Vrhovnog suda Engleske.

Iako je Kolijevka prvotno začeta kao filmski projekt, a obrada je pripremana za filmsku kompaniju Warner Films, izgledi da ona ikada stigne na filmsko platno sada djeluju slabašno. Lošom srećom, čitav niz filmova s podvodno/izvanzemaljskom tematikom pojavio se otprilike u vrijeme objavljivanja knjige, a najveći njihov dio potonuo je bez traga.

Ali Peter Guber, drago mi je što to mogu reći, ide s dobrog na bolje. Njegova posljednja djela, Vještice iz Eastwicka, Gorile u magli i Kišni čovjek vrlo su dobro primljena; čak i taj kratki popis pokazuje njegovo zanimanje za neobične i vrijedne projekte. Možda će napraviti Kolijevku kada krug opet dođe na početak, kao što će se to sigurno dogoditi. „Postoje ciklusi u ljudskim stvarima” – i u filmskim.

Iako sam silno uživao u radu s Gentryjem, kada smo završili s ljuljanjem Kolijevke, nisam imao planova za buduću suradnju – zato što je sada Hallejev komet dominirao mojim životom, baš onako kako nije dominirao svojim razočaravajućim sjajem zemaljskim nebesima. Shvatio sam da će njegovo sljedeće pojavljivanje, 2061, biti divna priliku za Treću odiseju u svemiru (ako dugo odlagani Galilej doista izvede svoju predstavu 1995, kao što se očekuje, i pošalje nam megabajte novih informacija iz jovijanskog sustava, moglo bi doći i do Završne odiseje. Ali ništa ne obećavam).

Do ljeta 1987, 2061: Treća odiseja dobro je išla u knjižarama, hvala na pitanju, a ja sam opet počeo osjećati onu upornu krivnju koja obuzima autora kada ne-radi-na-nekom-projektu. Iznenada sam shvatio da mi jedan stoji pred samim nosom.

Prije petnaest godina, napisao sam posljednju rečenicu u romanu Sastanak s Ramom, koja je glasila: „Ramanci sve rade triput.” Te riječi došle su mi na um u posljednji tren, kada sam radio završnu reviziju rukopisa. Nisam – časna riječ – tada imao na umu nastavak; to mi se jednostavno činilo zgodnim, otvorenim krajem knjige. (Ni u stvarnom životu, dakako, nijedna priča nikada se ne završava.)

Mnogi čitatelji – i kritičari – brzopleto su zaključili da sam od samog početka planirao trilogiju. E pa, nisam – ali sada sam shvatio da je to sjajna ideja. A Gentry je bio pravi čovjek za taj posao: imao je potpuno znanje o nebeskoj mehanici i svemirskoj tehnologiji, tako da se potpuno mogao snaći sa sljedećim pojavljivanjem Ramanaca.

Brzo sam skicirao spektar mogućnosti, onako kako sam učinio s Kolijevkom, i za vrlo kratko vrijeme Rama II bijaše rođen. Vrt Rame i Razotkriveni Rama uslijedit će tijekom razdoblja 1989-1991.

I tako, Gentry opet stiže preko Pacifika na sesije tipa ‘moždana oluja’ po brdima Šri Lanke, a poštar se žali zbog pozamašnih ispisa s kojima mora balansirati na biciklu do moje kuće. Ali ovaj put tehnologija je ubrzala naše međukontinentalne operacije. Telefaks aparati sada nam omogućuju da razmjenjujemo ideje gotovo u realnom vremenu; to se pokazalo daleko pogodnije od one rane elektronske pošte koju smo koristili Peter Hyams i ja kada smo pravili scenarij za 2010 .

Ima se još mnogo toga reći o toj vrsti suradnje na daljinu; ako su preblizu, koautori mogu gubiti previše vremena na trivijalnosti. Čak i jedan pisac može smisliti beskrajne izgovore za nerad; a s dvojicom, mogućnosti se, u najmanju ruku, dižu na kvadrat.

Međutim, kako pokazati da pisac zanemaruje svoj posao? Čak i ako zaglušno hrče, njegova podsvijest možda radi punom parom. A Gentry i ja smo znali da naši najluđi izleti u književnost, znanost, umjetnost ili povijest mogu pružiti korisne elemente priče.

Na primjer, tijekom pisanja Rame II postalo je očito da je Gentry zaljubljen u Eleanoru Akvitansku (ne brini, Stacey – mrtva je već 758 godina) i morao sam ga s puno takta uvjeriti da ne posveti cijele stranice njezinom zadivljujućem životopisu. (Ako se pitate kako E. A. može imati bilo kakve veze s međuzvjezdanim pustolovinama, čekaju vas ugodna iznenađenja.)

U svakom slučaju, naučio sam od Gentryja mnogo toga o francuskoj i engleskoj povijesti što me nikada nisu učili u školi. Zgoda kada je Eleanora Akvitanska ukorila svog sina, ponositog kralja-ratnika Richarda Lavljeg Srca pred njegovim trupama zbog toga što nije imao prijestolonasljednika, vjerojatno je bio jedan od pikantnijih trenutaka britanske vojne povijesti. Avaj, ni na koji način u ovo nismo mogli ubaciti galantnog, ali homoseksualnog Corleonea, koji je često bio kum, ali nikada otac... za razliku od Gentryja, čiji je peti sin stigao na svijet pred kraj Rame II.

Ali srest ćete se s Gentryjevom najdražom tvorevinom, Svetim Michaelom od Siene koji se tek treba roditi. Siguran sam da ćete opet naići na njega u knjigama koje će Gentry objaviti pod vlastitim imenom, uz minimum moje pomoći ili mojih savjeta.

Dok pišem ove riječi, upravo stižemo do polovice naše četverosveščane suradnje. Iako nam izgleda da znamo što će se dogoditi sljedeće – siguran sam da Ramanci imaju u rukavu poprilično iznenađenja za nas...

ZAHVALE

Mnogi ljudi pridonijeli su ovom romanu tijekom opsežnih razgovora u dvogodišnjem razdoblju. Među one čije su primjedbe i pronicljivost bili osobito dragocjeni spadaju Bebe Barden, Paul Chodas, Clayton Frohman, Michael Glasmann, Bruce Jakosky, Roland Joffe, Gerry Snyder i Ian Stewart.

Lou Aronica, Malcolm Edwards i Russ Galen dali su značajne doprinose ovoj knjizi. Njihove uredničke primjedbe bile su neprocjenjive u oblikovanju konačne građe romana.

Posebnu zahvalnost dugujemo ocu Martinu Slaughtu, čije je religijsko prosuđivanje bilo od bitne važnosti pri stvaranja lika generala O’Toola, kao i Peteru Guberu, koji je omogućio da se autori ovog romana upoznaju prije nešto više od tri godine.

I na kraju, ova zahvala ne bi bila potpuna bez posebnog spomena obitelji gospodina Leea. Njegova supruga Stacey i pet mladih sinova, Cooper, Austin, Robert, Patrick i Michael, velikodušno su mu omogućili da se otiskuje na nužna putovanja oko pola svijeta do Šri Lanke i pružili mu priliku za nužnu osamu, bez čega ova knjiga nikada ne bi bila napisana.

Napomene

[←1] Vratilo, Titanija, Puk, sve likovi iz Sna ivanjske noći W. Shakespearea