PROSLOV

U jednom od vanjskih spiralnih krakova Mliječne staze, nošena sveukupnom vrtnjom galaktike, jedna neugledna žuta zvijezda polako putuje oko galaktičkog središta udaljenog tridesetak tisuća svjetlosnih godina. Toj stabilnoj zvijezdi, zvanoj Sunce, potrebno je oko milijuna godina za jedan puni obilazak. Kad je Sunce posljednji put bilo na svom sadašnjem položaju, zastrašujući divovski gmazovi tek su bili zavladali Zemljom, malim plavim planetom, jednim od Sunčevih satelita.

Od svih planeta i drugih tijela u Sunčevoj obitelji, samo se na Zemlji razvio neki složen i dugotrajan oblik života. Samo su se na tom posebnom svijetu kemijski spojevi razvili do svijesti i onda se zapitali, počinjući shvaćati čudesa i dimenzije svemira, nije li se i negdje drugdje dogodilo čudo slično onome koje je stvorilo njih.

Uostalom, znali su Zemljani da samo u našoj Galaktici ima više od stotinu milijardi zvijezda. Sigurni smo da je više nego vjerojatno da barem dvadeset posto tih zvijezda ima pokraj sebe jedan ili više planeta, te da je jedan malen, ali značajan, broj tih planeta imao, u nekom razdoblju svoje povijesti, atmosferske i temperaturne uvjete povoljne za nastanak aminokiselina i drugih organskih sastojaka koji su condicio sine qua non za bilo koju biologiju o kakvoj smo mogli postavljati iole razumne hipoteze. A eto, jednom u povijesti, tu, na Zemlji, aminokiseline su započele postupak kopiranja samih sebe, čime je evolucijsko čudo, koje će na kraju proizvesti i ljudska bića, pokrenuto. Kako bismo mogli i pomisliti da se to dogodilo samo jedan jedini put u cijeloj povijesti svemira? Teži atomi, potrebni za nastanak nas, kovali su se u titanskim zvjezdanim eksplozijama milijardama godina. Zar je moguće da su se samo na Zemlji, i nigdje drugdje, ti atomi uspjeli nanizati u složene molekule posebne vrste i razviti se do bića sposobnih za pitanje „Jesmo li sami?“

Ljudi na Zemlji započeli su svoju potragu za svemirskim društvom prvo gradnjom teleskopa pomoću kojih su promatrali najbliže planetno susjedstvo. Kasnije, kako se njihova tehnologija sve više razvijala, poslane su usavršene robotizirane svemirske sonde da promatraju te druge planete i da ustanove ima li ikakvih tragova biologije. Ova istraživanja su dokazala da ni na jednom drugom tijelu u Sunčevom sustavu nikad nisu postojala inteligentna živa bića. Ako negdje ‘vani’ ima ikoga, zaključili su zemaljski znanstvenici, ako postoji ijedna ravnopravna vrsta s kojom bi se moglo jednog dana i komunicirati, traganje se mora proširiti na drugu stranu ponora koji naš Sunčev sustav razdvaja od svih drugih zvijezda.

Krajem dvadesetog stoljeća, po zemaljskom računanju vremena, velike antene sa Zemlje počele su po nebu tragati za suvislim signalima, u nadi da možda neka druga inteligencija šalje Zemlji radioporuke. Ova potraga je trajala više od stotinu godina, a osobito se pojačala u zlatnim danima međunarodne znanosti početkom dvadesetprvog stoljeća. Nakon toga je oslabila u završnim desetljećima toga stoljeća, kada nikakav strani signal nije uhvaćen, iako je korištena četvrta generacija radioprijamnika.

Oko godine 2130, kada je otkriveno da se iz dubina međuzvjezdanog prostora jedno tajanstveno valjkasto tijelo vrlo brzo približava Sunčevom sustavu, većina ljudi je smatrala da je život u svemiru rijetka pojava, a inteligencija je, ako uopće postoji igdje izvan Zemlje, izuzetno rijetka. Kako bi se drukčije mogao objasniti, govorili su znanstvenici, nedostatak bilo kakvih pozitivnih rezultata poslije tolikih pažljivih potraga za izvanzemaljcima tijekom posljednjeg stoljeća?

Zemljani su stoga s čuđenjem prihvatili otkriće da je tijelo koje je 2130. godine ušlo u Sunčev sustav nedvojbeno umjetnog porijekla, strani artefakt. Bio je to neoboriv dokaz da inteligencija na visokom stupnju postoji, ili barem da je postojala u nekoj ranijoj epohi, u nekom drugom dijelu svemira. Kad je jedna svemirska ekspedicija, koja se već odvijala, skrenula s puta da bi se sastala s jurećim valjkastim divom sumorne sive boje i većim od najvećih zemaljskih gradova, astronauti su se suočili s nizom zagonetki. Međutim, nisu dobili odgovor ni na neka najosnovnija pitanja o tajanstvenom stranom svemirskom brodu. Posjetitelj iz međuzvjezdanih dubina nije otkrio ništa po čemu bi se moglo odgonetnuti njegovo porijeklu ili namjena.

Ta prva skupina istraživača ne samo da je napravila katalog o čudima Rame (ime dano tom divovskom valjkastom predmetu prije nego što se saznalo da je izvanzemaljskog porijekla), nego je i istraživala i kartografirala unutrašnjost. Onda je istraživačka ekipa napustila Ramu koji se opasno približio Suncu, zaobišao ga i počeo udaljavati od njega hiperboličnom stazom; znanstvenicima je preostalo da temeljito analiziraju sve podatke koji su tijekom misije prikupljeni. Svi su se složili da zemaljski posjetitelji ni jednog trenutka nisu sreli prave tvorce ovog misterioznog svemirskog broda. Međutim, detaljna analiza otkrila je jedno sveprisutno graditeljsko načelo primijenjeno pri stvaranju Rame – sve je bilo u triplikatu. Za svaki bitni sustav i podsustav u brodu postojala su po dva pričuvna. Ramanci su sve gradili u znaku broja tri. Znanstvenici su zaključili da je vrlo vjerojatno da će uskoro slijediti još dva slična svemirska broda.

Tijekom godina neposredno nakon prolaska Rame godine 2130. ljudi su stalno iščekivale nove posjete iz svemira. Znanstvenici i političari su složno proglašavali da je počela nova era ljudske povijesti. Razrađena su pravila za pažljivo postupanje pri sljedećem posjetu Ramanaca. Svi teleskopi natjecali su se za slavu koja je čekala onoga tko prvi ugleda sljedećeg Ramu. Ali on nije dolazio.

U drugoj polovici tridesetih godina 21. stoljeća, ekonomski ‘bum’ koji je u svojoj završnoj fazi bio donekle i pojačan općom svjetskom reakcijom na Ramu I, naglo se završio. Svijet se našao u najgoroj ekonomskoj krizi dosad, poznatoj kao Veliki kaos, koja je praćena velikim bezakonjem i bijedom. Gotovo sva znanstvenoistraživačka djelatnost je napuštena tijekom ovog žalosnog doba: sljedećih nekoliko desetljeća narodi Zemlje su pažnju posvećivali isključivo problemu preživljavanja, a neobjašnjivi posjetitelj sa zvijezda gotovo je bio zaboravljen.

Godine 2200. u Sunčev sustav stigao je drugi valjkasti uljez. Zemljani su izvukli na svjetlo dana stare upute pripremljene poslije odlaska Rame I i pripremili se za sastanak s Ramom II. Za tu zadaću izabrana je posada od dvanaest članova. Ljudi su ponovno ušli u Ramu i uskoro poslaše izvještaj da je drugi Rama gotovo identičan svome prethodniku. Ljudi su nailazili na nova čuda i nove tajne, pa i na strana živa bića, ali i dalje nisu bili u stanju odgovoriti na pitanja o porijeklu i namjerama Rame.

Čudnovate smrti tri člana posade izazvale su veliku zabrinutost na Zemlji, gdje su sve etape ove povijesne ekspedicije praćene preko televizije. Kad je divovski valjak manevrom promijenio svoju stazu tako da se počeo približavati Zemlji, zabrinutost je prerasla u uzbunu i paniku. Svjetski vođe su zaključile, teška srca, da u nedostatku drugih informacija moraju, htjeli ne htjeli, pretpostaviti da je približavanje Rame II neprijateljski čin. Nisu mogli dopustiti da to golemo tijelo udari u Zemlju, ili da prođe tako blizu da bi se moglo poslužiti nekim svojim oružjem. Donesena je odluka da se uništi Ramu II dok je još na sigurnoj udaljenosti.

Istraživačkoj ekipi je zapovjeđeno da se vrati kući; ali, tri člana posade, dva muškarca i jedna žena, zaostali su u Rami II do trenutku kad je do njega stiglo jato nuklearnih bojevih glava lansiranih sa Zemlje. No Rama je aktivirao zaštitno polje oko sebe pa su bombe eksplodirale podalje od njegove površine. Nakon toga je opet promijenio svoju stazu, skrenuo od Zemlje koja ga je napala te napustio Sunčev sustav velikom brzinom – odnoseći sa sobom i svoje tajne i troje astronauta.

Trinaest godina trajalo je Ramino putovanje relativističkim brzinama od Zemljinog susjedstva do njegovog konačnog odredišta, ogromnog svemirskog kompleksa zvanog Čvorište, na dalekoj stazi oko zvijezde Sirius. Broj ljudi u Rami se tijekom putovanja povećao rođenjem petoro djece, i postali su obitelj koja je nastavila istraživati divna čuda svoga doma u svemiru. Bilo je ponovnih susreta sa stranim bićima već otkrivenim u Rami. Međutim, i prije negoli su stigli do Čvorišta, ljudi su se već uvjerili da su i ta druga bića također samo putnici u Rami II kao i oni.

Ljudska obitelj boravila je u Čvorištu nešto duže od godinu dana. Tijekom tog vremena Rama je prepravljen i preuređen za svoje treće, posljednje putovanje u Sunčev sustav. Obitelj je doznala od Orla, nebiološkog stvora kojeg je stvorila inteligencija Čvorišta, da je namjena brodova tipa Rama prikupljanja i katalogiziranja što veće količine podataka o onim živim vrstama u Galaktici koje su u stanju putovati svemirom. Taj Orao, koji je imao glavu, kljun i oči orla, ali tijelo čovjeka, obavijestio je ljude i to da će svemirski brod Rama u svom trećem dolasku, kao Rama III, sadržavati pažljivo izgrađen zemaljski habitat u kojem će se moći udobno smjestiti oko dvije tisuće ljudi, u čovjekov okoliš koji će im posve odgovarati.

Sa Čvorišta je prema Zemlji poslana videoporuka da Rama III uskoro dolazi. U tom priopćenju objašnjeno je da jedna savršena izvanzemaljska vrsta želi promatrati i proučavati ljudsku aktivnost tijekom dužeg razdoblja vremena, i zatraženo je da dvije tisuće ljudi, kao tipičan uzorak čovječanstva, bude poslano na sastanak s Ramom III na stazi oko Marsa.

Rama III je putovao od Siriusa do Sunčevog sustava brzinom nešto većom od polovice brzine svjetlosti. U njemu je bila i glavnina ljudske obitelji koja je doputovala na Čvorište; putovanje su provodili spavajući u posebnim ležajevima. Na Marsovoj stazi ta obitelj je pozdravila druge ljude sa Zemlje, a netaknuti ljudski habitat u Rami ubrzo je naseljen. Nastala kolonija, kojoj dadoše ime ‘Novi Eden’ što znači ‘Novi raj’ bila je posve zatvorena, debelim zidovima odvojena od ostalih dijelova stranog međuzvjezdanog broda.

Čim je ukrcao ljude, Rama III je opet ubrzao do relativističkih brzina i odjurio iz Sunčevog sustava, sada u pravcu žute zvijezde Tau Ceti. Prošle su tri godine bez ikakvog vanjskog miješanja u ljudske poslove. Građani Novog Edena toliko su se posvetili svojoj svakodnevici da nisu obraćali mnogo pažnje na ništa izvan svog naselja.

Kad je, međutim, mladu demokraciju u tom raju, koji su za ljude kreirali Ramanci, potresla serija kriza, jedan lukavi tajkun prigrabio je svu vlast i počeo bezobzirno uništavati svaku opoziciju. Jedan od članova obitelji prvobitnih istraživača Rame II pobjegao je stoga iz Novog

Edena i susreo se sa simbiotskim parom stranih vrsta iz susjednog habitata, također zatvorenog u sebe. Njegova žena ostala je u ljudskoj naseobini, i ondje uzalud pokušavala probuditi savjest društva. Nekoliko mjeseci kasnije uhićena je, optužena za izdaju, i zakazano je izvršenje smrtne kazne. Kako su se životni uvjeti i čovjekov okoliš u Novom Edenu stalno pogoršavali, naoružani ljudi napali su susjedni habitat i otpočeli genocidni rat protiv obje strane vrste u njemu. Za to vrijeme, tajanstveni Ramanci, poznati samo po svojim genijalnim graditeljskim postignućima, nastavili su neprimjetno promatrati sve te događaje, svjesni da je samo pitanje vremena kad će ljudi napasti sljedećeg susjeda, naprednu vrstu u području južno od Cilindričnog mora...

PRVI DIO

BIJEG

1.

„Nicole.“

Prvo je imala dojam da je taj blagi mehanički glas dio njenog sna. Ali kad je čula da se njeno ime ponavlja, čak malo glasnije, Nicole se probudila.

Val silnog straha prođe kroz nju. Došli su po mene, pomisli Nicole odmah. Jutro je. Za nekoliko sati ću umrijeti.

Udahnula je polako i duboko, nastojeći ublažiti sve veću paniku u sebi. Nekoliko sekundi kasnije otvorila je oči. U njenoj je ćeliji bio potpuni mrak. Zbunjena, počne se osvrtati, pokušavajući odrediti gdje je ta osoba koja ju je pozivala.

„Ovdje smo, na tvom ležaju, pokraj tvoga desnoga uha“ reče taj glas vrlo blago. „Poslao nas je Richard, da ti pomognemo u bijegu... ali moramo požuriti.“

Nicole na tren pomisli da je ovo nastavak sna. Onda začuje drugi glas, vrlo sličan prvome, ali s ipak prepoznatljivom razlikom. „Okreni se udesno, a mi ćemo se osvijetliti.“

Nicole se, i dalje ležeći, okrene nadesno. Vidje da na ležaju, nadomak njene glave, stoje dvije male ženske figure, ne više od osam do deset centimetara. Sjale su, obasjane nekim unutrašnjim izvorom svjetlosti. Jedna je imala kratku kosu i bila odjevena u oklop europskog viteza iz petnaestoga stoljeća. Druga je imala krunu na glavi i dugu naboranu suknju srednjovjekovne kraljice.

„Ja sam Ivana Orleanska“ reče prva.

„A ja Eleanora Akvitanijska.“

Nicole se nasmije nervozno, u čudu zureći u ta dva robotića. Nekoliko sekundi kasnije, kad su se unutrašnja svjetla u robotima ugasile, konačno je dovoljno došla k sebi da nešto i kaže. „Znači, Richard vas šalje da mi pomognete u bijegu?“ šapne. „A kako to mislite izvesti?“

„Već smo sabotirale nadzorni sustav“ reče malena Ivana ponosno. „Također smo reprogramirale biota Gardu... koji će doći za koju minutu da te pusti van.“

„Imamo glavni plan bijega i nekoliko različitih dopunskih planova“ doda Eleanora. „Richard to razrađuje već mjesecima – od onda kad je nas napravio.“

•Nicole se opet nasmije. Bila je još uvijek zbunjeno iznenađena. „Doista?“ reče ona. „A mogu li pitati gdje je moj genijalni muž u ovom trenutku?“

„Richard je u vašem starom skloništu ispod New Yorka“ odgovori Ivana. „Rekao je da ti prenesemo da se tamo ništa nije promijenilo. On prati naše napredovanje pomoću navigacijskog signala... Usput rečeno, on ti poručuje da te voli. Nije zaboravio...“

„Samo trenutak miruj, molim te“ umiješa se Eleanora, vidjevši da se Nicole počinje refleksno češati iza desnog uha. „Stavljam jedan lokator i tebi, a to je za mene prilično teško.“ Malo kasnije Nicole napipa maleni instrument pokraj uha i odmahne glavom. „Može li nas on i čuti?“

„Smatrao je da ne smijemo ulaziti u rizik s emitiranjem glasa“, odgovori Eleanora. „Nakamura bi mogao uhvatiti signal... Richard će samo znati naš fizički položaj.“

„Sad možeš ustati i odjenuti se“ reče Ivana. „Moramo biti spremne kad dođe Garcia.“

Zar čuda neće nikad prestati? razmišljala je Nicole dok se umivala u mraku, nad jednostavnim lavorom. Nekoliko sekundi bavila se mišlju da bi ova dva robota mogla biti dio neke Nakamurine lukave zavjere, i da će pri pokušaju bijega biti ubijena. Nemoguće, reče samoj sebi malo kasnije. Čak i kad bi netko od Nakamurinih lakeja i znao napraviti ovakve robote, jedino Richard zna o meni toliko da napravi baš Ivanu Orleansku i Eleanoru Akvitanijsku... Uostalom, koga briga ako i budem ubijena u pokušaju bijega? Moje smaknuće je zakazano za ujutro u osam.

Ispred ćelije se začuše zvuci približavanja biorobota. Nicolei se stegne grlo; nije ni sad bila potpuno uvjerena da joj ove dvije male prijateljice govore istinu. „Sjedni na postelju“ čula je Ivanine riječi iza sebe, „da se Eleanora i ja popnemo u tvoje džepove.“ Nicole osjeti da se dvije figurice penju po prednjoj strani njezine košulje. Nasmiješi se. Richarde, nevjerojatan si, pomislila je. Izvan sebe sam od sreće što si živ.

Biot Garcia je nosio baterijsku svjetiljku. Ušao je u Nicoleinu ćeliju snažnim koracima, s puno autoriteta. „Pođite sa mnom, gospođo Wakefield“ reče jakim glasom. „Imam zapovijed da Vas prebacim u sobu za pripremu.“

Nicole se opet uplaši. Biot nije nastupio nimalo prijateljski. Što ako... ali vremena za razmišljanje imala je vrlo malo. Garda je izvede u hodnik i povede brzim hodom. Dvadeset metara kasnije prođoše pokraj uobičajene postave koja se sastojala od nekoliko biot-stražara i jednog ljudskog časnika koji im je zapovijedao. Bio je to neki mladić kojega Nicole nikada ranije nije vidjela. „Čekaj“ vikne on iza njih, upravo kad je trebalo da Garcia i Nicole krenu stubištem. Nicole se sledi.

„Zaboravio si potpisati papire za transfer“ reče čovjek pružajući dokument Garciji.

„Svakako“ odgovori biot. Kitnjastim pokretom ispiše na papirima svoj identifikacijski broj.

Manje od minute kasnije Nicole je bila izvan velike građevine u kojoj je tamnovala nekoliko mjeseci. Udahne svježi zrak, duboko, i pođe za Garciom, putem prema središnjem gradu.

„Ne“ začu Eleanorin glas iz svog džepa. „Ne idemo s biorobotom. Idi na zapad. Prema vjetrenjači sa svjetiljkom na vrhu. Moraš trčati. Nužno je da stignemo na imanje Maxa Pucketta prije zore.“

Njen zatvor je bio gotovo pet kilometara udaljen od Maxove farme. Nicole je trčala puteljkom lagano ali postojano, povremeno požurivana glasovima dva malena robota koji su pažljivo mjerili proteklo vrijeme. Do zore nije preostalo baš mnogo. Za razliku od Zemlje, gdje je prijelaz iz noći u dan bio postupan, u Novom Edenu zora je bila nagli, diskontinuirani događaj: potpun mrak, a onda se, u trenu, upali umjetno sunce i zablista svojim malim lukom na svodu njihovog habitata.

„Još dvanaest minuta do svjetlosti“ reče Ivana. Nicole je upravo izbila na biciklističku stazu kojom je morala prijeći završnih dvjesto metara do Pukcettovog imanja. Nastavljala je trčati, premda posljednjim atomima snage. U dva maha, tijekom trčanja kroz obrađena polja, osjetila je tupi bol u prsima. Nema sumnje, nisam u formi, pomislila je, prekoravajući se što nije redovito vježbala u ćeliji. Osim toga, tu je i šezdesetak godina na leđima.

Imanje je bilo u tami. Nicole zakorači na trijem i tu stane, hvatajući zrak. Vrata se otvoriše nekoliko sekundi kasnije. „Čekao sam te“ reče Max. Njegov čestiti izraz lica jasno je pokazivao koliko je situacija ozbiljna. Hitro je zagrlio Nicole. „Za mnom“ reče i brzo pođe prema spremištu svog imanja.

„Još nema policijskih kola na cesti“ reče on čim su se našli u spremištu. „Vjerojatno još nisu otkrili da te nema. Ali sad su samo minute u pitanju.“

Pilići su svi bili na drugom kraju zgrade. Kokoši su bile zatvorene iza posebne žičane mreže, odvojene od pijetlova. Max i Nicole uđoše među njih; nastane velika graja. Kokoši su jurile kud koja, kriještale i kokodakale, lepetale krilima. Smrad je u tom njihovom prostoru bio toliki da se Nicole gotovo počne gušiti.

Max se nasmiješi. „Izgleda da sam počeo zaboravljati koliko pileći izmet smrdi svima ostalima“ reče. „Ja sam se već naviknuo.“ Pljesnuo je Nicole po ramenu, ne prejako. „U svakom slučaju, to ti je još jedan sloj zaštite, a sama nećeš nimalo osjećati smrad dok budeš u skloništu.“

Max pođe u jedan kut pregrađenog prostora, otjera pet-šest kokoši i klekne. „Kad su se pojavili oni Richardovi ludi mali roboti“ reče on razgrćući slamu i kokošju hranu, „nisam bio odmah siguran gdje da iskopam tvoje skrovište. Onda mi je ovo palo na pamet.“ Max podigne dvije daske i u podu spremišta pokaže se pravokutna rupa. „Prokleto se nadam da sam u pravu.“

Pokretom pokaže da Nicole treba poći za njim, a onda se uvuče u rupu. Uskoro su se oboje četveronoške kretali po zemljanom dnu vrlo tijesnog tunela koji je nekoliko metara vodio paralelno s podom a onda, strmo, u dubinu. Nicole se stalno sudarala s Maxom ispred sebe i sa zemljanim zidovima i svodom iznad sebe. Jedinu svjetlost davala je malena baterijska svjetiljka koju je Max držao u desnoj ruci. Petnaest metara kasnije tunel je ušao u nekakvu mračnu prostoriju. Max pažljivo siđe ljestvama od konopaca, a onda se okrene te pomogne Nicole da i ona siđe. Nekoliko sekundi kasnije oboje su stajali u sredini te sobice. On digne ruku i upali usamljenu električnu žarulju.

„Nije baš palača“, reče dok se Nicole osvrtala, „ali pretpostavljam da je prokleto bolje od onog tvog zatvora.“

U sobici su se nalazili krevet, stolica, dvije police natrpane hranom, treća polica s elektronskim knjigama na disketama, nekoliko različitih odjevnih predmeta obješenih u otvoreni ormar, umivaonik, velika bačva puna vode, koja je vjerojatno jedva prošla kroz tunel, i duboka četvrtasta rupa poljskog WC-a u udaljenom kutu.

„Ti si sve ovo sam...?“ upita Nicole.

„Da“ odgovori Max. „Noću... tijekom ovih nekoliko tjedana. Nisam se usudio nikoga zvati za pomoć.“

Nicole je bila dirnuta. „Hoću li ti ikada moći dovoljno zahvaliti?“

„Moći ćeš tako da ne daš da te uhvate“ reče Max i nasmiješi se. „Ni meni se ne umire, kao ni tebi... A, da, usput rečeno“ nastavi on i pruži joj elektronski čitač u koji su se mogle stavljati diskete. „Nadam se da je materijal za čitanje dobar. Priručnici o uzgoju svinja i pilića nisu isto što i romani tvoga tate, ali, nisam htio ići u knjižaru, da ne pobudim sumnju.“

Nicole mu priđe i poljubi ga. „Max“ reče vedro, „baš si drag prijatelj. Ne mogu ni zamisliti kako si...“

„Vani je zora“ prekine je Ivana Orleanska iz njenog džepa. „Kasnimo u odnosu na naš raspored aktivnosti. Gospodine Puckett, moramo saznati naš put za izlazak, prije nego što nas napustite.“

„Sranje“ reče Max. „Opet primam zapovijedi od jedne robotice koja nije duža od cigarete.“ Uzme Ivanu i Eleanoru iz Nicoleinih džepova i postavi ih na gornju ploču jedne police, iza konzerve graška. „Vidite ta vratašca?“ reče on. „Iza njih je cijev... koja završava pokraj valova za svinje... Kako bi bilo da vi to provjerite?“

Roboti su otišli i zadržali se minutu ili dvije. Za to vrijeme Max je Nicole objasnio situaciju. „Policija će te svugdje tražiti“ reče on. „Osobito ovdje, zato što zna da sam ja prijatelj tvoje obitelji. Zato ću zatrpati ulaz u skrovište. Trebala bi imati ovdje sve što je potrebno za sljedećih nekoliko tjedana, pa i duže. A robotići neka dolaze kad im je volja, samo da ih svinje ne pojedu“ nastavi Max smijući se. „One će biti tvoja jedina veza s vanjskim svijetom. One će te i obavijestiti kad dođe vrijeme za drugu fazu našeg plana bijega.“

„Znači, tebe neću viđati?“ upita Nicole.

„Barem nekoliko tjedana nećeš“ odgovori Max. „Previše je opasno... I, još nešto. Kad god policija dođe na imanje, ja ću ti isključiti struju. To će ti biti znak da moraš biti naročito tiha.“

Eleanora Akvitanijska se vratila. Sad je stajala na dasci, uz konzervu graška. „Naša izlazna staza je izvrsna“ reče. „Ivana je otišla i neće se vraćati nekoliko dana. Namjerava izaći iz habitata i stupiti u vezu s Richardom.“

„Sad moram poći i ja“ reče Max Nicolei. Šutio je nekoliko sekundi. „Ali ne prije nego što kažem još nešto, prijateljice moja otmjena... Kao što znaš, bio sam jebeni cinik cijelog svog života. Malo je ljudi koji mogu na mene ostaviti neki jak dojam. Ali ti si me uvjerila da ima među nama i takvih koji su iznad razine pilića i svinja.“ On se nasmiješi. „Nema takvih mnogo“, doda brzo, „ali ipak nas ima.“

„Hvala ti, Max“ reče Nicole.

Max priđe ljestvama. Okrene se, mahne joj i počne se penjati.

Nicole je sjela na stolicu i duboko udahnula. Po zvucima iz tunela zaključila je da Max zatrpava ulaznu rupu i navlači vreće s hranom za piliće preko dasaka.

Dakle, što će biti dalje? upita se Nicole. Shvati da tijekom proteklih pet dana, otkad je suđenje završeno, nije razmišljala gotovo ni o čemu drugom osim o svojoj sve bližoj smrti. Sada strah od smaknuća nije više određivao putove njenih misli: mogla je pustiti um da slobodno luta.

Prvo je razmišljala o Richardu, mužu i partneru, od koga je već gotovo dvije godine odvojena. Živo se sjećala posljednje večeri koju su proveli zajedno. Bijaše to užasna Walpurgisnacht ubijanja i razaranja, iako je započela notom nade, udajom njene kćeri Ellie za doktora Roberta Turnera. Richard je bio siguran da smo i mi bili predviđeni za smaknuće, prisjećala se. Vjerojatno je bio u pravu... Ali kako je on pobjegao, njega su proglasili za neprijatelja, a mene ostavili na miru, neko vrijeme.

Mislila sam da si mrtav, Richarde, pomisli. Trebala sam imati više povjerenja... Ali kako si se, zaboga, našao opet u New Yorku?

Nicole se nasmiješi, ali ipak s nekoliko suza isprati mnoštvo uspomena koje su joj prolazile umom. Prvo se vidjela u leglu letećih stvorova u Rami II, prije mnogo godina, kad je bila privremeni zarobljenik tih čudnih pticolikih stvorenja čiji se govor sastojao od brbljanja i kriještanja. Richard ju je ondje pronašao: stavio je život na kocku i vratio se u New York samo da bi utvrdio nije li ona možda ipak živa. Da nije to učinio, Nicole bi zauvijek ostala nasukana na otoku New York.

Dok su smišljali kako da prijeđu Cilindrično more i pridruže se kolegama u svemirskom brodu Newton, njih dvoje su postali ljubavnici Sada su u njoj uspomene na te rane dane ljubavi izazvale pravu uzbunu; Nicole je to primila s iznenađenjem i veseljem Zajedno smo preživjeli i atomski napad, pa čak i onaj moj glupi pothvat da osiguram genetsku raznovrsnost našeg potomstva.

Nicoleino lice se trgne od neugode kad se sjeti naivnosti koju je pokazala prije toliko godina. Oprostio si mi, Richarde, a to ti nije moglo biti lako. A onda smo se još više zbližili, u Čvorištu, dok smo s Orlom radili na planovima za izgradnju habitata za ljude.

Što je Orao zapravo bio? razmišljala je Nicole, preusmjeravajući slijed svojih misli. Tko ili što je njega napravio? U umu joj je lebdjela živopisna slika bizarnog stvorenja koje je jedino stupalo u vezu s njima tijekom toga boravka na Čvorištu, dok je međuzvjezdani brod Rama bio na remontu. To izvanzemaljsko biće, s licem orla i tijelom nalik na ljudsko, predstavilo im se kao umjetno stvorena inteligencija namijenjena kontaktu s ljudskom vrstom. Kakve je nevjerojatne oči imao, gotovo mistične, sjećala se Nicole. A pogled prodoran, kao Omehov.

Njen pradjed Omeh bio je umotan u zelenu odjeću plemenskog šamana plemena Senoufo kad je došao Nicolei u posjet, u Rimu, dva tjedna prije lansiranja svemirskog broda Newton. Nicole je prije toga dvaput vidjela Omeha, oba puta u rodnom selu njene majke, na Obali Slonovače: jednom u vrijeme obreda Poro, kad je imala sedam godina, a drugi put tri godine kasnije, na sahrani svoje majke. Tijekom tih kratkih susreta Omeh je počeo pripremati Nicole za njen, kako je rekao, izuzetan život. Tvrdio je da će Nicole biti ona žena koja će, po legendama Senoufo, posijati sjeme njihovog plemena ‘čak među zvijezdama’

Omeh, Orao, čak i Richard, pomisli Nicole. Što reći o takvoj skupini. Lice Henryja, princa od Walesa, pridružilo se toj trojici i Nicole se na trenutak sjetila silovite strasti ljubavne veze s njim, nakon osvajanja olimpijske zlatne medalje. Trgnula se malo kad se prisjetila kako je bolno bilo kad ju je Henry odbacio. Ali da nije bilo njega, podsjeti se, ne bi postojala ni Genevieve. Razmišljajući koliko je voljela svoju kćer na Zemlji i koliko je Genevieve voljela nju, Nicole baci pogled na policu s e-knjigama.

To joj je odjednom privuklo svu pažnju; priđe i počne čitati naslove. Max joj je, dakako, ostavio priručnike o uzgoju svinja i peradi, ali ne samo to. Činilo se da joj je dao cijelu svoju privatnu biblioteku.

Nicole se nasmiješi izvlačeći knjigu bajki i gurajući je u čitač. Brzo prelista stranice i zaustavi se na priči o Trnoružici. Pročita glasno: „i otad su zauvijek sretno živjeli“ Preplavi je nova izuzetno jasna uspomena: ona je mala djevojčica, ima možda šest ili sedam godina, sjedi na očevom krilu u njihovoj kući u pariškom predgrađu Chilly-Mazarin.

Kao djevojčica sam čeznula da budem princeza i da zauvijek sretno živim, pomislila je. Ni na koji način nisam mogla znati da će moj stvarni život biti neobičniji od bilo kakve bajke.

A sada, pomisli ona promatrajući sobu, kad sam već povjerovala da je tom nevjerojatnom životu došao kraj, dadoše mi, izgleda, još nešto dana. Opet pomisli na Richarda i na svoju silnu želju da bude s njim. Mnogo smo zajednički dijelili, Richarde moj. Nadam se da ću moći još jednom osjetiti tvoj dodir, čuti tvoj smijeh, vidjeti tvoje lice. Ali, ako to i ne bude, nastojat ću to prihvatiti bez žalovanja. Moj je život bio već toliko pun čuda.

2.

Eleanor Wakefield Turner je stigla u prostranu dvoranu u Središnjem Gradu u sedam i trideset toga jutra. Iako je smaknuće bila zakazano tek za osam, već je tridesetak ljudi sjedilo u prvim redovima; neki su razgovarali, većina je samo šutjela. Televizijska ekipa se motala oko električne stolice na pozornici. Iako je bio najavljen prijenos uživo, nazočni policajci su očekivali da će imati punu dvoranu, zato što je vlada pozvala građane Novog Edena da osobno svjedoče smrti svoje nekadašnje guvernerice.

Prošle noći Ellie se malo porječkala s mužem, Robertom Turnerom. „Nemoj se izlagati toj boli, Ellie“ rekao joj je kad mu je rekla da namjerava nazočiti smaknuću. „Sigurno je mnogo veći užas gledati njenu smrt nego radost što ćeš je vidjeti još jednom, posljednji put.“

No Ellie je znala nešto što Robert nije znao. Dok se spuštala na jednu stolicu u dvorani, trudila se obuzdati silinu osjećaja u sebi. Ne smije biti ničeg na mome licu, pomisli, i ničeg u govoru moga tijela. Ni najmanjeg nagovještaja. Nitko ne smije posumnjati da ja išta znam o bijegu. Nekoliko pari očiju iznenada se okrene prema njoj. Ellie osjeti da joj srce preskače, a onda shvati da ju je netko prepoznao, i da su se ljudi iz najobičnije radoznalosti okretali i gledali u nju.

Ellie je očeve malene robote, Ivanu Orleansku i Eleanoru Akvitanijsku, prvi puta vidjela prije samo šest tjedana, izvan glavnog habitata, u karantenskom selu Avalonu. Tamo je pomagala svome mužu Robertu, liječniku, u radu s pacijentima koji su u svome tijelu imali retrovirus RV-41, i kojima zbog toga nije bilo spasa. Tog dana Ellie je pošla posjetiti svoju prijateljicu i nekadašnju nastavnicu, Eponinu. Susret je bio ugodan i ohrabrujući, a rastale su se kasno navečer. Ellie je onda krenula iz Eponinine kuće; hodala je zemljanom stazom očekujući da će svakog trenutka ugledati Roberta. Umjesto toga, odjednom je čula dva neobična glasa – zvali su je po imenu. Morala se malo osvrtati i pretraživati okoliš dok nije pronašla dvije male figure na krovu susjedne kuće.

Iznenađena, Ellie je prišla robotima da bi ih bolje čula i vidjela, a Ivana i Eleanora su je obavijestile da joj je otac Richard još živ. Trenutak ili dva kasnije, čim se oporavila od početnog šoka, Ellie im je počela postavljati pitanja. Brzo se uvjerila da njih dvije govore istinu; međutim, pri je nego što je saznala zašto joj otac šalje robote, opazila je da joj se stazom primiče muž. Onda su joj te dvije figure na krovu brzo rekle, da će joj se uskoro opet javiti. Stigle su i upozoriti Ellie da zasad o njihovom postojanju ne govori nikome, pa ni Robertu.

Bila je silno radosna što joj je otac još uvijek živ. Jedva se mogla suzdržati, iako je bila jasno svjesna političke težine takve vijesti. Dva tjedna kasnije, opet u Avalonu, roboti su se opet pojavili pred njom, a ona je imala spremnu bujicu pitanja. Međutim, tada su Ivana i Eleanor bile programirane za razgovor o drugoj temi – o mogućem pokušaju da se Nicole spasi iz zatvora. Rekle su joj da će to, i po Richardovom mišljenju, biti opasan pothvat. „Ne dolazi u obzir da tako nešto pokušamo“ rekla je robot-Ivana, „sve dok ne budemo apsolutno sigurni da će nad tvojom majkom biti izvršena smrtna kazna. Ali, ako se unaprijed ne pripremimo, bit će premalo vremena za bijeg u posljednji trenutak.“

„Što ja moram učiniti?“ pitala je Ellie.

Ivana i Eleanora su joj tada predale jedan list papira na kojem je bio popis potrebnih stvari, uključujući hranu, vodu i odjeću. Ellie je zadrhtala prepoznavši rukopis svoga oca.

„Sakrij sve te stvari na označenom mjestu“ rekla je robot-Eleanora pružajući joj i kartu. „To mora biti obavljeno za najviše deset dana, od danas.“ Sljedećeg trenutka naišao je neki kolonist i roboti su nestali.

Unutar presavijene karte nalazio se i papirić s porukom njenog oca. „Najdraža Ellie“ pisalo je tu, „oprosti na kratkoći pisma. Ja sam na sigurnom mjestu i u dobrom sam zdravlju, ali se silno brinem zbog tvoje mame. Molim te, molim te, nabavi ove stvari i prebaci ih na naznačenu točku u Središnjoj ravnici. Ako to ne možeš sama, molim te da se ograničiš na samo još jednog pomagača. Gledaj da to bude netko tko je jednako vjeran i odan Nicole kao nas dvoje. Volim te.“

Ellie je brzo zaključila da će joj biti potreban pomagač. Ali kome da se obrati za tako nešto? Njen muž Robert bio bi loš izbor zbog dva razloga. Prvo, već je pokazao da u njegovom umu odanost pacijentima i bolnici imaju veći značaj nego bilo kakvi politički osjećaji. Drugo, svatko tko bi bio uhvaćen u pokušaju organiziranja Nicoleinog bijega, bio bi gotovo sigurno osuđen na smrt. Ako bi Ellie umiješala Roberta u tajni rad, moglo bi se dogoditi da njihova kćer Nicole ostane bez oba roditelja.

A Nai Watanabe? Pouzdana je, u to nema sumnje, ali samohrana majka s dva sina blizanca stara četiri godine. Ne bi bilo pošteno tražiti od nje toliku žrtvu. Preostala je, dakle, samo jedna razumna mogućnost: Eponina. Sve brige hoće li joj bolesna prijateljica pristati brzo su nestale. „Dakako da ću ti pomoći“ odgovorila je odmah Eponina. „Nemam što izgubiti. Po tvrdnjama tvoga muža, ovaj RV-41 će me u svakom slučaju ubiti za godinu-dvije.“

Eponina i Ellie su tajno prikupljale potrebnu robu, kupujući jednu po jednu stvar, tijekom sedam dana. Sve su sigurno zamotale u deku, napravile zavežljaj i sakrile ga u kut ionako prenatrpane Eponinine sobe u Avalonu. Zakazanog dana Ellie je izašla iz Novog Edena i prešla pješice u Avalon, tobože da bi ‘pažljivo promatrala’ punih dvanaest sati biometrijske podatke o Eponini. Mnogo više se morala pomučiti kako da objasni Robertu zašto noć želi provesti kod Eponine, negoli uvjeriti, na izlazu iz habitata, usamljenog ljudskog stražara i biota Garciu da joj se odobri noćni prolazak.

Nešto poslije ponoći Ellie i Eponina su podigle težak zavežljaj i krenule oprezno ulicama Avalona. Dobro su pa žile kako izbjeći biote koje je Nakamurina policija koristila za noćne ophodnje po mjestu i Središnjoj ravnici. Nakon nekoliko kilometara pješačenja stigoše do označenog mjesta i zakopaše ondje cijelu zalihu. U povratku ih je, pred samom Eponininom sobom, presreo jedan Tiaso biot, nekoliko minuta prije umjetne zore njihovog sela; zapitala ih je zašto hodaju ovuda u tako neobično doba noći.

„Ova žena ima RV-41“ rekla je Ellie žurno, osjećajući paniku kod svoje prijateljica. „Jedna je od pacijentica moga muža... Trpjela je strašne bolove i nije mogla spavati, pa smo pomislile da bi rana jutarnja šetnja mogla pomoći... A sad oprosti, pošle bismo...“

Tiaso ih je propustila. Ellie i Eponina su bile tako uplašene da sljedećih deset minuta nisu progovorile ni riječ.

Ellie više nije vidjela dva mala robota. Nije dobila nikakve vijesti o tome je li bijeg uopće uspio ili nije. Ali, vrijeme za izvršenje smrtne kazne nad njenom majkom se primicalo, sjedala u dvorani oko nje su se popunjavala, a Ellieno srce je lupalo. Što ako se ništa nije dogodilo? razmišljala je. Što ako će mama doista umrijeti za dvadeset minuta?

Digla je pogled prema pozornici. Dva metra visoka masa sivih električnih naprava stajala je pokraj velike stolice. Na pozornici se nalazio još samo jedan predmet, digitalni sat na kojem je u ovom trenutku pisalo 0742. Ellie je zurila u stolicu. S vrha naslona visjela je kapuljača koja će biti navučena preko glave žrtve. Ellie se strese boreći se da suzbije nagon na povraćanje. Kakvo barbarstvo, pomisli ona. Kako ijedna vrsta koja sebe smatra naprednom može odobravati ovakve grozne spektakle?

Tek što je uspjela potisnuti iz svog uma prizore umiranja na električnoj stolici, netko je kucne po ramenu. Ellie se okrene. Jedan veliki namršteni policajac nagnuo se prema njoj. „Jeste li Vi Eleanor Wakefield Turner?“ upita on.

Ellie se toliko uplašila da je jedva uspjela kimnuti glavom. „Biste li pošli sa mnom, molim?“ reče. „Trebam vam postaviti nekoliko pitanja.“

Elliene noge su se tresle dok je prolazila pokraj troje ljudi u njenom redu. Nešto je pošlo naopako, pomislila je. Bijeg je spriječen. Našli su robu i nekako saznali da sam ja umiješana.

Policajac ju je poveo u malu sobu odmah pokraj glavne. „Ja sam satnik Franz Bauer, gospođo Turner“ reče on. „Moj je posao da uklonim tijelo Vaše majke poslije njenog smaknuća. Naravno da smo kod pogrebnika dogovorili kremiranje, kao što je već običaj. Međutim...“ tu satnik Bauer ušuti kao da pažljivo bira riječi. „Imajući u vidu raniju službu Vaše majke u korist naše kolonije, pomislio sam da biste se možda Vi, ili neki drugi član Vaše obitelji, htjeli pobrinuti oko tog završnog postupka.“

„Da, svakako, satnice Bauer“ odgovori Ellie, kojoj je laknulo. „Svakako. Mnogo Vam hvala“ dodala je brzo.

„To će biti sve, gospođo Turner“ reče policajac. „Sad se možete vratiti u dvoranu.“

Ellie je ustala i otkrila da joj klecaju koljena. Naslonila se jednom rukom na stol ispred satnika Bauera. „Gospodine?“ reče.

„Da?“

„Je li moguće da vidim majku nasamo, barem na trenutak, prije...?“

Policajac je pažljivo promatrao Ellieno lice. „Ne vjerujem“ reče, „ali, postavit ću to pitanje, u Vaše ime.“

„Hvala vam na...“

Prekinula ju je zvonjava telefona. Otezala je s izlaskom iz sobe, dovoljno dugo da uoči zaprepaštenje na licu satnika Bauera. „Jesi li apsolutno siguran?“ čula je njegove riječi dok je izlazila.

U dvorani je rasla uznemirenost. Na velikom ekranu na pozornici stajalo je vrijeme 0836. „Pa dajte već jednom“ gunđao je neki čovjek iza Ellie. „Da završimo već jednom s tim.“

Majka je pobjegla. Znam, reče Ellie u sebi puna radosti. Prisiljavala se ostati mirna. Zato je sad ovolika zbrka ovdje.

Satnik Bauer je u osam i pet obavijestio nazočne da će ‘aktivnosti’ kasniti ‘nekoliko minuta’ ali onda je prošlo još pola sata bez ikakvih izjava. U redu ispred Ellie počelo se šaptati kako su Nicole iz ćelije izvukli izvanzemaljci.

Neki od gledatelja su već počeli odlaziti kad se guverner Macmillan popeo na pozornicu. Djelovao je izmučeno i uznemireno, ali čim se obratio gomili, njegovo lice istoga trena prelio je službeni otvoreni osmijeh.

„Dame i gospodo“ reče, „izvršenje smrtne kazne nad Nicole des Jardins Wakefield je odgođeno. Vlada je otkrila neke sitne nepravilnosti u postupku koji se tiče njenog slučaja – ništa doista značajno, naravno, tek formalni propusti – ali smatrali smo da ta pitanja treba prvo riješiti, da ne bi bilo nikakve, pa ni najmanje nezakonitosti. Smaknuće će biti zakazano opet, i to uskoro. Svi građani Novog Edena bit će informirani o pojedinostima.“

Ellie je ostala na svom sjedalu sve dok se dvorana nije gotovo posve ispraznila. Dio nje kao da je očekivao da će je policija zadržati pri izlasku; ali, nitko je ne zaustavi. Kad se našla vani, jedva se suzdržavala ne povikati iz sveg glasa, od radosti. Majko, majko, mislila je dok su joj suze već navirale put očiju, tako se radujem zbog tebe.

Kao i obično, Robert, Ellie i mala Nicole su se zaustavili u Avalonu da posjete Nai Watanabe i blizance, nakon završetka svog uobičajenog tjednog obilaska sedamdeset i sedmoro preostalih pacijenata s RV-41. Bilo je baš vrijeme uoči ručka. Galilej i Kepler su se igrali ispred kuće, na zemljanoj ulici. Kad su Turnerovi stigli, ta dva mala dječaka upravo su bili u živoj raspravi. „Da, da“ reče četverogodišnji Galilej žustro.

„Nije“, odgovori Kepler s daleko manje strasti.

Ellie se sagnula pokraj blizanaca. „Dječaci, dječaci“ reče ona prijateljskim glasom. „O čemu je riječ?“

„Gospođo Turner“ odgovori Kepler s osmijehom, kao da se osjeća neugodno. „Ma ništa, u stvari. Galilej i ja...“

„Ja kažem da je guvernerica Wakefield već mrtva“ prekine ga Galilej silovito. „To mi je rekao jedan od dječaka, a on sigurno zna. Njegov tata je policajac.“

Za trenutak je Ellie bila zbunjena. Onda shvati da ovi blizanci nisu razumjeli vezu između Nicole i osuđenice na smrt. „A znate li da mi je guvernerica Wakefield majka, a maloj Nicolei baka?“ reče im Ellie blago. „Ti i Kepler ste bili s njom nekoliko puta, prije negoli je otišla u zatvor.“

„Mislim da je se sjećam“ reče Kepler svečano. „Je li mrtva, gospođo Turner?“ nastavi dječačić sljedećeg trenutka.

„Ne znamo sigurno, ali nadamo se da nije“ odgovori Ellie. Malo je nedostajalo, ovaj put, da joj izostane priznanje. Bilo bi tako lako reći ovoj djeci... Ali, dovoljna je samo jedna pogreška. Vjerojatno postoji barem jedan biot u dometu zvuka.

Ellie zagrli Keplera, i sjeti se svog slučajnog susreta s Maxom Puckettom u jednoj prodavaonici prije tri dana. Usred njihovog običnog razgovora, Max je odjednom rekao: „A, da, usput rečeno, Ivana i Eleanora su dobro i rekle su mi da ti prenesem njihove pozdrave.“ Uzbuđena tom rečenicom, Ellie je odmah postavila pitanje koje bi ga navelo da kaže nešto više, ali Max ga je prečuo. Samo dvije-tri sekunde kasnije, upravo kad je namjeravala pitati još nešto, kraj njih se stvorio biot Garcia koji je upravljao tom prodavaonicom.

„Zdravo, Ellie. Zdravo, Roberte“ reče Nai s ulaznih vrata svoje kuće. Pružila je ruke i uzela Nicole od oca. „A kako si ti, ljepoto moja mala? Nisam te vidjela još od tvoje rođendanske zabave, prije tjedan dana.“

Odrasli uđoše u kuću. Nai provjeri da u blizini nema biot-špijuna, pa se primakne Robertu i Ellie. „Policija me opet cijedila noćas“ šapne ona svojim prijateljima. „Počinjem vjerovati da u glasinama ima neke istine.“

„U kojim glasinama?“ reče Ellie. „Ima ih tako mnogo.“

„Jedna od žena koje rade u našoj tvornici“ reče Nai, „ima brata u Nakamurinoj posebnoj policiji. On joj je rekao, jedne noći kad se napio, da su policajci našli samo praznu ćeliju kad su otišli po Nicole, onoga jutra kad je bilo zakazano smaknuće. Jedan biot Garcia je izveo Nicole. Misli se da je to isti onaj koji je uništen u eksploziji ispred tvornice streljiva.“

Ellie se nasmiješila, ali njene oči nisu rekle ništa u odgovor na upitni pogled njene prijateljice. Rekla bih tebi, radije nego ikome drugome, pomislila je ona, ali ne mogu.

„Policajci su preslušavali i mene“ reče Ellie tonom kao da govori o nečem najobičnijem. „Nekoliko puta. Oni tvrde da su sva ta pitanja usmjerena na razjašnjenje nekih navodnih ‘nezakonitosti’ maminog slučaja. Posjetili su oni čak i Katie. Nenajavljeno je svratila kod nas prošlog tjedna i rekla da je odlaganje maminog smaknuća svakako neobično.“

„Brat te moje prijateljice“ reče Nai poslije kraće šutnje, „kaže da Nakamura sumnja u neku zavjeru.“

Nai se još više primakne Ellie. „Dobro, što ti misliš, što se doista događa?“ šapne. „Misliš li da je majka doista pobjegla? Ili da se Nakamura predomislio i ubio je potajno, da ne bi postala mučenica pred licem javnosti?“

Ellie pogleda prvo svog muža, a onda svoju prijateljicu. Reci im, reci im, govorio je jedan glas u njenoj glavi. Ipak, oduprla se tome. „Pojma nemam, Nai“ odgovorila je. „Razmišljala sam, naravno, o svim mogućnostima koje si spomenula. Kao i o nekoliko drugih. Ali ni na koji način ne mogu znati... Nisam religiozna osoba, nimalo, ali ipak sam se molila, na neki moj način, da mami bude dobro.“

3.

Nicole je pojela obrok sušenih marelica, prešla sobu i bacila zamotuljak u koš za smeće. Bio je gotovo pun. Ističe mi vrijeme, pomislila je, pogledom mehanički odmjeravajući hranu preostalu na polici. Mogu izdržati možda još pet dana. Onda moram dobiti novu hranu.

Ivana i Eleanora se nisu pojavile već dva dana. Tijekom prva dva tjedna Nicoleinog boravka u prostoriji ispod Puckettovog kokošinjca, jedna od njih dvije joj je uvijek pravila društvo. Razgovor s njima bio je gotovo kao razgovor s Richardom, barem u početku, prije nego što je Nicole istrošila sve teme koje su bile u memoriji robota.

Ova dva robota su njegova najveća kreacija, pomisli Nicole. Sigurno je utrošio mjesece rada na njima. Pamtila je Richardove šekspirovske robote iz vremena kad su bili na brodu Newton. Ivana i Eleanora su daleko savršenije nego što su princ Hal i Falstaff bili. Richard je sigurno mnogo naučio gledajući kako su konstruirani ljudski bioti u Novom Edenu.

Ivana i Eleanora su redovito izvještavale Nicole o glavnim događajima u habitatu. Za njih je to bio lak zadatak. Dio njihovih programiranih instrukcija podrazumijevao je da promatraju što se zbiva i da to javljaju, putem radija, Richardu, pri svakom svom izlasku iz Novog Edena. Nicole je od njih dobivala te iste informacije. Znala je, na primjer, da je Nakamurina specijalna policija pretresla sve zgrade u cijeloj ljudskoj naseobini na Rami III, pa i provjeravala nema li netko zalihe namirnica i druge robe, tijekom prva dva tjedna od njenog bijega. Došli su i na Puckettovu farmu; Nicole je tada četiri sata provela potpuno nepomična, u mrklom mraku, u svojoj zemunici. Čula je neke zvukove iznad sebe; ali tragači, tko god da su bili, nisu proveli mnogo vremena u kokošinjcu i svinjcu.

U posljednje vrijeme često je bilo potrebno da i Ivana i Eleanora istovremeno budu izvan skrovišta. Govorile su joj da imaju mnogo posla oko usklađivanja svega za sljedeću fazu njenog bijega. Jednom je Nicole pitala robote kako mogu tako jednostavno proći kroz nadzornu točku na ulazu u Novi Eden. „Vrlo lako“ odgovorila je Ivana. „Desetak puta na dan kroz ta vrata prolaze natovareni kamioni, koji uglavnom nose terete za vojsku i građevinske radnike u onom drugom habitatu, ili za Avalon, ili se vraćaju s teretom ovamo. Nas je gotovo nemoguće primijetiti u toj velikoj količini robe.“

Ivana i Eleanora su obavijestile Nicole i o svemu što se u ljudskoj koloniji događalo od dana njenog uhićenja. Nicole je sada znala da su ljudi provalili u habitat ptica i sesilija te da su ih sve uništili. Richard nije trošio memorijski prostor robota na obilje detalja o pticama i sesilijama; ipak, Nicole je saznala da je on uspio pobjeći u New York s nekoliko ptičjih jaja, s četiri mana-dinje, u kojima su bili embriji bizarne sesilijske vrste, i s presudno važnim komadom živog odraslog sesilija. Također je saznala da su se prije nekoliko mjeseci izlegla dva ptića i da Richard ulaže silan trud da im osigura sve što im je za život potrebno.

Teško joj je bilo zamisliti kako njen muž Richard obavlja dužnosti i oca i majke izvanzemaljskoj mladunčadi. Sjećala se da nije pokazivao mnogo zanimanja za njihovu vlastitu djecu kad su bila mala; često je bio neosjetljiv za njihove emotivne potrebe. S druge strane, jako ih je dobro znao naučiti činjenicama, osobito iz matematike i prirodnih znanosti. Nicole i Michael O’Toole su se nekoliko puta, u međusobnim razgovorima, tijekom dugog putovanja Rame II, složili da Richard, po svemu sudeći, nije u stanju s djecom uspostaviti odnos na dječjoj razini.

Njegovo djetinjstvo bilo je tako bolno, pomislila je Nicole prisjećajući se što joj je Richard pričao o svome ocu koji ga je zlostavljao. Sigurno je odrastao bez sposobnosti da voli druge ljude, i da im ukazuje povjerenje... Svi njegovi prijatelji su bili ili proizvod mašte ili roboti koje je sam konstruirao... Ali tijekom svih naših godina u Novom Edenu zasigurno se promijenio

Svjetlo u njenoj sobi odjednom se ugasi i Nicole se nađe u mraku. Ostane sjediti potpuno nepomično na stolici, i počne osluškivati. Znala je da su to opet policajci došli na imanje, ali nije mogla ništa čuti. Strah u njoj sve je više rastao; shvati koliko bi joj mnoga značila nazočnost Ivane i Eleanore. Kad je na farmu Maxa Pucketta prvi put došla policija, obje su bile u podzemnoj sobi uz nju, i smirivale je.

Vrijeme je protjecalo vrlo sporo. Nicole je čula otkucaje svog srca. Poslije nekog vremena – činilo se kao da je prošla cijela vječnost – začuje neke zvuke iznad sebe. Činilo se da je u kokošinjcu mnoštvo ljudi. Duboko je udahnula, nastojeći smiriti se. Nekoliko sekundi kasnije zamalo nije poskočila kad tik do njenog uha jedan blagi glas počne recitirati.

Napadni me sad moj bezdušni prijatelju,

Dok me guši posvud taj okolni mrak.

Podsjeti me da sam tako nemoćna sama

Utisni mi na lice svoj kukavni znak.

Al zašto me baš sada hvataš,

Dok se um moj najezdi toj opire?

To zasigurno reptil u njem pušta

Da teror tvoj do mene puzeći dopire.

Nicole je poslije prvih stihova postalo jasno da je to glas Ivane, da recitira onu slavnu strofu koju je Benita Garcia ispjevala o strahu, u vrijeme kad je već bila posve politizirana zbog siromaštva i rasula u vrijeme Velikog kaosa. Prijateljski glas robota i dobro znani stihovi ublažiše Nicoleinu paniku. Neko vrijeme je smirenije osluškivala, iako su zvuci iznad nje postajali sve snažniji.

Onda je čula da netko tegli velike vreće kokošje hrane preko dasaka koje su zatvarale ulaz u tunel. Njen strah se naglo obnovi. To je to, reče Nicole sebi. Uhvatit će me.

Na trenutak se zapitala da li će je posebna policija ubiti istog trenutka kad je nađe. Onda začuje kako odzvanjaju jaki udarci po nečem metalnom, na kraju tunela. Nije više mogla sjediti. Kad se ustala, osjeti sijevanje boli u grudima, a disanje joj postane teško. Što to nije u redu sa mnom? Razmišljala je, a tada Ivana progovori.

„Poslije prve potrage“ reče maleni robot, „Max se uplašio da tvoj ulaz nije dovoljno dobro kamufliran. Jedne noći, dok si spavala, ugradio je cijevi za odvod otpadne vode iz kokošinjca i to tako da one prolaze točno preko ulaza u tvoj tunel. Malo prije je netko lupao po cijevima. To si čula.“

Nicole je zadržavala dah. Iznad nje se čuo prigušeni razgovor. Poslije još jedne minute čula je ponovno struganje vreća po daskama. Dobri stari Max, pomislila je, donekle se opuštajući. Bol u grudima je popuštao. Još nekoliko minuta i zvukovi iznad nje posve se izgubiše. Nicole duboko odahne i sjedne na stolicu. No na spavanje je otišla tek kad se svjetlo opet uključilo.

Robotica Eleanora se vratila baš kad se Nicole budila. Objasnila je da će Max tijekom nekoliko sljedećih sati početi vaditi cijevi i da će Nicole napokon napustiti ovo skrovište. Kad je izašla, četveronoške, iz tunela, Nicole se iznenadi vidjevši da uz Maxa stoji Eponina.

Dvije žene se zagrliše. „Ca va bien? Je ne t’ai pas vue depuis si longtemps“ reče Eponina Nicolei.

„Mais mon amie, pourqui es-tu ici? J’ai pense que...“

„Dobro, dobro, vas dvije“ prekine ih Max. „Kasnije ćete imati dovoljno vremena za druženje. Sad moramo požuriti. Već kasnimo, jer je meni previše vremena trebalo da dignem te proklete cijevi... Ep, uvedi Nicole u kuću i daj joj odjeću. Dok se odijevate, izloži joj plan... Ja moram na tuširanje i brijanje.“

Dok su njih dvije po mraku hodale do Maxove kuće, Eponina je obavijestila Nicole da je za njen bijeg iz habitata sve spremno. „U posljednja dva dana Max je sakrio ronilačku opremu, dio po dio, na obali Shakespeareovog jezera. Ima i drugi komplet, smješten u jedno spremište u Beauvoisu, za slučaj da netko ukloni masku ili spremnike kisika iz prvog skrovišta. Dok ti i ja budemo na zabavi, Max će provjeriti je li sve u redu.“

„Na kakvoj zabavi?“ upita zbunjena Nicole.

Ulazile su u kuću. Eponina se nasmije. „Zaboravila sam da ne pratiš kalendar. Noćas je Mardi Gras, Masni utorak. Održat će se velika zabava u Beauvoisu, a druga u Positanu. Praktično, noćas će svi će biti na ulicama. Vlada je poticala narod da sudjeluje, vjerojatno zato da bi ljudima skrenula pozornost s problema s kojima je suočena ova kolonija.“

Nicole se, jednako začuđeno, zagleda u svoju prijateljicu, a Eponina se opet nasmije. „Nije ti jasno? Naš je najveći problem bio kako da te prevezemo preko cijele kolonije, sve do Shakespeareovog jezera, a da nas nitko ne vidi. Svatko živ u Novom Edenu zna tvoju facu. Čak se i Richard složio da nam je to jedini razumni plan. Bit ćeš u kostimu, nosit ćeš masku...“

„Znači, razgovarala si s Richardom?“ upita Nicole, koja je počinjala shvaćati barem osnovne konture plana.

„Ne izravno“ odgovori Eponina. „Međutim, Max je preko malih robota uspostavio vezu s njim. Richardova je bila i zamisao za taj sustav cijevi koji je zaveo policiju tijekom posljednjeg pretraživanja farme. Brinuo se da ćeš biti otkrivena...“

Hvala, ponovno, Richarde, pomisli Nicole dok je Eponina pričala dalje. Dosad ti dugujem život barem tri puta.

Ušle su u spavaću sobu; tu je preko kreveta bila raširena veličanstvena bijela haljina. „Na zabavi ćeš biti engleska kraljica“ reče Eponina. „Radila sam na tvojoj haljini, bez prestanka, cijelog tjedna. S ovom kompletnom maskom i ovim dugim bijelim rukavicama i čarapama, neće ti se vidjeti ni milimetar kože, niti kose... Trebale bismo ostati na zabavi otprilike jedan sat, ne duže. Nećeš ništa nikome osobito govoriti, ali ako te itko pita, jednostavno reci da si Ellie. Ona noćas ostaje s tvojom unukom.“

„Zna li Ellie da sam pobjegla?“ upita Nicole nekoliko sekunda kasnije. Osjećala je silnu želju da vidi svoju kćer, ali i malu Nicole, koju dosad još nije vidjela.

„Vjerojatno zna“ reče Eponina. „Ili barem zna da je pokušaj vjerojatno učinjen... Ona me je uvela u ovo. Zajedno smo išle i pripremile zalihe za tebe, na Središnjoj ravnici.“

„Znači, nisi se s njom vidjela od mog izlaska iz zatvora?“

„A, jesam. Ali nismo ništa razgovarale. U ovom trenutku Ellie mora biti vrlo oprezna. Nakamura motri na nju orlovskim okom...“

„Je li umiješan još netko?“ reče Nicole podižući haljinu da vidi kako će joj stajati.

„Nije“ odgovori Eponina. „Samo Max, Ellie i ja... I, dakako, Richard i mali roboti.“

Nicole je nekoliko sekundi stajala pred zrcalom. Dakle, evo me, napokon sam kraljica Engleske, makar samo na sat-dva. Bila je sigurna da je i ideja za baš ovakav kostim Richardova. Nitko drugi nije mogao odabrati tako dobro. Nicole bolje namjesti krunu na glavi. S ovako bijelim licem, pomisli ona, Henry bi me možda mogao i uzeti za kraljicu.

Max i Eponina izađoše iz druge spavaće sobe. Nicole se istoga trena nasmije. Max je bio u kostimu koji je pokrivao samo malen dio tijela; u ruci je držao trozub. Bio je Neptun, vladar mora, a Eponina princeza-sirena, seksi izgleda.

„Oboje izgledate super“ reče kraljica Nicole, namignuvši Eponini. Onda nastavi zadirkujući: „Uuuuu, Max!... Nisam znala da si tako dobar komad...“

„Smijurija“ progunđa Max. „Ja, ovako dlakav – rutav sam po cijelim leđima i grudima, čak i u ušima...“

„Jedino mu se na ovom mjestu krzno malo prorijedilo“ reče Eponina skidajući mu krunu s glave i tapšući ga po tjemenu.

„E, sranje“ reče Max. „Sad znaš zašto nikad nisam doveo žensku u ovu moju kuću... ‘Hajmo, vas dvije, krenimo. Usput rečeno, noćas je opet hladno. Za vrijeme vožnje morat ćete se obje umotati u neke šalove ili jakne.“

„Vožnje?“ reče Nicole bacajući pogled prema Eponini.

Njena prijateljica se nasmiješi. „Vidjet ćeš za minutu“ reče.

Kad je novoedenska vlada rekvirirala svih vozila da bi lake ramanske legure pretopila u oružje, naseobina je ostala bez javnog transportnog sustava. Srećom, većina građana je kupila bicikle; tijekom sljedeće tri godine razvijena je gusta mreža biciklističkih staza. Bez toga bi narodu bilo vrlo teško kretanje po koloniji.

Do trenutka Nicoleinog bijega, kompletna mreža starih željezničkih pruga bila je skinuta, a te trase prekrile su ceste. Njima su se kretali električni auti (dakako, mogli su se voziti samo najvažnije vladine i vojne glavešine), kamioni (također na pogon električnih baterija) i svakojaka vozila koja su izmislili i sklepali kreativniji stanovnici Novog Edena. Maxovo vozilo bilo je jedno od tih. Prednjim dijelom bio je to bicikl. Zadnju polovicu su, međutim, činila dva spojena mekana sjedala, gotovo kauč, naslonjena na jaku osovinu i dva kotača; ta je konstrukcija donekle podsjećala na fijakere s konjskom vučom, korištene tri stoljeća ranije na Zemlji.

Vladar mora Neptun je teško okretao pedale putem prema Središnjem Gradu. „Sranje“ reče Max trudeći se ubrzati svoje vozilo, „zašto li sam pristao na ovaj ludi plan?“

Nicole i Eponina se nasmijaše na sjedalima iza njega. „Zato što si divan čovjek“ reče Eponina, „i zato što si htio da nama, objema, bude udobno... Uostalom, zar bi mogao zamisliti da jedna kraljica sama tjera bicikl više od deset kilometara?“

Temperatura je osjetno pala. Eponina objasni Nicolei da vrijeme postaje sve nestabilnije. „Bio je nedavno jedan izvještaj na televiziji“ reče ona, „da vlada namjerava veći broj kolonista preseliti u drugi habitat. Tamo je životna sredina još netaknuta... Nitko više nije uvjeren u to da ćemo ikad moći popraviti ovo što smo u Novom Edenu zabrljali.“

Kako su se približavali Središnjem Gradu, Nicole se sve više brinula da će se Max prehladiti. Ponudila mu je šal koji joj je Eponina posudila. Max prihvati. „Trebao si smisliti neki topliji kostim“ reče mu Nicole zadirkujući ga.

„A to da Max bude bog Neptun također je Richardova ideja“ reče Eponina. „Naime, ako zatreba da večeras nosi tvoju ronilačku opremu, neće biti čudno.“

Kad je Max usporio, ulazeći u sve gušći promet u Središnjem Gradu, i počeo krivudati između glavnih zgrada kolonije, Nicole osjeti da je obuzimaju iznenađujuće jake emocije. Sjetila se jedne noći, prije više godina, kad je bila jedino budno ljudsko biće u Novom Edenu. Te iste noći provjerila je još jednom, posljednji put, kako njena obitelj spava, a onda se, puna zebnje, i sama popela u ležaj i pripremila da prespava povratni put do Sunčevog sustava, koji je morao potrajati mnogo godina.

U njenoj svijesti se pojavi slika Orla, tog čudnog zastupnika strane inteligencije koji je u Čvorištu bio njihov vodič. Jesi li mogao sve ovo predvidjeti? pitala se Nicole prelijećući u mislima, brzo, sažetu dosadašnju povijest Novog Edena, još od dana kad su putnici s Pinte počeli ulaziti. I što sad misliš o nama? Nicole sumorno odmahne glavom, silno posramljena ponašanjem pripadnika njene, ljudske vrste.

Već su iza sebe ostavili Središnji Grad i produžili vožnju u pravcu sela Beauvoisa, onog u kojem su Nicole i Richard živjeli, sa svojom obitelji, prije Nakamurinog državnog udara. A sve je posve drugačije moglo biti, pomisli ona zagledana u planinu Olimp, koja se dizala u visine lijevo od nje. Mogli smo ovdje imati raj. Samo da smo se malo više potrudili...

Taj slijed misli Nicole je prošla stotinu puta od one strašne noći kad je Richard onako žurno napustio Novi Eden. I svaki put je njeno srce punila ista duboka tuga, svaki put su je iste suze pekle u očima.

Kod nas, ljudskih bića, moguća je velika različitost ponašanja, prisjeti se što je jednom bila rekla Orlu, u Čvorištu. Kad pokažemo dovoljno brige i sućuti, čini se da nismo ništa niži od anđela. Ali češće se dogodi da gramzivost i sebičnost pretegnu u odnosu na naše vrline, a tad se ne razlikujemo od najnižih stvorenja iz kojih smo se razvili.

4.

Maxovo izbivanje sa zabave potrajalo je dobra dva sata. Eponina i Nicole su bile sve zabrinutije. Prolazile su zajedno kroz gužvu na plesnom podiju kad pred njih stadoše dvojica, odjeveni kao Robin Hood i fratar Tuck.

„Ti nisi Robinova Marijana“ reče Robin Hood Eponini, „ali recimo da je Robin upecao sirenu.“ Glasno se nasmijao vlastitoj šali, ispružio ruke i počeo plesati s Eponinom.

„Može li ponizni svećenik uživati u jednom plesu s Njezinim Veličanstvom?“ reče drugi. Nicole se nasmiješi, više za sebe. Čega lošeg može biti u jednom plesu? pomisli ona. Kliznula je u ruke fratra Tucka i njih dvoje se počeše lagano kretati podijem.

Bio je to neki brbljavi Tuck. Poslije svaka dva-tri takta glazbe, odmicao se od Nicole i postavljao po jedno pitanje. Kao što je bilo planirano, Nicole je uvijek samo nagovještavala odgovor, pokretom glave ili gestom. Pred kraj pjesme kostimirani svećenik se počne smijati. „E, dakle, doista“ reče on, „čini mi se da plešem s nijemom damom. Vrlo je otmjena, nema sumnje, ali ne može govoriti.“

„Jako sam prehlađena“ reče Nicole tiho, nastojeći promijeniti glas.

Čim je to rekla, primijetila je određenu promjenu u fratrovom ponašanju. Još više se zabrinula kad je, poslije plesa, nastavio se držati za ruke i zuriti u nju, nekoliko sekundi.

„Čuo sam tvoj glas, negdje“ reče on odjednom uozbiljen. „Vrlo je karakterističan... Pitam se nismo li se već sreli. Ja sam Wallace Michaelson, senator iz zapadnog dijela naselja Baeauvois.“

Dakako da jesi, pomisli Nicole u panici. Sad te se sjećam. Ti si bio jedan od prvih Amerikanaca u Novom Edenu koji su stali na stranu Nakamure i Macmillana.

Nicole se nije usudila izgovoriti ni jednu jedinu riječ. Na sreću, Eponina i Robin Hood su se vratili prije nego što je šutnja potrajala opasno predugo. Eponina osjeti što se dogodilo i brzo krene u akciju. „Kraljica i ja“ reče ona uzimajući Nicole za ruku, „upravo smo išle tamo gdje dame pudraju nos, kad ste vas dvojica odmetnika iz Šervudske šume iskočili iz zasjede. A sada, ako nemate ništa protiv, hvala na plesu, mi bismo produžile tamo kuda smo pošle.“ Otišle su, ali dvojica muškaraca u zelenom nastavili su ih promatrati, pažljivo. Kad su se našle u WC-u, Eponina je prvo otvorila sve pregrade da se uvjeri da nema nikog, a onda prošaptala: „Nešto se dogodilo. Vjerojatno je Max morao poći u spremište da zamijeni tvoju opremu.“

„Fratar Tuck je senator iz Beauvoisa“ reče Nicole. „Malo je nedostajalo da me prepozna po glasu... Mislim da ovdje nisam više sigurna.“

„U redu, onda“ reče Eponina nervozno, poslije malo kolebanja. „Postupat ćemo po alternativnom planu... Izlazimo na prednji ulaz i čekamo ispod velikog stabla.“

Obje istovremeno opaziše malenu kameru ispod stropa, koja je škripnula jedva čujno, pri okretanju, da bi pratila kretanje njih dviju kroz tu prostoriju. Nicole se pokuša prisjetiti svake riječi koju su Eponina i ona izgovorile. Jesmo li bilo čime nagovijestile tko smo? upita se ona. Nicole se osobito brinula zbog Eponine, koja će morati nastaviti živjeti u koloniji, bez obzira na to hoće li ona pobjeći ili biti uhvaćena.

Čim su se Nicole i Eponina vratile u plesnu dvoranu, Robin Hood i njegov fratar počeše im mahati, pozivajući ih k sebi. Eponina odgovori pokretima – prvo je pokazala prema izlaznim vratima, zatim prinijela prste ustima da bi pokazala da one namjeravaju pušiti vani; prešle su plesni podij zajedno. Otvarajući izlazna vrata, Eponina pogleda preko ramena. „Ovi zeleni idu za nama“ šapne ona Nicole.

Nekih dvadeset metara od ulaza u plesnu dvoranu, koja je zapravo bila sportska dvorana škole, rastao je veliki brijest, jedno od samo nekoliko stabala koja su cijela, kao već izrasle mladice, prenesena sa Zemlje na Ramu. Čim su stigle pod brijest, Eponina brzo izvuče iz torbice cigaretu i pripali je. Puhne dim na drugu stranu od Nicole. „Žao mi je“ šapne joj.

„Razumijem“ reče Nicole. Sljedećeg trenutka Robin Hood i fratar Tuck im priđoše.

„Vidi, vidi“ reče Robin Hood, „naša princeza sirena voli i pušiti?... Pa, zar ne znaš da time smanjuješ svoj vjerojatni životni vijek, možda za nekoliko godina?“

Eponina zausti da mu odgovori na svoj standardni način, naime, da će je RV-41 ubiti znatno prije nego što to duhan učini; ipak je šutjela, ne želeći ništa reći što bi njih dvojicu moglo ohrabriti da ostanu. Samo im se nasmiješi blijedo, udahne dim duboko i ispuše ga sebi iznad glave, prema granama stabla.

„Fratar i ja smo se nadali da biste vi, dame, možda htjele s nama popiti piće“ reče Robin Hood zanemarivši činjenicu da nijedna od njih dvije nije odgovorila na njegovu raniju primjedbu.

„Dakako“ reče fratar Tuck. „A rado bismo i znali tko ste...“ Zagleda se netremice u Nicole. „Siguran sam da smo se već negdje sreli, tvoj glas mi je tako poznat.“

Nicole odglumi kašalj i osvrne se. U radijusu od pedeset metara bila su tri policajaca. Ne ovdje, pomisli Ne sad. Ne kad sam tako blizu.

„Kraljica se ne osjeća dobro“ reče Eponina. „Možda ćemo nas dvije morati otići ranije. Ako ne, naći ćemo vas kad se vratimo unutra...“

„Ja sam liječnik“ prekine je Robin Hood prilazeći Nicole. „Možda mogu pomoći.“

Nicole je osjećala napetost u srcu. Dah joj je opet bio kratak i isprekidan. Zakašljala se još jednom i okrenula leđa dvojici muškaraca.

„Strašan kašalj, Vaše Veličanstvo“ začuje ona dobro poznati glas. „Bit će najbolje da mi Vas odvedemo kući.“ Nicole digne pogled prema trećem čovjeku odjevenom u zeleno. Široko joj se osmjehivao: Max, alias bog Neptun. Iza njega Nicole vidje bagi, parkiran ni deset metara od njih. Preplaviše je radost i osjećaj olakšanja. Zagrli Maxa, gotovo zaboravivši na opasnost u kojoj se nalazi. „Max“ izmakne joj, samo ta jedna riječ, a onda on stavi prst preko njenih usana.

„Znam da ste vi, dame, obje oduševljene što je gospodar mora završio svoj večerašnji posao“ reče on uz široko, teatralno odmahivanje rukom, „i što vas sada može odvesti u svoj zamak, daleko od odmetnika i drugih nepoželjnih elemenata.“

Max pogleda dvojicu muškaraca, kojima se njegova gluma sviđala, iako im je pokvario planove. „Hvala ti, Robine, hvala, Tuck“ reče Max pomažući damama da sjednu u bagi. „Vaša ljubazna pažnja, ukazana mojim prijateljicama, bila je izuzetno dobrodošla.“

Fratar Tuck pođe prema bicikl-fijakeru, očito s namjerom da postavi barem još jedno pitanje, ali Max nalegne na pedale. „Ovo je noć maski i tajni“ reče on i mahne toj dvojici. „Ali zadržavati se ne možemo, zove nas more.“

„Bio si sjajan“ reče Eponina i poljubi Maxa još jednom.

Nicole kimne. „Možda si promašio profesiju“ reče ona. „Možda si trebao biti glumac, ne seljak.“

„Igrao sam Marka Antonia u srednjoj školi u Arkansasu“ reče Max dodajući Nicole masku za ronjenje da je namjesti. „Svinjama su se sviđale moje probe. Čujte me, prijatelji, Rimljani, zemljaci, Cezara sam došao pokopati, ne hvaliti.“

Sve troje se nasmijaše. Stajali su na maloj čistini nekih pet metara od ruba Shakespeareovog jezera. Oko njih je bilo drveće i visoko grmlje koje ih je skrivalo od pogleda s ceste i biciklističke staze. Max podigne bocu s kisikom i pomogne Nicole da je namjesti na leđa.

„Roboti će te čekati kod skladišta namirnica“ reče on. „Rečeno mi je da te podsjetim da se ne spuštaš u dubinu prebrzo... Odavno nisi ronila.“

Nicole je stajala nekoliko sekunda nepomična. „Ne znam kako da vam se zahvalim“ reče zbunjeno. „Ne mogu se ničega sjetiti što bi dovoljno točno prenijelo kako se osjećam.“

Eponina joj priđe i zagrli je. „Samo da uspeš, prijateljice moja“ reče ona. „Volimo te mnogo.“

„I ja“ reče Max sljedećeg trenutka; zagrlio ju je i malo se zagrcnuo. Nicole pođe unatraške u jezero, oni joj mahnuše.

Suze su joj klizile niz obraze i skupljale se u dnu maske. Mahnula im je posljednji put kad joj je voda bila do pasa.

Voda je bila hladnija nego što je Nicole očekivala. Znala je da su temperaturne varijacije u Novom Edenu znatno povećane otkad su kolonisti sami preuzeli upravljanje nad svojim vremenskim prilikama, ali joj nije palo na um da će te klimatske promjene utjecati i na temperaturu jezera.

Nicole promjeni količinu zraka u jakni, da bi usporila tonjenje. Nema žurbe, posavjetova samu sebe. Samo se opusti. Čeka te dugi put.

Ivana i Eleanora su s njom više puta ponovile upute za nalaženje tunela ispod zida habitata. Ona sad upali baterijsku svjetiljku i pogleda akvakulturnu farmu što se prostirala daleko ulijevo. Tristo metara prema sredini jezera, pod pravim kutom u odnosu na zadnji zid pregrade za prihranjivanje pastrva, zapamtila je. Ostani na dubini od dvadeset metara sve dok ne vidiš betonsku platformu pod sobom.

Nicole je plivala s lakoćom, ali se ipak brzo umarala. Prisjeti se jedne rasprave s Richardom, prije mnogo godina, kad su razmišljali o mogućnosti da pobjegnu iz New Yorka tako što bi zajedno preplivali Cilindrično more. „Ali ja nisam baš dobra plivačica“ rekla je Nicole tada. „Možda ne bih uspjela.“

Richard ju je onda uvjeravao da dugo plivanje za nju ne bi bilo problem, zato što je izuzetno atletski spremna. Vidi me sada, plivam da bih spasila svoj život i to plivam istom stazom kojom je Richard bježao prije dvije godine, pomisli Nicole. Osim što sam sad stara oko šezdeset godina. I nisam u formi.

Naiđe na betonsku platformu, zaroni još petnaest metara dublje, motreći pažljivo na kazaljke svojih instrumenata, i ubrzo odredi položaj jedne od osam velikih crpnih stanica koje su bile izgrađene na dnu jezera da bi se voda neprestano kretala. Ulaz u tunel sakriven je ispod jednog od tih velikih motora. Međutim, nije ga lako našla. Nekoliko puta je, plivajući, prošla pokraj njega, ali ga nije zamijetila zbog obilja novog podvodnog raslinja koje se nakupilo oko pumpe.

Tunel je bio zapravo cijev kružnog presjeka, četiri metra u promjeru, posve ispunjena vodom. Ramanci su je ugradili na Richardovo inzistiranje, kao nužni izlaz za spas iz habitata; Richardu je njegovo opće inženjersko znanje govorilo da uvijek uračuna i nepredviđene situacije. Trebalo je preplivati, od otvora cijevi ispod Shakespeareovog jezera pa do izlaza u Središnjoj ravnici, s druge strane zidina habitata, nešto više od tisuću metara. Na pronalaženje ulaza potrošila je deset minuta duže nego što je bilo planirano. Plivanje kroz cijev je započela već vrlo umorna.

Tijekom dvije godine tamnovanja jedina vježba su joj bili šetnje po ćeliji, sklekovi i čučnjevi, ali ni to nije provodila redovno. Mišići zahvaćeni starenjem više nisu mogli izdržati veliki zamor. Tri puta tijekom plivanja kroz tunel osjetila je grčeve u nogama. Svaki put se borila, plivajući u mjestu, prisiljavala se na opuštanje, i čekala da grč posve prođe. Napredovala je vrlo sporo. Pred kraj se uplašila da će potrošiti sav zrak prije nego što stigne do izlaza iz tunela.

Posljednjih sto metara boljelo ju je već cijelo tijelo. Ruke je nisu željele odguravati kroz vodu, u nogama nije više bilo snage za odbacivanje. Tad je počela i bol u grudima. Tupi bol koji nije popuštao ni kad je na dubinomjeru vidjela da cijev lagano skreće prema gore.

Napokon je izronila, stala na noge, ali se već sljedećeg trenutka gotovo srušila. Sljedećih nekoliko minuta uzalud je pokušavala smiriti svoje disanje i puls. Nije imala snage podići metalnu ploču koja je pokrivala izlaz. Pitajući se nije li prekoračila konačno granice svoje fizičke izdržljivosti, odlučila je ostati u tunelu i malo odspavati.

Probudila se dva sata kasnije, jer je čula neko čudno tupkanje i kuckanje iznad sebe. Stala je pod ploču i pažljivo osluškivala. Glasovi... ali nije mogla raspoznati što kažu. Što se događa? upita se. Njen puls se naglo ubrzavao. Ako su me policajci otkrili, zašto jednostavno ne podignu poklopac?

Pomakla se tiho u tami, prišla svojoj ronilačkoj opremi koju je ostavila naslonjenu na zid, na suprotnoj strani tunela. Koristeći malenu baterijsku svjetiljku pogledala je instrumente da bi utvrdila koliko joj je zraka preostalo. Mogla bih izdržati pod vodom nekoliko minuta, pomisli.

Iznenada se čulo oštro kucanje po poklopcu. „Jesi li tu dolje, Nicole?“ upita robot Ivana. „Ako jesi, javi se odmah. Imamo ovdje suhu odjeću za tebe, ali nismo dovoljno snažne da podignemo poklopac.“

„Da, ja sam“ vikne Nicole s olakšanjem. „Popet ću se gore čim prikupim snagu.“

Vani, na oštrom ramanskom izvanhabitatskom zraku, koji je bio samo nekoliko stupnjeva iznad nula stupnjeva Celzijusa, Nicole se u mokroj odjeći ubrzo počela smrzavati. Zubi su joj cvokotali dok je prelazila osamdesetak metara po mraku, do mjesta gdje su je čekali hrana i suha odjeća.

Kad su stigli do tih zaliha, Ivana i Eleanora su rekle Nicole da treba odjenuti vojnu odoru koju su Ellie i Eponina tu ostavile za nju. Nicole ih upita zašto, a roboti joj objasniše da je to zato što će na putu do New Yorka morati proći kroz drugi habitat. „U slučaju da nas otkriju“ reče Eleanora kad se već sigurno smjestila u Nicolein džep na košulji, „lakše ćeš im napričati nešto i izvući se budeš li u vojničkoj odori.“

Nicole prvo odjene dugo donje rublje, a zatim odoru. Kad joj više nije bilo hladno, primijeti da je silno ogladnjela. Baci se na gozbu koja ju je tu čekala, a ostatak hrane prenese iz zavežljaja u naprtnjaču koju je još u Novom Edenu smjestila pod ronilačko odijelo.

Na ulasku u drugi habitat pojavio se novi problem. U cijeloj Središnjoj ravnici nisu srele nijedno ljudsko biće, ali na ulazu u negdašnji dom pticolikih stvorova i sesilija stajao je stražar; to im je javila Eleanora, koja je išla naprijed kao izviđač. Njih tri su se zato zaustavile tri do četiri stotine metara od glavnog puta koji je povezivao dva habitata.

„To mora biti nova mjera sigurnosti, uvedena nakon tvog bijega“ reče Ivanića Nicole.

„Zar ne postoji nikakav drugi ulaz u taj habitat?“ upita Nicole.

„Ne“ reče Eleanora. „Kroz ovu rupu je napravljen prvi prodor. Rupa je kasnije, naravno, znatno proširena a preko jarka s vodom izgrađen je most da bi se trupe mogle brzo prebacivati. Međutim, nikakvih drugih ulaza nema.“

„A da bismo stigle u New York, apsolutno je nužno da prođemo baš kroz taj habitat?“

„Da“ uzvrati Ivana. „Ona divovska siva barijera na jugu, koja u dužini od mnogo kilometara služi i kao jedan od zidova drugog habitata, sprječava svaki prolazak prema Južnom poluvaljku Rame. Dakako, mogli bismo je preletjeti, kad bismo imali zrakoplov koji bi mogao dosegnuti visinu od dva kilometra, i vrlo pametnog pilota, ali to nemamo... Osim toga, Richard očekuje da dođemo kroz habitat.“

Čekali su i čekali, u tami i hladnoći. Povremeno bi jedan od minijaturnih robota odlazio provjeriti stanje na ulazu, ali na njemu je stalno stajao stražar. Nicole je bila sve umornija i nemirnija. „Čujte“ reče ona u jednom trenutku, „ne možemo vječno ostati ovdje. Moramo smisliti nešto.“

„Nije nam poznat rezervni plan za ovu situaciju“ reče Eleanora, podsjećajući Nicole, barem jednom, da je ona ipak samo robot.

Iscrpljena, Nicole je tada nakratko zadrijemala i sanjala da spava gola na vrlo velikoj ravnoj kocki leda. S neba su se na nju obrušavala pticolika stvorenja, a stotine malih robota poput Ivane i Eleanore opkolilo ju je na ledu. Svi su unisono nešto pjevali.

Probudila se, donekle osvježena. Popričala je s robotima: razradili su novi plan. Odlučili su pričekati neki zgodan prekid u prometu kroz taj prolaz. Kad takvo zatišje nastane, roboti će privući stražarevu pažnju, a Nicole će jednostavno šmugnuti unutra. Rekle su joj da nakon ulaska krene, oprezno, preko mosta, i da onda skrene desno obalom jarka, to jest kanala s vodom. „Pričekaj nas“ rekla je Eleanora, „u malom zaljevu na koji ćeš naići, otprilike tristo metara od mosta.“

Dvadeset minuta kasnije roboti su napravile silnu galamu u blizini zida, pedesetak metara od ulaza. Stražar je otišao vidjeti tko to galami; Nicole je prošla, a da nije ni primijećena. Našla se unutar drugog habitata. Tamo ju je čekalo dugo stubište što se spuštalo serpentinskim zavojima nekoliko desetaka metara od ulazne rupe do širokog jarka s vodom, koji se protezao oko cijelog drugog habitata. Na povećim razmacima sijale su svjetiljke, a bilo ih je i na mostu preko jarka; međutim, ukupna razina osvijetljenosti bila je vrlo skromna. Nicole se sva ukočila kad je vidjela da se dva građevinska radnika penju stubištem prema njoj. Oni, međutim, prođoše pokraj nje i samo je usput pozdraviše. Nicole je sad bila sretna što na sebi ima vojnu odoru.

Dok je čekala u udubini pokraj kanala, zurila je prema središtu stranog habitata, nastojeći proučiti zadivljujuću konstrukciju koju su joj roboti ranije opisali: ogroman uspravan smeđi valjak koji se vertikalno dizao tisuću petsto metara iz tla, valjak koji je nekad bio dom i ptičje i sesilijske kolonije; ogromnu kuglu s nadsvođem koji visi sa svoda habitata i koja je u ranijim vremenima davala svjetlost; prsten od tajanstvenih bijelih zgrada, duž kanala, također postavljenih u krug oko valjka.

Ta kugla s nadsvođem nije sijala već mjesecima, još od prvog ljudskog prodora u habitat ptica i sesilija. Nicole je sada vidjela samo mala svjetla, na velikim međusobnim razmacima: odmah joj je bilo jasno da su ih postavili ljudski osvajači. Zato se i veliki valjak vidio samo kao mutna kontura, sjena vrlo nejasnih rubova. Vjerojatno je izgledao veličanstveno kad je Richard došao ovamo prvi, pomisli Nicole, ganuta spoznajom da se nalazi na prostorima koje je donedavno naseljavala jedna druga razumna vrsta. Eto, i ovdje namećemo svoju dominaciju, nastavio je njezin um. Gazimo sve žive vrste koje nisu moćne kao mi.

Na dolazak Ivane i Eleanore čekala je znatno duže nego što je bilo planirano. Kad su joj se napokon robotići pridružili, krenuše sve zajedno polako duž obale kanala. Jedan robotić je uvijek išao daleko naprijed, kao izvidnica, pazeći da ne dođe ni do kakvog novog susreta s ljudskim bićima. Dvaput je, u jednom dijelu habitata koji je znatno podsjećao na zemaljsku prašumu, Nicole u tišini u raslinju čekala da putem lijevo od njih prođe skupina vojnika ili radnika. Tijekom oba ta zastoja očarano je proučavala nove zanimljive biljke oko sebe. Čak je primijetila jedno stvorenje slično mješavini pijavice i kišne gliste.

Gotovo sedamdeset dva sata nakon njenog uranjanja u Shakespeareovo jezero stigoše na mjestu određeno za sastanak s Richardom. Sada su bili na suprotnoj strani drugog habitata, na najvećoj mogućoj udaljenosti od rupe koju su ljudi probili da bi ušli u habitat, i ovdje gotovo da i nije bilo ljudi. Par minuta nakon njihovog dolaska iz mora izroni podmornica. Na njezinom boku se otvoriše vrata i Richard Wakefield, sa širokom osmijehom na bradatom licu, pojuri prema svojoj voljenoj ženi. Nicoleino tijelo se treslo od radosti kad je osjetila njegove ruke oko sebe.

5.

Sve je bilo tako dobro poznato. Ne računajući nered Richardovih stvari nagomilanih tijekom više mjeseci njegovog usamljeničkog života ovdje, i preuređenje nekadašnje dječje sobe u spavaću za dvoje ptičjih mladunaca, sklonište ispod New Yorka bilo je savršeno isto kao kad su Richard, Nicole, Michael O’Toole i njihova djeca krenuli iz Rame u Čvorište, prije mnogo godina.

Richard je podmornicu vezao u jednoj prirodnoj luci na južnoj strani otoka, na mjestu koje je nazvao ‘Luka’.

„Odakle ti podmornica?“ pitala ga je Nicole dok su jedno pokraj drugog hodali prema skloništu.

„Dar“ rekao je Richard. „Ili barem ja mislim da je bio dar. Vrhovni zapovjednik ptica mi je pokazao, ili pokazala, kako se podmornicom upravlja, a onda je nestao, ostavivši podmornicu ovdje.“

Pješačenje kroz New York bilo je puno sjećanja. Koliko je godina prošlo od našeg odlaska? razmišljala je Nicole dok su Richard i ona, držeći se za ruke, stajali pokraj spremišta u kojem je Francesca Sabatini ostavila Nicole, na dnu jedne jame, računajući da će tu i umrijeti. Znala je da se na pitanje o proteklim godinama ne može dati točan odgovor. Taj interval se nije mogao izmjeriti ni na kakav normalan način, jer su se tijekom njega dogodila dva međuzvjezdana putovanja relativističkim brzinama, štoviše – drugo putovanje proteklo je u snu, u posebnim ležajevima, kad je, zahvaljujući izvanzemaljskoj tehnologiji, pažljivom upravljanju enzimima i cijelim metabolizmom, usporavan proces starenja.

„Pri svakom dolasku Rame na Čvorište obavljene se samo one preinake koje su bile potrebne za sljedeći zadatak“ govorio je Richard dok su se bližili svom starom domu. „Zato u našoj jazbini nema nikakvih promjena. U Bijeloj dvorani imamo i sad isti onaj crni zastor kroz koji stižu naručene stvari, i našu staru tastaturu. Postupak za postavljanje zahtjeva Ramancima, ili već kako naše domaćine treba nazivati, ista je kao i prije.“

„A druga mjesta?“ pitala je Nicole dok su se rampom spuštali prema svome stanu. „Jesi li ih posjetio?“

„Ptičje leglo je sad grobnica“ odgovori Richard. „Temeljito sam ga pretraživao, nekoliko puta. Jednom sam oprezno ušao i u leglo oktopauka, ali ne dalje od one dvorane s katedralom iz koje se granaju četiri tunela...“

„Nazvali smo ih Eenie, Meenie, Mynie i Moe...“ prekine ga Nicole smiješeći se.

„Da“ nastavi Richard. „Ali nisam se osjećao ugodno u njima. Imao sam osjećaj, premda bez ikakvog konkretnog dokaza, da je to mjesto još i sad nastanjeno i da oktosi, ili neki drugi stanovnici, motre na svaki moj korak.“ Sad se on nasmije. „Vjerovala ili ne, brinuo sam se, također, što će biti s Tami i Timi ako se ja zbog bilo kojeg razloga ne vratim.“

Nicoleino upoznavanje s tim parom ptičjih mladunaca koje je Richard odgojio, bilo je neopisivo. Kad je polazio u drugi habitat da se sretne s Nicole, Richard je ‘dječju sobu’ čvrsto zatvorio i osigurao. Kako ta pticolika stvorenja još nisu mogla letjeti, nisu mogla ni odlutati iz svoje sobe za vrijeme Richardova izbivanja. Sada, pak, kad začuše njegov glas, počeše kričati i brbljati. Richard otvori vrata i oba mladunca uzme u ruke. Kriještanje se još pojača.

„To oni meni govore da ih nisam trebao ostavljati same“ poviče Richard trudeći se da ga Nicole čuje i uz tu buku.

Nicole se smijala do suza. Oba mladunca su ispružila svoje duge vratove prema Richardovom licu. Kriještanje su prekidali samo nakratko, da donju stranu kljuna blago protrljaju o Richardove bradate obraze. Ptice su bile još male, ne više od sedamdesetak centimetara u stojećem stavu, ali zbog izuzetno dugačkih vratova činilo se da su veće.

Nicole je s divljenjem promatrala kako njen muž njeguje svoje izvanzemaljske štićenike. Čistio je za njima, donosio im svježu vodu i hranu, čak je provjeravao i mekoću njihovih kreveta, od nečega nalik na slamu, u jednom kutu dječje sobe. Veliki si put prešao, Richarde Wakefielde, pomisli Nicole sjećajući se kako je on ranije izbjegavao prihvaćati bilo kakvu prizemniju roditeljsku obavezu. Bila je duboko dirnuta njegovom očitom naklonošću prema ovim mršavim goluždravcima. Je li moguće, upitala se, da svatko od nas ima u sebi ovakvu velikodušnu ljubav? I da moramo, da bismo je našli, prvo riješiti sve probleme koje pred nas postavljaju nasljeđe i životni okoliš?

Richard je one četiri mana-dinje i komad sesilija – ‘sjedećeg bića’ – bio složio na gomilu, u jedan kut bijele sobe. Objasnio je Nicole da od dolaska u New York nije primijetio nikakve promjene ni na dinjama ni na sesilijskom materijalu. „Možda dinje mogu dugo mirovati uspavane, kao sjemenke“, reče Nicole kad je čula Richardovo objašnjenje o kompleksnom životnom ciklusu sesilijske vrste.

„To sam i ja pomislio“ reče Richard. „S tim što pojma nemam pod kakvim uvjetima bi dinje mogle proklijati... To je tako čudna i komplicirana vrsta da uopće ne bih bio iznenađen da čujem, recimo, da taj mali komad sesilija na neki način kontrolira cijelu stvar“

Za vrijeme njihove prve zajedničke večere Richardu nije bilo lako uspavati mladunče. „Boje se da ću ih opet ostaviti same“, objasni Richard vraćajući se u bijelu sobu kad su Timi i Tami po treći put svojom žestokom galamom prekinuli njihovu večeru. Napokon je morao programirati Ivanu i Eleanoru da zabavljaju mladunče. Jedino tako je dobio mir i tišinu da bi mogao neko vrijeme biti sam s Nicole.

Prije spavanja su vodili ljubav, polako i nježno. Richard je priznao, skidajući se, da nije siguran koliko će uspjeti... ali Nicole mu reče da je savršeno nevažno da li će i što će on moći. Uporno je ponavljala da će njoj neizdrživu radost pričiniti već samo to što može imati njegovo tijelo uz svoje, a da će bilo kakva dodatna seksualna stimulacija uz to biti divan poseban dobitak. I naravno, dobro su se uklopili, kao i kad su prvi put u životu spavali zajedno. Poslije ljubavi ležali su jedno uz drugo i držali se za ruke, ništa ne govoreći. Nekoliko suza se zaiskrilo u Nicoleinim očima, polako otkinulo i kliznulo sve do ušiju. Nasmiješila se u mraku. Bila je, u ovom trenutku, veličanstveno sretna.

Prvi put, otkad zna za sebe, u njihovim životima nije bilo žurbe. Svaku večer su razgovarali, opušteno, ponekad čak i za vrijeme vođenja ljubavi. Richard joj je pričao, više nego ikad ranije, o svom djetinjstvu i mladosti. Iznio je i najbolnije uspomene na očevo maltretiranje, kao i grozne detalje o svom katastrofalno neuspješnom prvom braku, sa Sarom Tydings.

„Sada shvaćam da su moj otac i Sara imali jednu temeljno zajedničku osobinu“ rekao je Richard jedne noći. „Oboje su bili nesposobni iskazati mi ono samopotvrđivanje koje sam ja tako očajnički tražio, ali su istovremeno oboje, na neki način, znali da ću ja nastaviti s pokušajima da to samopotvrđivanje steknem, pa i po cijenu toga da napustim sve drugo u svom životu.“

Nicole je Richardu, prvi put, ispričala cijelu dramu svoje četrdesetosmosatne ljubavne veze s princom od Walesa, koja se dogodila neposredno nakon što je osvojila olimpijsku zlatnu medalju. Čak je priznala Richardu da se tada silno željela udati za Henryja, i da je bila kao gromom pogođena kad je shvatila da će je odbaciti samo zbog njezine boje kože. Ta priča je Richarda vrlo zainteresirala, čak fascinirala, ali ni za trenutak se nije učinilo da se osjeća ugroženim ili da je ljubomoran.

Postao je zreliji, razmišljala je Nicole nekoliko noći kasnije, dok joj je muž stavljao na spavanje ptičje mladunče. „Dragi“ reče Nicole kad joj se Richard pridružio u postelji, u njihovoj ‘jazbini,’ „nešto sam ti htjela red... ali sam čekala pravi trenutak...“

„Ovo zvuči ozbiljno... Nadam se da neće dugo trajati, jer imam i neke druge planove za nas dvoje za večeras.“

„Kad sam mislila da ću biti smaknuta“ reče ona polako, „shvatila sam da su svi moji osobni poslovi u redu, osim dva... Željela sam još nešto reći Katie i tebi.“ Zastala je na trenutak, kao da traži prave, najtočnije riječi. „Tijekom tih strašnih dana nisam se mogla sjetiti, Richarde“ nastavila je, „jesam li ti ikad rekla, nedvosmisleno, koliko sam silno zadovoljna što smo bili muž i žena... Također nisam htjela umrijeti, a ne...“

Ušuti opet, osvrne se za trenutak po sobi, a onda pogleda Richarda u oči. „Još nešto sam željela postići tim posljednjim pismom“ reče. „U to vrijeme sam mislila zaokružiti sve u svom životu, da iza sebe ne ostavim ništa neriješeno... Richarde, želim ti se ispričati za onu moju bezosjećajnost kad sam pošla i s Michaelom... Bila je to pogreška, pošla sam u njegov krevet prerano, zato što sam se plašila da...“

Duboko je udahnula. „Naravno, ni na tren ne pomišljam da Patrick i Benyi ne bi trebali biti na ovom svijetu; međutim, shvaćam da sam se prerano predala usamljenosti. Pa bih htjela...“

Richard prstom dotakne njene usne. „Nisu potrebne nikakve isprike, Nicole“ reče blago. „Znam da si me voljela.“

Njihov je život ušao u svakodnevnu kolotečinu. Ujutro su šetali po New Yorku, obično se držeći za ruke, i istraživali iznova svaki kutak tog otočnog svijeta koji je već jednom, ranije, bio njihov dom. Kako je stalno bio mrak, grad je sad izgledao drukčije. Zagonetne nebodere, čiji su detalji ostali neizbrisivo urezani u njihovo pamćenje, mogli su sada osvijetliti jedino svojim baterijskim svjetiljkama.

Cesto su hodali po bedemima gradske luke i promatrali pučinu Cilindričnog mora. Jedno jutro provedoše stojeći nekoliko sati na onome mjestu gdje su, prije mnogo godina, svoje živote povjerili tročlanoj ekipi pticolikih stvorova. Zajedno su se prisjećali svoga straha i uzbuđenja kad su ih ta velika, pticama slična stvorenja podigla i ponijela preko mora.

Svakog dana poslije ručka Nicole bi malo odspavala; oduvijek joj je bilo potrebno više sna nego njemu. Richard bi, tipkanjem po tipkovnici, naručio od Ramanaca nove količine hrane ili drugih potrepština, ili bi poveo mladunče gore, u šetnju, ili radio na nekom od svojih bezbrojnih projekata razasutih po ‘jazbini’. Navečer su, poslije lagane večere, ležali zajedno, jedno do drugog, i satima pričali, zatim vodili ljubav ili tonuli u san. Pričali su o svemu, pa i o Bogu, o Orlu, Ramancima, o novoedenskim političkim prilikama, o raznim knjigama, a ponajviše o svojoj djeci.

S velikim su oduševljenjem pričali o Ellie, Patricku, Benyju, pa čak i o Simoni, koju već toliko godina nisu vidjeli; ali Richardu je bilo teško ako bi duže razgovarali o Katie. Uvijek je okrivljavao sebe što nije bio stroži prema svojoj kćeri-ljubimici tijekom njenog djetinjstva; smatrao je da se ona sada, kao odrasla osoba, ponaša tako neodgovorno zato što je on kao roditelj bio previše popustljiv. Nicole ga je pokušavala utješiti i umiriti, podsjećala ga je da su i životne okolnosti u Rami bile neobične i da, napokon, u njegovom ranijem životu nije bilo ničeg što bi ga pripremilo za pravo, odgovorno ‘očinstvo’.

Jednoga dana, dok se budila iz svog popodnevnog drijemeža, Nicole je čula da Richard u hodniku nešto mumlja sam za sebe. Radoznala, ona je tiho ustala i otišla za njim, do sobe koja je nekada bila spavaća soba Michaela O’Toolea. Kod vrata je vidjela da Richard dovršava neki model koji je svojom veličinom popunio gotovo cijelu sobu.

„Voilà“ reče on i okrene se na takav način da je bilo jasno da je čuo šum njenih koraka. „Ovo neće dobiti nijednu estetsku nagradu“ reče široko se smiješeći i pokazujući rukom to što je napravio, „ali, predstavlja razumno dobar prikaz našeg dijela svemira. Meni je, u svakom slučaju, dalo dosta materijala za razmišljanje.“

Gotovo čitav pod bio je pokriven ravnom pravokutnom platformom. Tanke vertikalne šipke različitih visina bile su uglavljene u nju, na različitim mjestima. Na vrhu svake šipke bila je barem po jedna obojena sfera, koja je predstavljala neku zvijezdu.

Okomita šipka u samom središtu ovog modela imala je na vrhu žutu lopticu, na otprilike metar i pol iznad platforme. „Ovo je, naravno, naše Sunce...“ reče joj Richard. „A ovdje smo mi sada – hoću reći, ovdje je Rama sada – vidiš, u ovom kvadrantu, na otprilike jednoj četvrtini puta od Sunca prema najbližoj sličnoj zvijezdi, a to je Tau Ceti... Sirius, pokraj koga smo bili kad smo boravili u Čvorištu, ostaje daleko iza nas, čak na ovoj drugoj strani...“

Nicole počne šetati oko modela koji je prikazivao zvjezdano susjedstvo Sunca. „Postoji dvadeset zvjezdanih sustava u radijusu dvanaest i pol svjetlosnih godina od našeg doma“ objašnjavao je Richard, „uključujući šest binarnih sustava i jedan trojni, a to je nama najbliži, Centauri. A taj Alfa Centauri triplet jedine su zvijezde u sferi polumjera pet svjetlosnih godina oko Sunca.“

Richard pokaže tri zasebne kuglice – znak da je tu tročlani zvjezdani sustav Centauri. Svaka je bila druge veli čine i boje. Bile su jedna za drugu vezane tankim žicama, ali na vrhu samo jedne uspravne šipke, tik do unutrašnje površine otvorene sfere naznačene vrlo razrijeđenom žičanom mrežom i tablicom s krupnim brojem 5.

„Tijekom mojih mnogih dana samoće ovdje dolje“ nastavi Richard, „često sam se pitao zašto Rama ide baš u ovom pravcu. Imamo li mi neko odredište? Trebali bismo imati, jer se naša staza nije ništa promijenila još od one prve akceleracije... Pa, ako idemo na Tau Ceti, što ćemo naći ondje? Još jedan svemirski kompleks sličan Čvorištu? Ili isto ono Čvorište, koje se moglo za to vrijeme premjestiti...“

Richard zastane. Nicole je prišla rubu modela i pružila ruku visoko, pokazujući kažiprstom dvije crvene zvijezde na vrhu trometarske šipke. „Pretpostavljam da si dužinu ovih šipki varirao da bi prikazao puni trodimenzionalni odnos svih ovih zvijezda“ reče ona.

„Da... Taj dvojni zvjezdani sustav koji upravo pokazuješ zove se Struve 2398“ odgovori Richard. „Ima vrlo visoku deklinaciju, a udaljen je od Sunca nešto više od deset svjetlosnih godina.“

Vidjevši blagu grimasu na Nicoleinom licu, Richard se nasmije samome sebi, priđe joj i uzme je za ruku. „Dođi“ reče, „pokazat ću ti nešto doista zanimljivo.“

Obišli su model, stali s druge njegove strane i pogledali Sunce. Jasno se vidjelo da se ono nalazi na pola puta između Siriusa i Tau Ceti. „Zar neće biti fantastično ako se naše Čvorište doista pomaknulo“, reče on uzbuđeno, „i ako ga opet vidimo, ovdje, s druge strane Sunčevog sustava.“ Nicole se nasmije. „Naravno“ reče, „ali, nemamo apsolutno nikakav dokaz...“

„Ali imamo mozgove i maštu“ prekine je on. „Orao nam je izričito rekao da cijelo Čvorište može putovati.

Meni se čini...“ Richard zastane u pola rečenice i malo je promijeni. „Zar se nikad nisi pitala kamo je išao naš svemirski brod Rama poslije odlaska iz Čvorišta, tijekom svih onih godina koje smo proveli u snu? Pretpostavimo, na primjer, da su ptice i sesilije pokupljeni ovdje negdje, možda kod dvojnog sustava Prokiona ili možda čak ovdje, kod Epsilon Eridani; te zvijezde mogle su se lako naći na našoj stazi. Znamo da oko Epsilon Eridani postoje planeti. Krećući se znatnim dijelom brzine svjetlosti, Rama se lako mogla vratiti do Sunca...“

„Stani, Richarde“ reče Nicole. „Ne slijedim te. Pođimo od početka...“ Sjela je na samu platformu, dakle u unutrašnjost modela, pokraj jedne crvene loptice uzdignute samo nekoliko centimetara, na vrlo kratkoj šipki. Prekrižila je noge. „Ako sam razumjela tvoju hipotezu, naše sadašnje putovanje završit će kod Tau Ceti?“

On kimne glavom. „Staza je tako pravilna, da to ne može biti slučajnost. Stići ćemo do Tau Ceti za petnaestak godina, a tada će, vjerujem, naš pokus biti završen.“ Nicole zastenje. „Pa, ja sam već stara“ reče. „Do tada ću biti smežurana kao suha šljiva, ako uopće budem živa... Čisto iz radoznalosti: što misliš da će se dogoditi s nama kad se pokus, kao što kažeš, ‘završi’?“

„To je ono za što je potrebno imati mašte... Pretpostavljam da ćemo biti istovareni iz Rame, ali što će poslije biti s nama – to je posve otvoreno... Pretpostavljam da će naša sudbina ovisiti, donekle, o onome što su Ramanci do sada promatranjem utvrdili...“

„Znači, ti se potpuno slažeš sa mnom da su nas Orao i njegovi prijatelji još u Čvorištu promatrali?“

„Apsolutno. Njihova investicija u ovaj projekt je tako velika, ogromna... Siguran sam da snimaju sve što se događa ovdje u Rami... Moram priznati da sam iznenađen što su nas pustili da radimo što god hoćemo i znamo, i što se ni jedan jedini put nisu umiješali u naše poslove – ali, vjerojatno je to njihova metoda.“

Nicole je nekoliko sekundi šutjela. Poigravala se crvenom kuglom pokraj sebe (Richard joj je rekao da je to zvijezda Epsilon Indi). „Sudac u meni se plaši onoga što bi bilo koji razumni izvanzemaljac zaključio o nama na osnovu našeg ponašanja u Novom Edenu“ reče ona sumorno.

Richard slegne ramenima. „U Rami se nismo ponašali ništa gore nego na Zemlji, u ranijim stoljećima... Osim toga, ne vjerujem da bi doista napredni stranci donosili tako subjektivne ocjene. Ako ovaj proces promatranja svemirskih putnika traje već desetcima tisuća godina, kao što je Orao nagovijestio, Ramanci su morali razviti kvantitativno-mjerne sustave za evaluaciju svih oblika civilizacija s kojima su se sretali... Gotovo je posve sigurno da njih više zanima točno shvatiti našu prirodu i njeno značenje u nekom višem smislu, nego ustanovljavati jesmo li dobri ili zli.“

„Pretpostavljam si u pravu“ reče Nicole glasom u kojem se čulo žaljenje. „Ipak, deprimirajuće je da se mi, kao živa vrsta, ponašamo tako barbarski čak i kad smo prilično sigurni da nas gledaju.“ Ušutjela je i malo razmislila. „Dakle, po tvom mišljenju, naš dugogodišnji odnos s Ramancima, započet prvim dolaskom Rame, prije više od sto godina, mora se uskoro završiti?“

„Mislim da da“ odgovori Richard. „Negdje u budućnosti, možda kad stignemo do Tau Ceti, naše sudjelovanje u ovom pokusu bit će završeno. Pretpostavljam da će Rama biti ispražnjen čim svi podaci o stvorovima koji su sada u njemu budu učitani u Veliku galaktičku bazu podataka. Tko zna, možda će se ubrzo nakon toga ovaj veliki svemirski valjak pojaviti u nekom drugom planetnom sustavu, gdje živi neka druga vrsta sposobna putovati svemirom; onda će započeti novi ciklus.“

„To me vraća na moje ranije pitanje, na koje nisi doista odgovorio... Što će se tada dogoditi s nama?“

„Možda ćemo mi, ili naši potomci, biti poslani na sporo putovanje natrag, na Zemlju... Ili će možda donijeti odluku, čim svi podaci budu prikupljeni, da smo potrošeni, i da nas treba uništiti.“

„Ni jedno ni drugo nije baš privlačno“ reče Nicole. „Moram reći da se slažem s tobom samo u tome da vjerojatno idemo prema Tau Ceti. A ostatak tvoje hipoteze čini mi se kao puko nagađanje.“

Richard se isceri. „Naučio sam mnogo od tebe, Nicole... Sav taj ostatak je plod intuicije. Jednostavno imam osjećaj da stvari tako stoje, osjećaj temeljen na svemu što sam saznao o Ramancima.“

„Zar ne bi bila jednostavnija pretpostavka da Ramanci imaju tranzitne stanice svuda po Galaktici i da su dvije takve stanice nama najbliže – one kod Siriusa i Tau Ceti?“

„Da“ odgovori on, „ali meni osjećaj govori da to nije tako. Čvorište je zapanjujući graditeljski podvig. Kad bi po jedna takva stanica postojala na svakih dvadesetak svjetlosnih godina u cijeloj Galaktici, onda bi ih bilo na milijarde... Osim toga, sjeti se, Orao je izričito rekao da se Čvorište može kretati.“

Nicole prizna samoj sebi da je slabo vjerojatno da instalacija tako zapanjujuća kao što je Čvorište može biti umnožena u mnogo milijardi primjeraka na nekakvoj velikoj svemirskoj montažnoj traci. Richardova pretpostavka ipak je bila prilično razumna. Ali, kako je to tužno, pomisli Nicole, da će članak o nama u galaktičkoj banci podataka sadržavati tako mnogo negativnoga.

„A kako se ptice, sesiliji i naši stari prijatelji oktopauci uklapaju u tvoj scenarij?“ upita ona malo kasnije. „Jesu li oni samo dio istog pokusa u kojem smo i mi?... Ako jesu, misliš li da se u brodu nalazi i kolonija oktosa, a da je mi još nismo našli?“

Richard opet kimne glavom. „Takav zaključak je neizbježan. Ako je završna faza svakog pokusa promatranje, pod kontroliranim uvjetima, reprezentativnog uzorka vrste sposobne da putuje svemirom, onda je logično da i oktosi budu ovdje...“ On se nervozno nasmije. „Čak je moguće da su neki od naših prijatelja s Rame II još i sad, evo ovog trenutka, tu negdje u valjku.“

„Koja divna pomisao pred spavanje“, reče Nicole s osmijehom. „Ako si u pravu, pred nama je još petnaest godina vožnje u svemirskom brodu po kojem vrve ne samo ljudska bića odlučna da nas uhvate i ubiju, nego i ogromni, možda inteligentni arahnidi čiju prirodu ne razumijemo.“

„Uzmi u obzir“ reče on s kiselim osmijehom, „da možda griješim.“

Nicole ustane i pođe prema vratima.

„Kamo ćeš?“

„U krevet“ odgovori i nasmije se. „Mislim da će me početi boljeti glava. O beskonačnosti mogu razmišljati samo tijekom nekog konačnog dijela vremena.“

6.

Sljedećeg jutra, kad je otvorila oči, vidje da Richard stoji iznad nje s dvije pune naprtnjače u rukama. „Idemo u istraživanje, potražit ćemo oktopauke iza crnog zastora“ reče uzbuđeno. „Ostavio sam za Timi i Tami dovoljno vode za sljedeća dva dana, a programirao sam Ivanu i Eleanoru da nas nađu ako se nešto važno dogodi.“

Nicole je za vrijeme doručka pažljivo promatrala svog muža. Njegove oči bile su pune energije i života. Ovo je onaj Richard koga najbolje pamtim, reče sebi. Pustolovina je oduvijek bila najvažniji dio njegovog života.

„Dva puta sam zalazio ovamo“ reče on čim zađoše pod podignuti zastor. „Ali nikad nisam stigao ni do kraja ovog prvog hodnika.“

Zastor se iza njih sklopi i ostavi ih u mraku. „Nema opasnosti da ostanemo zarobljeni na ovoj strani, a?“ reče Nicole dok su oboje provjeravali svoje baterijske svjetiljke.

„Ni najmanje“ odgovori. „Zastor se ne može podizati češće nego, otprilike, jednom u minuti. Ali ako itko, ili išta, ostane na ovom mjestu u sljedećoj minuti, automatski će se opet podići.“

„Nego, želim te upozoriti, prije nego što počnemo pješački“ nastavi on nekoliko sekundi kasnije, „ovo je vrlo dugačak hodnik. Išao sam njime cijeli kilometar i ništa nisam našao, čak ni skretanje. Nema apsolutno nikakvog svjetla. Znači, prvi dio će biti vrlo dosadan – ali na kraju mora biti nečeg, jer bioti koji nas opskrbljuju moraju dolaziti ovim putem.“

Nicole ga uzme za ruku. „Samo imaj na umu, Richarde, da nismo onako mladi kao što smo nekad bili.“

Tunel je bio duži od jednog kilometra. Hodali su ubrzanim korakom i usput pričali uglavnom o Richardovim zapanjujućim iskustvima u drugom habitatu. „Ostao sam bez daha kada su se vrata dizala otvorila i kad sam prvi put ugledao mirmimačke...“ pričao je Richard.

Već joj je opisao svoj boravak kod ptica; stigao je do onog dana, u svojoj kronologiji, kad se spustio na dno valjka. „Bio sam doslovno skamenjen od straha. Stajale su samo tri-četiri metra od mene. Obje su zurile u mene.

Ona tekućina, nalik na kremu, u njihovim ogromnim ovalnim donjim očima pokretala se lijevo-desno, a parovi očiju na štapićima savijali su se da me vide iz drugog kuta.“ Stresao se. „Nikad neću zaboraviti taj trenutak.“

„Da vidimo jesam li dobro shvatila njihovu biologiju“ reče Nicole nekoliko minuta kasnije, dok su prilazili nečemu što je izgledalo kao račvanje hodnika. „Mirmimačka se razvije u mana-dinji, živi relativno kratko, ali vrlo aktivno, onda uđe u sesilij i umre. Tada se, po tvojoj teoriji, sva njena životna iskustva na neki način prenesu u bazu znanja koja u toj živčanoj mreži postoji. Životni ciklus se završava tako što u sesiliji izrastu nove mana-dinje. U pogodnom trenutku, aktivna populacija mirmimačaka bere dinje, koje će dati nove mlade.“

On kimne glavom. „To možda nije savršeno točno, ali tako nekako mora biti.“

„Znači, mi samo jedno ne uspijevamo ostvariti – pravi skup uvjeta u kojima bi mana-dinje počele svoj proces ‘klijanja’?“

„Nadao sam se da ćeš mi pomoći da riješim tu zagonetku“ reče. „Jer, doktorice, Vi ste jedina osoba, od nas ovdje prisutnih, koja ima i neko obrazovanje iz biologije.“ Hodnik se doista račvao u dva kraka, lijevo i desno, svaki pod kutom od četrdeset pet stupnjeva u odnosu na dugi hodnik kojim su Nicole i Richard došli. „Kojim putem, astronautkinjo des Jardins?“ upita je Richard s osmijehom, bacajući svjetlost baterijske svjetiljke naizmjence u jednom pa u drugom pravcu. Lijevi i desni tunel nisu se ni po čemu razlikovali.

Pokazao joj je, na svom prenosivom računalu, i grubu skicu karte. „‘Pođimo prvo lijevim“ reče ona.

Taj tunel se poslije samo nekoliko stotina metara počeo mijenjati. Proširio se i pretvorio u silaznu rampu koja se spiralno obavijala oko izuzetno debelog stupa, i spuštala najmanje stotinu metara u dubinu, u debeli oklop Rame. Dok su silazili, njih dvoje vidješe neke svjetlosti pod sobom. Na dnu se nađoše pokraj dugog kanala širokih, ravnih obala. Lijevo od sebe vidješe dva rakolika biota koji su se, na suprotnoj strani kanala, brzo udaljavali od njih; išli su prema nekom mostu u daljini. Desno od Richarda i Nicole, jedno plovilo nalik na teretni riječni brod kretalo se kanalom, do vrha natovareno nekakvim predmetima, raznovrsnim ali neprepoznatljivim, sivim, crnim i bijelim, na putu za neko neznano odredište u ovom podzemnom svijetu.

Richard i Nicole su pogledali prizor oko sebe, a onda se zagledali. „Vratili smo se u zemlju čudesa, Alice“ reče on i kratko se nasmije. „Zašto ne bismo malo prigrizli, a da ja za to vrijeme unesem sve ovo u moj vjerni kompač?“ Dok su jeli, jedna biot-stonoga je prošla njihovom obalom kanala, zastala nakratko, kao da ih proučava, pa produžila svojim putem. Popela se uz rampu kojom su njih dvoje malo prije sišli. „Jesi li u drugom habitatu vidio biot-rakove ili biot-stonoge?“ upita Nicole.

„Nisam.“

„Ti i ja smo ih namjerno izostavili iz planova za izgradnju Novog Edena, je li tako bilo?“

Richard se nasmije. „Dakako da je tako bilo. Uvjerila si i Orla i mene da bi obični ljudi vrlo loše reagirali na takva bića.“

„Pa ako je tako, je li njihova nazočnost na ovome mjestu nagovještava da postoji i treći habitat?“

„Može biti. Mi doista ne znamo čega sve ima u Južnom poluvaljku. Nismo ga nijednom vidjeli otkako je Rama obnovljen. Ipak, postoji i drugo moguće objašnjenje. Pretpostavimo da su rakovi, stonoge i drugi ramanski bioroboti sastavni dio teritorija. Shvaćaš što želim reći? Možda žive u svim dijelovima Rame, na svim putovanjima, osim u habitatu u kojem to neki naseljenici izričito zabrane.“

Dok su završili s jelom, kanalom je, s lijeva, doplovio još jedan brod. Kao i prošli, bio je prepun nekih naslaganih objekata, bijelih, crnih i sivih. „Ovi paketi su drukčiji nego oni malo prije“ primijeti Nicole. „Podsjećaju me na kutije s rezervnim dijelovima za biote, koje su bile smještene u onoj mojoj jami.“

„Nije isključeno da si u pravu“ reče Richard ustajući. „Pođimo kanalom i vidimo kamo će nas odvesti.“ Osvrne se, pogleda svod koji se nalazio desetak metara iznad njih, pa zatim kosinu rampe iza njih. „Ako nisam nešto pogriješio u proračunima, ili ako Cilindrično more nije mnogo dublje nego što pretpostavljam, ovaj kanal vodi od sjevera do juga Rame, ispod cijelog mora.“

„Znači, ako bismo pošli za ovim brodom, vratili bismo se u Sjeverni poluvaljak?“ upita Nicole.

„Vjerujem da je tako.“

Sljedeća dva sata, pa i više, pješačili su obalom kanala. Nisu vidjeli ništa novo osim skupine od tri paukolika biota, koja se brzo kretala suprotnom obalom. Još dva broda su prošla istim, nizvodnim pravcem, noseći sličan tovar; biot-stonoge i biot-rakovi mnogo su se puta mimoišli s Richardom i Nicole, ali bez ikakvog međusobnog dodira. Prođoše zatim pokraj još jednog mosta koji je povezivao obale kanala.

Odmarali su se dvaput: sjedili, pili vodu, jeli, razgovarali. Na drugom odmoru Nicole upita nije li možda vrijeme za povratak. Richard pogleda na sat. „Hodajmo još jedan sat“, reče on. „Ako je moj osjećaj orijentacije dobar, trebali bismo već biti ispod Sjevernog poluvaljka. Prije ili kasnije sigurno ćemo otkriti kuda brodovi voze sav taj teret.“

Bio je u pravu. Nakon još kilometra pješačenja duž kanala, ugledaše u daljini neku veliku peterokutnu građevinu. Prišavši joj primijetiše da kanal ulazi u samu sredinu građevine; zapravo je zgrada oko šest metara visoka, premošćivala kanal. Bio je to pentagon ravnog krova, bez prozora, fasade bež boje. Svaka od pet stranica zgrade nalazila se dvadeset do trideset metara od središta.

Obalno šetalište završavalo je stubištem. Ono se dizalo do jedne široke staze koja je opisivala cijeli peterokut. S druge strane kanala postojalo je slično stubište. Jedna biot-stonoga je baš tada prelazila stazom oko pentagona, kao mostom, na drugu stranu kanala.

„Što misliš, kamo je ova pošla?“ upita Nicole. Oboje su stali u stranu, da bi stonoga mogla proći.

„Možda u New York“ odgovori. „Tijekom mojih dugih šetnji, prije nego što su se izlegli ptići, pokatkad sam viđao, u daljini, ovakve.“

Zastali su pred jedinim vratima na toj strani peterokutne zgrade. „Ulazimo, ha?“ upita Nicole.

On kimne glavom i gurne nevelika vrata. Nicole se sagne i uđe za njim. Našli su se na stazi za pješake, u velikoj, dobro osvijetljenoj dvorani od stotinjak kvadratnih metara; strop je bio dobrih pet metara iznad poda, a staza na oko dva i pol metra od poda. Lako su mogli pratiti aktivnosti koje su se ispod njih odvijale. U dvorani su bila parkirana dva broda, već poznata im plovila oblika riječnih teglenica, iz kojih su predmete istovarivali biot-radnici kakve Nicole i Richard nikada ranije nisu vidjeli. Svaki je bio stvoren za obavljanje jednog određenog posla. Tovar su razvrstavali po nekom svom, unaprijed zadanom planu. Mnoge komade su stavljali na biot-kamione to jest nosače koji su, čim se koji napuni, odlazili prema nekim od izlaznih vrata u zadnjem dijelu dvorane.

Poslije nekoliko minuta promatranja njih dvoje produžiše stazom do mjesta gdje se ona križala s drugom, istom takvom, točno iznad središta dvorane. Richard zastane da unese neke bilješke u računalo. „Pretpostavit ću da je plan ove zgrade doista tako jednostavan kao što izgleda“ reče on Nicole. „Možemo lijevo ili desno, u ovo ili u ono krilo zgrade.“

Nicole se opredijeli da pođu desno zato što su nosači odlazili na tu stranu. Pokazalo se da su njena zapažanja bila točna. Uđoše u sljedeću dvoranu, ništa manju od prve, i vidješe da se dolje proizvode rakovi i stonoge. Ostadoše nekoliko minuta promatrati taj proces.

„Apsolutno očaravajuće“ reče Richard dovršavajući svoj računarski dijagram ove tvornice. „Spremna za pokret?“

Okrene se da je pogleda, ali mu se oči naglo raširiše. „Nemoj se okretati“ reče tiho, „imamo društvo.“

Nicole se okrene naglim, silovitim pokretom, i pogleda iza sebe. Na drugom kraju pješačke staze, četrdesetak metara od njih, stajala su dva oktopauka. Polako su se kretali prema Richardu i Nicole. Onaj karakteristični oktopaučni zvuk sličan povlačenju metalnih četki po podu, ovaj put nisu čuli zbog buke u tvornici.

Kad vidješe da su ih ljudi primijetili, oktopauci stanu. Nicoleino srce je silovito udaralo. Jasno je pamtila svoj posljednji susret s oktopaukom: bilo je to na Rami II, kada je spasila Katie iz legla oktosa. Tada je, kao i sad, Nicolein najjači poriv bio: bježati.

Zgrabila je Richarda za ruku. Oboje su zurili u strance. „Idemo“ promrmljala je tiho.

„I ja sam se jednako uplašio“ odgovorio je, „ali ne krenimo odmah. Oni miruju. Htio bih vidjeti što će učiniti.“

Usmjerio je svoju pažnju na bližeg oktopauka i počeo, u mislima, pažljivo sklapati njegovu sliku. Trup oktopauka bio je približno kuglastog oblika, ugljeno crne boje, oko metar u promjeru, bez ikakvih crta, izuzimajući jedan vertikalni prorez širok dvadesetak centimetara, koji se pružao od vrha do dna te ‘lopte’; a na ‘dnu lopte’ bilo je tijelo, s osam krakova, crnih i zlatastih, dugih po dva metra, koji su se širili po podu. U unutrašnjosti onog uspravnog proreza bilo je mnogo neprepoznatljivih nabora i grudastih ispupčenja (senzori, nesumnjivo, pomisli Richard), od kojih je najveće imalo oblik leće, kvadratno izrezanog i ispunjenog nekom tekućinom.

I dok su se dva para stvorenja, jedan sa Zemlje i drugi s neznano gdje, gledala preko dvorane, neka široka traka blistave grimizne boje prođe u krug oko ‘glave’ bližeg oktopauka. Ta traka boje pojavila se na jednom rubu okomitog proreza, prenosila se uokolo cijele glave i došla do drugog ruba proreza, opisavši gotovo tristo šezdeset stupnjeva. Nekoliko sekundi nakon grimizne vrpce, na toj glavi se pojavi druga komplicirana vrpca boja, sastavljena od crvene, zelene i od nekoliko bezbojnih mjesta. Ona se također počne prenositi u krug, oko glave oktopauka.

„Isto se dogodilo i kad se onaj oktopauk suočio s Katie i sa mnom“ dobaci Nicole Richardu. „Katie je rekla da nam on na taj način nešto govori.“

„Ali, ne možemo saznati što“, uzvrati Richard. „Činjenica da mogu komunicirati ne znači da nam neće nanijeti neko zlo...“ Bliži oktopauk nastavi govoriti pomoću boja, a Richard se odjednom prisjeti jednog događaja sa svoje odiseje u Rami II, prije znatnog broja godina. Ležao je, tada, na stolu; oko njega je bilo pet ili šest oktopauka.

Po glavama svih pauka kretale su se trake boja. On se jasno prisjeti silnog straha koji je osjetio kad je vidio da mu neka vrlo sitna stvorenja, očito pod kontrolom oktopauka, ulaze u nos.

Glava mu, međutim, istoga trena počne pulsirati od bola. „Nisu bili tako dobri prema meni ranije“ reče on Nicole. „Naime, kad...“

Vrata se na udaljenom kraju dvorane otvoriše. Uđoše još četiri oktopauka. „To je dovoljno“ reče on osjećajući da se Nicole, pokraj njega, sva ukočila. „Mislim da je vrijeme da potražimo izlaz odavde.“

Nicole i Richard se hitro zaputiše prema sredini dvorane. Tamo je pješačka staza, kao i u prethodnoj dvorani, bila okomito na drugu, koja je vodila do izlaznih vrata. Njih dvoje pođoše prema izlazu, ali poslije nekoliko koraka stadoše: četiri oktopauka iskrsnuše i tu.

Nije bilo potrebno da se dogovaraju. Okrenuli su se vrlo brzo, vratili na glavnu stazu i zatim potrčali prema trećoj strani pentagona. Projurili su kroz treću dvoranu, bez osvrtanja, i našli se u četvrtoj, u kojoj je vladao mrkli mrak. Usporili su, Richard je izvukao baterijsku svjetiljku da pogleda okolinu. Na podu dvorane bila je oprema novije proizvodnje, ali se nije primjećivala nikakva aktivnost.

„Da opet pokušamo izaći van?“ upita Richard. Kad je vidio da je kimnula glavom, dohvati je za ruku; zajedno potrčaše prema križanju staza iznad dvorane, skrenuše desno i istrčaše van iz pentagona.

Minutu kasnije bili su u mračnom hodniku, na posve nepoznatom teritoriju. Oboje su već bili umorni. Nicole je disala prilično teško. „Richarde“ reče. „Moram se odmoriti. Ne mogu izdržati ovaj tempo.“

Još oko pedeset metara hodali su jednakom brzinom kroz mračan i prazan hodnik. Tada lijevo od sebe ugledaše neka vrata. Richard ih oprezno otvori, zaviri unutra, onda uz pomoć baterijske svjetiljke pregleda djelu unutrašnjost. „Ovo je sigurno neko spremište“ reče on, „ali je sada prazno.“

Ušao je, provirio kroz zadnja vrata u sljedeću, također praznu prostoriju, i vratio se do Nicole. Sjedoše i nasloniše se leđima na zid. „Kad se vratimo u našu jazbinu, dragi“ reče ona nekoliko sekundi kasnije, „pomoći ćeš mi da provjerim rad mog srca. Bilo je tu nekih čudnih bolova u posljednje vrijeme.“

„Je li ti dobro sad?“ upita Richard. U glasu mu se osjećala zabrinutost.

„Je“ odgovori Nicole. „Onoliko koliko se može očekivati poslije jedva uspješnog bijega od gomile oktopauka.“

7.

Nicole je spavala nemirno, leđima naslonjena na zid s glavom na Richardovom ramenu. Buncala je i uvijek se budila s trzajem, pa bi odmah opet zadrijemala. U posljednjem bunilu bila je na nekom otoku, na samoj obali oceana, sa svom svojom djecom. Golemi plimni val jurnuo je prema njima. Nicole je zahvatila panika, jer su joj djeca bila razasuta po cijelom otoku. Kako, kako da ih sve spasi? Stresla se i probudila.

U mraku, prodrmala je muža. „Richarde“ reče, „probudi se. Nešto nije u redu.“

U prvi tren Richard se ne pokrene. Kad ga Nicole gurne drugi put, on polako otvori oči. „Što je?“ reče napokon.

„Imam osjećaj da ovdje nismo sigurni“ reče ona. „Mislim da bismo morali poći.“

Richard upali baterijsku svjetiljku i počne polako šarati njenim snopom po sobi. „Ovdje nema nikoga“ reče tiho. „A ništa i ne čujem... Zar ne misliš da bismo se trebali još malo odmoriti?“

Nicolein strah se povećavao dok su sjedili u toj tišini. „Imam jak predosjećaj opasnosti“ reče. „Znam da ne vjeruješ u te stvari, ali moj me predosjećaj nikad ne vara.“

„Dobro“ reče Richard. Ustane, ode na drugu stranu sobe i otvori zadnja vrata koja su vodila u susjednu, sličnu prostoriju. Pogleda u nju. „Ništa ni ovdje“ reče poslije nekoliko sekundi. Zatim se vrati i otvori vrata prema hodniku kojim su došli kad su pobjegli iz peterokutne tvornice. Tog trena oboje začuše nepogrešivo prepoznatljivi zvuk metalnih četki što se vuku po podu.

Nicole skoči. Richard nečujno zatvori vrata i stane uz nju. „Dođi“ reče šapatom. „Moramo naći drugi izlaz odavde.“

Prošli su kroz sljedeću, pa još jednu i još jednu prostoriju. Sve su bile mračne i prazne. Nakon nekog vremena, zbog trčanja kroz nepoznate prostore, oboje izgubiše orijentaciju. Nakon duge serije istih soba, stigoše do velikih dvokrilnih vrata. Richard reče Nicole da se malo povuče, a onda oprezno otvori lijevo krilo vrata. „Sranje!“ reče on sljedećeg trenutka. „Što li je, za ime svijeta, sad ovo?“ Nicole mu priđe i počne pogledom pratiti snop njegove baterijske svjetiljke, koji je padao na čudne objekte ispred njih. Ta dvorana bila je pretrpana velikim predmetima. Najbliži je izgledao kao velika ameba na nekakvom skejtbordu; sljedeći kao ogromno klupko namotanog grubog konopca s dvije antene koje su se pružale iz sredine. Ni zvuka ni pokreta nije bilo u toj prostoriji. Richard usmjeri snop nagore i brzo prošeta po ostalim izloženim stvarima.

„Vrati malo“ reče Nicole uzbuđeno, jer je opazila nešto poznato. „Onamo. Nekoliko metara lijevo od onih vrata.“

Sljedećeg trenutka snop svjetlosti iz svjetiljke obasja četiri lika slična ljudskima, u skafanderima i s kacigama; sjedila su naslonjena na zid. „To su oni biot-ljudi“ reče ona. „Oni koje smo vidjeli neposredno prije nego što smo sreli Michaela O’Toolea na dnu dizala.“

„Norton i društvo?“ upita Richard s nevjericom. Trnci straha krenuše mu niz kralježnicu.

„Kladim se da su oni.“

Ušli su u tu dvoranu lagano i zaputili se, na prstima, prema skupini ljudi, zaobilazeći mnoge druge likove. Kleknuli su pokraj to četvoro.

„Ovo mora biti nekakvo odlagalište biota“ reče Nicole kad su se uvjerili da je lice iza prozirnog prednjeg dijela kacige doista kopija lica zapovjednika Nortona, koji je predvodio prvu ekspediciju na Ramu.

Richard ustane i odmahne glavom. „Apsolutno nevjerojatno“ reče. „Što će oni ovdje?“ Počne opet šetati snopom baterijske svjetiljke po okolnim izlošcima.

Nicole vrisne. Na samo četiri metra od nje jedan oktopauk bio je u pokretu; tako joj se barem učinilo pri toj neobičnoj svjetlosti. Richard joj pritrči. Brzo se uvjeriše da je to samo nepomični biot oktopauk. Njihov smijeh, poslije toga, potraje nekoliko minuta.

„Richarde Wakefielde“ reče Nicole kad je napokon obuzdala svoj nervozni smijeh, „mogu li ja sada kući? Dosta mi je.“

„Možeš, možeš“ uzvrati on s osmijehom. „Čim nađemo put.“

Kako su napredovali sve dublje u labirint soba i tunela u prostorima oko pentagona, Nicole već počne pomišljati da izlaz nikad neće naći. No Richard uspori i počne unositi informacije u svoje računalo. Nakon toga bio je barem siguran da se ne vrte u krug; karta se upotpunjavala, ali na njoj se nije pojavljivao nijedan orijentir koji su upoznali prije bijega od oktopauka.

Oboje su već počeli očajavati kad naiđe jedan mali biot-nosač, koji je nekim uskim hodnikom prenosio hrpu svakojakih predmeta. Richard se donekle opusti. „Ove kreature kao da su krojene po mjeri, po nečijim specifikacijama“ reče on Nicole. „Kao roba koju naručimo pa nam se donese u bijelu sobu. Ako se vratimo pravcem iz kojeg je ovaj biot došao, možda ćemo naći tvornicu u kojoj se pravi sve ono što mi zatražimo. Trebalo bi biti lako odatle naći put do našeg skloništa.“

Bilo je to dugo pješačenje. Nekoliko sati kasnije ipak stigoše, oboje premoreni, do mjesta gdje se taj hodnik proširivao u ogromnu tvorničku halu vrlo visokog svoda. U središtu je stajalo dvanaest debelih valjaka koji su izgledom podsjećali na starinske parne kotlove na Zemlji. Svaki je bio visok oko četiri i pol metra, a širok oko metar i pol. Bili su raspoređeni u četiri reda od po tri.

U svaki kotao su ulazile, i iz njega izlazile, pokretne trake ili njihov ramanski ekvivalent. U trenutku kad stigoše Richard i Nicole, dvije su bile u pokretu. Richard je bio zadivljen. „Pogledaj ono“, reče on, rukom pokazujući ogromni skladišni pod pokriven hrpama predmeta svih veličina i oblika. „Ono je očito zaliha sirovina. Narudžba stigne u glavno računalo, koje se vjerojatno nalazi u onoj kućici iza kotlova. On ga obradi i proslijedi do jednog od ovih strojeva. Bioti krenu, dohvate odgovarajuće sirovine i stave ih na pokretnu vrpcu. U kodovima se sirovine obrade, a izlaznom vrpcom izađe roba koju je naručila ona inteligentna vrsta koja se poslužila tipkovnicom ili njenim ekvivalentom, za komunikaciju s Ramancima.“

On priđe bližem od dva aktivna kotla. „Međutim, pravo je pitanje“ reče on kipeći od uzbuđenja, „koja vrsta procesa se unutra događa? Kemijski ili možda nuklearno-transmutacijski? Ili Ramanci imaju neku drugu proizvodnu tehnologiju, koja je posve izvan dosega naših spoznaja?“

Nekoliko puta je vrlo snažno pokucao rukom po tom kotlu. „Vrlo debeli zidovi“ reče. Sagne se i počne gurati glavu u otvor gdje je pokretna traka ulazila u kotao. „Richarde“, poviče Nicole, „zar ne misliš da je to nerazumno?“ Richard digne pogled prema svojoj supruzi i slegne ramenima. Sagnuo se opet, da prouči vezu kotla i trake, ali jedan neobični biot, nalik na fotoaparat na nogama, dotrči brzo kroz dvoranu, ugura se između Richarda i vrpce koja se i sad kretala, i počne se napuhavati, odguravajući Richarda s tog mjesta.

„Lijep potez“ reče Richard s poštovanjem. Okrene se Nicole. „Doista, sustav s dobrom zaštitom od kvarova.“

„Richarde“ reče, „ako nemaš ništa protiv, možemo li se vratiti našem glavnom zadatku? Ili si zaboravio da još nismo našli put do našeg stana?“

„Samo još malo“ reče. „Želim vidjeti što će izaći iz ovog kotla. Možda, ako vidim što je izašlo, a prije toga vidim što ulazi, mogu nešto zaključiti o onom procesu unutra.“

Nicole je ugledala na suprotnoj strani tvorničke hale nov dugačak tunel. Sat kasnije uspjela je istjerati Richarda iz očaravajuće strane tvornice. Nisu mogli znati kamo taj novi put vodi, ali to im je bila jedina nada. Uslijedilo je novo pješačenje... i pješačenje. Kad god bi je počinjali savladavati zamor ili neraspoloženje, Richard ju je hrabrio tako što je veličao čudesnost svega onoga što su od polaska iz svoga staništa vidjeli.

„Ovo mjesto je apsolutno iznenađujuće, čudesno“ reče on u jednom trenutku, jedva se obuzdavajući. „Ne mogu ni početi procjenjivati značenje svega ovoga... Ne samo što nismo sami u ovom svemiru... nego nismo, po sposobnostima, ni blizu vrhu piramide...“

Richardov entuzijazam ih je držao sve dok, napokon, na rubu potpunog umora, ne ugledaše ispred sebe račvanje hodnika. Osmotrivši kut račvanja Richard zaključi da je to isto ono prvo račvanje na koju su naišli poslije početna dva kilometra pješačenja. „Jupii“ poviče on ubrzavši hod. „Vidi“ i pokaže snopom baterijske svjetiljke, „još malo pa smo kod kuće.“

Nicole je, međutim, čula je nešto drugo i stane kao skamenjena. „Gasi to“ reče.

On se okrenuo tako brzo da zamalo nije pao. Ugasio je baterijsku svjetiljku. Nekoliko sekundi kasnije sumnje nije moglo biti. Struganje četki čulo se sve jače.

„Stigni prije njih“ poviče ona i projuri pokraj njega punim trkom. Richard, trčeći za njom, stiže do račvanja jedva petnaestak sekundi prije prvih oktopauka. Grupa tuđinaca dolazila je drugim krakom, iz pravca kanala. Richard se u trku okrene i za trenutak uperi mlaz svjetlosti iza sebe: ugleda barem četiri obojene trake kako nailaze kroz mrak.

Sav namještaj koji su u bijeloj sobi mogli naći navukoše na dno crnog ekrana, nastojeći stvoriti kakvu-takvu barikadu. Sljedećih nekoliko sati provedoše čekajući i motreći, uvjereni da se zastor svakog trenutka može podići i da će tad oktopauci napasti njihovo boravište. Međutim, ništa se nije dogodilo. Napokon ostaviše Ivanu i Eleanoru u bijeloj sobi, kao stražu, i provedoše noć u dječjoj sobi, uz Tami i Timi.

„Zašto nisu došli za nama?“ upita je Richard sljedećeg jutra. „Možemo biti gotovo posve sigurni da oktosi znaju da se zastor diže automatski. Da su samo došli do kraja hodnika...“

„Možda nas ne žele opet uplašiti“ prekine ga ona blago. On nabra čelo i pogleda je upitno. „Još nemamo nijedan čvrst dokaz da su oktopauci neprijateljski raspoloženi“ nastavila je, „bez obzira što se tebi čini da su te maltretirali dok si bio njihov zarobljenik, tijekom tvoje odiseje prije toliko godina... Nisu nanijeli zlo ni Katie, ni meni, kad su to lako mogli. A tebe su, na kraju, ipak vratili nama.“

„Ali sam tada bio u dubokoj komi“ uzvrati Richard. „Zato im više nisam bio koristan, kao zamorac... A Takagishi? A napadi na princa Hala i na Falstaffa?“

„Za svaki od tih incidenata postoji vjerojatno neko ne-neprijateljsko objašnjenje. To i je ono što nas toliko zbunjuje. Pretpostavimo da je Takagishi umro od srčanog udara. Pretpostavimo također da su oktosi sačuvali njegovo tijelo, preparirano, kao svojevrstan izložak, da bi drugi oktopauci mogli učiti... Vjerojatno bismo i mi slično učiniti...“

Ona zastane malo, pa nastavi. „Ono što ti nazivaš napadom na princa Hala i na Falstaffa mogao je biti samo nesporazum... Što ako su tvoji mali roboti odlutali na neko vrlo važno mjesto, možda u neko gnijezdo, na neko mjesto koje je njima kao crkva... Bilo bi prirodno da oni brane svoje ključne lokacije.“

„Zbunjen sam“ reče Richard poslije malo kolebanja. „Ma gle ti nju: braniš oktose, a jučer si bježala od njih brže nego ja.“

„Da...“ odgovorila je zamišljeno. „Priznajem da sam bila užasnuta. Moj životinjski instinkt natjerao me je da pretpostavim njihovo neprijateljstvo i da bježim. Danas sam razočarana zbog tog svog postupka. Mi, ljudi, trebali bismo mozgom nadvladati te instinktivne reakcije... osobito ti i ja. Poslije svega što smo vidjeli u Rami i na Čvorištu, trebali bismo biti potpuno imuni na ksenofobiju.“

On se nasmiješi i kimne glavom. „Znači, ti sad želiš reći da su oktopauci možda samo pokušavali miroljubivi kontakt?“

„Možda“ odgovori Nicole. „Ne znam što oni hoće. Ali znam da nikada nisam vidjela nikakav nesumnjivo neprijateljski čin.“

Nekoliko sekundi je odsutno zurio u zid, onda se protrljao po čelu. „Kad bih se barem mogao bolje sjetiti svog boravka kod njih... pojedinosti o tome. Ali kad god sam se pokušao koncentrirati na to razdoblje svog života, uhvatila bi me jaka glavobolja – evo i sad. Samo uspomene na vrijeme provedeno u sesiliji nisu praćene bolom.“

„Tvoja odiseja je bila davno“ reče. „Možda su i oktosi sposobni učiti. Možda sad imaju drukčiji stav prema nama.“

Richard ustane. „U redu. Uvjerila si me. Kad sljedeći put vidimo oktopauka, ne bježimo.“ Onda se nasmije. „Ili barem ne bježimo odmah.“

Prošlo je od tada mjesec dana. Richard i Nicole više nisu zalazili kroz crni zastor, niti su imali ikakve nove susrete s oktopaucima. Dane su provodili njegujući mladunčad (koja su učila letjeti) i uživajući jedno u drugome. Tijekom razgovora najčešće su se prisjećali djece i prošlosti.

„Sad smo, valjda, starci“ reče ona jednog jutra dok su šetali jednim od tri središnja njujorška trga.

„Kako možeš tako govoriti?“ odgovori Richard s osmijehom. „Samo zato što glavninu svog vremena provodimo pričajući o onome što je bilo davno, i što nam svakodnevni boravak u kupaonici odvlači više pažnje i energije nego seks, ti tvrdiš da smo stari?“

Nicole se nasmije. „A zar je stanje zaista tako loše?“

„Ne, nije“ reče on smješkajući se. „Ja sam u tebe i sad zaljubljen kao neki školarac... ali s vremena na vrijeme tu ljubav potisnu razni tjelesni bolovi, koje nikad ranije nisam imao... To me podsjeti: zar nisi namjeravala provjeriti svoje srce, a ja da ti u tome pomognem?“

„Da“ reče Nicole i kimne glavom. „Premda, zapravo, tu za tebe i nema nikakvog posla. Jedini instrumenti koje sam donijela u svojoj liječničkoj torbi, kad sam bježala, je jedan stetoskop i jedan sfigmomanometar. Pregledala sam se već nekoliko puta pomoću oba... Nisam našla ništa neuobičajeno, osim što poneki zalistak malo propušta, ponekad; no zadiha mi se nije ponovila.“ Ona se nasmiješi. „Vjerojatno se dogodilo zbog onog uzbuđenja... i zbog starosti.“

„Da je tu naš zet kardiolog, zacijelo bi te pregledao kompletno.“

Sljedećih nekoliko minuta šetali su u tišini. „Djeca ti mnogo nedostaju, zar ne?“ reče on.

„Nedostaju“ reče Nicole s uzdahom. „Ali trudim se ne previše razmišljati o njima. Sretna sam što sam živa i što sam ovdje s tobom. Imam takvo obilje divnih uspomena...

„Neka mi Bog da mudrost da prihvatim stvari koje ne mogu promijeniti“ reče on citirajući početak poznate izreke. „To je jedna od tvojih najboljih osobina, Nicole... Oduvijek sam ti pomalo zavidio zbog te tvoje duhovne smirenosti.“

Koji trenutak kasnije Richard se zaustavi i okrene prema njoj. „Jako te volim“ reče odjednom i zagrli je.

„Što ti je sad došlo?“ reče zbunjena ovim iznenadnim izljevom osjećaja. Richardov pogled bio je dalek. „Ovog tjedna mi se jedan ludi plan oblikovao u glavi“ reče uzbuđeno. „Od početka sam znao da je opasan i vjerojatno bezuman, ali, svejedno, zgrabio me je na isti način na koji su me zgrabili svi moji projekti... Dvaput sam čak ustajao noću da razmislim o svim detaljima... Mislio sam ti i ranije ispričati, ali sam se prvo morao uvjeriti da je sve doista izvodljivo...“

„Pojma nemam o čemu pričaš“ reče ona nestrpljivo.

„Djeca“ reče Richard i teatralno mahne rukom. „Imam plan kako bi i djeca mogla pobjeći i pridružiti nam se ovdje, u New Yorku. Čak sam počeo reprogramirati Ivanu i Eleanoru.“

Nicole je zurila u svog muža; osjećaji su joj se borili s razumom. On onda počne iznositi plan bijega. „Čekaj malo, Richarde“ prekine ga. „Prvo se mora odgovoriti na jedno važno pitanje... Odakle ti pomisao da će djeca uopće željeti pobjeći? Nisu ni pod kakvom optužbom u Novome Edenu, nisu u zatvoru. Mora se priznati da je Nakamura tiranin i da je život u koloniji težak i sumoran, ali, koliko je meni poznato, naša djeca su slobodna koliko i svi ostali građani. No, ako pokušaju k nama prebjeći pa im to ne uspije, životi će im biti u opasnosti... Osim toga, naš način života ovdje, premda ugodan za nas dvoje, za njih ne bi baš bio raj.“

„Znam, znam“ odgovori. „Možda sam i ja već poludio od silne želje da ih vidim... Ali, ništa nas ne košta da pošaljemo Ivanu i Eleanoru da barem porazgovaraju s njima? Patrick i Ellie su odrasli pa mogu sami odlučiti...“

„A Benjy? A što s Katie?“ upita Nicole.

Richardovo lice se namršti. „Benjy očito ne bi mogao krenuti samostalno, njegov dolazak ovisi od toga hoće li ga drugi povesti. Što se tiče Katie, ona je tako nestabilna i nepredvidiva... Nije nezamislivo da bi čak odlučila izvijestiti Nakamuru... Mislim da nju moramo izostaviti, tu nemamo nikakvog izbora...“

„Roditelj nikad potpuno ne gubi nadu“ reče ona tiho, govoreći sebi koliko i Richardu. „Obuhvaća li tvoj plan i Maxa i Eponinu? Oni su praktično članovi obitelji.“

„Max je savršeni kandidat za ulogu onog tko će iznutra, iz same kolonije, koordinirati bijeg“ reče on, opet uzbuđen. „Fantastično dobro te je skrivao, a onda prevezao do Shakespeareovog jezera neprimjetno. Patricku i Ellie će biti potreban netko zreo i uravnotežen, da ih vodi kroz sve pojedinosti... Po mom planu, dvije robotice prvo pristupaju Maxu. On ih dobro poznaje a, osim toga, on će im iskreno reći svoju ocjenu o izvodljivosti plana. Ako nam on, preko njih dvije, javi da je cijela ideja neizvediva, odustat ćemo.“

Nicole pokuša zamisliti kakva bi radost bila zagrliti opet svoju djecu. Činilo se to – nemoguće. „Dobro, Richarde“ reče ona, nasmiješivši se tek sad. „Priznajem da sam zainteresirana. Dobro, razmotrimo sve zajedno. Ali, moramo obećati sebi da nećemo učiniti ništa ako ne budemo apsolutno sigurni da djecu nećemo dovesti ni u kakvu opasnost.“

8.

Max Puckett i Ellie Turner su se ispričali Eponini, Robertu i maloj Nicole što ih ostavljaju, i izašli, ubrzo poslije večere, iz Maxove kuće, u dvorište. Čim su bili sigurni da ih oni unutra neće čuti, Max počne pričati Ellie o nedavnim posjetima malih robotica. Ellie gotovo nije mogla vjerovati vlastitim ušima. „Sigurno si pogrešno čuo“ reče ona

Maxu jakim glasom. „Nemoguće je da oni predlažu da tek tako odemo...“

Max prinese prst usnama. Priđoše spremištu. „Popričaj sama s njima dvjema“ reče on šapatom. „Po tvrdnjama ta dva mala stvora, ima dovoljno mjesta za sve nas u onom staništu gdje ste vi boravili prvih nekoliko godina nakon tvog rođenja.“

U spremištu je bilo mračno. Još prije nego što je Max upalio svjetlo, Ellie ugleda dva mala robota koji su se blago sjajili na jednom od prozorskih okana. „Zdravo, Ellie“ reče Ivana Orleanska, odjevena i sad u oklop. „Tvoji roditelji su dobro. Šalju ti pozdrave.“

„Došle smo te vidjeti večeras“ dodala je Eleanora, „zato što je Max smatrao da je potrebno da osobno čujete našu poruku. Richard i Nicole pozivaju vas i vaše prijatelje da im se pridružite u njihovom starom skloništu u New Yorku, gdje oni žive spartanski, ali u miru.“

„U skloništu je sve isto“ reče Ivana, „kao kad si ti bila dijete. Hrana, odjeća i druga potrebna roba i sad se dobiva od Ramanaca tako što se na računalu u Bijeloj sobi otipka narudžba. Neograničene zalihe svježe vode na raspolaganju su u cisterni pri dnu ulaznog stubišta.“

Ellie je slušala iznenađena, a Ivana joj je pomagala da se prisjeti životnih uvjeta južno od drugog habitata. Ellie se nastojala sjetiti kako je tamo bilo, ali je iz svoje memorije dobivala samo iznenađujuće mutnu sliku. Iz tog razdoblja svog života jedino se jasno sjećala onih posljednjih dana u Rami, i spektakularnih obojenih prstena koji su polazili od Velikog Roga i polako plovili prema sjeveru divovskog valjka. Unutrašnjost staništa: maglovita. Zašto se ne mogu sjetiti barem dječje sobe jasno? pitala se ona. Zato što se poslije događalo previše toga? Previše stvari koje su se u moje pamćenje dublje urezale?

Brdo slika iz ranog djetinjstva počne strujati kroz njenu svijest. Neke od tih slika bile su doista iz Rame, ali je daleko veći broj bio iz obiteljskog stana u Čvorištu. A sve to kao da su natkrilile neizbrisive crte Orla, figure koja je za djevojčicu Ellie bila bog.

Eleanora Akvitanijska upitala ju je nešto, ali mlada žena nije obratila pažnju na pitanje. „Oprosti, Eleanora“, reče ona, „možeš li ponoviti to pitanje? Bojim se da sam malo odlutala u svoje djetinjstvo.“

„Majka te pita o Benjyju. Je li on još u bolničkom naselju u Avalonu?“

„Da“ odgovori Ellie. „Postiže rezultate koji su dobri onoliko koliko se od njega može očekivati. Najbolji prijatelj na svijetu sada mu je Nai Watanabe. Kad se rat završio, ona se javila, dobrovoljno, da radi s onima koji su iz bilo kojeg razloga poslani u to naselje. S Benjyjem provodi gotovo po cijeli dan; pomogla mu je beskrajno mnogo. Njeni sinovi blizanci, Kepler i Galilej, vole se igrati s njim – Benjy u biti i je veliko dijete – iako je Galilej ponekad grub, što nju jako rastužuje.“

„Kao što ti rekoh“ reče Max, vraćajući ovaj razgovor na početnu temu, „Nicole i Richard su prepustili da nas dvoje sami odlučimo tko treba biti umiješan, ako pokušamo masovno iseljenje. Hoće li Benjy postupati kako mu se kaže?“

„Mislim da hoće“ reče Ellie. „Pod uvjetom da ima povjerenje u osobu koja mu daje upute. Ali, ni slučajno mu ništa ne smijemo reći prije nego što dođe trenutak za polazak. Ne možemo od njega očekivati da se baš nigdje ne izlane. Lukavstvo i čuvanje tajne nisu dio njegove ličnosti. On će se silno razveseliti, ali...“

„Gospodine Puckett“ prekine ga Ivana Orleanska, „što mogu reći Richardu i Nicole?“

„E, sranje, Ivana“ uzvrati Max, „Strpi se malo... Ili još bolje, vrati se za sedam dana. Do tada ćemo Ellie, Eponina i ja imati vremena da ovu stvar temeljito razmotrimo, pa ću ti tada dati naš konačni odgovor... Kaži Richardu ovo: čitava ta prokleta stvar me je zainteresirala iako sam siguran da je sigurna ludost.“

Spustio je dva robota na pod. Oni se udaljiše brzim koracima. Kad su njih dvoje opet izašli na svjež zrak, Max izvuče cigaretu iz džepa. „Pretpostavljam da te neće previše uvrijediti ako pušim ovdje vani, a ?“ reče on cereći se.

Ellie se nasmiješi. „Ne želiš da kažem Robertu, je li, Max?“

Otpuhnuo je nekoliko koluta dima u noćni zrak, zatim odmahnuo glavom. „Ne još“ reče. „Možda tek u posljednjem trenutku.“ Prebacio je jednu ruku preko njenih ramena. „Mlada damo, meni se sviđa tvoj muž doktor, doista, ali ponekad mislim da su njegovi stavovi malo čudni. Ne mogu jamčiti da on ne bi rekao nekome...“

„Misliš li, Max, da je Robert možda sam sebi dao nekakvu zakletvu da nikada više neće raditi protiv vlasti i da se boji...“

„Ma, dovraga, Ellie, nisam psiholog. Ne vjerujem da nas dvoje možemo ocijeniti kako je na njega utjecalo hladnokrvno ubojstvo dva čovjeka. Ali, mogu reći ovako: postoji određena vjerojatnost da on ne bi sačuvao našu tajnu, da bi je provalio – ako ništa drugo, onda barem da bi se riješio potrebe da donese jednu bolnu osobnu odluku.“ Max duboko udahne dim cigarete i zagleda se u svoju mladu prijateljicu.

„Ne vjeruješ da će poći s nama? Čak ni ako ja budem željela da pođe.“

Max opet odmahne glavom. „Ne znam, Ellie. Ovisi o tome koliko ste mu potrebne ti i mala Nicole. Robert je stvorio prostor za vas dvije u svom životu, ali osjećaje i sad skriva iza neprekidnog rada.“

„A ti, Max?“ upita Ellie. „Što ti doista misliš o cijelom tom planu?“

„Eponina i ja smo voljni ići, doživjeti malo pustolovine“ reče on široko se smiješeći. „Ionako je samo pitanje vremena kad ću upasti u ozbiljne nevolje s Nakamurom.“

„A Patrick?“

„Bit će oduševljen. Ali, brine me mogućnost da nešto kaže Katie. Njihov odnos je nešto poseb...“

Max prekine u pola rečenice, jer je na trijem kuće izlazio Robert s umornom malom Nicole na rukama.

„A, tu si, Ellie“ reče Robert. „Pomislio sam da ste se ti i Max izgubili u spremištu... Nicole je vrlo umorna, a mene čeka vrlo rano posao u bolnici...“

„Naravno, dragi“ odgovori Ellie. „Max i ja smo samo osvježavali uspomene na moje roditelje...“

Ovo mora izgledati kao savršeno normalan dan, razmišljala je Ellie pokazujući svoju i-karticu biotu Garcii u predvorju supermarketa Beauvois. Moram raditi sve kao da je običan četvrtak.

„Gospođo Turner“ reče Garcia nekoliko sekundi kasnije, dodajući joj popis koji je izvukao iz pisača u zidu iza sebe, „ovo je suženi popis namirnica za ovaj tjedan. Opet smo ostali bez brokula i rajčica, pa smo zato dodali dva obroka riže više. Izvolite stati u red i preuzeti namirnice.“ Ellie uđe u glavni dio supermarketa. Mala Nicole hodala je uz nju. S druge strane mrežaste žičane ograde, tamo gdje su u prvim danima nakon naseljavanja građani Novog Edena sami kupovali tko što hoće, sada se kretalo samo pet ili šest bioloških robota, modela Tiasso i Lincoln iz serije ‘300’ koje je, nedavno, Nakamurina vlada potpuno reprogramirala. Ovi bioti su hodali duž polica i uzimali robu. Ali, police se bile gotovo prazne... Rat je, doduše, prije nekog vremena završen, ali vremenske prilike se nisu popravile pa je proizvodnja hrane ostala na minimumu. Osim toga, Nakamurina teška ruka nije se ni sad sviđala poljoprivrednicima. Zato je vlada zaključila da opskrba treba biti racionirana onako kako država propiše. Miljenici režima dobivali su više, a ostali narod samo najnužnije količine namirnica.

Šest osoba je stajalo u redu ispred Ellie i njene kćerkice, koja je sad imala gotovo dvije godine. Ellie je u ‘kupnju’ išla uvijek s istim ljudima, svakog četvrtka poslijepodne. Većina njih se okrenu kad primijeti da su njih dvije stale u red.

„Baš slatka djevojčica“ reče žena sjedne kose. „Kako si danas, Nicole?“

Nicole nije odgovorila. Samo je uzmakla korak-dva i čvrsto obuhvatila jednu maminu nogu. „Nicole je još u fazi sramežljivosti“ reče Ellie. „Razgovara samo s ljudima koje poznaje.“

Jedan biot Lincoln donese dva mala paketa prvoj i drugoj osobi u redu – ocu i maloljetnom sinu. „Nećemo koristiti vaša kolica danas“ reče otac Lincolnu. „Molim te, unesi bilješku o tome. Prije dva tjedna također smo ponijeli pakete u rukama, ali nitko nije zabilježio da nismo uzeli kolica pa nas je usred noći budio jedan Garcia i tražio da vratimo kolica.“

Ne smije biti besmislenih pogrešaka, reče Ellie sebi. Nikakvih nevraćenih kolica, niti bilo čega drugog što bi moglo pobuditi nečiju sumnju prije jutra. Stojeći u redu još jednom je razmotrila detalje plana za bijeg, kako su ih Patrick i ona jučer dogovorili s Maxom i Eponinom. Odlučili su se za četvrtak zato što je to bio dan Robertovih redovnih posjeta stradalnicima od RV-41 u Avalonu. Max i Eponina su zatražili, i dobili, propusnicu da odu na ručak kod Nai Watanabe. Oni će čuvati Keplera i Galileja dok Nai ode po Benjyja. Sve je bilo sređeno, ostala je samo još jedna krupna zona neizvjesnosti.

Ellie je u mislima izgovorila stotinu puta rečenice koje će izreći Robertu. Njegova prva reakcija bit će negativna, pomislila je. Reći će da je preopasno, da dovodim malu Nicole u opasnost. Ljutit će se što mu nisam ranije rekla.

U mislima je već odgovorila na sve njegove primjedbe i pažljivo opisala svijetlim bojama kakvim će se životom živjeti u New Yorku. Ipak, bila je unatoč svemu izuzetno nervozna. Nije bila uvjerena da će Robert pristati. A nije mogla ni zamisliti što će učiniti ako mu poslije svega kaže da će s malom Nicole krenuti i bez njega.

Namirnice je stavila u mala kolica supermarketa koja će odgurati do kuće, a poslije vratiti. Steže kćerinu ručicu. Vrijeme je, pomislila je. Moram imati hrabrosti. Moram vjerovati.

„Kako, za ime svijeta, očekuješ da reagiram?“ reče Robert Turner. „Dođem kući poslije jednog jako teškog dana u bolnici, na umu imam stotinu poslova koje sutra moram obaviti, a ti mi, za vrijeme večere, kažeš svoju želju da napustimo Novi Eden, zauvijek? I da to učinimo noćas?... Ellie, draga Ellie, sve je to besmislica. Čak i kad bi moglo uspjeti, meni bi trebalo vremena da dovedem stvari u red. Imam projekte...“

„Znam da je naglo, Roberte“ reče Ellie. Sve je više rastao strah da je podcijenila težinu svog zadatka. „Ali, nisam ti mogla reći ranije. Bilo bi previše opasno... A da ti se omakla neka riječ, što da si rekao nešto Edu Staffordu, ili nekom drugom članu tvoje ekipe, i da je neki biot čuo?“

„Ali ne mogu tek tako otići, a da nikom ništa ne kažem.“ Robert brzo odmahne glavom. „Imaš li ti ikakvu sliku koliko bi godina truda time bilo uništeno?“

„Zar ne bi mogao ostaviti bilješke o svemu što treba učiniti na svakom od tih projekata?“ predloži Ellie. „Možda uz po jedan sažetak svega što je već postignuto?“

„Ne za jednu noć“ odgovori Robert naglašeno. „Ne, Ellie, to doista ne dolazi u obzir. Ne možemo ići. Dugoročno gledano, zdravlje kolonije može ovisiti o rezultatima mojih istraživanja... Osim toga, čak i ako prihvatim tezu da tvoji roditelji udobno žive na tom neobičnom staništu koje si opisala, gdje god da je – to ne zvuči kao dobro mjesto za odgajanje djeteta... Nisi ni spomenula opasnosti koje bi mogle prijetiti svima nama. Naš odlazak bit će shvaćen kao izdaja. Ako nas uhvate, možemo dobiti smrtnu kaznu. Što bi onda bilo s Nicole?“

Ellie je još minutu slušala Robertovo neslaganje, a onda je zaključila da je trenutak da istupi sa svojom izjavom. Ona sakupi svu hrabrost, obiđe stol i dohvati muževljeve ruke. „Roberte, ja o ovome razmišljam već gotovo tri tjedna. Moraš shvatiti koliko je i meni bilo teško... Volim te svim srcem, ali ako moramo, idemo Nicole i ja, bez tebe. Znam da odlazak donosi veliku neizvjesnost, ali i život u Novom Edenu je nesumnjivo nezdrav za sve nas...“

„Ne, ne, ne“ reče on istog trenutka, oslobađajući se njenog dodira. Žustro se ushoda po sobi. „Ne, ne mogu vjerovati da se išta od ovoga doista događa. Sve je ovo nekakva noćna mora...“ Počne i pogleda je preko sobe. „Ne dolazi u obzir da odvedeš malu“ reče vatreno. „Čuješ? Zabranjujem ti da odvedeš našu kćer...“

„Roberte!“ prekine ga ona žestokim povikom. Suze su joj se slijevale niz lice. „Pogledaj me... Ja sam ti žena i majka tvoje kćeri. Volim te. Preklinjem te da poslušaš što ti govorim.“

Nicole je utrčala u sobu. Sad je stajala pokraj majke i kao i ona plakala. Ellie se pribrala, zatim je nastavila. „Ne vjerujem da u ovoj obitelji jedino ti imaš pravo donositi odluke. To pravo imam i ja. Mogu poštovati tvoju odluku da ne odeš, ali ja sam Nicoleina majka. Ako se moramo razdvojiti, uvjerena sam da je za nju bolje da bude sa mnom.“

Ellie tu zašuti. Robertovo lice bilo je zgrčeno od bijesa. On zakorači prema njoj i ona se, po prvi put u životu, uplaši da će je udariti.

„Ono što bi bilo bolje za mene“ reče Robert dižući desnu ruku stegnutu u pesnicu, „je da ti zaboraviš cijelu ovu blesavu stvar.“

Ellie malo uzmakne. Nicole je jednako plakala. On se borio da ovlada sobom. „Zakleo sam se“ reče, glasom koji je podrhtavao od emocija, „da više nikome i ničemu neću dopustiti da mi nanese toliku bol...“

Suze mu grunuše na oči. „Prokleto bilo!“ reče on i tresne šakom po stolu. Zatim, bez ijedne dalje riječi sjedne u fotelju i zari lice u ruke.

Ellie nekoliko sekundi nije ništa govorila, samo je tješila malu Nicole. „Znam koliko ti je bilo bolno kad si izgubio svoju prvu obitelj“ reče napokon. „Ali, Roberte, ovo je jedna posve drukčija situacija. Nitko neće učiniti nikakvo zlo ni Nicole ni meni.“

Prišla mu je i zagrlila ga. „Ne kažem da je ovo laka odluka, Roberte. Ali sam uvjerena da je dobra za dijete, i za mene.“

Robert joj uzvrati zagrljaj, mlako. Šutio je još malo, a onda, tonom nekoga tko se pomirio sa sudbinom, reče: „Neću tebe i malenu sprječavati da odete, ali ne znam što ću ja. Rado bih razmislio o tome tijekom sljedećih nekoliko sati, dok smo u Avalonu.“

„Dobro, dragi“ odgovori Ellie, „ali molim te ne zaboravi da si Nicole i meni potrebniji nego tvojim pacijentima. Nama si jedini muž i otac.“

9.

Nicole nije mogla obuzdati uzbuđenje. Dovršavajući posljednje pojedinosti u dječjoj sobi, zamišljala je kako će biti kad se tu, uz dva ptića, nastane i tri djeteta. Timi, koji je sad bio visok gotovo koliko i Nicole, priđe joj, pogleda što je učinila i oglasi se s nekoliko zvukova – to brbljanje kao da je bilo nekakva pohvala njenom radu.

„Samo pomisli, Timi“ reče Nicole, svjesna da stvor ne razumije njene riječi ali da uspješno tumači ton njenoga glasa, „kad se Richard i ja vratimo, dovest ćemo tri nova prijatelja za vas.“

„Jesi li spremna, Nicole?“ čuo se Richardov povik. „Rekao bih da je vrijeme da krenemo.“

„Jesam, dragi. Tu sam, u dječjoj sobi. Dođi pogledati.“ Richard nehajno pogleda kako je soba uređena. „Super. Jako dobro“ reče. „A sad idemo. Ova operacija traži preciznu sinkronizaciju.“

Dok su jedno uz drugo hodali prema Luci, Richard joj reče da nema novih vijesti iz Sjevernog poluvaljka. Taj nedostatak vijesti mogao bi značiti da su Ivana i Eleanora previše zauzete bijegom, rekao je on, ili da je neprijatelj previše blizu, ili, čak, da je provođenje plana dovedeno u pitanje. Nicole nije pamtila kada je vidjela Richarda tako nervoznog. Pokušava ga smiriti.

„Ni sad ne znamo dolazi li i Robert?“ upita ona nekoliko minuta kasnije, dok su se približavali podmornici.

„Ne znamo. Niti kako je reagirao kad mu je Ellie rekla plan. Pojavili su se zajedno u Avalonu, kao što je bilo predviđeno, i odmah su se bacili na posao oko pacijenata. Ivana i Eleanora su pomogle Nai da dovede Benjyja s odjela gdje boravi, ali poslije toga nisu imale priliku razgovarali s Ellie.“

Richard je dan ranije barem dvaput provjerio ispravnost podmornice. Sada, ipak, odahne s olakšanjem kad je čuo da motor dobro radi i kad se uvjerio da je podmornica dobro kliznula u vodu. Kad su se našli ispod površine Cilindričnog mora, oboje zašutješe. Zamišljali su, svatko na svoj način, i preživljavali, susret koji će se dogoditi za manje od sat vremena.

Može li biti veće radosti, razmišljala je Nicole, nego što je ponovni sastanak sa svojom djecom onda kad si se već pomirio da ih više nikad nećeš vidjeti? Slike sve šestoro njezine djece počeše polako prolaziti, u koloni, kroz njezin um. Vidje Genevieve, svoje prvo dijete, rođeno na Zemlji iz veze s engleskim princem prijestolonasljednikom Henryjem. Slijedeća je stupala vedra i smirena Simona, koju je ostavila na Čvorištu, s mužem gotovo šezdeset godina starijim od nje. Zatim naiđoše četvoro djece koja žive u Ramu III: zabludjela kći Katie, dragocjena Ellie te dvojica njenih sinova, obojica rođeni iz veze s Michaelom O’Tooleom, Patrick i mentalno zaostali Benjy. Tako su različiti, pomisli Nicole. Svako dijete je na svoj način čudo.

Ne vjerujem u univerzalne istine, razmišljala je dok se podmornica približavala tunelu ispod zaštitnog zida nekadašnjeg habitata ptica i sesilija, ali nema mnogo ljudskih bića koja su proživjela jedinstveno roditeljsko iskustvo, a da pri tome nisu nepovratno promijenjena. Vjerojatno se svi pitamo, dok naša djeca odrastaju, što smo učinili, ili propustili učiniti za sreću tih izuzetnih bića koja smo uveli u postojanje.

Uzbuđenje u njoj bilo je neopisivo. Richard je pogledao na sat i poveo podmornicu u završni manevar za sastanak s bjeguncima; a njoj se, kroz suze u očima, počeše pojavljivati najsvježije uspomene na Ellie, Patricka i Benjyja. Kad je podmornica probila površinu vode, Nicole pruži ruku i stisne Richardovu slobodnu ruku.

Kroz prozor ugledaše osam figura kako stoje na obali, na zakazanom mjestu. Kad je prestalo slijevanje vode preko prozora, Nicole prepozna Ellie, zatim Ellienog muža Roberta, pa Nai, koja je držala Benjyja za ruku, i troje male djece, uključujući njenu unuku i imenjakinju koju dosad još nije bila vidjela. Nicoleine suze prerasle su u potok. Počne lupati po prozoru, premda je znala da je to besmisleno i da je nitko s obale ne može ni čuti ni vidjeti.

Otvoriše vrata i istoga trena začuje se pucnjava. Robert Turner se brižno osvrne, zatim brzo podigne malu Nicole s tla. Ellie i Eponina podigoše po jednog od blizanaca Nai Watanabe. Galilej se odmah počne bacakati i opirati Eponini, i zato ga Nai, koja se trudila uvesti Benjyja u podmornicu, odmah prekori.

Novi plotun, mnogo bliži, grune iza njih dok su se ukrcavali. Nije bilo vremena za zagrljaje. „Max je rekao da zaplovimo čim budemo svi u podmornici“ Ellie se žurno obrati svojim roditeljima. „On i Patrick su zaštitnica, zadržavaju vojnike poslane da nas uhvate.“

Richard se pripremao da zatvori vrata kad dva naoružana čovjeka izletješe iz obližnjeg grmlja. Jedan se držao za slabinu. „Pripremi polazak“ vikne Patrick dižući pušku i ispalivši još dvaput. „Blizu su nam.“

Max se u hodu spoticao pa mu Patrick pomogne pretrčati posljednjih dvadesetak metara do podmornice.

Dok je podmornica uronjavala, do obale stignu trojica novoedenskih vojnika i zapucaju na nju. U podmornici su za trenutak svi zašutjeli. Onda malena prostorija gotovo eksplodira od kakofonije glasova. Svi su vikali i plakali. Nicole i Robert se sagnuše nad Maxom, koji je sjeo i naslonio se leđima na zid.

„Jesi li ozbiljno ranjen?“ upita Nicole.

„Ma ne“ reče Max strastveno. „Samo jedan metak tu negdje u trbuhu. Mnogo veća vatrena moć je potrebna da bi se ubio kučkin sin poput mene.“

Nicole ustane i okrene se. Benjy je bio tik iza nje. „Mama“ reče on pružajući ruke; njegovo krupno tijelo treperilo je od radosti. Nicole i Benjy se zagrliše dugo i snažno, u sredini kabine podmornice. Benjyjevi sretni jecaji odrazili su raspoloženje svih nazočnih.

Dok su, u podmornici, stvarno lebdjeli između dva strana svijeta, razgovarali su uglavnom o osobnim stvarima. Nicole je popričala sa svakim od svoje djece posebno; svoju unuku je prvi put uzela u ruke. Mala Nicole nije znala što da misli o toj sjedokosoj ženi koja ju je grlila i ljubila. „To je tvoja baka!“ reče Ellie nastojeći uvjeriti malu Nicole da uzvrati jednakom nježnošću. „Ona je moja mama, Niki, i ima isto ime kao ti.“

Nicole je djecu poznavala dovoljno da shvati da će je djevojčica prihvatiti tek poslije nekog vremena. U prvi mah nastala je izvjesna zabuna i zbog istog imena, ali su Ellie i Robert onda počeli mlađu Nicole zvati ‘Niki’, što su svi ostali ubrzo prihvatili.

I prije nego li je podmornica stigla do New Yorka, Benjy je pokazao majci da se njegovo umijeće čitanja značajno popravilo. Nai je bila izvanredna nastavnica. Benjy je u naprtnjači ponio dvije knjige, od kojih je jedna bila zbirka priča Hansa Christiana Andersena, napisana prije tri stoljeća. Benjyjeva najomiljenija priča bila je ‘Ružno pače’; pročitao ju je glasno cijelu, dok su njegova oduševljena majka i njegova nastavnica sjedile pokraj njega. Glas mu je podrhtavao od divljenja i oduševljenja na mjestu gdje se prezreno pače pretvara u divnog labuda.

„Vrlo sam ponosna na tebe, dušo“ reče mu Nicole kad je završio čitanje priče. Obrisala je zaostale suze iz očiju. „Hvala i tebi, Nai“ reče svojoj prijateljici, „hvala ti od sveg srca.“

„Meni je rad s Benjyjem već sam po sebi izvanredna nagrada“ odgovori Tajlanđanka. „Bila sam zaboravila kakva je radost držati satove zainteresiranom i pažljivom učeniku.“

Robert Turner je očistio ranu Maxu Puckettu i izvadio metak. Taj posao su izbliza promatrali blizanci Watanabe, fascinirani unutrašnjošću Maxovog tijela. Agresivni Galilej se stalno gurao, da bolje vidi; Nai je dvaput presuđivala u svađama braće, oba puta u korist Keplera.

Doktor Turner je podržao Maxovu tvrdnju da rana nije posebno ozbiljna te odredio neko vrijeme mirovanje. „Dobro, izgleda da ću morat malo skinut nogu s gasa“ reče Max i namigne Eponini. „To sam i inače namjeravao učiniti. Ne vjerujem da će biti mnogo pilića i prasaca u tom vašem stranom gradu nebodera. A o prokletim biotima ne znam ništa.“

Čim je podmornica stigla u Luku, Nicole je popričala i s Eponinom: zahvalila se Ellienoj nekadašnjoj profesorici na svemu što su ona i Max učiniti za njenu obitelj. Eponina je s veseljem prihvatila ove riječi zahvalnosti; rekla je Nicole da ih je Patrick ‘apsolutno fantastično’ podržao tijekom cijele njihove operacije. „Izrastao je u izvanrednog mladog čovjeka“ dodala je.

„A kako je tvoje zdravlje?“ upita Nicole Eponinu suosjećajno, nekoliko trenutaka poslije toga.

Francuskinja slegne ramenima. „Dobri doktor kaže da je virus RV-41 još tu, spreman, i da vreba trenutak kad će uništiti moj imunološki sustav. A kad se to dogodi, meni će preostati još između šest mjeseci i godine dana.“

Patrick je obavijestio Richarda da su Ivana i Eleanora radile sve kao što su bile programirane: stvarale su veliku galamu nastojeći da Nakamurinu vojsku zavedu na pogrešan put. Vojnici su ih, gotovo sigurno, uhvatili i uništili.

„Žao mi je za Ivanu i Eleanoru“ reče Nicole Richardu kad su napokon ostali sami u podmornici. „Znam koliko su ti značile.“

„Poslužile su svojoj svrsi“ odgovori on kiselo se smiješeći. „Uostalom, zar nisi ti bila ta koja mi je jednom prilikom rekla da one nisu isto što i ljudska bića?“

Nicole podigne ruke prema njemu, zagrli ga i poljubi.

Nijedan od novih bjegunaca nije nikada ranije bio, kao odrasla osoba, u New Yorku. Troje Nicoleine djece rođeno je na tom otoku i tu provelo godine ranog djetinjstva, ali dječji osjećaj za mjesta se znatno razlikuje od osjećaja odraslih. Sada su i Ellie i Patrick i Benjy bili jednostavno preplavljeni osjećajem strahopoštovanja i divljenja pri svakom svom koraku tu gdje su visoke uske siluete zgrada stremile prema ramanskom nebu u gotovo potpunoj tami.

Max Puckett je bio neuobičajeno šutljiv. Stajao je pokraj Eponine, držao je za ruku i gledao u te visoke vitke kule što su se uzdizale i do dvjesto metara nad otokom. Na kraju je odmahnuo glavom i rekao: „Ovo je doista previše za jednog mladog seljaka iz Arkansasa“. Hodao je, s Eponinom, na kraju povorke koja je sada vijugala prema skloništu koju su Richard i Nicole pretvorili u zajednički stan za više obitelji.

„Tko je sagradio sve ovo?“ upita Robert Turner Richarda kad su za trenutak zastali ispred divovskog poliedra. Robert je bio sve uznemireniji. Nikad i nije bio oduševljen za ovaj pothvat, a sad je jednako uvjeravao sebe da je počinio veliku pogrešku. w

„Vjerojatno inženjeri iz Čvorišta“ odgovori Richard. „Ali ne možemo biti sigurni u to. Mi, ljudi, dodali smo jednu novu konstrukciju – naš habitat. Moguće je zato da su i sve ove iznenađujuće zgrade podigli oni stvorovi koji su ovdje boravili nekad davno.“

„A gdje su oni sada?“ upita Robert, poprilično uplašen da bi mogao naići na stvorove koji raspolažu tehnologijom potrebnom za takve sjajne građevinske pothvate.

„To ne možemo znati. Po riječima Orla, ovaj svemirski brod, Rama, putuje već tisućama godina, sa zadaćom da otkriva druge vrste u svemiru. Negdje u našem dijelu Galaktike žive svemirski putnici koji bi se udobno osjećali u ovom ‘njujorškom’ ambijentu. Kakvi su oni bili, ili kakvi su sad, i zašto su željeli – možda želio, ako je bio samo jedan – živjeti u ovim nevjerojatnim neboderima, to je zagonetka na koju vjerojatno nikad nećemo dobiti odgovor!“ „A pticolika stvorenja i oktopauci?“ upita Patrick. „Žive li i sad u New Yorku?“

„Ja na ovom otoku, otkako sam stigao, nisam vidio nijednu pticu, osim naravno ona dva mladunca koje mi odgajamo. Ali oktopauci, pa, njih ima u blizini. Tvoja majka i ja smo naišli na desetke njih dok smo istraživali iza crnog zastora.“

Jedan biot-stonoga priđe njihovoj koloni izlazeći iz jedne pokrajnje uličice. Richard usmjeri baterijsku svjetiljku na tu stranu. Robert Turner se u prvi tren skameni od straha, ali onda posluša Richardov savjet i skloni se s puta biotu, koji nespretno samo prođe.

„Neboderi podignuti voljom duhova, oktopauci, bioti stonoge!“ gunđao je Robert. „Kakvo divno mjesto!“

„Po mom mišljenju, mnogo je bolje nego život pod onim tiraninom Nakamurom“ reče Richard. „Ovdje smo, barem, slobodni i možemo sami donositi odluke.“

„Wakefielde“ poviče Max Puckett s kraja kolone. „Što bi se dogodilo da se jednoj od tih stonoga ne sklonimo s puta?“

„To ne znam zasigurno, Maxe“ odgovori Richard. „Ali stonoga bi te vjerojatno obišla ili bi prešla preko tebe kao da si neživi predmet.“

Nicole je preuzela ulogu turističkog vodiča kad su stigli u jazbinu. Osobno je pokazala svakome gdje da se smjesti. Jedna soba izdvojena je za Maxa i Eponinu, druga za Ellie i Roberta, jedna pregrađena na dva dijela, da bi tu mogli spavati Patrick i Nai, a velika dječja soba bila je određena za dva ptića i troje djece; preostala je još jedna soba za koju Nicole i Richard zaključiše da će biti savršena zajednička blagovaonica.

Odrasli su raspremili skromnu imovinu koju su donijeli u naprtnjačama, a djeca su za to vrijeme stjecala svoja prva iskustva s Tami i Timi. Stvorenja nisu znala kako da shvate pojavu malih ljudskih bića, osobito Galileja, koji je uporno pokušavao štipati ili čupati sve što je mogao dohvatiti. Timi je sat vremena trpio takvo maltretiranje, a onda je pandžom površno ogrebao dječaka, tek za opomenu. Galilej tad silnu silnu dreku.

„Pa, ja ovo jednostavno ne razumijem“ reče Richard Nai, kao da se ispričava. „Ptići su doista vrlo miroljubiva stvorenja.“

„Ali ja razumijem“ reče Nai. „Galilej je sigurno izazivao.“ Uzdahnula je. „Znaš, to ti je zapanjujuća stvar. Odgajaš dvoje djece na posve isti način, a ona se razviju posve drukčije. Kepler je tako dobar, pravi je anđeo – jedva ga uspijevam naučiti kako da se brani. Galilej, s druge strane, uopće i ne sluša što mu govorim.“

Nakon što su svi raspremili svoje stvari, Nicole ih je povela da dovrše ‘obilazak’. Svi su pogledali obje kupaonice, hodnike, spremnike za suspenziju u tekućini, gdje je obitelj spavala tijekom jake akceleracije na putovanjima između Zemlje i Čvorišta, i na kraju Bijelu sobu, s tipkovnicom i crnim zastorom; ona je služila i kao spavaća soba za Nicole i Richarda. Da bi prikazao kako crni zastor funkcionira, Richard je otipkao jednu narudžbu i poslije oko sat vremena dobio nekoliko novih jednostavnih dječjih igračaka. Robertu i Maxu je dao po jedan primjerak kratkog rječnika naredbi koje su bile potrebne za unos narudžbi u računalo.

Ubrzo nakon večere sva djeca su zaspala. Odrasli se okupiše u Bijeloj sobi. Max počne postavljati pitanja o oktopaucima. Nicole je odgovarala i opisala avanturu iza crnog zastora; usput je spomenula i nepravilnosti u radu svoga srca. Robert je odmah pokazao zabrinutost zbog toga. Ubrzo nakon toga je i pregledao Nicole, u njenoj spavaćoj sobi.

Ellie mu je pomagala pritom. Robert je iz Novog Edena ponio najveću moguću količinu praktične medicinske opreme koju je mogao sabiti u naprtnjaču; tu su bili čak i minijaturni elektronski aparati i monitori za izradu kompletnog elektrokardiograma. Rezultati nisu bili dobri, ali ni onako loši kako se Nicole, nikome ne govoreći, pribojavala da će biti. Prije spavanja, Robert je obitelj obavijestio da su godine svakako ostavile traga na Nicoleinom srcu, ali da, po njegovom mišljenju, u neposrednoj budućnosti neće biti potrebna nikakva kirurška intervencija. Preporučio joj je da se više odmara, ali je znao da će njegova punica tu preporuku vjerojatno zanemariti.

Kad su svi drugi zaspali, Richard i Nicole pomaknuše namještaj da bi mogli svoje madrace raširiti po podu. Onda legoše jedno uz drugu držeći se za ruke. „Sretna?“ upita on.

„Jesam“ odgovori Nicole. „Vrlo. Doista je divno što su sva djeca ovdje.“ Okrenula se prema njemu i poljubila ga. „Premorena sam, mužu moj, ali neću zaspati prije nego što ti se zahvalim za sve ovo.“

„To su i moja djeca, znaš“ reče on.

„Da, dragi“ reče Nicole, liježući opet na leđa. „Ali znam da ti nikad ne bi sve ovo poduzeo da nije bilo mog navaljivanja. Bio bi zadovoljan i da ostaneš sam sa svojim ptićima i svim tvojim računalima i izvanzemaljskim tajnama.“

„Možda“ reče on. „Ipak i ja sam oduševljen što su sada svi u ovoj jazbini... Usput rečeno, jesi li imala prilike razgovarati s Patrickom o Katie?“

„Samo vrlo kratko.“ Ona uzdahne. „Po njegovim očima bilo mi je jasno da je on i sada vrlo zabrinut zbog nje.“

„Zar nismo svi?“ bio je njegov tihi odgovor. Dvije do tri minute ležali su šuteći; onda se Richard podigne na lakat. „Želim da znaš ovo: mislim da je naša unuka apsolutni dragulj.“

„I ja“ odgovori Nicole i nasmije se. „Ali mi se ne možemo smatrati nepristranim ocjenjivačima u ovom slučaju.“

„Ej, sad kad je Niki s nama, znači li to da ja više ne smijem tebe zvati Niki, čak ni u posebnim trenucima?“ Nicole okrene glavu da ga pogleda. Bio je široko nasmiješen. A upravo taj izraz vidjela je na njegovom licu mnogo puta ranije. „Spavaj“ reče mu ona . „Noćas sam emocionalno previše iscrpljena za bilo što drugo.“

Vrijeme je prolazilo vrlo brzo. Posla je bilo mnogo, a bio je veliki i fascinirajući teritorij koji je trebalo istraživati. Iako je u misterioznom gradu iznad njih vladala neprekidna tama, obitelj je redovno išla na izlete u New York. O gotovo svakom mjestu na otoku Richard ili Nicole mogli su ispričati poneku priču. „Evo, na ovom mjestu“ rekla je Nicole jednoga dana, osvjetljavajući baterijskom svjetiljkom ogromnu rešetku koja je visjela zakvačena između dva nebodera kao paukova mreža, „spasila sam upetljanu pticu, koja me je kasnije pozvala u svoje leglo.“

„Ondje dolje“ rekla je drugom zgodom, kad su šetali kroz veliko ‘skladište’ s neobičnim jamama i sferama, „ostadoh mnogo dana zarobljena, već pomišljajući da ću tu i umrijeti.“

Proširena obitelj napravila je skup pravila za djecu. Nisu to učinili zbog male Niki, koja se zapravo nikad nije udaljavala od svoje majke i bake, koja ju je ludo obožavala; učinili to su zbog dječaka, Galileja i Keplera, koje je bilo teško obuzdati. Ti Watanabe blizanci kao da su imali nepresušnu energiju. Jednom su zatečeni kako skaču po visećim ležajevima u akceleracijskim spremnicima, kao da su to trambulini. Drugom prilikom su ‘posudili’ baterijske svjetiljke od odraslih i otišli gore da, bez nadzora odraslih, istražuju New York. Deset nervoznih sati kasnije našli su ih u jednom labirintu uličica na suprotnom kraju otoka.

Ptići su gotovo svakodnevno vježbali letenje. Djeca su oduševljeno odlazila sa svojim pticolikim prijateljima na trgove, gdje su Timi i Tami imali više prostora da prikažu svoje sve veće vještine. Richard je uvijek vodio Niki da gleda kako ptići lete. Vodio je svoju unuku, zapravo, posvuda sa sobom. S vremena na vrijeme Niki je išla pješice, ali najčešće ju je Richard nosio na leđima, u jednoj udobnoj nosiljci nalik naprtnjači, koju je sam konstruirao. Taj neobični par postao je nerazdvojiv. Richard je postao i njen glavni nastavnik. Nije mnogo prošlo, a on je objavio svima da je njegova unuka genijalka za matematiku.

Navečer je oduševljavao Nicole pričama o Nikinim najnovijim pothvatima. „Znaš što je danas učinila?“ počinjao je obično, kad bi ostao nasamo s Nicole, u krevetu.

„Ne znam, dragi“ bio je Nicolein uobičajeni odgovor. Jako je dobro znala da nema spavanja dok joj sve ne ispriča.

„Pitao sam je koliko bi crnih loptica imala ako već ima tri, a ja joj dam još dvije. (Dramatična stanka.) I znaš što je odgovorila? (Još jedna dramatična stanka.) Pet! Rekla je pet. Djevojčica koja je prošlog tjedna proslavila drugi rođendan...“

Nicole je bila oduševljena tim Richardovim zanimanjem za Niki. Djed i unuka bili su idealan par. Kao roditelj, Richard nijednog trenutka nije uspio prevladati svoje potisnute emocionalne probleme i, u isti mah, svoje jake osjećaje odgovornosti, tako da je tek sada, prvi put u životu, osjetio radost prave nevine ljubavi.

Patrick i Nicole su imali nekoliko dugih razgovora o Katie, i na kraju svakog Nicole je bila izuzetno potištena. Patrick nije skrivao od svoje majke činjenicu da je Katie duboko umiješana u sve Nakamurine makinacije, da mnogo pije te da je seksualno promiskuitetna. Ali nije rekao Nicole da Katie vodi Nakamurin posao s prostitucijom, niti je iznio svoju slutnju da je postala i narkomanka.

10.

Njihov gotovo idiličan život u New Yorku potrajao je sve do jednog jutra kad su Richard i Niki otišli na sjeverne bedeme otoka. Djevojčica je prva vidjela brodove. Pokazala je prstićem preko tamne pučine. „Gledaj, djede“ reče ona, „Niki nešto vidi.“

Richardov vid već je bio popustio. On u tome mraku nije ništa vidio, niti je snop njegove baterijske svjetiljke uspio dobaciti do onoga što je djevojčica pokazivala. Ali kad upotrijebi snažan dvogled koji je uvijek nosio sa sobom, uvjeri se da sredinom Cilindričnog mora plove dva broda. Ubaci zato Niki u nosiljku na leđima i požuri kući, u jazbinu.

Ostatak obitelji se tek budio. U prvi mah im nije bilo lako razumjeti zbog čega se Richard toliko uznemirio. „Pa, tko bi drugi mogao biti u brodovima?“ reče. „I to na sjevernom dijelu mora. Izviđački odred Nakamurinih ljudi, nitko drugi.“

Za vrijeme doručka održano je obiteljsko vijeće. Svi su se složili da je pred njima ozbiljan problem. Onda Patrick prizna da je na dan bijega posjetio Katie, prvenstveno zato što se želio oprostiti od svoje sestre, i da je tada izrekao i nekoliko neuobičajenih stvari, zbog kojih mu je ona počela postavljati pitanja. Nicole i ostali, kad to čuše, zašutješe.

„Nisam rekao ništa određeno“ reče Patrick kao ispričavajući se, „ali ipak, učinio sam glupost... Katie je vrlo pametna. Sad kad smo svi nestali, sigurno je sklopila sve djeliće.“

„I, što sad?“ reče Robert Turner izražavajući time zabrinutost svih. „Katie jako dobro poznaje New York – bila je gotovo tinejdžerka kad smo polazili odavde – i sposobna je dovesti Nakamurine ljude ravno u ovo sklonište. Ovdje unutra mi smo za njih laki plijen.“

„A možemo li poći na neko drugo mjesto?“ upita Max. „Pa, ne baš“ odgovori Robert. „Staro ptičje leglo je prazno, ali ne znam kako bismo se tamo hranili. I leglo oktopauka bilo je prazno kad sam sâm išao tamo, prije nekoliko mjeseci, ali od Nicoleinog dolaska u New York nisam bio u tom dijelu grada. Moramo pretpostaviti, dakako, na temelju onog što se dogodilo kad smo Nicole i ja išli u istraživanje, da su naši prijatelji sa crnim i zlatnim pipcima još i sad u blizini. Ako oni više i ne stanuju u tom starom leglu, problem hrane će ostati ako i tamo prijeđemo.“

„A prostor iza crnog zastora?“ upita Patrick. „Rekao si da se tamo proizvodi hrana za nas. Možda bismo mogli pronaći nekoliko soba...“

„Nisam baš optimističan“ reče Richard poslije kratke stanke. „Ali, tvoj prijedlog je vjerojatno jedini razuman u ovom trenutku.“

Obitelj je tada donijela odluku da Richard, Max i Patrick krenu u izviđanje područja iza crnog zastora, da bi točno utvrdili gdje se proizvodi hrana za ljude, i je li tamo neki prostor pogodan za stanovanje. Za to vrijeme će Robert, Benjy, žene i djeca ostati u leglu. Njihov zadatak će biti razviti plan za brzu evakuaciju iz legla, u slučaju da tako nešto jednog dana bude potrebno.

Prije polaska, Richard je iskušao novi sustav radioveze, koji je sklopio u slobodnom vremenu. Sustav je bio dovoljno jak da istraživači i ostatak obitelji ostanu u radiovezi cijelo vrijeme razdvojenosti. Činjenica da takvom vezom raspolažu pomogla je Richardu i Nicole da uvjere Maxa Pucketta da svoju pušku ostavi u stanu.

Njih trojica su se orijentirali s lakoćom, na temelju karte u Richardovom računalu. Stigli su u dvoranu s ‘kodovima’, koju su Richard i Nicole otkrili tijekom prošle ekspedicije. Max i Patrick su iznenađeno zurili u tih dvanaest ogromnih kotlova, u ogromnu halu pokrivenu uredno naslaganim zalihama sirovina i u mnoštvo biota raznih oblika koji su hitali kroz dvoranu. Tvornica je bila izuzetno aktivna. Svi kotlovi su nešto proizvodili. „U redu“ reče Richard preko radija. Obraćao se Nicole, koja ga je, u leglu, slušala. „Stigli smo i spremni smo. Naruči večeru, a mi ćemo gledati što se događa.“

Ubrzo, jedan od kotlova, i to onaj najbliži njima trojici, prestane sa svojim dotadašnjim radom. U međuvremenu, nedaleko od kućice iza kotlova, tri biota nalik na kamionete s rukama, krenuše kroz redove nagomilanih sirovina, hitro uzimajući malo od jednih, malo od drugih. Ta tri se onda okupiše kraj onog kotla koji je prestao s radom, istovariše sirovine na pokretnu vrpcu, a ona ih, pred očima trojice ljudi, ponese unutra. Sljedećeg trenutka čuli su se zvuci koji su pokazivali da se u kotlu nešto burno događa. Kad je taj unutarnji proces bio pri kraju, priđe jedan nizak dugačak biot, nalik na tri cvrčka koji su stali jedan iza drugog i spojili se u jedno biće; na leđima svakog od ta tri bio je oklop nalik na hitinski i to u obliku zdjele spremne da primi teret. Ovaj biot je onda došao do izlazne trake, pružio dugu hvataljku i, kad se ljudska hrana pojavila, zgrabio ju je, natovario u zdjele na svojim leđima i brzo se udaljio.

„E, do pakla i natrag“ reče Max prateći pogledom kako cvrčak odlazi niz hodnik. Njih trojica nisu se stigla ni okrenuti, a drugi bioti, i to oni u funkciji ‘kamiona’ položiše neke duge debele šipke na pokretnu traku; manje od minute kasnije, taj kotao je nastavio svoj prijašnji posao.

„Kakav fantastičan sustav“ uzvikne Richard. „Sigurno je posrijedi složeni postupak prekidanja, a narudžbe hrane imaju prioritet. Ne mogu vjerovati...“

„Pričekaj samo jednu prokletu minutu“ prekine ga Max, „i ponovi to što si malo prije rekao, ali normalnim jezikom.“

„Mi u stanu imamo automatske prevodilačke subrutine, koje sam pripremio još prije mnogo godina, kad smo bili ovdje“ reče Richard uzbuđeno. „Kad je Nicole u svoje računalo ukucala narudžbu za piletinu, krumpir i špinat, iz njenog računala izašao je popis naredbi koje se odnose na kemiju kompleksnih molekula tih vrsta hrane. Čim sam ja, malo prije, javio da smo nas trojica spremni, utipkala je taj pravi niz naredbi. Naredbe su primljene ovdje, a reakciju strojeva smo vidjeli. Svi ovi ramanski kotlovi i do tada su radili nešto; ali njihov ekvivalent računala prepoznao je da nova narudžba znači hranu, i dao joj vrhunski prioritet.“

„Kažeš li ti Richarde“ reče Patrick, „da je glavno računalo zaustavilo drugu proizvodnju samo da bi spremio hranu za nas?“

„Točno to“ reče Richard.

Max se udaljio od njih, stao i zagledao se u druge kotlove u toj ogromnoj dvorani. Richard i Patrick mu priđoše.

„Kad sam bio klinac od jedno osam ili devet godina“ reče Max, „moj otac i ja smo pošli na naše prvo kamping-putovanje, s noćenjem; popeli smo se na jedno mjesto u planinama Ozarks, nekoliko sati hoda od naše farme. Noć je bila veličanstvena, nebo prepuno zvijezda. Pamtim da sam ležao na leđima, u mojoj vreći za spavanje, i zurio gore, u sva ta mala treperava svjetla na nebu... Te noći došla mi je na um jedna misao koja je, za jednog dječaka iz Arkansasa, bila velika, ogromna. Upitao sam se koliko ima strane djece, tamo gore u svemiru, koja u istom tom trenutku uzbuđeno dižu pogled prema zvijezdama i shvaćaju, po prvi put, kako je mali njihov svijet u odnosu na ukupni plan svemira.“

Max se okrene i nasmiješi dvojici svojih prijatelja. „To je jedan od razloga zbog kojih sam ostao poljoprivrednik“ reče smiješeći se. „Kod one moje peradi i prasadi uvijek sam bio važan. Donosio sam im hranu. Bio je to krupan događaj kad se stari Max pojavi ispred svinjca ili kokošinjca...“

Zašuti. Šutjeli su i Richard i Patrick. „Mislim da sam u dubini duše oduvijek želio biti astronom“ nastavi Max. „Naime, htio sam vidjeti mogu li razumjeti tajne svemira. Ali pri svakoj pomisli na milijarde godina i tisuće milijardi kilometara padao sam u potištenost. Nisam mogao podnijeti osjećaj potpune, apsolutne totalne beznačajnosti, koje me je tada obuzimalo. Bilo je kao da neki glas u mojoj glavi govori, opet i opet: ‘Puckette, ti si živo sranje. Apsolutna nula.“‘

„Ali spoznaja te beznačajnosti i, osobito, sposobnost da je mjerimo, čini nas, ljude, posebnima“ reče Richard tiho.

„Eto gdje uđosmo u filozofiju“ uzvrati Max, „a tu doista nisam u svom elementu. Ja volim da su oko mene domaće životinje, tekila i, čak, poneka blaža od onih ludih grmljavinskih oluja srednjeg zapada. A ovdje, u ovome“ on zamahne rukama prema kodovima i tvornici, „mogu reći da sam se usrao od straha. Da sam znao, kad sam se prijavljivao za naseljavanje Marsa, da ću naići na strojeve koji su pametniji od ljudi...“

„Richarde, Richarde“ dopre iz radija Nicolein zabrinuti glas. „Imamo loše vijesti. Ellie se upravo vratila sa sjeverne obale. Četiri velika čamca prilaze obali... Ellie kaže da je sigurna da je na jednome od njih ljudi vidjela policijsku odoru... I da se na jugu vidi nekakva velika duga... Možete li se vratiti ovamo u roku od nekoliko minuta?“

„Ne, ne možemo“ odgovori Richard. „Još uvijek smo u dvorani kotlovnici. Vjerojatno smo barem tri i pol kilometra udaljeni od vas. Je li Ellie rekla koliko ljudi može biti u svakom čamcu?“

„Po mojoj procjeni, desetak do dvanaest u svakom, tata“ odgovori mu Ellie. „Nisam ostala na obali da ih brojim... Ali, čamci nisu bili jedina neobična stvar koju sam vidjela gore. Dok sam bježala prema leglu, južno nebo se obasjalo silovitim bljeskovima raznih boja, koje su se postupno spojile u divovsku dugu... blizu onog mjesta gdje je, po vašim pričama, Veliki Rog.“

Deset sekundi kasnije Richard poviče u radio: „Slušajte me, Nicole, Ellie, i svi vi. Obavite evakuaciju iz naše jazbine, ovog trenutka. Uzmite djecu, mladunčad, dinje, sesilijski materijal, obje puške i najveću količinu osobnih stvari koju možete bez teškoća ponijeti. Nemojte nositi ono što pripada nama trojici – mi na sebi imamo dovoljno stvari da se snađemo u izvanrednoj situaciji. Idite ravno u leglo oktopauka i čekajte nas u onoj dvorani gdje je prije mnogo godina bila foto-galerija... Nakamurine trupe će prvo krenuti u našu jazbinu. Kad nas ne zateknu tamo i ako je Katie s njima, poći će možda i u jazbinu oktopauka. Ali ne vjerujem da će ulaziti u tunele...“

„A vas trojica?“ upita Nicole.

„Vratit ćemo se najbrže što možemo. Ako ne nađemo nikoga... Usput rečeno, Nicole, ostavi u Bijeloj sobi radio uključen na najjače, i jedan u dječjoj sobi, da čujemo ako netko uđe u naše leglo... Rekoh, ako ne bude izvršena invazija na naš dom, pridružit ćemo vam se odmah. Ako pak Nakamurini ljudi zauzmu naše stanište, pokušat ćemo naći, odavde, neki drugi put do jazbine oktopauka; on mora postojati...“

„U redu, dragi“ prekine ga Nicole. „Moramo početi s pakiranjem... Ostavit ću radiovezu uključenu, za slučaj da vam budemo potrebni...“

„Znači, po tvom mišljenju, bit ćemo najsigurniji u leglu oktopauka?“ upita Max Richarda čim ovaj isključi radio.

„Nemamo baš mnogo na biranje“ reče Richard s blijedim osmijehom. „Ovdje iza zastora ima previše nepoznatih stvari. S druge strane, ako nas nađe Nakamurina vojska i policija... naravno da nećemo biti sigurni. Oktosi možda više i ne stanuju u tom svom leglu. Osim toga, kao što je Nicole mnogo puta rekla, nemamo pravog dokaza da su oni neprijateljski raspoloženi.“

Muškarci pođoše najbrže što su mogli. Samo jednom su zastali, da Patrick preuzme dio tereta iz Richardove naprtnjače. Dok stigoše do račvanja hodnika, i Max i Richard bijahu preznojeni od napora.

„Moramo zastati na minutu“ reče Max Patricku, koji je išao ispred dvojice starijih. „Tvome stricu Richardu je potreban odmor.“

Patrick izvuče bocu s vodom iz naprtnjače i pruži je da se svi napiju. Richard žudno povuče iz nje, obriše čelo rupčićem i nastavi lakim trkom dalje.

Kad su bili na nekih petsto metara od male platforme iza crnog zastora, Richardov radio počne prenositi neku neodređenu buku iz unutrašnjosti njihovog stana. „Možda je neki član obitelji zaboravio nešto važno, pa se vratio po to“ reče Richard usporavajući hod da bi oslušnuo.

Uskoro su i čuli nečiji glas; nisu ga mogli prepoznati. Stali su i čekali. „Kao da je neka životinja živjela tamo iza“ reče taj glas. „Dođi i pogledaj.“

„Do vraga“ reče drugi glas. „Do malo prije su bili ovdje, nema sumnje... Pitam se prije koliko vremena su otišli.“

„Satnice Bauer“ poviče netko. „Što da radim sa svom ovom elektronskom opremom?“

„Ma ostavi je zasad“ odgovori drugi glas. „Za koju minutu trebao bi ostatak vojske sići ovamo. Onda ćemo odlučiti što dalje.“

Richard, Max i Patrick su sjedili, bez riječi, u mračnom tunelu. Čekali su minutu, ali nisu ništa čuli preko radija. Činilo se da za to vrijeme nitko od pripadnika Nakamurine ekspedicije nije opet ulazio ni u Bijelu sobu ni u dječju sobu. Onda opet začuše glas Franza Bauera.

„Što to pričaš, Morgane?“ reče Bauer. „Jedva te čujem... nekakva je buka. Što? Vatromet? Boje? O čemu pričaš? Dobro. Dobro... Odmah dolazimo.“

Sljedećih petnaest sekundi prijemnik je bio tih. Onda njih trojica jasno začuše Bauerove riječi. „A, ti si to, Pfeiffer. Skupi ostale, vraćamo se gore. Morgan kaže da je na južnom nebu nekakav zapanjujući vatromet. Većina vojnika se ionako plašila tog mraka i tih nebodera. Ovako će se smiriti svi živci.“

„Sad nam je prilika“ šapne Richard ustajući. „Oni barem nekoliko minuta neće biti u stanu.“ On potrči, pa se zaustavi. „Možda će biti potrebno da se razdvojimo... Znate li kako se ide do legla oktopauka?“

Max odmahne glavom. „Nikad nisam bio tamo...“

„Evo“ reče Richard, dodajući Maxu svoje prijenosno računalo. „Kad otkucaš slova M i P, dobiješ kartu cijelog New Yorka. Leglo oktosa je označeno crvenim krugom... Ako otkucaš dvaput L, pokaže se karta unutrašnjosti njihove jazbine. Idemo sad, dok još imamo vremena.“

U skloništu nije bilo ni jednog vojnika. Međutim, na izlazu iz njega u grad bila su dva stražara, udaljena od izlaza nekoliko metara. Stražari su srećom bili toliko zanijeti vatrometom na ramanskom nebu da nisu čuli trojicu koji su se, iza njih, popeli stubištem i nestali. Max, Richard i Patrick se razdvojiše, zbog veće sigurnosti, i različitim putovima pođoše prema staništu oktopauka.

Richard i Patrick stigoše na odredište u razmaku od jedva minute; Max je, međutim, putovao duže. Staza koju je on izabrao vodila je preko jednog trga na kojem su, pukim slučajem, zastali neki od Nakamurinih vojnika, njih petorica ili šestorica, da bolje vide vatromet. Max zato potrči niz jednu manju ulicu i priljubi se uz zgradu. Izvuče računalo i počne proučavati kartu na ekranu, pokušavajući smisliti neki drugi put prema leglu oktopauka.

Za to vrijeme iznad svih njih nastavljao se spektakularni vatromet. I Max digne pogled i ostane zaslijepljen velikom plavom loptastom eksplozijom iz koje je krenulo na stotine zraka plave svjetlosti u svom pravcima. Gotovo cijelu minutu Max je promatrao tu hipnotičku predstavu, veličanstveniju od svega što je na Zemlji ikada vidio.

Kad je napokon stigao do legla oktopauka, sišao je, brzo, niz kosinu rampe i ušao u golemu dvoranu iz koje su četiri tunela vodila u druge dijelove jazbine. Tada otipka dva velika slova L i na malenom ekranu pojavi se karta oktopaučnog svijeta. Zanijet u razgledanje te karte, u početku i nije čuo zvuk mehaničkih četki i visoko, tiho pištanje.

Nije digao pogled sve dok ti zvuci nisu postali vrlo jaki. Napokon podigne glavu: jedan krupan oktopauk stajao je na manje od pet metara udaljenosti. Od tog prizora Maxu žestoki trnci pođoše niz kralježnicu. Ostao je posve nepomičan, boreći se protiv želje da pobjegne. Tekućina nalik na kremu, u oktopaukovoj jedinoj leći, počne se premještati lijevo i desno, ali stranac ne pođe bliže Maxu.

Iz jednog od dva paralelna ureza oko leće krene val grimizno-crvene boje. Val je oplovio paukovu loptastu glavu, praćen užim trakama drugih boja; sve su stigle do drugog ureza, i tu nestale. Zatim se isti uzorak ponovio. Max, čije je srce lupalo toliko da ga je osjećao u donjoj čeljusti, odmahne glavom i reče: „Ne razumijem.“ Oktopod-pauk je oklijevao još trenutak, a onda je podigao dva pipka s poda i uperio ih niz jedan od četiri tunela, nedvosmisleno pokazujući pravac. Zatim, kao da želi biti siguran da ga je čovjek razumio, pođe prema tom tunelu pa opet pokaže, s dva pipka, na istu stranu.

Max krene laganim hodom u taj tunel, držeći se podalje od oktopauka. Dok je Max ulazio u tunel, nova serija signala u boji pođe oko strančeve glave. „Mnogo ti hvala“ reče Max pristojno, okrene se i zađe u tunel.

Tek nakon tri-četiri stotine metara zastane da pogleda kartu; onda pođe dalje. U tunelu su se, ispred njega, palila svjetla, a po njegovom prolasku gasila. Nakon novog, pažljivog gledanja karte on vidje da nije daleko od dvorane određene za sastanak.

Nekoliko minuta kasnije uđe u nju. Tu su već bili okupljeni svi ostali članovi obitelji. Max se široko nasmiješi. „Nikad nećete pogoditi koga sam sreo usput“ reče on. Sljedećeg trenutka Eponina ga pozdravi zagrljajem.

Čim je Max zadovoljio znatiželju ostalih pričom o svom susretu s oktopaukom, Richard i Patrick oprezno pođoše natrag, u visoku dvoranu, zaustavljajući se na svakih stotinjak metara i pažljivo osluškujući neće li se odnekud začuti karakteristični zvuk stranca. Nije se čulo ništa. A nisu čuli ni ništa što bi ukazivalo na to da su blizini novoedenski vojnici. Nakon oko sat vremena vratili su se ostalima i uključili u raspravu o tome što činiti dalje.

Njihova proširena obitelj imala je hrane za pet dana, možda i šest, uz pažljivo trošenje. Vode je bilo u cisterni blizu velike dvorane. Svi su se brzo složili da potjera koja je za njima pošla iz Novog Edena, najvjerojatnije neće ostati u New Yorku dugo, barem ne pri ovom svom prvom dolasku. Nastane kratka rasprava o pitanju je li Katie nešto rekla ili nije satniku Baueru o tome gdje se nalazi leglo oktopauka. O jednom bitnom pitanju nije bilo rasprave: tijekom sljedećih dan-dva prijeti im najveća opasnost da ih Nakamurini ljudi pronađu. Zbog toga sljedećih trideset šest sati neće izlaziti odavde.

Kad je prošlo to razdoblje, zatvorenost je postala vrlo teško podnošljiva svima njima, a osobito ptičjim mladuncima i blizancima. Richard i Nai poveli su zato Tami, Timi, Benjyja i djecu u hodnik, pokušavajući ih – neuspješno – umiriti. Poveli su ih prema širokome ‘bunaru s velikim šiljcima, koji se spuštao u dubinu legla oktopauka. Richard gotovo da i nije spuštao Niki sa svojih leđa. Nekoliko puta je upozorio blizance i Nai na opasnosti koje ih mogu čekati u toj zoni. Međutim, čim se obični tunel proširio, a vertikalni pojavio pred njima, svojeglavi Galilej je pojurio niz njega; majka ga nije stigla spriječiti. Ubrzo je, međutim, sam stao, a onda se sav ukočio od straha; ostao je nesigurno se držati za dva klina, ne mnogo ispod razine poda, nad ogromnim ponorom. Richard je priskočio u pomoć. U taj isti ponor bacili su se mladi ptići, oduševljeni što opet mogu letjeti; ali u svome kruženju po zraku nikad nisu silazili dovoljno duboko da izazovu paljenje nižeg ‘kata’ svjetiljki.

Prije nego što se vratio ostatku grupe, Richard je poveo Benjyja u brzi obilazak one prostorije koju su Richard i Nicole uvijek nazivali oktopaučnim muzejom. Ta dvorana, nekoliko stotina metara udaljena od ‘bunara’ bijaše i sad potpuno prazna. Nekoliko sati kasnije, na Richardov prijedlog, polovica obitelji je prešla tamo, da bi svi imali širi životni prostor.

Trećega dana njihovog boravka u leglu oktopauka Richard i Max su zaključili da netko treba otići u izvidnicu jesu li novoedenske trupe još u New Yorku. Logični izabranik za obiteljskog izviđača bio je Patrick. Richard i Max su mu dali jasne upute – da ode oprezno do visoke dvorane, a onda rampom gore, do New Yorka. Odatle, uz minimalnu upotrebu baterijske svjetiljke i prenosivog računala, da prijeđe na sjevernu obalu otoka i vidi jesu li brodići još tamo. Napokon, kakav god bio rezultat istraživanja, da se vrati ravno ovamo i podnese pun izvještaj.

„Još jednu stvar treba imati na umu“ reče Richard, „izuzetno važnu. Ako u bilo kojem trenutku čuješ oktopauka ili vojnika, odmah se okreni i vrati se ovamo. Ali, s ovim dodatkom: ni pod kojim okolnostima ne smije se dogoditi da te ljudsko biće vidi kako silaziš u ovo leglo. Ne smiješ učiniti ništa što bi izložilo opasnosti nas ostale.“

Max je uporno tražio da Patrick ponese jednu od njihove dvije puške. Richard i Nicole su to dopustili bez raspravljanja. Kad su mu svi poželjeli sreću, Patrick pođe na svoj izviđački zadatak. Ali, već poslije petsto metara pješačenja kroz tunel čuo je neki šum ispred sebe. Zastao je da oslušne, ali nije mogao raspoznati što je to. Poslije još stotinu metara neki od zvukova postadoše jasniji. Čuo je četke koje se vuku po podu, nekoliko puta, ali čuo se i neki zveket, kao da se metalni predmeti sudaraju jedan s drugim ili nalijeću na zid. Osluškivao je nekoliko minuta, a zatim, pamteći što mu je rečeno, krenuo natrag, do svoje obitelji i prijatelja.

Poslije duge rasprave poslali su ga opet. Sada mu je rečeno da priđe oktopaucima najbliže što se usudi, i da ih promatra, tiho, najduže što smije. Prilazeći visokoj dvorani opet je čuo vučenje četke. Ali na ulazu u samu dvoranu ne vidje nikoga. Kamo su otišli? pitao se. Njegov prvi impuls bio je da se vrati. Međutim, kako još nije vidio nijednog oktopauka, zaključio je da bi mogao poći i uz rampu, gore, na ulice New Yorka, dovršiti svoj zadatak.

Bio je međutim zaprepašten kad je vidio, minutu kasnije, da je izlaz iz oktopaučkog legla zabetoniran debelim : slojem neke smjese koja se sastojala od metalnih šipki i materijala poput cementa. Ponegdje su ostale šupljine, ali on je kroz njih jedva mogao proviriti; prepreka je, posve sigurno, bila toliko masivna da je ni svi ljudi zajedno ne bi mogli pomaknuti. Ovo su oktosi učinili, pomisli on odmah, ali, zašto su nas zarobili ovdje?

Prije nego što se vratio svojima, Patrick je istražio visoku dvoranu i našao da je jedan od četiri izlazna tunela sada zatvoren nečim što je bilo nalik debelim vratima ili dverima. To je sigurno tunel prema kanalu, pomislio je. Desetak minuta kasnije, kako se ništa nije čulo, on pođe kući.

11.

„Znači oktosi nisu nikada učinili nešto neprijateljsko?“ govorio je Max ljutito. „Onda što je ovo sad? Dovraga, uhvaćeni smo u klopku.“ Žestoko je odmahnuo glavom. „Znao sam ja da je glupo što smo uopće dolazili ovamo.“ Svi odrasli, osim Nai i Benjyja, već su bili prešli taj kilometar do visoke dvorane pogledati što su to oktopauci učinili. Pokazalo se da ljudskim bićima doista nema izlaza iz jazbine, osim kroz tri preostala tunela, od kojih su se dva završavala kod ogromnog ‘bunara’ dok je treći vodio, kao što su brzo ustanovili, do jedne velike prazne skladišne prostorije iz koje nikakvog izlaza nije bilo.

„Moramo brzo smisliti nešto“ reče Max. „Imamo hrane za još četiri dana, a nemamo pojma gdje bismo mogli nabaviti novu količinu.“

„Žao mi je, Max“ reče Nicole, „ali ja i sada mislim da je Richardova prvobitna odluka bila ispravna. Da smo ostali u našem staništu, vojska bi nas uhvatila i vratila u Novi Eden, a tamo nas gotovo sigurno čeka smrtna kazna...“

„Možda“ prekine je Max. „A možda i ne... Barem bi djeca bila pošteđena. Ne vjerujem ni da bi Benjy, a ni doktor, bili ubijeni...“

„To su sad akademske rasprave“ reče Richard, „koje ne rješavaju naš glavni problem – što sad činiti.“

„Pa, hajde, genije“ reče Max ironično. „Ovo dosad bila je tvoja predstava. Što predlažeš?“

Umiješa se Eponina. „Nisi fer, Max. Nije Richard kriv što smo ovako zaglavili...“

„Dobro, dobro“ reče Max. Okrene se i pođe prema tunelu koji je vodio do skladišne prostorije. „Idem ovim tunelom, da se malo smirim i da popušim jednu cigaretu.“ Na trenutak se osvrne da pogleda Eponinu. „Hoćeš li ti pola? Poslije nje ostaje nam još dvadeset devet komada. Točno toliko.“

Eponina se blijedo nasmiješi Nicole i Ellie. „Još je ljut na mene što nisam ponijela sve cigarete kad smo napustili naše leglo“ reče tiho. „Ne brinite se... Max je prgav, ali se brzo smiri... Vratit ćemo se za minutu.“

„A kakav je tvoj plan, dragi?“ reče Nicole Richardu nakon što su Max i Eponina otišli.

„Nemamo mnogo izbora“ reče Richard sumorno. „Djeca, ptići, Benjy i s njima minimalno nužni broj odraslih, trebaju ostati ovdje, a svi drugi moraju poći, što prije, u istraživanje ove jazbine. Nije mi lako povjerovati da oktopauci doista žele da svi pomremo od gladi.“

„Oprosti, Richarde.“ Robert Turner je progovorio prvi put otkad je Patrick javio da su izlazi iz legla zatvoreni. „Ne polaziš li ti opet od pretpostavke da su oktopauci prijateljski raspoloženi? Pretpostavimo sad da nisu ili, što ja mislim da je vjerojatnije, da im je savršeno svejedno hoćemo li preživjeti ili ne. Možda su prolaze zazidali jednostavno zato da bi se zaštitili od svih ljudskih bića koja su se u posljednje vrijeme pojavila.“

Robert ušuti; činilo se da je izgubio koncentraciju. „Pokušavao sam reći“ nastavio je malo kasnije, „da su u ovom trenutku djeca, pa i tvoja unuka, u znatnoj opasnosti, ne samo fizičkoj nego, mogao bih dodati, i psihološkoj, i da bih ja bio protiv svakog plana koji bi značio da djeca ostanu nezaštićena i izložena eventualnom napadu.“

„U pravu si, Roberte“ prekine ga Richard. „Nužno je da nekoliko odraslih, među kojima mora biti barem jedan muškarac, ostanu uz Benjyja i djecu. Pa Nai u ovom trenutku sigurno ima pune ruke posla... Zašto se ne biste ti, Patrick i Ellie vratili do njih, odmah sada? Nicole i ja ćemo pričekati Maxa i Eponinu, pa ćemo vam se brzo pridružiti.“ Kad su to troje otišli, Richard i Nicole ostadoše sami. „Ellie kaže da je Robert sada gotovo bez prestanka ljut, vrlo ljut“ reče Nicole tiho, „ali da ne zna kako da konstruktivno izrazi svoj gnjev... Rekao joj je da misli da je ovaj pothvat, od početka, jedna velika pogreška. Provodi sate zadubljen u sumorne misli o tome... Ellie kaže da se čak zabrinula za njegovo psihičko zdravlje.“ w

Richard odmahne glavom. „Možda je pothvat od početka i bio pogrešan. Možda smo ti i ja trebali proživjeti ostatak svojih života ovdje sami. Baš sam pomislio...“

U tom trenutku u dvoranu se vratiše Max i Eponina. „Želio bih se ispričati“ reče Max pružajući ruku“ „Vjerojatno su me savladali strah i utučenost.“

„Hvala, Max“ odgovori Nicole. „Ali, doista nisu potrebne isprike. Smiješna je i pomisao da bi ovolika grupa ljudi mogla proći kroz ovakve doživljaje bez ijednog sukoba.“

Svi se okupiše u muzeju. „Dakle, da ponovimo plan još jednom“ reče Richard. „Nas petoro silazimo niz šiljke i istražujemo područje oko one donje platforme. Temeljito ćemo ispitati svaki tunel koji nađemo. Tada, ako ne nađemo nikakav put za izlazak odavde, a ako nam velika podzemna željeznica bude doista na raspolaganju, Max, Eponina, Nicole i ja ćemo se ukrcati, ali će se Patrick vratiti i popeti uz bunar, natrag, do vas.“

„Zar ti se ne čini da je neoprezno da se svi četvoro ukrcate u podzemni vagon?“ upita Robert. „Zašto ne bi prvo krenulo dvoje? Što ako vagon ode i nikad se ne vrati?“

„Vrijeme je naš neprijatelj, Roberte“ odgovori Richard. „Da ne stojimo tako slabo s hranom, mogli bismo primijeniti neki umjereniji plan. U tom slučaju bi se u vagon ukrcalo možda samo dvoje od nas. Ali, što ako podzemna željeznica vodi do više različitih stanica? Kako smo već zaključili da, zbog sigurnosti, istražujemo samo u parovima, pronalaženje izlaza moglo bi predugo potrajati ako samo jedan par traga.“

U dvorani je zavladala duga tišina. Onda Timi počne nešto brbljati svojoj sestri. Niki ode do njega i počne gladiti baršunasto glatku donju stranu ptičjeg tijela. „Ne tvrdim da znam sve“ reče Richard. „Niti podcjenjujem ozbiljnost naše situacije. Ali, ako postoji izlaz odavde, a Nicole i ja vjerujemo da mora postojati, onda ga trebamo naći što prije.“

„Pod pretpostavkom da vas četvoro pođete tim vagonom“ reče Patrick, „koliko dugo vas trebamo čekati ovdje, u muzeju?“

„To je teško pitanje“ odgovori Richard. „Hrane imate za još četiri dana. Voda bi vas još neko vrijeme trebala držati na životu, imate je u izobilju u cisterni... Ne znam, Patrice, možda trebate čekati dva-tri dana. Poslije toga, odluku morate donijeti sami. Ako ikako bude moguće, netko od nas će se vratiti.“

Benjy je budno pratio ovaj razgovor. Bilo je jasno da je manje-više shvatio o čemu je riječ – počeo je tiho plakati. Nicole mu priđe da ga utješi. „Ne brini, sine“ reče ona. „Sve će biti u redu.“

Dijete-čovjek digne pogled prema svojoj majci. „Nadam se da hoće, ma-ma“ reče on, „al’ se plašim.“

Galilej Watanabe odjednom skoči i otrči u onaj dio dvorane gdje su dvije puške ležale naslonjene na zid. „Ako ovdje uđe neko od tih pauk čudovišta, ubit ću ga. Bum! Bum!“ Nekoliko sekundi je pipao bližu pušku, a onda mu je Max izmakne iz dohvata.

Galilejeva vika uzbudi ptiće koji digoše graju, a mala Niki se rasplače. Ellie je obrisala suze svojoj kćeri, Max i Patrick su zabacili puške o rame, i istraživači se oprostiše od onih koji će ostati. Ellie pođe tunelom s njima. „Nisam ti htjela ovo reći pred djecom“ reče ona, „ali, doista, što da učinimo ako uđe neki oktopauk dok vi niste tu.“

„Potrudite se ne paničariti“ odgovori Richard.

„I nemojte učiniti ništa agresivno“ doda Nicole.

Ništa neuobičajeno nije se dogodilo dok su se spuštali niz šiljke. Baš kao i prije znatnog broja godina, svjetlosti na nižoj razini su se palile čim bi bilo tko dospio do neosvijetljene zone. Manje od sat vremena poslije svih petoro istraživača bilo je na platformi podzemne željeznice. „Sada ćemo saznati da li ta misteriozna vozila još idu“ reče Richard.

U sredini kružne platforme bila je manja rupa, također s metalnim šiljcima koji su polazili iz zidova prema unutrašnjosti – novi, ali manji ‘bunar’ koji se spuštao dalje u tamu. Na dva suprotna kraja platforme, devedeset stupnjeva lijevo i devedeset stupnjeva desno od mjesta gdje su njih petoro stajali, dva mračna tunela bila su urezana u kamen i metal. Jedan je bio golem, visok pet do šest metara; drugi – desetak puta manjeg promjera. Kad se Richard primaknuo na samo dvadesetak kutnih stupnjeva do većeg tunela, u njemu odjednom bljesnuše svjetlosti, tako da se cijela unutrašnjost mogla jasno vidjeti. Taj tunel je izgledao kao uveličana verzija neke velike kanalizacijske cijevi na Zemlji.

Iz tunela je doprlo neko hujanje; na taj zvuk svi priđoše Richardu. Za manje od minute, vozilo nalik na vagon podzemne željeznice pojavilo se u tunelu. Izašlo je velikom brzinom iza jednog zavoja, sjurilo se prema njima i zaustavilo na otprilike metar od manjeg bunara sa šiljcima.

Unutrašnjost vozila bila je također osvijetljena. Nije bilo nikakvih sjedala; od poda do stropa protezale su se vertikalne šipke, raspoređene naizgled slučajno po vagonu. Nekih petnaest sekundi poslije zaustavljanja vrata se otvoriše klizanjem u stranu. Na drugi peron, sa suprotne strane manjeg bunara, nekih pet sekundi kasnije stiglo je drugo takvo vozilo, ali deset puta manjih dimenzija.

Iako su Max, Patrick i Eponina mnogo puta slušali priče o ovim dvjema sablasnim podzemnim željeznicama, sada su, pri stvarnom suočenju s njima, osjetili strah. „Ti to baš ozbiljno, prijatelju moj?“ reče Max Richardu. Njih dvojica su brzo pregledali vanjštinu velikog vagona. „Ti bi doista ušao u ovu vražju napravu, ako se pokaže da nemamo nikakvu drugu mogućnost?“

Richard kimne glavom.

„Ali ovo bi moglo otići bilo gdje“ reče Max. „Nemamo ni najmutniju jebenu ideju što je ovo, tko je ovo napravio, čemu kojeg vraga služi. A kad se ukrcamo, bit ćemo totalno bespomoćni.“

„Tako je“ reče Richard. Nasmiješio se blijedo. „Maxe, odlično shvaćaš naš položaj.“

Max odmahne glavom. „Pa onda hajdmo se potruditi da nađemo nešto u ovoj rupčagi, jer teško da ćemo Eponina i ja htjeti...“

„U redu“ reče Patrick prilazeći im. „Valjda je sad trenutak za sljedeću fazu naše operacije... Max, jesi li spreman za još malo penjanja po šiljcima?“

Richard nije imao nijednog od svojih pametnih robota da ih ukrca u manji vagon. Imao je, međutim, minijaturnu kameru s nekako sklepanim sustavom za pokretanje; nadao se da će ona svojom težinom uspjeti aktivirati vagon. „Ovaj mali tunel ne može ni pod kojim okolnostima biti izlaz za nas“ reče ostalima. „Samo želim provjeriti je li se išta značajno promijenilo tijekom ovih godina. Osim toga, čini se da zasad nema razloga da više od dvoje nas siđe nekud niže.“

Dok su Max i Patrick polako silazili niz šiljke u manjem bunaru, a Richard, sav zanijet u posao, obavljao posljednju provjeru ispravnosti svoje pokretne kamere, Nicole i Eponina su se hodale amo-tamo po peronu. „Kako ide, poljoprivrednice“ pozva Eponina Maxa preko radija.

„Bilo je dobro, zasad“ odgovori Max. „Ali, jedva ako smo deset metara ispod vas. Ovdje klinovi nisu tako gusti kao gore, pa moramo opreznije.“

„Izgleda da je tvoj odnos s Maxom doista procvjetao dok sam ja bila zatvorena“ komentirala je Nicole nekoliko trenutaka poslije.

„Da, i te kako“ odgovori Eponina bez ustezanja. „I ja sam time, da ti iskreno kažem, bila iznenađena. Nisam vjerovala da se muškarac može ozbiljno vezati za jednu ženu koja je... znaš... Ali podcijenila sam Maxa. On je doista neuobičajena osoba. Ispod te zlovoljne, muževne vanjštine...“

Eponina ušuti. Nicole se široko smiješila. „Ne vjerujem da Max ikoga doista može prevariti“ reče Nicole. „Barem ne nikoga od onih koji ga poznaju. Robusni Max koji mnogo psuje, to je samo gluma, uvježbana iz nekog razloga, vjerojatno radi samozaštite, na toj farmi u Arkansasu.“ Šutjele su obje nekoliko sekundi. „Ali mislim da ni ja nisam vidjela njegovu pravu vrijednost“ nastavi Nicole. „Njemu služi na čast to što te tako potpuno voli iako se vas dvoje nijednom niste mogli...“

„O, Nicole“ reče Eponina, odjednom sva ustreptala. „Nemoj misliti da ja to nisam željela, čak sanjala o tome. Doktor Turner nam je toliko puta rekao da su vrlo mali izgledi da RV-41 prijeđe na Maxa, ako upotrebljavamo sredstva za zaštitu... Ali to ‘Vrlo mali’ za mene je preveliko. Zamisli da se dogodi da ja na neki način, na neki užasan način ipak prenesem Maxu tu kugu koja me ubija? Kako bih si ikada mogla oprostiti da čovjeka kojega volim osudim na smrt?“

Eponini se oči ispuniše suzama. „Naravno da smo intimni“ nastavila je. „Na naš poseban, siguran način... Max se nije ni jedan jedini put požalio. Ali, po njegovim očima vidim da mu nedostaje...“

„Eto, tu smo“ začuo se Maxov glas preko radija. „Vidimo dno. Izgleda kao normalan pod, možda još nekih pet metara niže. Dva tunela vode odatle, jedan veličine onog koji je gore, kod vas, manji, a drugi doista minijaturan. Silazimo pogledati iz neposredne blizine.“

Došlo je vrijeme da se istraživači ukrcaju u vagon. Richardova kamera nije snimila ništa bitno novo, a pregled cijelog prostora ispod oktopaučne jazbine nije doveo do otkrića bilo kakvog drugog izlaza. Richard i Patrick su nasamo popričali o tome što sve treba Patrick učiniti kad se vrati natrag ostalima. Onda su se pridružili Maxu, Nicole i Eponini. Svi petoro pošli su laganim hodom po peronu, prema vozilu koje ih je čekalo.

Eponina je u trbuhu osjećala tremu. Sjetila se sličnog osjećaja ‘leptira u trbuhu’ kad je, kao djevojčica od četrnaest godina, otvarala svoju prvu samostalnu izložbu u sirotištu u Limogesu. Duboko je udahnula.

„Ne sramim se reći: strah me je“ reče.

„Jebi ga“ reče Max. „To je nedovoljno jako rečeno... Nego, Richarde, kako znamo da se vagon neće stropoštati u onaj ponor o kojem si nam pričao?“

Richard se nasmiješi, ali ne odgovori. Prišli su vagonu. „E, dobro, sad“ reče, „budući da ne znamo kako se ovo aktivira, moramo biti vrlo pažljivi. Da svi uđemo manje-više istovremeno. Na taj način neće biti opasnosti da se vrata zatvore dok je netko još na peronu.“

Minutu zavlada šutnja. Četvoro putnika stadoše rame uz rame; najbliže tunelu bio je Max, do njega Eponina. „Broj at ću“ reče Richard. „Na tri, svi ulazimo unutra.“

„A mogu li ja zažmiriti?“ reče Max isceren. „Tako mi je bilo lakše na toboganima, kad sam bio klinac.“

Ušli su u vagon. Svatko je zgrabio po jednu uspravnu šipku. Ništa se nije dogodilo. Patrick ih je gledao netremice, s perona, kroz vrata koja su ostala otvorena. „Možda vrata čekaju Patricka“ reče Richard tiho.

„Pa ne znam“ promumlja Max, „ali ako ova jebada ne krene u sljedećih nekoliko sekundi, ja iskačem.“

Sljedećeg trenutka vrata su se zatvorila. Dva daha kasnije, vagon je s trzajem krenuo i pojurio, naglo ubrzavajući, kroz osvijetljeni tunel.

Patrick im je mahnuo. Ispratio ih je pogledom. Kad je vagon zašao iza prvog zavoja i nestao s vidika, on zabaci pušku na rame i počne se penjati uz klinove. Molim vas, vratite se brzo, pomislio je, prije nego što neizvjesnost postane neizdrživa za sve nas.

Manje od petnaest minuta trebalo mu je da se vrati na razinu oktopaučne jazbine. Popio je malo vode iz boce, a onda požurio tunelom prema muzeju. Usput je razmišljao što će ispričati obitelji.

Prešao je prag, u prvi mah ne zapažajući da je unutra mrak. Međutim, čim je ušao, sva svjetla su se upalila. Na tren je bio bez orijentacije. Dođoh u pogrešnu dvoranu, pomislio je. Išao sam pogrešnim tunelom. Ali, ne, nisam, nastavio je njegov uznemireni um. Brzo je preletio pogledom po dvorani. Ipak je vjerojatno da je ovo ta dvorana. U onom kutu vidim dva pera, a tamo jedne Nikine pelene...

Sa svakom sljedećom sekundom njegovo srce je udaralo sve brže. Gdje su? reče Patrick sebi u bradu. Pogledom je preletio dvoranu drugi put. Što im se moglo dogoditi? Što je duže zurio u prazne zidove i prisjećao se razgovora prije polaska, to mu je jasnije bilo da njegova sestra i prijatelji nikako nisu mogli otići svojevoljno. Osim ako nisu ostavili kakvu poruku! Tijekom sljedeće dvije minute pretražio je svaki kutak dvorane – nikakvih poruka nije bilo. Znači netko ili nešto ih je prisililo na odlazak, zaključi on.

Pokušavao je misliti racionalno, ali to je bilo nemoguće. Njegov um je preskakao s pitanja što sad treba poduzeti na grozne scene onoga što se ostalima možda dogodilo. Napokon Patrick zaključi da su se možda svi vratili u onu raniju oktopaučnu dvoranu, onu koju su njegova majka i Richard nazivali foto-galerijom, možda zbog toga što se osvjetljenje u muzeju pokvarilo, ili iz nekog drugog jednako trivijalnog razloga. Ohrabren takvim mislima, jurne tunelom na tu stranu.

Tri minute kasnije bio je u foto-galeriji, ali je i ona bila prazna. Patrick sjedne i nasloni se leđima na zid. Družina je mogla poći samo na dvije strane. Kako na cijelom putu od bunara dovde nije sreo nikoga, mogli su se, znači, samo vratiti u onu visoku dvoranu, nadomak zazidanog izlaza. Čvrsto stežući pušku u ruci Patrick krene dugim hodnikom. U njemu je jačalo uvjerenje da Nakamurini vojnici nisu otišli s otoka, nego su, na neki način, provalili u leglo i pohvatali sve koje su tu zatekli.

Pri ulasku u visoku dvoranu Patrick začuje Nikin plač. „Mama, maaaama“ naricala je djevojčica. Patrick jurne u dvoranu, ali opet ne vidje nikog, onda potrči uz rampu, prema mjestu odakle se čuo plač njegove nećakinje.

Na zaravni pokraj izlaza, sad zazidanog, vidje kaotičnu scenu. Niki je plakala, Robert Turner je hodao u krug, potpuno izgubljen, ruku ispruženih naprijed, i govorio neprestano: „O, Bože, ne. O, Bože, ne.“ Benjy je tiho jecao u jednom kutu, a Nai se trudila, bez mnogo uspjeha, utješiti svoje sinove blizance.

Primijetivši Patricka, Nai skoči i potrči prema njemu. „O, Patrick“ reče dok su joj suze klizile niz lice, „oktopauci su oteli Ellie.“

12.

Tek nekoliko sati kasnije Patrick je sastavio cijelu priču o onome što se događalo nakon odlaska istraživačke ekipe iz muzejske dvorane. Nai je zbog svega što se zbilo i sad bila gotovo u šoku, Robert nije mogao govoriti duže od minute, a da ne zaplače, a djeca i Benjy su često prekidali razgovor upadicama koje ponekad nisu imale nikakvog smisla. U prvi mah Patrick je sigurno ustanovio samo jedno: da su oktopodi-pauci upali i odveli Ellie i ptiće, da su također odnijeli i mana-dinje i sesilijski materijal. Poslije mnogo postavljenih pitanja uspio je rekonstruirati i pojedinosti.

Otprilike sat poslije odlaska istraživača, dakle u vrijeme kad su oni stigli na peron, ljudska bića koja su ostala u muzeju čula su ‘vučenje četki po podu’ ispred vrata. Ellie je otišla u izvidnicu i vidjela da oktopauci nailaze iz oba pravca. Vratila se s tom viješću u muzejsku dvoranu i pokušala umiriti Benjyja i djecu.

Kad se na vratima pojavio prvi oktopauk, ljudska stvorenja su se udaljila od njega najviše što su mogla. Za prvim je ušlo još desetak oktosa. U početku su te kreature samo stajale u grupi; oko njihovih glava su strujale blistave poruke od boja. Poslije nekoliko minuta jedan oktopauk je pošao malo naprijed, podigao jedan crni i zlatasti pipak s poda i uperio ga ravno u Ellie, a onda prikazao, i odmah poslije ponovio, dugu sekvencu boja. Ellie je na temelju toga pogodila (po Nainom tvrđenju, dok je doktor Turner inzistirao da je Ellie na neki način razumjela oktopaučki kolorni govor) da stranci traže da im se daju mana-dinje i sesilijski materijal. Ona je to donijela iz kuta i predala vodećem pauku. Pauk je pružio tri pipka i prihvatio te predmete („Prizor koji je vrijedilo vidjeti“ uzviknuo je Robert, „držao ih je kao surlama, ali je koristio i one trepetiljke ispod“) i dodao ih svojim podčinjenima.

Ellie i ostali su pomislili da će oktopauci tada otići, ali su u tome, na svoju žalost, pogriješili. Vodeći oktopauk je ostao okrenut prema Ellie; nastavio je slati svoje poruke iskazane smjenjivanjem boja. Dva druga oktopauka su polako krenula prema Tami i Timi. „Ne“ rekle je tada Ellie. „Ne, to ne smijete.“

Ali bilo je prekasno. Oktopauci su omotali mnogo pipaka oko ptičje mladunčadi i odnijeli ih, ne obraćajući nimalo pažnje na njihovo kriještanje i brbljanje. Galilej Watanabe je pritrčao i napao onog oktosa koji je omotao pipke oko Timija. Oktos je jednostavno upotrijebio četvrti pipak, podigao dječaka s tla i dodao ga jednome od svojih kolega. Zatim su oktosi jedan drugome dodavali dječaka i napokon ga spustili, nepovrijeđenog, u najudaljeniji kutak dvorane. Uljezi su dopustili Nai da pritrči i utješi svoga sina.

Dotle su tri ili četiri oktopauka već izašla, odnoseći ptiće, dinje i sesilijski materijal. Ali šest stranaca je ostalo u dvorani. Sljedećih desetak minuta razgovarali su. Tijekom tog vremena (po Robertovom dojmu; a Nai je rekla: „Nisam baš pazila. Bila sam previše zabrinuta za svoju djecu“) Ellie je promatrala kolorne poruke koje su oktosi između sebe razmjenjivali. U jednom trenutku podigla je svoju kćer Niki i stavila je Robertu u naručje. „Mislim da razumijem jedan dio ovoga što govore“ rekla je (opet, po Robertovom svjedočenju). Lice joj je bilo apsolutno bijelo. „Namjeravaju uzeti i mene.“

Vodeći oktos je opet stupio naprijed. Svoj govor bojama kao da je usmjeravao na Ellie. O događajima koji su nastupili u sljedećih deset minuta Nai i Robert su imali različite dojmove, i žestoko su se raspravljali oko toga; Benjy se uglavnom slagao s Nai. Po Nainoj verziji, Ellie je nastojala zaštititi sva ostala ljudska bića u dvorani, sklopivši nekakvu nagodbu s oktopaucima. Govorom, ali i pokretima ruku pokušavala je objasniti oktosima da će poći s njima pod uvjetom da se svim drugim ljudima dopusti da sigurno odu.

„Ellie je to izričito rekla“ bila je uporna Nai. „Objasnila je da smo u klopci i da nemamo dovoljno hrane. Na žalost, zgrabili su je prije nego što je bila sigurna da su shvatili nagodbu.“

„Naivna si ti, Nai“ rekao je Robert, čije su oči bile divlje od bola i zbunjenosti. „Ne razumiješ ti koliko su to stvorenja opaka. Oni su hipnotizirali Ellie. Jesu, jesu. Još na početku svog posjeta, dok je Ellie gledala njihove boje onako pažljivo. Kažem ti, bila je izvan sebe. To brbljanje o sigurnom izlasku za sve ostale bilo je samo kamuflaža. Ellie je željela poći s njima. Promijenili su njenu ličnost, tu, na licu mjesta, pomoću tih blesavih šara. To nije uočio nitko osim mene.“

Patrick nije mnogo vjerovao u ovu interpretaciju zato što je Ellien muž bio očito uznemiren. Nai se, međutim, slagala s Robertom u vezi s dvjema završnim točkama: Ellie se nije opirala niti bunila kad ju je vodeći oktopauk omotao pipcima; prije nego što ju je oktos posve iznio iz dvorane, stigla je samo izrecitirati im dug popis pojedinosti o načinu njegovanja Niki.

„Kako bi itko pri čistoj svijesti“ reče Robert, „i kad ga ščepaju izvanzemaljci, mogao tako smireno odverglati koju deku njena kćerkica voli zagrliti dok spava, kad je Niki posljednji put piškila i druge slične stvari... Jasno da je bila hipnotizirana ili drogirana, ili tako nešto.“

Priča o tome kako se dogodilo da svi dođu do zazidanog ulaza bila je relativno jednostavna. Kad su oktopauci odnijeli Ellie, Benjy je odjurio u tunel; vikao je i kukao i uzaludno napadao zadnjeg oktosa. Robert mu se pridružio, pa su njih dvojica išli za paucima i Ellie sve do velike dvorane. Tamo se pokazalo da su vrata kojom je pregrađen četvrti tunel – otvorena. Jedan oktopauk je pomoću svoja četiri duga ispružena pipka odbijao Roberta i Benjyja dok su ostali oktosi odmakli. Zatim je zatvorio vrata za sobom.

Vožnja podzemnom željeznicom popravila je Maxovo raspoloženje. Podsjetila ga je na putovanje u veliki zabavni park blizu Little Rocka, kad je bio dječak od deset godina. Vagon je lebdio iznad nečega što je sličilo na metalnu vrpcu; kretao se velikom brzinom, ali ništa nije dodirivao. Richard je nagađao da je u pitanju neka vrsta magnetskog pogona.

Poslije otprilike dvije minute vagon je stao i vrata su se brzo otvorila. Četvoro istraživača pogledaše ravnu platformu krem bijele boje, iza koje se dizao svod visok oko tri metra. „Prema planu A, trebalo bi da Eponina i ja ovdje siđemo“ reče Max.

„Tako je“ reče Richard. „Naravno, ako vagon ne pođe dalje, Nicole i ja ćemo ubrzo također sići.“

Max uzme Eponinu za ruku i oprezno siđe na platformu. Čim su njih dvoje izašli iz vagona, vrata su kliznula i zatvorila se. Nekoliko sekundi kasnije vagon je krenuo i odmah ubrzao.

„Romantično, zar ne?“ reče Max, kad su prestali mahati Richardu i Nicole za rastanak. „Ostadosmo nas dvoje, napokon, posve sami.“ Zagrlio ju je i poljubio. „Samo da znaš, Frenchie, da te volim. Pojma nemam gdje se nalazimo, ali, gdje god da smo, drago mi je što sam tu s tobom.“ Eponina se nasmijala. „Imala sam jednu prijateljicu u sirotištu čija je omiljena fantazija bila ova: kao, ona ostane sama na pustom otoku s jednim slavnim francuskim glumcem koji se zvao Marcel duBois. Tip je imao grudi mamuta i ruke kao stabla. Pitam se kako bi se ona osjećala da je došla ovamo.“ Osvrnula se. „Od nas se valjda očekuje da zađemo pod svod.“

Max je slegnuo ramenima. „Osim ako ne naiđe neki bijeli zec pa da skočimo za njim u neku rupu...“

S druge strane svoda bila je velika pravokutna dvorana s plavim zidovima, posve prazna, s jednim otvorenim vratima, a to je bio i jedini izlaz. Prošavši kroz njih našli su se u uskom osvijetljenom hodniku koji se protezao nedogledno u daljinu, i lijevo i desno, paralelno s tunelom podzemne željeznice. Svi zidovi su mu bili iste plave boje kao dvorana kroz koju su prošli.

„Na koju stranu?“ upita Max.

„Ja ondje vidim nešto što sliči na dvoja vrata, koja vode na suprotnu stranu od željezničkog tunela“ reče Eponina pokazujući desno od sebe.

„Osim što i onamo postoje dvoja vrata“ reče Max gledajući lijevo. „‘Hajmo prvo do jednih, zavirimo i onda se odlučimo za neku strategiju.“

Krenuše, držeći se za ruke, pedesetak metara kroz plavi hodnik. Ono što su vidjeli kad su stigli do prvih vrata, nije im se sviđalo: još jedan plavi hodnik, isti, koji se protezao u daljinu, a duž njega mnoga vrata.

„E, sranje“ reče Max. „Izgleda da ulazimo u nekakav labirint... A prokleto je sigurno da se ne želimo izgubiti.“

„I što bi, po tvom mišljenju, trebalo raditi?“

„Mis-sslim...“ počne Max, kolebajući se, „mislim da treba popušiti jednu cigaretu i porazgovarati o tome.“

Produžili su vrlo oprezno. Na svakom skretanju u novi plavi hodnik Max je na zidu crtao strelice njenim ružem, tako da je cijela povratna staza do plave dvorane pokraj željeznice bila obilježena. Također je inzistirao da Eponina, koja je u radu s računalom bila spretnija od njega, očuva podatke o svakom takvom skretanju. „Za slučaj da nešto prođe ovim putem i izbriše moje oznake.“

U početku je njihova avantura bila zabavna; dvaput su se vratili do plave dvorane tek da bi si dokazali da to mogu, oba puta s osjećajem da su nešto postigli. Ali poslije oko sat vremena, i uvijek iste plave scene poslije svakog zaokreta, njihovo uzbuđenje počne popuštati. Napokon su stali, sjeli na pod i pripalili još jednu cigaretu, zajedničku.

„Zašto bi ijedno inteligentno stvorenje napravilo ovakav labirint...“ reče ispuhavajući kolute dima u zrak. „Ili nas na neki način testiraju...“

„Ili ovdje postoji nešto što oni ne žele da lako pronađemo“ dovrši Eponina. Uzela je cigaretu od Maxa i duboko uvukla dim. Ako je ovo drugo, vjerojatno postoji neki jednostavan kôd. Pomoću njega mora biti određena ta posebna stvar ili lokacija. Kod nalik na one prastare kombinacijske brave: dva desno, četiri lijevo, zatim...“

„Zatim ravno do sutra“ prekine je on, smiješeći se. Dao joj je kratak poljubac a onda ustane. „Prema tome, treba pretpostaviti da tragamo za nečim posebnim, i treba naći neki logičan sustav potrage.“

Eponina je ustala i pogledala ga namršteno. „Što je točno značila ta tvoja posljednja izjava?“

„To ne znam sigurno“ odgovori je smiješeći se, „ali prokleto je sigurno da je zvučala inteligentno.“

Nakon četiri sata pješačenja duž plavih hodnika Max i Eponina odluče jesti. Tek što su se, na nekom četverokrakom raskrižju plavih hodnika, prihvatili ramanske hrane, opaze da se nedaleko od njih nešto pomaknulo. Max skoči i potrči tamo. Na samo dvije-tri sekunde uspio je vidjeti maleno vozilo, možda deset centimetara visoko, kako skreće udesno, u još jedan hodnik. Max jurne za njim i vidje gdje vozilo zalazi pod nekakav malen svod, urezan u zid sljedećeg plavog hodnika, dvadesetak metara od njega.

„Ovamo!“ viknuo je Eponini. „Našao sam nešto.“

Ona se brzo stvorila pokraj njega. Vrh svoda bio je na samo oko dvadeset pet centimetara od poda, tako da su oboje morali kleknuti i zatim se još dobro sagnuti da bi vidjeli kamo je vozilo otišlo. Prvo su ugledali pedesetak malenih bića, ne većih od mrava, koja su silazila iz tog vozila sličnog autobusu, i odmah polazila na sve strane.

„Što je, do vraga, ovo?“ uzvikne Max.

„Gledaj, Max“ reče uzbuđeno. „Gledaj pažljivo... Ti mali stvorovi su oktopauci. Vidiš...? Izgledaju točno kao onaj kojega si mi opisao...“

„Pa, vrag nek’ me nosi“ reče Max. „U pravu si... Sigurno su to djeca oktopauci.“

„Ne vjerujem“ odgovori Eponina. „Pogledaj kako oni zalaze u te male košnice, ili kućice, što li im je to... Pa, onda, vidi onaj kanal i brodić...“

„Kamera“ poviče Max. „Vrati se po kameru. Ovo ovdje je cijeli jedan minijaturni grad.“

Svoje naprtnjače i drugu opremu, pa i Eponininu kameru, ostavili su na podu, kad su sjeli i počeli jesti. Eponina skoči i pojuri po kameru. Max ostane zagledan u složeni minijaturni svijet s one strane svoda. I tada začuje slab vrisak. Hladni trnci straha prođoše mu kroz tijelo.

Idiote blesavi, razmišljao je hitajući prema raskrižju. Nikad, nikad ne ostavljaj pušku.

Stiže do posljednjeg zaokreta i stane kao ukopan. Između njega i mjesta gdje je malo prije jeo s Eponinom stajalo je pet oktopauka. Jedan je držao Eponinu: obavio je tri pipka oko nje. Drugi je držao Maxovu pušku. Treći je držao Eponininu naprtnjaču u kojoj su sve njene stvari bile već uredno vraćene.

Izraz lica bio joj je oličenje užasa. „Pomozi mi, Max... molim te“ preklinjala je.

Max zakorači naprijed, ali se dva pauka ispriječiše ispred njega. Jedan od njih počne puštati struju obojenih traka u krug oko svoje glave. „Ne razumijem što mi govoriš, jebo te“ poviče Max nemoćno. „Ali, nju morate pustiti.“ On pojuri kao igrač ragbija, proleti pokraj ta dva oktosa, ali kad je već bio nadomak Eponine, osjeti kako se oko njega svijaju pipci i stežu mu ruke. Bacakanje je bilo posve beskorisno. Oktopauk bijaše nevjerojatno jak.

Tri oktopauka, uključujući i onog koji je držao Eponinu, počeše se udaljavati niz plavi hodnik. „Maxe... Maxe...“ vikala Eponina prestrašeno. Nije mogao ništa učiniti. Oktopauk koji ga je držao nije se micao. Minutu kasnije Max više nije čuo ni njezine krikove.

Još desetak minuta bio je u zahvatu pipaka, a onda osjeti da se opuštaju snažni mišići koji su ga dotad držali. „I što sad?“ reče Max kad je ostao slobodan. „Što ćete vi kopilad sad učiniti?“

Jedan od oktosa pokaže prema Maxovoj naprtnjači koja je još ležala na istom mjestu, naslonjena na zid, gdje ju je Max ostavio. Max se spusti pokraj naprtnjače i izvuče hranu i vodu. Oktopauci su bojama razgovarali međusobno dok je Max, kojem je bilo vrlo jasno da ga drže pod stražom, pojeo nekoliko zalogaja hrane.

Ovi hodnici su preuski, razmišljao je pokušavajući smisliti plan za bijeg. A ovi prokletnici su preveliki i osobito su im ti pipci predugi. Izgleda da ću morati čekati da bude što bude.

Dva oktopauka se satima ne pomakoše sa svojih mjesta. Max napokon zaspi na podu između njih.

Kad se probudio, bio je sam. Otišao je oprezno do najbližeg kuta i zavirio na obje strane. U plavom hodniku nije bilo ničega. Nekoliko minuta proučavao je oznake nacrtane pomoću ruža za usne na zidovima, dodao je još nekoliko da bi opisao lokaciju grada minijaturnih oktopauka, a onda se vratio u plavu dvoranu pokraj podzemne željeznice.

Nije imao nikakvu jasnu ideju o tome što bi trebalo dalje činiti. Proveo je nekoliko beskorisnih minuta lunjajući po plavim hodnicima i povremeno izvikujući Eponinino ime; to je bio uzaludan trud. Konačno je odlučio sjesti na peron i čekati nailazak vagona. Poslije više od sat vremena, kad je već bio odlučio vratiti se ipak do minijaturnog oktopaučnog grada, začuo je hujanje vagona koji se približavao, i to ne iz pravca jama s klinovima, nego iz suprotnog.

Kad se vagon približio, on kroz prozore ugleda Richarda i Nicole. „Max!“ povikaše njih dvoje, uglas, još prije nego što su se vrata otvorila.

Oboje su bili uzbuđeni. „Našli smo!“ uzvikne Richard iskačući na peron. „Divovsku dvoranu, sa svodom visokim možda četrdeset metara, u duginim bojama... Nalazi se na drugoj strani Cilindričnog mora – a podzemna željeznica je i podmorska, naime – prolazi kroz samu vodu, jednim prozirnim tunelom...“ On zastane; vagon se pokrenuo i ubrzo odjurio.

„Unutra su kupaonice, postelje, tekuća voda“ doda Nicole brzo.

„I svježa hrana, vjerovao ili ne... voće i povrće, doduše nekih čudnih vrsta, ali doista dobro, svidjet će ti se...“

„Gdje je Eponina?“ reče Nicole iznenada, prekidajući Richarda u pola rečenice.

„Nestala“ reče Max kratko.

„Nestala?“ reče Richard. „Što? Kako?“

„Vaši prijatelji koji ne čine ništa neprijateljski su je oteli“ nastavi Max suho.

„Štooo?“ reče Richard.

Max im ispriča, polako i točno, što se dogodilo, ne izostavljajući nijedan detalj. Njih dvoje su ga s pažnjom saslušali do kraja. „Nadmudrili su nas“, prokomentirao je poslije Richard, odmahujući glavom.

„Nisu nas“ reče Max. „Nadmudrili su mene. Naveli su Eponinu i mene da se uljuljkamo u uvjerenje da rješavamo nekakvu zagonetku, u tom labirintu plavih hodnika... Sranje. Teško sranje.“

„Nemoj se toliko osuđivati“ reče Nicole tiho, dodirujući mu rame. „Ni na koji način nisi mogao znati...“

„Ali! Kakva kolosalna glupost!“ reče Max pojačavajući glas. „Ponesem pušku, radi zaštite, a gdje mi je ona u trenutku kad se naši dragi osmonogi monstrumi pojave? Leži prislonjena uz jebeni zid...“

„I mi smo prvo išli kroz takav labirint“ reče Richard, „ali su naši hodnici bili svi crveni, ne plavi. Nicole i ja smo ih istraživali možda jedan sat, a onda smo se vratili na peron. Deset minuta kasnije vagon nas je opet pokupio i ponio ispod Cilindričnog mora.“

„Jesi li pokušao naći Eponinu?“ upita Nicole.

Max kimne glavom. „Na neki način jesam. Smucao sam se okolo i zvao je.“

„Možda bi trebao opet pokušati“ predloži Nicole.

Troje prijatelja se vratiše u svijet plavih hodnika. Na prvom križanju Max objasni Richardu i Nicole oznake koje je ružem nacrtao na zidovima. „Možda bismo se trebali podijeliti“ reče. „Da bi potraga bilo učinkovitija... Sastanimo se u plavoj dvorani za, recimo, jedan sat.“

Već na drugom kutu Max, sada sam, ne nađe oznaku nacrtanu ružem. Zbunjen, pokušao se sjetiti je li ikako moguće da je propustio nacrtati oznaku na nekoj od raskrsnica, ili je li uopće išao ovim putem. Zadubljen u misli, odjednom osjeti nečiju ruku na ramenu. Malo je nedostajalo da poskoči. „Hoo-ou“ reče Richard kad vidje Maxovo lice. „To sam samo ja... Zar nisi čuo da te zovem?“

„Ne“ reče Max odmahujući glavom.

„Pa bio sam samo dva hodnika udaljen... Ovdje je doista jaka apsorpcija zvuka. Dakle, Nicole i ja smo već na drugom križanju vidjeli da tvojih oznaka nema. Zato nismo bili sigurni...“

„Sranje“, reče Max naglašeno. „Ti pametni tipovi su obrisali zidove... Zar vam nije jasno? Planirali su cijelu stvar, od početka, a mi smo sve radili po njihovim očekivanjima.“

„Ali, Maxe“ reče Richard, „oni nisu mogli predvidjeti sve naše postupke. Ni mi sami nismo točno znali što ćemo sve učiniti. Prema tome, kako su...“

„Ne mogu to objasniti“ reče Max. „Ali, osjećam da je tako. Ti stvorovi su namjerno čekali da Eponina i ja počnemo jesti i baš tada su pustili da vidimo njihovo vozilo. Znali su da ćemo jurnuti za njim i da će im se tu stvoriti prigoda da ugrabe Eponinu... Na neki način su nas neprestano promatrali.“

Čak se i Max složio da je beskorisno nastavljati potragu za Eponinom u labirintu plavih hodnika. „Gotovo je posve sigurno da ona više nije ovdje“ reče on snuždeno.

Dok je trio sjedio na peronu čekajući da naiđe vagon, Richard i Nicole su ispričali Maxu nove pojedinosti o dvorani sa svodom duginih boja, koja se nalazila južno od Cilindričnog mora. „Dobro“ reče kad su završili, „jedna veza je jasna, čak i ovom mladom seljaku iz Arkansasa. Ta duga na svodu svakako ima veze s onom dugom na nebu koja je skrenula pažnju Nakamurinih trupa. Dakle, narod duge, tko god to bio, ne želi da mi budemo pohvatani. Niti da pocrkamo od gladi... Oni su vjerojatno i graditelji podzemne željeznice, ili se barem meni čini da bi to bilo razumno pretpostaviti. Ali, kakva je veza između naroda duge i oktosa?“

„Prije nego što si mi rekao da je Ep oteta“, odgovori mu Richard, „bio sam siguran da je to jedan te isti narod. Sad više ne znam. Teško da to što su nam učinili može biti protumačeno drukčije osim kao neprijateljski akt.“

Max se nasmije. „Richarde, doista znaš baratati riječima. Zašto neprestano ostavljaš prostor za neku nedoumicu koja bi mogla ići u korist tih gadova? Ne bih se čudio da Nicole to radi, ali, oktosi su tebe držali mjesecima u zarobljeništvu, puštali su mala stvorenja da ti ulaze u nos, vjerojatno su nešto petljali i s tvojim mozgom...“

„To ne znamo sa sigurnošću“ reče Richard tiho. „Dobro, ne znamo. Ali rekao bih da zanemaruješ mnogobrojne dokaze...“

Zastane, jer se čulo već poznato hujanje. Stiže vagon, sada u smjeru prema oktopaučnom leglu. „I sad, neka mi netko objasni“ reče Max ironično, „kako to da ovaj vagon ide uvijek na onu stranu kamo treba?“

Patrick je na kraju uspio nagovoriti Roberta i Nai da se vrate u muzejsku dvoranu. To uvjeravanje nije išlo lako. I odrasle i djecu strašno je uplašio napad oktopauka. Robert uopće nije mogao spavati, blizance su proganjali snovi iz kojih su se obojica budili vrišteći. Do trenutka kad su se Richard, Nicole i Max pojavili, gotovo sva hrana je bila potrošena, a Patrick je već bio počeo spremati planove za kriznu situaciju.

Sastanak je prošao bez mnogo oduševljenja. Obje otmice su opširno ispričane, ali na kraju tih razgovora svi odrasli, pa čak i Nicole, ostadoše jako potišteni. Nije s nekim posebnim oduševljenjem primljena ni vijest o postojanju dvorane s dugom južno od mora. Ali, nije bilo ni dvoumljenja što treba učiniti. Richard je ocijenio njihov položaj jednom rečenicom: „Ispod tog svoda barem ima hrane.“

Spakirali su svu svoju imovinu, bez riječi. Patrick i Max su ponijeli djecu niz vertikalne tunele sa šiljcima. Vagon se pojavio ubrzo nakon što je cijela družina stigla na peron postaje. Poslije toga, ostvarilo se ironično Maxovo predviđanje da vagon ovoga puta neće stati ni na jednoj od dvije usputne stanice: povezao ih je, doista, nesmanjenom brzinom, u prozirni podmorski tunel. Čudesna i divna morska stvorenja s onu stranu prozirnih zidova, koja su gotovo sigurno bila sva bioti, oduševila su djecu i podsjetila Richarda na njegovo putovanje u New York, ono od prije mnogo godina, kad je stigao potražiti Nicole.

Dvorana ispod tog svoda, na njihovoj silaznoj stanici, bila je doista čudesna. Benjy i djeca su se u prvi mah zainteresirali uglavnom za svježu, novu hranu koja je bila raspoređena na jednom dugom stolu, u jednom kraju dvorane; odrasli su, međutim, lutali po dvorani diveći se ne samo briljantnim duginim bojama visoko iznad njihovih glava, nego i mnogobrojnim udubinama blizu perona, u kojima su bile kupaonice i spavaće sobe.

„Žao mi je zbog Eponine“ reče Patrick polažući dlan na rame svog prijatelja.

Max slegne ramenima. „Na neki način je još gore što su zgrabili Ellie. Ne znam hoće li se Robert i Niki ikada potpuno oporaviti.“

Njih dvojica su stajali jedan uz drugoga i gledali u dug, mračan, prazan tunel. „Znaš, Patrick“ reče Max sumorno, „godilo bi mi kad bih mogao uvjeriti farmera u sebi da je našim nevoljama došao kraj i da će se narod duge odsad brinuti o nama.“

Do njih dotrči Kepler noseći neko povrće nalik na dugu zelenu mrkvu. „Gospodine Puckett“ reče on, „moraš ovo kušati. Ovo je najbolje.“

Max primi dječakov dar i zagrize. „Doista je dobro, Keplere“ reče i raskuštra dječakovu kosu. „Hvala ti.“ Kepler otrči prema ostalima. Max je polako žvakao. „Uvijek sam se odlično brinuo o mojim prascima i pilićima“ reče on Patricku. „Imali su dobru klopu i sve što im treba za život.“ Mahne desnom rukom prema svodu i prema stolu na kojem je bilo hrane za pravu gozbu. „Ali sam povremeno i odvodio pojedine životinje, kad im dođe vrijeme za klanje ili za prodaju na tržnici.“

DRUGI DIO

DUGINA VEZA

1.

Nicole je ležala na leđima, opet budna usred noći. U polumraku njihove spavaće sobe vidjela je Richarda koji je mirno spavao uz nj. Poslije nekog vremena ustala je tiho i prešla preko sobe, pa izašla u veliku, glavnu dvoranu njihovog novog doma.

Inteligencija koja je upravljala osvjetljenjem pobrinula se da ljudima spavanje bude ugodno: svjetlost koja je dopirala kroz svod s duginim bojama znatno je slabila tijekom osam sati u svakom dvadesetčetverosatnom razdoblju. Tijekom tih intervala ‘noći’ glavna dvorana je bila samo blago osvijetljena, a pojedinačne spavaće sobe, zavučene u dubinu zidova, u kojima nije bilo nikakvih posebnih svjetiljki, ostajale su u mraku dovoljno gustom za miran san.

Već nekoliko uzastopnih noći Nicole spava nemirno, budi se iz snova koji joj oduzimaju mir, iako ih se ujutro nije više mogla sjetiti. Ove noći, dok se uzalud trudila dozvati u svoju svijest slike koje su je uznemirile, Nicole lagano krene u krug, duž cijelog opsega te velike kružne dvorane u kojoj su njena obitelj i prijatelji sada provodili glavninu svog vremena. Kad dođe nadomak praznog perona podzemne željeznice, koji se nalazio na suprotnoj strani od spavaćih soba, ona krene i zagleda se u mračni tunel koji je vodio ispod Cilindričnog mora.

Što se ovdje zapravo događa? upitala se. Koja sila, ili inteligencija, sada vodi brigu o nama?

Prošlo je punih mjesec dana otkako je njihova mala družina stigla u ovu veličanstvenu špilju ispod Južnog poluvaljka Rame. Bilo je posve jasno da su ove nove prostorije napravljene, uz veliki trud, posebno za njih. Sobe i kupaonice bijahu posve iste kao u Novom Edenu. Prvi vagon koji je došao, nakon njihovog useljenja, donio je nove količine hrane i vode, ali i naslonjače, stolice i stolove, namještaj točno za njihove stambene prostorije. Ljudima su čak dane čaše, tanjuri, pribor za jelo. Tko je, ili što, znao dovoljno o ljudskoj svakidašnjici da pošalje baš takve, specifične predmete?

Očito netko tko nas je vrlo pažljivo promatrao, razmišljala je Nicole. Ona zamisli Orlovo lice, a onda zaključi da su to samo puste želje. Pa ipak, tko bi drugi mogao biti? Samo Ramanci i inteligencija Čvorišta imaju dovoljno informacija...

Neki zvuk iza nje prekine ovo njeno razmišljanje. Okrene se i vidje da joj se Max Puckett približava preko dvorane. „Ni ti ne možeš spavati?“ rekao je prilazeći joj.

Nicole odmahne glavom. „Ovih posljednjih tjedana prate me mračni snovi.“

„A ja neprestano brinem zbog Eponine“ reče Max. „Stalno vidim onaj užas u njenim očima dok su je odvlačili.“ On zašuti i okrene se prema tunelu ‘metroa’.

A što je s tobom, Ellie? upita se Nicole, osjećajući oštar ubod zabrinutosti. Jesi li sigurna kod oktopauka? Ili ih je Max dobro ocijenio? Varamo li se Richard i ja kad vjerujemo da nam oktosi ne namjeravaju nanijeti nikakvo zlo?

„Ja više ne mogu tako sjediti“ reče joj Max tiho. „Moram učiniti nešto da pomognem Eponini... ili se barem uvjeriti da sam to pokušao.“

„A što bi to mogao učiniti?“ reče ona nekoliko trenutaka kasnije.

„Naša jedina veza s vanjskim svijetom je ovaj prokleti željeznički tunel“ reče Max. „Sljedeći put kad nam dođe vagon s vodom i hranom, a to bi trebalo biti noćas ili sutra, namjeravam se ukrcati i ostati unutra. Kad pođe, vozit ću se do krajnje postaje. Onda ću pokušati naći nekog oktopauka i dati da me oni uhvate.“

Nicole vidje očaj na licu svoga prijatelja. „Hvataš se za slamku, Max“ reče ona blago. „Nijednog nećeš naći ako to oni ne budu htjeli... Osim toga, potreban si nama.“

„Ma, Nicole, to je sranje, ovdje nisam nikome potreban“ reče Max jačim glasom. „Ovdje i nema apsolutno nikakvog posla, nemamo što raditi osim razgovarati i igrati se s djecom. U vašoj jazbini smo barem imali mogućnost izlaziti u šetnju po mračnom New Yorku... A tamo su njih dvije možda već mrtve ili to priželjkuju. Vrijeme je da nešto učinimo.“

Još dok je to izgovarao, oboje vidješe treptaje svjetlosti u dalekim prostorima tunela. „Eno njega opet“ reče Max. „Pomoći ću ti pri istovaru, samo da složim svoje stvari.“ Otrčao je prema spavaćoj sobi.

Nicole je promatrala dolazak podzemne. Kao i uvijek, prvo su stigli snopovi svjetlosti, onda je dojurio vagon uz huku. Zaustavljao bi se, naglo, u svom udubljenju u kružnom podu perona, na mjestu gdje se njegova trasa završavala. Vrata se otvoriše i Nicole uđe pogledati što im je stiglo.

Uz četiri velike posude vode, bila je tu i uobičajena količina svježih namirnica, na koje su se ljudi već navikli i u njima uživali, ali i jedna velika tuba nečeg ljepljivog, što je po okusu podsjećalo na mješavinu meda i naranče. Gdje li raste sve ovo? upita se, već po stoti put. Počne istovarivati hranu. Kroz glavu su joj prolazile mnoge obiteljske rasprave o ovom pitanju. Zajednički zaključak je glasio da sigurno postoje neka velika poljoprivredna imanja negdje u Južnom poluvaljku.

O pitanju tko ih hrani bilo je manje suglasnosti. Richard je ostajao u uvjerenju da ih hrane sami oktopauci, a to je temeljio ponajviše na činjenici da cijela opskrba prolazi kroz oktopaučni teritorij. Nije bilo lako suprotstaviti se takvoj logici. Max se složio da hranu doista šalju oktosi, ali je i tome, kao i svim drugim aktivnostima oktosa pridavao zle zadnje namjere. Ako ih oktopauci i hrane, tvrdio je, to sigurno ne čine zbog humanitarnih razloga.

Zašto bi oktopauci bili naši dobročinitelji? pitala se Nicole. Slažem se s Maxom da je ova briga za nas u suprotnosti s otmicom Ellie i Eponine... Možda tu ipak djeluje i neka druga inteligentna vrsta? Neka koja je odlučila umiješati se i pomoći nam? Iako ju je Richard, u privatnosti njihove spavaće sobe, blago ismijavao zbog ovoga, jedan dio njenog bića uporno se nadao da doista postoji neki ‘narod duge’ na nekom višem stupnju razvoja, iznad pauka, zainteresiran za očuvanje nejakih ljudskih stvorova, i da taj narod zapovijeda paucima da hrane ljude.

U vagonu je svaki put bilo i po jedno iznenađenje. Sada su u zadnjem dijelu vagona ležale lopte, njih ukupno šest, raznih boja i veličina.

„Gledaj“ reče Nicole Maxu koji se vratio sa svojom naprtnjačom i prišao joj pomoći. „Poslali su čak i lopte da se djeca igraju.“

„Predivno“ reče Max ironično. „Sada svi imamo novu zabavu: da slušamo dječje svađe oko toga koja je čija.“

Kad su ispraznili vagon, Max uđe u njega i sjedne na pod. „Koliko dugo ćeš čekati?“ upita ona.

„Koliko god treba“ odgovori Max mrko.

„Jesi li o ovoj svojoj namjeri razgovarao s bilo kim drugim?“

„Nisam, do vraga“ odgovorio je brzo. „Zašto bih? Ne bavimo se ovdje nekom demokracijom.“ Sjedeći tako na podu, sagnuo se malo naprijed. „Oprosti, Nicole, ali doista sam nekako ljut u ovom trenutku. Eponine nema već mjesec dana, ja nemam cigarete, lako se naljutim.“ Prisilio se na osmijeh.

„Nema problema, Max“ rekla je. Zagrlila ga je na trenutak, prije odlaska. „Nadam se samo da ćeš biti siguran, kamo god došao.“

Vagon se, međutim, nije pomicao. Max je uporno odbijao izaći, čak i otići na WC. Prijatelji su mu donosili vodu i hranu i stvari potrebne da bi vagon ostao čist. Pred kraj trećeg dana njihove zalihe hrane počeše se bližiti kraju.

„Netko će uskoro morati porazgovarati s Maxom“ reče Robert drugima odraslima kad su djeca zaspala. „Jasno je da vagon neće poći dokle god je on u njemu.“

„Namjeravam o tome popričati s njim ujutro“ reče Nicole.

„A što ako on ne bude htio izaći?“ upita Richard kad je ostao nasamo s Nicole.

„Pa ne znam“ rekla je. „Patrick me je pitao to isto, danas poslijepodne. On se plaši što će se dogoditi ako ga pokušamo izbaciti silom... Kaže da je Max vrlo umoran i ljut.“

Richard je tvrdo zaspao, a Nicole još dugo ostala razmišljati o najboljem načinu pristupa Maxu. Sukob treba svakako izbjeći. To znači da s njim trebam razgovarati ja sama, i nitko drugi ne smije biti ni blizu... Ali, što mu reći? Ikako postupiti ako on sve prijedloge odbaci?

Zatim je, iscrpljena, zaspala. Snovi su joj opet bili nemirni. U prvom snu, u kući u gradiću Beauvois buktio je požar, a ona nije mogla pronaći Genevieve. Onda su se prostori sna naglo promijenili i sad je Nicole bila djevojčica od sedam godina, u Obali Slonovače, sudionica u svečanosti Poro. Plivala je u jezercu usred oaze. Lavica je vrebala na obali, šuljala se, tragala za djevojčicom koja joj je uznemirila mladunče. Nicole zaroni da izbjegne lavičin oštar pogled. Kad izroni, gle, umjesto lavice – tri oktopauka u patroli pokraj jezerca.

„Majko, majko“ začuje Ellien glas.

Plivajući u mjestu, pogledom počne istraživati jezerca. „Nama je posve dobro, majko“ reče Ellien glas vrlo jasno. „Nemoj brinuti zbog nas.“

Ali gdje je Ellie u tom prizoru? Usnula Nicole vidje jednu ljudsku siluetu u šumi iza tri oktopauka, i poviče: „Ellie, jesi li to ti, Ellie?“

Tamna kontura reče „da“ Ellienim glasom, onda pođe naprijed, do mjesta gdje postane vidljivo na mjesečini. Nicole odmah prepozna sjajne bijele zube. „Omeh“ povikala je. Val užasa slijevao joj se niz kralježnicu. „Omeh...“ Probudi je uporno pljuskanje. Richard je, pokraj nje, sjedio u krevetu. „Je l’ sve u redu, draga? Prvo si vikala ‘Ellie’ a zatim ‘Omeh“

„Još jedan od mojih živopisnih snova“ reče Nicole. „Rečeno mi je da su Ellie i Eponina sigurne, gdje god da jesu.“

Odjenula se. „Kamo u ovo doba?“ upitao je. „Razgovarati s Maxom.“

Žurno je izašla iz spavaće sobe i krenula kroz veliku dvoranu. Zbog nekog razloga prvo pogleda gore, prema svodu. Tamo uoči nešto što nikad ranije nije vidjela. Samo nekoliko metara ispod ruba svoda nalazilo se sad nešto nalik na urezanu platformu, ili odmorište. Zašto nikada ranije nisam primijetila ovo poravnato mjesto? upita se i lagano potrči prema peronu. Zato što su sjene toliko duge tijekom dana? Ili zato što je tek nedavno napravljeno?

Max je spavao sklupčan u jednom kutu vagona. Nicole uđe vrlo tiho. Nekoliko sekundi prije nego što ga je dotakla, Max dvaput promrmlja: „Eponina.“ Onda se njegova glava trgne. „Da, draga“ reče on vrlo jasno.

„Max“ šapne mu Nicole na uho. „Probudi se, Max.“

On se probudi. Lice mu je bilo kao da je ugledao duha. „Sanjala sam nešto doista iznenađujuće“ rekla je. „Sada znam da su Eponina i Ellie dobro... Došla sam te zamoliti da izađeš iz ovog vagona da bi nam on mogao dopremiti hranu. Znam koliko želiš poduzeti nešto...“

Nicole zašuti. Max je ustao i već polazio prema vratima. Na licu mu je i sad bio izraz potpune zbunjenosti. „Idemo“ reče.

„Tek tako?“ reče Nicole, iznenađena slabim otporom. „Da“ reče on izlazeći iz vagona. Za njim izađe i Nicole. Samo nekoliko sekundi kasnije vrata se sklopiše i vozilo krene, naglo ubrzavajući.

„Probudila si me usred jednog sna“ reče joj dok su promatrali kako vagon nestaje. „Razgovarao sam s Eponinom. Trenutak prije nego što sam čuo tvoj glas, rekla mi je da ćeš mi ti donijeti jednu važnu poruku.“

Max se strese, a zatim se nasmije i pođe prema sobama. „Naravno da ja ne vjerujem u ta ESP sranja, ali, koincidencija je bila doista izuzetna.“

Prije negoli je pala noć, stigoše dva vagona, sastavljena. Prednji je bio otvoren, blistav, pun hrane i vode, kao i uvijek dotad. Drugi vagon je bio posve zamračen. Njegova vrata se nisu otvorila, prozori su ostali zastrti.

„Gle, gle“ reče Max, prilazeći zaustavljenom vlaku i pokušavajući, bez uspjeha, otvoriti drugi vagon. „Što je sad ovo?“

Istovarili su vodu i hranu, ali vlak ne ode. Ljudi su čekali, no tajanstveni drugi vagon nije otkrivao svoje tajne. Poslije nekog vremena Nicole i njeni prijatelji odlučiše poći na večeru. Dok su jeli, razgovarali su, ali potiho, uz mnogo nagađanja i zabrinutosti zbog tajnovitog vagona-uljeza.

Mali Kepler je nevino upitao nisu li u zamračenom vagonu možda Eponina i Ellie. Na to Nicole još jednom ispriča kako je našla Richarda u komi, nakon njegovog boravka kod oktopauka. Ljude preplavi slutnja zla.

„Netko bi trebao biti na straži cijelu noć“ predloži Max poslije večere, „da se ne bi dogodila neka podlost dok mi spavamo. Ja se prijavljujem za prva četiri sata.“ Patrick i Richard se također javiše za stražu. Prije odlaska na spavanje, svi članovi obitelji, pa i Benjy i djeca, otišli su do ruba perona i zagledali se u vlak. „Što može biti unutra, ma-ma?“ upita Benjy.

„Ne znam, dragi“ odgovori Nicole grleći sina. „Doista pojma nemam.“

Sat prije jutarnjeg pojačavanja svjetlosti, Patrick i Max probudiše Richarda i Nicole. „Dođite“ reče im Max uzbuđeno, „ovo morate vidjeti...“

U sredini glavne dvorane nalazila su se četiri velika, crna, segmentirana, dvostrano simetrična stvorenja, izgledom i građom sličnom mravima. Na svakom od svoja tri tjelesna segmenta imali su po jedan par nogu, ali i par elastičnih dugih udova za hvatanje, kojima su žurno slagali neke predmete na gomile. Imalo se što i vidjeti. Svaka od tih ruku’ pokretala se kao zmija, ili surla, s jednom dodatnom (i korisnom) sposobnošću. Ruka koja nije bila potrebna ni da nešto pridrži ni da uspostavlja ravnotežu tijela, tako što će činiti protutežu nečemu što su druge ruke podigle, povlačila se u svoje ‘ležište’ na boku stvorenja, i tu ostajala čvrsto namotana sve do sljedeće upotrebe. Tako ruke nisu bile ni primjetne niti su ometale kretanje bića kad nisu imale posla.

Iznenađeni ljudi promatrali su netremice kako su ova čudna bića, duga dva, te metar visoka, brzo ispraznila vagon, zatim pregledala sve što su istovarili, ušla u vlak i on je krenuo s perona. Čim su stranci nestali, Max, Patrick, Richard i Nicole priđoše gomili kako bi je razgledali. Bilo je tu predmeta svakojakih veličina i oblika, ali najzastupljenije je bilo nešto što je imalo oblik najobičnije stube.

„Ako bih morao nagađati“ reče Richard podižući jednu malu stvar nalik na nalivpero, „rekao bih da je čvrstoća ovog materijala negdje između cementa i čelika.“

„Ali, čemu služi, striče Richard?“ upita Patrick.

„Oni će zidati nešto, rekao bih.“

„Tko oni?“ upita Max.

Richard slegne ramenima i odmahne glavom. „Ova stvorenja koja su malo prije otputovala; meni izgledaju kao malo usavršene domaće životinje, sposobne izvesti niz složenih radnji, ali ne kreativno misliti.“

„Znači oni nisu mamin ‘narod duge’?“ reče Patrick. „Sigurno nisu“ odgovori Nicole osmjehnuvši se.

Za doručkom su o ovome potanko obavijestili ostale, pa i djecu. Svi odrasli su se složili da strance ne treba smetati ako se, prema očekivanju, vrate dovršiti svoj posao, kakav god bio, osim ako to ne bude kao ozbiljna prijetnja.

Tri sata kasnije opet je došao vlak s dva vagona. Iz prednjeg su izašla dva nova mravolika stvorenja i zaputili se prema sredini dvorane. Nosila su po jedan lončić, u njega povremeno umakala udove te iscrtavala blistave crvene oznake na podu. Te crvene crte su poslije nekog vremena stvorile mrežu koja je prekrila peron, sav nagomilani materijal i gotovo polovicu poda dvorane.

Nakon par trenutaka, dvanaest drugih stvorova iste vrste nagrne iz oba vagona. Pojedina stvorenja su na leđima nosila neke velike teške predmete zaobljenih rubova. Iza njih su se pojavila dva oktopauka oko čijih su loptastih glava tekle neobično blistave uspravne trake boja. Oktopauci su brzo otišli u sredinu dvorane, pregledali gomile materijala, a onda zapovjedili mravolikima da počnu graditi.

„Znači, ‘radnja postaje sve zapletenija“ reče Max Patricku dok su, s određene udaljenosti, gledali ta događanja. „Naši prijatelji oktosi doista ovdje zapovijedaju, ali što i koga vraga grade!“

„Tko zna!“ odgovori Patrick, opčinjen prizorom.

„Vidi, Nicole“ reče Richard nekoliko minuta kasnije. „Tamo, pokraj one velike gomile. Onaj mravonja čita boje s oktosove glave, to je apsolutno sigurno.“

Sva građevinska aktivnost odvijala se unutar područja ocrtanog crvenim oznakama na podu. Nekoliko sati kasnije, kada je došao novi vlak pun velikih savijenih elemenata, osnovni oblik građevine postane očit: vertikalni šuplji valjak promjera četiri metra uzdizao se sve do ruba poluloptastog svoda iznad dvorane; u valjku – spiralno stubište.

Rad je trajao trideset šest sati bez stanice. Oktopauci arhitekti nadzirali su divovske ‘mrave’ s rukama sposobnim za svakojake poslove. Jedini značajan prekid te aktivnosti nastao je kad su Kepler i Galilej, kojima je poslije nekoliko sati dosadilo gledanje graditeljskog umijeća izvanzemaljaca, nenamjerno šutnuli loptu u taj radni prostor, i njome pogodili jednog ‘radnika’. Sav rad je istog trena prestao, jedan oktopauk je brzo uhvatio loptu i, činilo se, smirio radnika. Vještim zamahom dva pipka izbacio je loptu prema djeci, a posao se nastavio.

Svi osim Maxa i Nicole su spavali u trenutku kad su stranci dovršili stubište, pokupili sav preostali materijal, ukrcali se u vagone i otišli. Max je onda prišao nastaloj cjevastoj građevini i zavukao glavu unutra. „Impresivno je“ reče on, „ali, čemu li služi?“

„Nemoj se izmotavati“ odgovori Nicole. „Jasno je da se od nas očekuje da se popnemo uz te stube.“

„Pa, sranje, Nicole, to i ja znam“ reče Max. „Ali zašto? Zašto oktosi žele da se mi popnemo tamo, da napustimo ovu razinu? Znaš, oni manipuliraju s nama od trenutka kad smo ušli u njihovu jazbinu. Oteli su njih dvije, premjestili su nas u Južni poluvaljak, nisu mi dopustili da se vratim u New York... Što bi se dogodilo ako bismo odbacili neki njihov plan?“

Nicole se zagleda u svog prijatelja. „Nemaš ništa protiv da ovaj razgovor odložimo do jutra, kad ćemo svi biti na okupu?... Strašno sam umorna.“

„Dobro“ reče Max. „Ali, reci svome mužu da, po mom mišljenju, trebamo učiniti nešto potpuno nepredvidivo, na primjer da se pješice vratimo kroz tunel ispod mora sve do oktopaučke jazbine. Nekako me obuzima nelagoda glede naše budućnosti.“

„Ne znamo sve odgovore, Max“ odgovori Nicole umorno, „ali doista ne vidim da možemo učiniti bilo što drugo osim pristajati na njihove želje, dokle god nas oktopauci opskrbljuju vodom i hranom... Možda u ovoj situaciji jednostavno trebamo imati više povjerenja.“

„Povjerenja?“ reče Max. „To je samo druga riječ za nerazmišljanje.“ Priđe stubištu. „Ovim bismo se mogli popeti jednako lako u pakao ili u raj.“

2.

Ujutro dođe samo jedan vagon, s hranom i vodom. Kad je otišao i kad su svi detaljno razgledali izgrađeni uspravni valjak sa stubištem, Max počne zagovarati ideju da je vrijeme da ljudska bića pokažu da im je ‘dozlogrdilo ovo stalno primoravanje’ od strane oktopauka. Predložio je da on, i svi koji tako misle, pođu s njim kroz tunel ispod Cilindričnog mora, pješice, i da ponesu preostalu pušku. „Što zapravo želiš time postići?“ upita Richard.

„Da me zarobe i odvedu tamo gdje drže Eponinu i Ellie. Onda ću biti siguran da je njima dobro. Nicoleini snovi doista nisu dovolj...“

„Nije ti to osobito logičan plan“ uzvrati mu Richard. „Razmisli. Čak i pod pretpostavkom da te ne pregazi vlak dok si u tunelu, kako ćeš objasniti oktosima što želiš?“

„Nadao sam se da ćeš mi ti malo pomoći“ reče Max. „Pamtim kako ste ti i Nicole komunicirali s pticama. Možda bi mogao upotrijebiti svoje kompjutorsko znanje i nacrtati Eponinin portret, sliku na ekranu. Ja bih je pokazivao oktosima...“

Nicole osjeti molbu u Maxovom glasu. Dotakne Richardovu ruku. „Zašto ne?“ reče ona. „Netko bi mogao istražiti kamo ovo stubište vodi, a da ti za to vrijeme pripremiš za Maxa slike Eponine i Ellie.“

„Ja bih rado pošao s Maxom“ reče Robert Turner iznenada. „Ako postoji ikakva vjerojatnost da nađem Ellie, želim pokušati... Maloj Niki će ovdje biti posve dobro s djedom i bakom.“

Iako su se i Richard i Nicole zabrinuli, odlučili su da tu zabrinutost ne pokažu pred svima. Ubrzo je od Patricka zatraženo da se popne i da na brzinu ispita što gore postoji, dok Richard izvede svoje majstorije s kompjutorskom grafikom. Max i Robert su otišli u svoje spavaće sobe da se pripreme za veliko pješačenje. Nicole i Nai ostadoše s Benjyjem i djecom u dvorani.

„Misliš da je ta njihova odluka pogrešna, zar ne?“ Nai je svoje pitanje postavila blagim tonom, tako karakterističnim za nju. „Da“ reče Nicole. „Ali nisam sigurna da je u ovoj situaciji važno što ja mislim... Obojica su ožalošćeni i osjećaju nemoć. Za njihovo dobro, treba im neka akcija u cilju pronalaženja njihovih partnericama... makar i ne jako pametna.“

„A što će im se, po tvome mišljenju, dogoditi?“

„Pa ne znam“ odgovori Nicole. „Samo, ne vjerujem da će ih pronaći. Po mom mišljenju, one su otete iz nekih određenih razloga, ne istih... Ne znam koji su to razlozi, ali vjerujem da će nam oktosi vratiti, prije ili kasnije, i Eponinu i Ellie, neozlijeđene.“

„Jako im vjeruješ“ reče Nai.

„Nije riječ o tome. Jednostavno, moja iskustva s oktopaucima navode me da vjerujem da imamo posla s jednom visokomoralnom vrstom... Priznat ću da otmica njih dviju izgleda kao da je u neskladu s tom slikom – ne zamjeram Maxu i Robertu što su izveli neke svoje, posve drukčije zaključke o oktosima – ali, kladila bih se da ćemo, na kraju, shvatiti čak i razloge zbog kojih su otmice izvedene.“

„A u međuvremenu imamo prilično tešku situaciju. Ako odu i Max i Robert, pa se nikad ne vrate...“

„Znam“ reče Nicole, „ali mi tu ništa ne možemo. Njih dvojica su odlučili, a osobito Max, da učine nešto. To im je malo starinski, čak pomalo ‘mačo’ ali je shvatljivo. Mi ostali moramo se prilagoditi njihovim potrebama, čak i ako nam se učini da su njihovi postupci nerazumni.“

Patrick se vratio za manje od sat vremena. Rekao je da se stubište završava jednim odmorištem koje se sužava u tunel i zalazi u neki prostor iza svoda. Taj tunel vodi do drugog, manjeg stubišta, koje se penje novih deset metara i izlazi u šupljinu jedne zgrade nalik na eskimski iglu, oko pedeset metara južno od litice koja se nadnosi nad Cilindrično more.

„I kako je bilo vani, u Rami?“ upita Richard.

„Isto kao na sjeveru“ odgovori Patrick. „Hladno, rekao bih da je nekih pet stupnjeva Celzijusa, i mračno, samo s obrisima svjetlosti u pozadini... Iglu je zagrijan i dobro osvijetljen. Postoje kreveti i kupaonica, samo jedna. Sve je sagrađeno nesumnjivo za nas, ali nema puno stambenog prostora.“

„Stric-Richard napravio super slike Ellie i Ep“ reče Benjy svom bratu. „Pogledaj.“

Max dotakne dvije tipke na računalu koji mu je bio pri ruci, i pokaže se odličan crtež Eponininog lica. „Richard nije dobro pogodio oči“ reče Max, „ali ja sam popravio... Ellie je nacrtao mnogo lakše.“

„Znači vas dvojica ste spremni za polazak?“ reče Patrick Maxu.

„Otprilike. Pričekat ćemo jutro, da svjetlost iz ove dvorane obasja što veći dio tunela.“

„I što mislite koliko će vam vremena trebati da stignete na drugu stranu?“

„Otprilike jedan sat oštrog hoda“ reče Max. „Nadam se da Robert to može.“

„A što ako čujete da dolazi vlak?“ reče Patrick.

„Ne baš mnogo“ odgovori Max i slegne ramenima. „Tunel smo već pregledali, razmak između vagona i zida je minimalan. Tvoj stre Richard kaže da ćemo se morati pouzdati u ‘sustav za zaštitu od kvarova“

Za ručkom se razvila rasprava o puški. I Richard i Nicole su se jako protivili da je Max ponese sa sobom, ne iz neke velike želje da ona ostane kod većine obitelji, nego zato što su se plašili da se ne dogodi neki incident koji bi se mogao negativno odraziti na sudbinu svih njih. Richard svoje primjedbe nije rekao osobito taktično, pa se Max razljutio.

„‘Hajde, gospodine eksperte za oktose“ rekao je Max u jednom trenutku, „Objasni mi, molim te, kako znaš da će moja puška biti ‘beskorisna’ u potrazi za Eponinom.“

„Max“ reče Richard energično, „oktosi sigurno...“

„Čekaj, ja ću, dragi“ prekine ga Nicole. „Max“ reče ona blažim tonom. „Ne mogu zamisliti situaciju u kojoj bi ti puška mogla zatrebati tijekom tog putovanja. Ako ti je potrebna za obranu od oktosa, to bi značilo da su oni neprijateljski raspoloženi, što opet znači da je sudbina Eponine i Ellie odavno zapečaćena... Mi, jednostavno, ne želimo...“

„A što ako sretnemo neka druga stvorenja, neprijateljski raspoložena, ne oktose“ bio je Max uporan, „i ako se moramo braniti? Ili ako je potrebno da upotrijebim tu pušku da bih poslao neki znak Robertu? Mogu zamisliti mnoge situacije...“

Nisu se uspjeli dogovoriti kako da riješe ovaj problem. Richard je zbog toga bio vrlo uznemiren dok su se Nicole i on spremali za spavanje. „Zar ne može razumjeti“ reče on, „da je pravi razlog zbog čega želi pušku taj da sebi osigura osjećaj sigurnosti, i to lažne? I što ako proradi njegova usijana glava, a oktopauci onda uskrate hranu i vodu svima nama?“

„Ne možemo sada brinuti o tome, Richarde“ reče Nicole. „Mislim da sada jedino možemo zamoliti Maxa da bude obazriv, i podsjetiti ga da je on predstavnik svih nas. Koliko god pričali, nećemo ga natjerati da se predomisli.“

„Onda bismo možda trebali glasati treba li on ponijeti pušku ili ne. Pa da mu pokažemo da su svi protiv“

„Instinkt mi govori“ reče Nicole brzo, „da bi svako glasovanje bio pogrešan način, apsolutno pogrešan, kad je

Max u pitanju. On već osjeća kakvo je raspoloženje svih nas. Zajednička osuda samo će ga posve okrenuti pa će vjerojatnost da se dogodi neki ‘incident’ biti još veća... Ne, dragi, u ovom slučaju moramo se jednostavno nadati da se neće dogoditi ništa nepovoljno.“

Richard je šutio gotovo minutu. „Valjda si u pravu“ reče konačno. „Kao i obično... Laku noć, Nicole.“

„Čekat ćemo ovdje, zajedno, četrdeset osam sati“ govorio je Richard Maxu i Robertu. „Poslije tog vremena neki od nas će možda početi selidbu svojih stvari gore, u igluu.“

„Dogovoreno“ reče Max pritežući remenje na naprtnjači i široko se smiješeći. „Ne brini. Neću upucati nijednog od tvojih oktosića, osim ako ne bude baš nužno.“ Okrene se Robertu. „Dakle, mi amigo, jesi li spreman za pustolovinu?“

Robert je s naprtnjačom na leđima izgledao kao da mu nije baš ugodno. Sagnuo se i nespretno podigao svoju kćer. „Tata će se brzo vratiti, Niki“ reče on. „Baka i djeda će ostati ovdje s tobom.“

Brzim hodom dva čovjeka se zaputiše u tunel. Prvih nekoliko stotina metara pješačili su šutke, zadivljeni izgledom morskih stvorenja s druge strane prozirne plastike ili stakla. Max je morao dvaput čekati Roberta, čija je kondicija bila loša. Nije naišao nijedan vagon. Kad prođe nešto više od sat vremena, njihove baterijske svjetiljke obasjaše prvu stanicu podzemne željeznice ispod druge obale Cilindričnoga mora. Kad su se našli na pedeset metara od perona, sva svjetla su se upalila. Sad su vidjeli kamo idu.

„Richard i Nicole su bili ovdje“ reče Max. „Iza onog lučnog ulaza postoji nešto kao pripremna dvorana, a zatim labirint crvenih hodnika.“

„I što ćemo ovdje?“ upita Robert. Nije bio baš osobito raspoložen i zato je vodstvo posve prepustio Maxu.

„O tome nemam neki jasan plan“ reče Max. „Mislim da možemo neko vrijeme istraživati, u nadi da ćemo naići na oktiće.“

Na Maxovo veliko iznenađenje, na podu dvorane bio je plavom bojom nacrtan veliki krug, iz njega je vodila debela plava crta, zalazila u labirint i na prvom križanju skretala desno. „Richard i Nicole nisu rekli da je bilo plave crte“ reče Max.

„Očito smo dobili uputu za kretanje, označeno tako da bude jasno i idiotima.“ Robert se nervozno nasmije. „Ići za debelom plavom crtom, to je doista lako, kao da su ugradili niz žutih opeka.“

Pođoše u prvi hodnik. Plava crta se pružala stotinu metara naprijed, a onda je na jednom križanju skretala ulijevo.

„Ti bi za tom crtom, a?“ reče Max.

Robert pođe nekoliko koraka označenim pravcem. „Zašto ne?“

„Zato jer je previše očito“ reče Max, samome sebi koliko i svom kompanjonu. Stežući pušku, ipak pođe za njim. „E, čuj“ reče kad su zakrenuli na prvom zavoju, „ne misliš valjda da su ovo obojili zbog nas dvojice?“

„Ne mislim“ reče Robert zastajući za trenutak. „Kako su mogli znati da netko od nas dolazi?“

Hodali su dalje, šuteći. Još triput su zaokrenuli za plavom linijom, a onda su se našli pred zasvođenim ulazom visokim oko metar i pol. Sagnuše se i uđoše u veliku sobu s tamnocrvenim stropom i zidovima. Debela plava crta se završavala velikim plavim krugom na samoj sredini sobe.

Stali su u taj krug. Sekundu kasnije svjetla su se pogasila. Na zidu ispred njih gotovo odmah se pojavila slika nalik na primitivni nijemi film. Bila je oko jedan kvadratni metar velika. U sredini su bile Eponina i Ellie, odjevene u čudne žute haljine. Razgovarale su jedna s drugom, i s nekim sugovornikom desno, izvan slike. Nije se čulo ništa. Nekoliko sekundi kasnije pošle su nadesno, prošle pokraj jednog oktopauka i pojavile se pokraj neke čudne debele životinje donekle poput krave, koja je imala ravan bijeli trbuh. Ellie je uzela olovku koja je izgledala kao zmija, pritisnula je uz bijelu površinu i napisala, stišćući olovku mnogo puta: Ne brinite. Nama je dobro. Obje su se smješkale i već sljedećeg trena slika je nestala.

Film, u trajanju od oko devedeset sekundi, ponovio se pred njima još dvaput, od početka do kraja. I bio je nijem. Stajali su kao gromom pogođeni; tek pri trećem prikazivanju dovoljno su se sabrali da pažljivo promotre pojedinosti. Onda se svjetlost u crvenoj sobi opet upalila.

„Isuse Kriste“ reče Max.

Robert je bio radostan. „Živa je! Ellie je živa!“

„Ako možemo vjerovati u ovo što smo vidjeli.“

„Ma daj Maxe. Zar bi oktosi snimali ovakav film samo zato da zavaraju nas dvojicu? Zar im ne bi bilo mnogo lakše da jednostavno ne učine ništa?“

„Ne znam. Nego, odgovori ti meni na jedno pitanje. Kako su znali da nas dvojica dolazimo zabrinuti za Ellie i Eponinu? Nismo vidjeli ni najmanji trag špijunske opreme... Osim ako su neki savršeni senzori stavljeni na nas, ili u nas, inače je sve ovo savršeno nerazumljivo.“

„Kako bi to mogli obaviti bez našeg znanja?“

„To se i ja pitam“ odgovori Max saginjući se da izađe. U crvenom hodniku se uspravi. „Sad, ako dobro pogađam, onaj prokleti vagon će nas čekati kad dođemo na postaju. Od nas će se očekivati da se mirno vratimo ostalima. Sve je to previše lijepo i slatko.“

Max je bio u pravu. Vagon je čekao, vrata otvorenih, kad su njih dvojica izašli iz labirinta u crvenu dvoranu u blizini perona. Max je zastao. U njegovim očima sijevalo je nešto divlje.

„Ja ne ulazim u taj prokleti vlak“ reče on niskim tonom.

„Nego što ćeš?“ upita Robert, pomalo uplašen.

„Natrag u labirint.“

Stegnuo je pušku, okrenuo se naglo i otrčao natrag, u hodnik, ali ne po plavoj crti nego na drugu stranu. Nakon pedeset metara pred njim se pojavio prvi oktopauk, za njim još nekoliko. Zapriječili su svojim tijelima taj hodnik, a onda krenuli prema Maxu.

On je stao, pogledao ih, osvrnuo se. U daljini vidje drugu grupu oktopauka, koji su također nastupali prema njemu.

„Ma pričekajte jednu prokletu minutu“ poviče Max. „Moram nešto reći. Vi momci sigurno razumijete naš jezik barem djelomično, inače ne biste shvatili da dolazimo ovamo... Nisam zadovoljan. Hoću dokaz da je Eponina živa...“

Glave oktopauka bile su pune boja. Prišli su mu već nadohvat. Obuzet poplavom straha, on ispali jedan metak u zrak, kao upozorenje. Dvije sekunde kasnije osjeti oštar ubod u vrat, sa stražnje strane. Sljedećeg trena padne na pod.

Čuvši pucanj, Robert, koji je neodlučno ostao na peronu, dotrči. U crvenom hodniku vidje kako dva oktopauka podižu Maxa s poda i polaze prema postaji. Sklonio im se s puta, a kad su izvanzemaljci ušli u vagon, blago spustili Maxa u jedan kut i pokretima pipaka pokazali da treba i on ući, učinio je tako. Manje od deset minuta kasnije obojica su bili u dvorani sa svodom duginih boja.

3.

Max se nije budio desetak sati. Robert i Nicole su ga temeljito pregledali, ali nisu našli nikakvu ranu. Robert je nekoliko puta ispričao sve što se događalo; jedino nije mogao ispričati što se događalo u onoj jednoj kritičnoj minuti dok je Max bio sam u crvenom hodniku.

Obitelj je uglavnom postavljala pitanja o onome što su vidjeli u filmu: je li na Ellie i Eponini bilo ikakvih tragova izmučenosti ili prisile da sudjeluju u filmu? Jesu li smršavile? Jesu li izgledale odmorno?

„Mislim da sad znamo mnogo više o prirodi naših domaćina“, reče Richard kad se druga, detaljnija obiteljska rasprava o ovim događajima bližila kraju. „Kao prvo i najvažnije, sad je jasno da oktosi, ili netko drugi tko je na vlasti ovdje, stalno promatraju što mi radimo, slušaju naše razgovore – i razumiju ih. Nema drugog mogućeg objašnjenja za činjenicu da su Maxu i Robertu prikazali film u kojem se pojavljuju baš njih dvije... Drugo, njihova tehnološka razina, barem kad je riječ o projekciji filmova, ili je nekoliko stotina godina iza naše, ili je Robert u pravu kad tvrdi da nikakvog projektora nije bilo ni u sobi ni iza zida, što bi onda značilo da je njihova tehnologija toliko savršena da nama izgleda kao čarolija. A kao treće...“

„Richarde“ prekine ga Patrick. „Zašto je film bio bez tona? Zar nije bilo mnogo lakše da Ellie i Ep jednostavno izjave da dobro žive? Nije li mnogo vjerojatnije da su oktosi gluhi, nego da je njihova tehnologija zastala na razini nijemih filmova?“

„Zanimljiva ideja“ reče Richard. „Ni na pamet nam nije pala, dosad, takva mogućnost. Gluhi, a uspješno komuniciraju...“

„Bića koja su veliki dio svoje evolucije provela u oceanu, često su gluha“ reče Nicole. „Njihove čulne potrebe, da bi opstali, na drugim su valnim dužinama, a kako im je na raspolaganju ograničen broj stanica, potrebnih i za osjetila i za obradu podataka, sluh se jednostavno ne razvije.“

„Ja sam na Tajlandu radila s osobama oštećenog sluha“ reče Nai, „i bila sam zadivljena činjenicom da gluhoća ne onesposobljava čovjeka, barem ne u značajnoj mjeri, u naprednoj kulturi. Znakovni jezik gluhih izuzetno je uspješan, i po složenosti i po opsegu. Danas na Zemlji gluh čovjek može biti lovac i može se obraniti od životinja koje ga pokušavaju uloviti. Jezik u boji oktopauka je više nego pogodan za komunikaciju.“

„Čekaj malo s tim“ reče Robert. „Nismo li zanemarili određene prilično jake dokaze da oktosi imaju sluh? Kako su mogli znati da Max i ja idemo u potragu ako nisu prisluškivali naše razgovore?“

Nekoliko sekundi vladala je tišina. „Možda su natjerali Ellie i Eponinu da prevode ono što se ovdje govorilo?“ reče Richard.

„Za to bi se morala ispuniti dva uvjeta, prilično slabo vjerojatna“ reče Patrick. „Prvo, ako su gluhi, zašto bi uopće imali opremu za snimanje zvuka? Drugo, ideja da one prevode za njih podrazumijeva jednu razinu komunikacije među njima koji bi se teško mogao postići za samo mjesec dana... Ne, po mome mišljenju, oktosi su vjerojatno pogodili svrhu Maxovog i Robertovog putovanja na temelju vizualnih nagovještaja – a to su prije svega portreti dvije žene na našem prenosivom računalu.“

„Bravo!“ reče Richard. „To je izvrsno razmišljanje.“ Ulazeći u sredinu skupine Max upita: „Hoćete li vi, momci, cijele noći klepetati o tom sranju?“

Svi skočiše. „Jesi li dobro?“ upita Nicole.

„Ma kako da ne. Čak sam se fino odmorio...“

„Ispričaj nam što je bilo“ prekine ga Robert. „Čuo sam kad je tvoja puška opalila, ali dok sam došao, dva oktosa su te već nosila.“

„Ne znam ni ja što je bilo“ reče Max. „Trenutak prije nego što sam se onesvijestio, osjetio sam vruć ubod u stražnjoj strani vrata... To je bilo sve. Svakako me je neki od onih oktosa iza mene pogodio nečim što njima služi kao strelica za uspavljivanje.“

Protrlja se po vratu. Nicole mu priđe da pogleda to mjesto. „Ne vidim ni najmanju rupicu, sada“ reče ona. „Vjerojatno su neke vrlo tanke strelice.“

Max pogleda Roberta. „Ni ne zamišljam da si spasio pušku.“

„Žao mi je, Maxe“ reče Robert. „To mi je palo na pamet tek kad smo bili u vagonu.“

Max pogleda svoje prijatelje. „Dobro, narode, želim samo da znate da je moja pobuna završena. Uvjerio sam se da se mi ne možemo boriti protiv tih stvorova. Zato bismo mogli pristati na njihove planove.“

Nicole položi ruku na rame svog prijatelja. „Evo novog Maxa Pucketta“ reče ona s osmijehom.

„Možda sam malo svojeglav“ odgovori Max, također s osmijehom, „ali ne vjerujem da sam glup.“

„Meni se ne čini da se od nas očekuje da svi prijeđemo u Patrickov iglu“ reče Max sljedećeg jutra, poslije dolaska i odlaska vagona za opskrbu.

„Zašto?“ upita Richard. „Pogledaj argumente. Nesumnjivo je napravljen za stanovanje ljudi. Inače ne bi napravili stubište.“

„Zato što nije pametno“ reče Max. „Osobito ne za djecu. Nema tu dovoljno prostora za duže stanovanje. Mislim da je to nekakva usputna postaja, ‘brvnara u šumi,’ ako vam se taj izraz više sviđa.“

Nicole pokuša zamisliti kako bi njih desetoro živjelo u skučenim prostorima te nove građevine koju je Patrick opisao. „Shvaćam što želiš reći, Maxe. Što predlažeš?“

„Zašto ne bi nekoliko nas otišlo u iglu pa da pažljivije sve pregledamo? Patrick je izviđao na brzinu, možda mu je nešto promaknulo. U svakom slučaju, trebalo bi biti savršeno jasno što oni od nas očekuju. Ne sliči njima da ostave bilo kakav prostor za sumnju.“

Za izviđačku misiju izabrani su Richard, Max i Patrick. Kad su se popeli do vrha valjkastog stubišta, počeli su razgledati prostranstvo oko sebe. „Ponekad“ reče Max, dugo zadržavajući pogled na veličanstvenim bojama duge na svodu koji je sad bio samo nekoliko metara iznad njegove glave, „pomislim da je sve ovo što mi se dogodilo od ukrcavanja na Pintu samo jedan san... Kako uklopiti kokoši, prasad, ili cijeli Arkansas u ovu sliku ovdje? Nemoguće...

„Sigurno je teško“ reče Patrick dok su odmicali hodnikom, „pomiriti sve ovo s tvojim nekadašnjim životom na Zemlji. Ali, pomisli kako je meni. Rođen sam na svemirskom brodu izvanzemaljaca, u blizini zvijezde Sirius. Proveo sam više od pola života uspavan. Ja pojma nemam što je ‘normalno!..“

„Pa, jebi ga“ reče Max prebacujući ruku mladiću preko ramena, „da sam ja na tvom mjestu, bio bih skroz naskroz lud.“

Kasnije, dok su se uspinjali drugim stubištem, Max krene i okrene se Richardu, dolje. „Nadam se da shvaćaš, Wakefielde“ reče toplo, „da sam ja samo jedan drski zajebant i da nemam ništa osobno protiv tebe, mislim zbog onih svih rasprava posljednjih nekoliko dana.“

Richard se nasmiješi. „Razumijem, Max. Također znam da sam ja isto toliko arogantan koliko si ti drzak... Prihvaćam tvoju neizravnu ispriku ako ti prihvaćaš moju.“

Iglu je bio baš kao što ga je Patrick opisao. Njih trojica su onda navukli jakne i pripremili se za izlazak. Richard krene naprijed i ugleda drugi iglu prije nego što su Max i Patrick i stigli udahnuti oštar ramanski zrak.

„Taj drugi iglu ranije nije postojao, Richarde“ ponavljao je Patrick. „Obišao sam cijelo to područje.“

Drugi iglu, koji je bio gotovo točno deset puta manjih dimenzija nego prvi, nalazio se nekih trideset metara udaljen od litice na rubu Cilindričnog mora. Svjetlucao je u ramanskom mraku. Njih trojica pođoše tamo. Na manjem igluu se odjednom otvoriše vrata. Izađoše dvije majušne ljudske figure. Bile su visoke po dvadesetak centimetara i osvijetljene iznutra.

„Što, do vraga...“ počne Max.

„Gledajte“ reče Patrick uzbuđeno, „to su mama i stric Richard!“

Ta dva obličja okrenula su se, u mraku, prema jugu, okrećući leđa litici i moru. Richard, Max i Patrick požuriše stati pokraj njih i što bolje ih pogledati. Mali stvorovi bili su odjeveni gotovo isto kao Richard i Nicole jučer. Velika pažnja bila je posvećena pojedinostima. Kosa, lice, boja kože – čak i oblik i boja Richardove brade – savršeno su odgovarah originalnim Wakefieldovima. Oba mala stvora imala su naprtnjače na leđima.

Max se sagnuo i pokušao podići figuru Nicole, ali je pri dodiru osjetio električni udar. Robotić se okrene prema Maxu i energično odmahne glavom. Ljudi pođoše još stotinu metara za malenim parom, pa stadoše.

„Nema dvojbi što se od nas sada traži“ reče Richard.

„Nema“ reče Max. „Pozvani ste, ti i Nicole.“

Sljedećeg popodneva Richard i Nicole su u naprtnjače spremili hranu i vodu za nekoliko dana, i oprostili se od svoje obitelji. Niki je proteklu noć prespavala između njih dvoje, a sad je, na odlasku djeda i bake, bila sva u suzama.

Uspon uz stube bio je vrlo naporan. „Trebala sam se sporije penjati“ reče Nicole teško dišući. Ona i Richard stadoše na odmorište ispod svoda i posljednji put mahnuše svima. Nicole je osjećala da joj srce u grudima lupa aritmično. Strpljivo je čekala da se pojačani otkucaji smire.

I Richard je ostao bez daha. „Nismo onako mladi kao prije mnogo godina u New Yorku“ reče on poslije kraće stanke. Nasmiješi se i zagrli Nicole jednom rukom. „Jesi li spremna za nastavak naše pustolovine?“

Nicole kimne glavom. Krenuše dugim tunelom, polako, držeći se za ruke. Kad su došli do drugog stubišta, Nicole se okrene Richardu. „Dragi“ reče ona s iznenadnom žestinom, „zar nije divno što smo opet samo nas dvoje ovdje, nasamo, pa makar to potrajalo i samo nekoliko sati? Volim ja sve druge, ali prilično je teško ponašati se bez prestanka tako prokleto odgovorno...“

Richard se vedro nasmije. „Sama si izabrala tu ulogu, nitko ti je nije nametnuo.“

Sagnuo se. Poljubio ju je u lice. Nicole okrene lice prema njemu i poljubi ga, snažno, u usta.

„Je li ovaj poljubac bio prijedlog“ reče on široko se smiješeći, „da provedemo noć u igluu pa da tek sutra krenemo na put?“

„Čitaš moje misli, gospodine Wakefield, rekla bih“ reče Nicole s koketnim osmijehom. „Zapravo, razmišljala sam koliko bi zabavno bilo zamišljati, noćas, da smo opet mladi ljubavnici...“ Nasmijala se. „Barem mašta radi bez smetnji, i tebi i meni.“

Kad su stigli na tri stotine metara južno od dva iglua, nisu više ništa mogli vidjeti osim onoga što su snopovi njihovih baterijskih svjetiljki uspijevale izvući iz pomrčine. Teren je ispod njihovih nogu bio od zemlje i sitnog kamenja, ali je bio uglavnom ravan; pa ipak, Richard i Nicole su se povremeno, u trenucima i najmanje nepažnje, spoticali.

„Ovo bi moglo ispasti jako dugo i zamorno tapkanje po mraku“ reče Nicole kad su zastali da popiju malo vode.

„Osim toga, i hladno je“ reče Richard. „Tebi nije?“

„Ne, dok se krećemo.“ Ona protegne ruke i udobnije namjesti naprtnjaču.

Sat kasnije vidjeli su neku svjetlost na južnom nebu. Kretala se prema njima, postajući sve veća.

„Što misliš, što je to?“ zapita Nicole.

„Možda Plava Vila? Zvijezda s neba pada, želju kaži sada...“

Nicole se nasmije. „Nemoguć si.“

„Poslije ove posljednje noći“ reče on gledajući tu svjetlost koja se jednako primicala, „osjećam se opet kao mladić.“

Naklonila je glavu i tiho se nasmijala. Držali su se za ruke, u tišini, a lopta svjetlosti je rasla. Minutu kasnije zaustavila se, nekih trideset metara ispred i dvadesetak metara iznad njih. Isključili su baterijske svjetiljke, jer je ravnica pod nebom Rame bila obasjana dobrih stotinu metara oko njih.

Richard je zaklonio rukom oči i pokušavao odrediti kakav je to izvor svjetlosti, ali uzalud – svjetlost bijaše prejaka. Nije mogao pogledati ravno u nju. Pođoše dalje. „Što god da je to“ reče Nicole, „nesumnjivo zna kamo moramo ići.“

Dva sata kasnije naišli su na jednu stazu koja je vodila prema jugozapadu. S obje strane staze nalazila su polja na kojima su rasli neki usjevi. Kad su stali da nešto prezalogaje, prošetali su malo i kroz ta polja i otkrili da je ovdje glavni usjev jedna biljka slična grašku, ali mekana i žuta: biljka koja im je, ondje pod svodom, često bila na jelovniku. Među stabljike ove biljke ponegdje je bio umetnut po jedan red nekih niskih, sjajno-crvenih biljaka, koje nikad ranije nisu vidjeli. Richard iščupa jednu iz zemlje i odmah je ispusti: stabljika se ispod površine tla proširivala u zelenu kožnu loptu, koja se odmah počela grčiti i svijati. Čim je pala na zemlju, ‘biljka’ potrči, pomoću svojih korjenčića, zavuče se u rupu u kojoj je bila, i opet se ukopa, kao da se ništa nije dogodilo.

Richard se nasmije. „Morat ću dobro razmisliti prije nego što iščupam bilo što drugo.“

„Gle ono“ reče Nicole trenutak kasnije. „Zar nije to jedno od stvorenja koja su gradila stubište?“

Produžili su puteljkom, onda opet prošetali po poljima, da vide čega tamo ima. Njima ususret je doista dolazilo jedno od velikih mravolikih stvorenja sa šest dugih ruku. Bralo je povrće, na iznenađujuće učinkovit način, zahvaćajući istodobno tri reda biljaka lijevo i tri reda desno od sebe. Svaka ruka, ili surla, brala je plodove s jednog reda biljaka i spuštala ih na zemlju, u gomile koje su ostajale između vrsta, na razmacima od po dva metra. Bio je to poseban prizor: svih šest ruku istovremeno u punom zamahu, a svaka obavlja svoj, drukčiji zadatak, na drugoj udaljenosti.

Kad je stvorenje došlo do puteljka, brzo je smotalo svih šest ruku, prešlo puteljkom šest redova biljaka i zaokrenuto opet u polje, sada u suprotnom smjeru. Žetva je išla s juga na sjever, tako da su Richard i Nicole, kad su nastavili pješačenje, prošli kroz polja na kojima je divovski ‘mrav’ već napravio svoj posao. Tu su vidjeli male hitre stvorove poput zemaljskih glodavaca, koji su grabili plodove s gomila i odnosili ih, trčkarajući brzo nekamo na zapad.

Richard i Nicole dolazili bi ponekad do nekog križanja puteljaka između polja i uvijek bi im lebdeće svjetlo svojim gibanjem pokazalo na koju stranu da skrenu. Polja su se pružala kilometrima. Usjevi su se nekoliko puta izmijenili, ali njih dvoje, sada gladni i umorni, nisu više zastajali da razgledavaju svaku novu vrstu biljaka.

Poslije dužeg vremena stigli su do otvorenog mekog tla bez usjeva. Svjetlost iznad njih napravi tri kruga, a onda se zadrži iznad jedne točke na sredini te ravnice. „Pretpostavljam da je to mjesto gdje bismo trebali prenoćiti“ reče Richard.

„Sa zadovoljstvom“ reče ona, dopuštajući Richardu da joj pomogne oko skidanja naprtnjače. „Mislim da mi neće biti nimalo teško zaspati, čak ni na tvrdoj podlozi.“

Večerali su, zatim našli jedno udobno ulegnuće gdje su mogli zaspati jedno uz drugo. Kad su oboje već došli u stanje između jave i sna, svjetlost iznad njih počne slabiti, a zatim se spuštati prema tlu.

Nicole je otvorila oči. Gledala je kako se taj izvor svjetlosti, sve slabiji i slabiji, elegantnom lučnom stazom spušta na drugu stranu ledine. Nakon slijetanja, sjaj se svede na slabo žarenje. Njih dvoje nisu dobro vidjeli to stvorenje, ali su razaznali da je to neka izdužena, mršava kreatura s krilima dva puta dužim od tijela.

„Divovska krijesnica“ reče Richard kad je stvorenje posve utonulo u mrak.

4.

„Biologija za osvjetljenje, biologija za poljoprivredni i građevinski rad – imaš li dojam da su naši oktosi, ili neka bića iznad njih, ali u zapanjujućoj simbiotskoj hijerarhiji, najbolji biolozi u ovoj Galaktici?“

„Ne znam, Richarde“ odgovori ona dovršavajući doručak. „Ali, nesumnjivo je njihova tehnološka evolucija išla znatno drukčijim stazama nego naša.“

Oboje su, u trenucima neposredno poslije buđenja, zadivljeno gledali kako divovska krijesnica, kad je čula da se oni pokreću, upalila samu sebe, poletjela i zauzela uobičajeni položaj u zraku točno iznad njih. Nekoliko minuta kasnije s juga je doletjelo drugo slično biće. Te dvije krijesnice osigurale su, u jednom uskom prostoru, svjetlost snažnu kao dan u Novom Edenu.

Richard i Nicole su dobro spavali i probudili se posve odmorni. Idući za svojim letećim vodičima propješačili su još kilometre staza kroz polja, pa i kroz jedno polje na kojem je rasla trava tri metra visoka. Pokraj tog polja staza je skrenula oštro na lijevo i njih dvoje se nađoše pred ogromnim nizom plitkih bazena s vodom, koji se protezao dokle im je pogled sezao.

Poslije nekoliko minuta došli su do mjesta za koje je Richard točno ocijenio da je sjeveroistočni kut zone s bazenima. Sustav se sastojao od mnogo dugih, uskih pravokutnih bazena, koji su bili napravljeni od neke sive legure. Svaki bazen bio je dvadesetak metara širok i nekoliko stotina metara dug; dužinom su bili u pravcu istok-zapad. Rubovi svih bazena bili su oko jedan metar iznad tla; unutra je, do tri četvrtine te visine, bila neka tekućina za koju se činilo da je voda. Na svakom kutu svakog bazena uzdizao se po jedan sjajno-crveni debeli valjak, visok oko dva metra, s po jednom bijelom kuglom na vrhu.

Prošetali su nekoliko stotina metara i proučili nekoliko tih kutova i stupova. U bazenima nisu vidjeli ništa osim vode. „Čini se kao neka instalacija za pročišćavanje vode?“ reče Nicole.

„Sumnjam“ odgovorio je. Stanu pokraj zapadnog ruba jednog bazena. „Vidiš kako izgleda unutrašnja površina zida, odmah pokraj valjka... Mnoštvo nekih sitnih, složenih dijelova. To bi mogle biti elektronske komponente. Bile bi nepotrebne u običnom bazenu za pročišćavanje vode.“

Nicole poprijeko pogleda svog muža. „Ma daj. Ne radi li ti mašta prejako?. Na temelju čega određuješ funkciju tih sićušnih cvrčaka u jednom stranom bazenu?“

„Pa rekao sam da bi ‘mogle biti’ elektronske komponente“ reče i nasmije se. „Samo sam htio reći da nije vjerojatno da bi takav stupanj složenosti bio potreban tamo gdje se jednostavno pročišćava voda.“

Svjetleći vodiči iznad njih tražili su da se krene prema jugu. Pođoše pokraj sljedećeg, južnijeg reda ovakvih bazena, čiji je sadržaj bio isti; ali u trećem redu do koga dođoše voda je bila prepuna nekih paperjastih loptica. Bile su u najrazličitijim bojama. Richard zavrne rukav, uvuče ruku u vodu i izvadi nekoliko stotina njih.

„To su jajašca“ reče Nicole čvrsto. „Sigurna sam, kao što si i ti siguran da su ono elektronske komponente.“ Richard se opet nasmije. „Vidi“ reče prinoseći joj gomilu tih loptica bliže očima, „ima ih samo pet različitih vrsta. Samo treba dobro pogledati.“

„Pet vrsta čega?“

Voda u svim bazenima u tom redu bila je puna takvih jajolikih loptica. Još nekoliko stotina metara prema jugu i Nicole i Richard se nađoše pred sljedećim, za njih četvrtim redom bazena. Sad su oboje već počinjali osjećati umor. „Ako ovdje ništa novo ne vidimo“ reče on, „hoćemo li pojesti nešto? Što kažeš?“

„Prihvaća se.“

Ali, vidjeli su nešto novo, već s udaljenosti od pedesetak metara. Jedno četvrtasto robotsko vozilo, možda trideset centimetara visoko i široko, jurilo je po ogradi bazena, od stupa do stupa; za njim drugo, desetak centimetara visoko. „Znala sam da su to staze za jurcanje nekih kolica“ reče ona zadirkujući Richarda.

No Richard je bio previše zadivljen prizorom da joj bilo što odgovori. Osim tog robota, koji je uspijevao obići cijeli bazen za neke tri minute, bilo je i drugih čuda izloženih njihovom pogledu. U ovom redu, svaki bazen je bio uzdužno podijeljen na nejednake polovice, žičanom mrežom koja je neznatno virila iz vode. S jedne strane mreže bilo je bezbroj malih plivajućih stvorova, u pet različitih boja. S druge strane mreže bilo je, na dnu, mnoštvo nekih sjajnih krugova sličnih ježincima, zvanih pješčani dolari. Njima je prepušteno dvostruko više prostora nego zbijenim malim plivačima, koji su dobili tek trećinu bazena.

Sagnuli su se da pogledaju aktivnost u vodi. Pješčani dolari su se kretali tamo-amo. Zbog velikog broja stvorenja i stalnog komešanja u vodi, Richard i Nicole su tek poslije nekoliko minuta shvatili što se doista događa. Svaki pješčani dolar se povremeno primicao mreži. Za to je koristio nožice nalik na bičeve. Hvatao se za mrežu, a onda drugim parom nožica grabio jednog malog plivača, uvlačio ga, kroz mrežu, u usta, i proždirao. Ali za to vrijeme je svjetlost kojom je ‘pješčani dolar’ zračio slabila. Kad bi uhvatio i pojeo nekoliko plivača, pješčani dolar je posve prestajao svijetliti.

„Gledaj što se događa kad se ono biće udalji od ograde“ reče Richard, prstom pokazujući jedno od tih stvorenja na dnu, neposredno ispod njih. „Pomiješa se sa svojim prijateljima i počne opet svijetliti. U početku slabo, zatim sve jače, do pune snage.“

Požuri do najbližeg stupa i klekne na zemlju. Jednim alatom iz svoje naprtnjače počne raskopavati zemlju. „Mnogi dijelovi ovog sustava su ispod zemlje“ reče uzbuđeno. „Kladim se da su svi ovi bazeni zapravo jedna ogromna električna centrala.“

Ustao je, napravio tri duga, pažljivo odmjerena koraka prema jugu, pažljivo označio svoj položaj, a onda se nagnuo nad bazen. Prebrajao je ‘pješčane dolare’ u prostoru između sebe i stupa. Brojanje je bilo teško zato što su se kružna bića, zračeći jakom svjetlošću, stalno kretala.

„Oko tri stotine njih na tri metra, dakle, oko dvadeset pet tisuća u cijelom bazenu, ili dvjesto tisuća u cijelom jednom redu bazena“ reče on.

„Je l’ ti to misliš da su ovi uspravni valjci na kutovima bazena nekakvi akumulatori? Da se u njima skuplja električna energija?“

„Vjerojatno“ reče on. „Koja fantastična ideja! Nađeš organizme koji proizvode struju i prisiliš takva bića da predaju nakupljeni elektricitet da bi mogla jesti. Ne možeš zamisliti bolje.“

„A što radi onaj robot koji kruži gore?“

„Valjda je on nekakav nadzornik“ odgovori Richard.

Richard i Nicole su pojeli obrok, a onda dovršili razgledavanje te navodne električne centrale. Bilo je tu osam redova sa po osam bazena. Ali, od ta šezdeset četiri bazena, samo dvadeset je radilo u tom trenutku. „Obilje neiskorištenih kapaciteta“ komentiralo je Richard. „Jasno je da njihovi inženjeri razumiju što je pričuvna snaga i što je prostor za rast.“

Divovske krijesnice se tada zaputiše ravno na istok, iznad nečega što je izgledalo poput autoputa. Na toj prometnici Richard i Nicole su se dvaput susreli s krdima od po nekoliko desetaka ogromnih ‘mrava’ ali oba puta su se s njima mimoišli bez ikakvog međudodira. „Jesu li ta stvorenja dovoljno inteligentna da rade bez nadzora?“ upita Nicole. „Ili se nama ne dopušta da vidimo nadzornike?“

„Zanimljivo pitanje. Pamtiš li kako je brzo prišao jedan oktopauk onom ‘mravu’ kojega je pogodila lopta? Možda imaju nekakvu ograničenu inteligenciju, ali ne funkcioniraju dobro u novom i nepoznatom okruženju.“

„Poput nekih ljudi koje poznajemo“ reče Nicole i nasmije se.

Njihov dugi hod na istok završio se kad su dva lebdeća svjetla stala iznad jedne prostrane ledine u blizini nazovi-autoputa. Na ledini nije bilo ničega osim nekakvih stupova koji su iz daljine izgledali kao nogometne stative, bez mreža i prečki, obrasle puzavcem. Izbrojaše pet redova od po osam takvih stupova.

„Daj, prelistaj turistički vodič, molim te“ reče Richard. „Turist lakše razumije što vidi ako o tome prvo nešto pročita.“

Nicole se nasmiješi. „Doista nas vode, ovo je doista turističko putovanje, zar ne? Što misliš, zašto naši domaćini žele da mi sve ovo razgledamo?“

Richard je šutio neko vrijeme. „Gotovo sam posve siguran da su oktosi gospodari cijelog ovog područja. Ili su barem dominantna vrsta u jednoj složenoj hijerarhiji... Onaj tko je izabrao baš tebe i mene za ovu turneju svakako vjeruje da će budući odnosi biti lakši ako se ljudi upoznaju sa sposobnostima oktopauka.“

„Ako doista zapovijedaju oktosi, zašto nisu jednostavno oteli sve nas, kao što su Eponinu i Ellie?“

„Ne znam“ odgovorio je. „Možda je njihovo shvaćanje morala složenije nego što zamišljamo.“

Obje divovske krijesnice su plesale u zraku iznad stupova s nazovi-bršljanom. „Mislim da ovi naši turistički vodiči postaju nestrpljivi“ reče Nicole.

Da nisu oboje bili umorni od dvodnevnog napornog pješačenja i da nisu već vidjeli toliko fantastičnih prizora u ovom izvanzemaljskom svijetu u južnom poluvaljku Rame, bili bi iznenađeni složenom simbiozom koju su otkrili u sljedećih nekoliko sati.

One puzavice na stupovima nisu uopće bile puzavice. Iz daljine se činilo da tu postoji neko lišće, ali kad priđoše, vidješe da je riječ o malim stožastim gnijezdima. Svako gnijezdo se sastojalo od nekoliko tisuća malenih bića sličnih biljnim ušima. Ova stvorenja su svojim tijelima gradila gnijezdo, a međusobno su bila slijepljena onom već poznatom slatkom ljepljivom supstancom nalik medu, koju su ljudi tako rado jeli u svome stanu pod svodom duginih boja. Strane biljne uši su proizvodile taj med tijekom svoje normalne svakodnevne aktivnosti.

Oko ledine su se uzdizali zemljani humci visoki i po nekoliko metara. Dok su Nicole i Richard promatrali, iz humaka bi povremeno izlazili krupni kukci rupastih glava, koji su u tim humcima živjeli. Richard i Nicole su gledali kolone ovih kukaca kako odlaze do ‘stativa’ i skupljaju višak nečeg nalik medu iz naseobina uši. Na polasku bi kukac bio desetak centimetara dug, ali bi se tamo od silnog jela uvećavao trostruko ili četverostruko, da bi onda ispovraćao progutani sadržaj u posude nalik na bačvice, koje su se nalazile u rupama u zemlji, svaka u blizini jednog od stupova.

Dok su ovo gledali, Richard i Nicole uglavnom šutješe. Cjelina biološkog sustava pred njima bila je zamršena, ali i divna – još jedan primjer iznenađujuće uspješnosti njihovih domaćina na području simbioze. „Kladim se“ reče umorni Richard dok su se on i Nicole pripremali za spavanje nedaleko od jednog humka, „da bismo vidjeli, samo kad bismo dovoljno dugo čekali, kako dolazi neka tovarna životinja i podiže bačvice s tim medom pa ih odnosi nekamo.“

Ležali su jedno uz drugo, na tlu, i gledali slijetanje dviju krijesnica, daleko od njih. Zavlada mrkli mrak. „Ne vjerujem da se sve jednostavno tek tako dogodilo“ reče Nicole. „Ne na nekom drugom planetu... niti bilo gdje. Prirodna evolucija jednostavno ne stvara ovakvu harmoniju među živim vrstama kakvoj smo svjedoci posljednjih dana.“

„Što namjeravaš reći, draga? Da su sva ova stvorenja stvorena, kao strojevi, za obavljanje određenih zadataka?“

„To je jedino objašnjenje koje mogu prihvatiti“ reče Nicole. „„Vjerojatno su oktosi, ili netko drugi, stigli do takvog stupnja razvoja da uspješno upravljaju genima pa proizvode biljke i životinje koje će raditi točno ono što oni žele. Zašto bi, recimo, kukci ispuštali med u te bačvice? Kakvu biološku nagradu dobivaju za taj čin?“

„Nagradu zasigurno dobivaju, na neki način koji mi još nismo otkrili.“

„Naravno“ reče Nicole. „Ali iza te nagrade stoji neki nevjerojatni arhitekt bioloških sustava, ili inženjer koji fino podešava sve međuodnose tako da svaka živa vrsta bude sretna – bez obzira što mi podrazumijevali pod tim pojmom – i, štoviše, da za vladajuću vrstu bude neka korist. Recimo, oktosi dobiju višak meda... Zamišljaš li da bi se takva optimizacija mogla dogoditi slučajno, bez savršenog genetskog inženjeringa?“

Richard je šutio gotovo minutu. „Zamisli“ reče polako. „Maestro bioinženjeringa: sjedi pred tipkovnicom računala i stvara novi organizam koji će odgovarati danim specifikacijama, prema potrebama sustava... To je da ti pamet stane.“

Još jednom kukci izmilješe iz zemljanih humaka. Prolazili su tik pokraj opruženih ljudi, stizali do stupova i bacali se na svoj zadatak. Nicole ih je gledala sve dok nisu nestali u mraku. Onda je zijevnula, prevrnula se na bok i sklupčala se. Mi, ljudi, uđosmo u novu eru, razmišljala je prije nego što je utonula u san. U budućnosti, povijest će se dijeliti na dvije ere – ‘pk’ prije kontakta i ‘nk’ nakon kontakta. Jer od onog, prvog trenutka kad smo saznali, posve sigurno, da su se jednostavne kemikalije uzdigle do svijesti i inteligencije još negdje u ogromnosti našeg svemira, dotadašnja povijest naše vrste postala je samo jedna izolirana paradigma, jadan mali i relativno beznačajan dio u bezgraničnoj tapiseriji koja pokazuje zapanjujuću raznovrsnost svjesnog života.

Poslije doručka sljedećeg jutra, Richard i Nicole popričaše o svojim sve manjim zalihama hrane, a onda odlučiše uzeti neku količinu meda iz jedne bačve. „Ako je to zabranjeno“ reče Nicole osvrćući se, dok je punila jednu malu posudu, „doći će valjda neki izvanzemaljski policajac i spriječiti nas.“

Njihovi svjetleći vodiči u početku su se kretali ravno prema jugu, vodeći Richarda i Nicole prema gustoj šumi vrlo visokih stabala. Skrenuše onda u desno i pođoše usporedo s rubom šume, koja se protezala pravcem istok-zapad, dokle god im je pogled sezao. Šuma je bila mračna i prijeteća. S vremena na vrijeme iz nje su stizali i neki čudni i jaki zvuci.

U jednom trenutku Richard je zastao i prišao gustom raslinju. Između stabala je bilo mnogo manjih biljaka, s velikim zelenim, crvenim i smeđim listovima, a i nekoliko različitih vrsta puzavica koje su se plele oko grana u srednjim i gornjim dijelovima krošnji. Tada se prolomi oštar životinjski urlik, koji je zazvučao kao da je udaljen samo nekoliko metara; Richard odskoči unatrag. Pogledom je pretraživao šumu, ali ne nađe izvor toga zvuka.

„Nešto je nenormalno s ovom šumom“ reče on okrećući se opet Nicole. „Kao da je na pogrešnom mjestu, kao da ovdje ne bi trebala biti.“

Još jedan sat su ih krijesnice vodile prema zapadu. Neobični zvuci čuli su se sve češće. Njih dvoje su šutke stupali naprijed. U pravu je Richard, pomisli Nicole u jednom trenutku, već umorna. Gledala je raspored i usjeve na poljima, desno od staze, i uspoređivala to s nediscipliniranim bujanjem lijevo. Ova šuma se po nečemu razlikuje i izaziva strah.

Sredinom jutra malo su se odmorili. Richard je izračunao da su, od buđenja, prešli već pet kilometara. Nicole zatraži malo meda iz posude koja je bila u njegovoj naprtnjači.

„Bole me noge“ reče Nicole kad je pojela med i dobro se napila vode. „Točnije, stopala; a noge me bole još od jučer navečer... Nadam se da nije ostalo još mnogo do našeg cilja, koji god bio.“

„I ja sam se umorio“ reče Richard. „Ipak, držimo se prilično solidno za ljude u ranim šezdesetim.“

„Ja se sad osjećam mnogo starijom.“ Ona ustane i počne se protezati. „Naša srca, znaš, moraju biti već nekih devedeset godina stara. Možda se nisu mnogo trudila tijekom svih onih godina koje smo proveli uspavani, ali ipak su morala pumpati.“

Jedna čudna mala loptasta životinja, sa samo jednim okom, kovrčavim krznom i desetak mršavih nogu, jurne iz šume, ukrade posudu s medom i pobjegne u hipu natrag u šumu.

„Što je to bilo?“ reče Nicole, koja se žestoko trgnula.

„Nešto sklono slatkoj hrani.“ Zagledao se u šumu, prema mjestu gdje je životinja nestala. „Ono tamo je, vjeruj mi, svakako drugi svijet.“

Pola sata kasnije krijesnice su pošle u lijevo, iznad puta koji je vodio u šumu. Put bijaše oko pet metara širok, s obje strane obrubljen gustim raslinjem. Intuicija je govorila Nicole da sada više ne treba ići za krijesnicama; ona to, međutim, ne reče glasno. Njena zabrinutost se povećala kad se, poslije prvih koraka tim putom, iz okolnih krošnji začula silna buka. Stali su i uhvatili se za ruke.

„Ovo zvuči kao ptice, majmuni i žabe“ reče Richard.

„Svakako javljaju o našem dolasku“ reče Nicole. Okrenula se i pogledala iza sebe. „Siguran si da postupamo pametno?“

Richard prstom pokaže svjetlosti ispred njih. „Dva i pol dana idemo za ovim kukcima. Ne izgleda razumno da sad izgubimo povjerenje u njih.“

Pođoše dalje. S obje strane pratilo ih je kreketanje, vrištanje, zavijanje. Vrsta lišća se povremeno mijenjala, ali je šuma ostajala gusta i mračna.

„Mora postojati neka skupina koja obavlja poslove vrtlara“, reče Richard. „Oni uređuju ovaj put nekoliko puta tjedno, siguran sam. Vidi kako su krošnje i grmlje savršeno obrezani... Ne zadiru ni centimetar u zračni prostor puta.“

„Richarde“ reče ona malo kasnije, „ako su to zvuci izvanzemaljskih životinja, zašto ni jednu ne vidimo? Ni jedno stvorenje se nije pojavilo ispred nas na putu.“ Sagnula se i proučila do ispred njih. „Na ovoj površini nema ni traga ničeg živog, niti da je ikad išta živo tu prošlo. Ni mrav...“

„Jasno je da stupamo po magičnoj stazi“ reče on široko se smiješeći. „Koja, možda vodi do kuće od slatkiša i kolača u kojoj živi zla vještica... A da mi zapjevamo, Marice, možda ćemo se bolje osjećati.“

Put je gotovo cijeli kilometar išao potpuno ravno. Zatim je počeo vrludati, pa se činilo da zvuci šumskih životinja dolaze baš odasvud. Richard tad počne pjevati popularne pjesme iz svojih mladih dana u Engleskoj. Nicole mu se povremeno pridruživala, kad god je znala pjesmu, ali je glavninu energije trošila na gušenje svoje sve veće zabrinutosti. Govorila si je: ne treba razmišljati kakav bismo lak plijen bili ako bi neka od ovih zvijeri jurnula iz šume.

Richard iznenada stane. Dva puta duboko udahne kroz nos. „Osjećaš li taj miris?“

„Da... osjećam. Pomalo kao gardenije.“

„Ali puno, puno bolje“ reče Richard. „Apsolutno rajski.“ Put je skretao oštro na desno. Uz zavoj ugledaše velik grm pokriven ogromnim žutim cvjetovima, prvim koje su vidjeli od ulaska u šumu. Svaki je bio veličine košarkaške lopte. Dok su Richard i Nicole prilazili, ugodan miris postajao je sve jači.

Richard se nije mogao suzdržati. Prije nego što je Nicole mogla išta reći, skrenuo je u stranu, zagnjurio lice u jedan cvijet i duboko udahnuo. Miris je bio predivan. Ali jedna od krijesnica se vratila i počela letjeti tamo-amo iznad njihovih glava.

„Ne izgleda da naši vodiči odobravaju ovo tvoje skretanje.“

„Vjerojatno ne. Ali vrijedilo je“ rekao je.

Još cvijeća, i to svih oblika, veličina i boja, počne se pojavljivati s obje strane puta. Nicole i Richard nikada u životu nisu vidjeli takvo izobilje boja. U isto vrijeme, buka iz šume je popustila, a malo kasnije, kad su ušli u sredinu cvjetnog područja, i posve prestala.

Cesta se suzila na metar-dva, pa i manje, jedva dovoljno da njih dvoje koračaju usporedo, a da ne dodiruju rascvale biljke. Richard je nekoliko puta zastajao da razgleda i pomiriše poneki prekrasni cvijet. Svako Richardovo zastranjivanje s puta dovodilo je do reakcije krijesnica – vraćale su se i kružile nad njima. Nicole nije prihvatila njegovu ideju o približavanju šumi: ostajala je na sredini staze.

Onda Richard zađe u šumu nekih osam metara od puta. Privukao ga je jedan divovski cvijet nalik na orijentalni sag. Odjednom Richard nestane s vidika. „Ajaoj!“ dođe njegov glas s tla.

„Što ti je?“

„Ma ništa“ reče, „samo sam zapeo o neke lijane i pao u trnovit grm... koji ima crveno lišće i neobične cvjetiće nalik na puščana zrna... a mirišu na cimet, usput rečeno.“

„Treba li ti pomoć?“ upitala je.

„Ne... Ispetljat ću se odavde za sekundu.“

Nicole digne pogled i vidje da jedna krijesnica velikom brzinom odlijeće u daljinu. Što li bi to trebalo značiti? upitala se.

„Možda mi ipak treba pomoć“ dopre Richardov glas. „Nekako sam se zaglavio.“

Nicole napravi jedan pažljiv korak u grmlje. Preostala krijesnica kao da je poludjela: počela joj se zalijetati u lice, tako da je morala stati, posve zaslijepljena.

„Ne ulazi ovamo, Nicole. Ili sam ja lud ili se ova biljka sprema pojesti me.“

„Što? reče sada Nicole, uplašena. „Je l’ ti to ozbiljno?“ Strpljivo je čekala da joj se oči oporave od prevelike količine svjetlosti.

„Ozbiljno. Vrati se na put... Ovo grmlje obavilo je neke žute pipke oko mojih ruku i nogu... a neki kukci su dopuzali i već piju krv iz ogrebotina koje su nastale od trnja... Štoviše, u grmlju postoji otvor i biljka me polako vuče prema njemu. Otvor izgleda kao daleki rođak nekih poprilično neugodnih usta koja sam u životu viđao... tu su čak i nekakvi zubi.“

Čula je paniku u njegovom glasu. Zakoračila je još jednom prema njemu, ali krijesnica ju je opet zaslijepila. „Ništa ne vidim“ poviče. „Jesi li tu?“

„Jesam, ali ne znam koliko ću još.“

Začuše zvuk životinja koje su se probijale kroz šumu te visok ton nalik na cviljenje. Tri tamna obličja, s nekim cijevima u pipcima, opkoliše Richarda. Oktopauci odmah napadnu biljku mesožderku raspršujući iz cijevi neku tekućina po njoj. Nekoliko sekundi kasnije grm ispusti Richarda i zakloni svoja usta granjem.

Richard izađe, teturajući, i zagrli Nicole. Zatim oboje povikaše „Hvala vam!“ u pravcu oktopauka; ali taj trio je već odlazio kroz šumu, jednako brzo kao što je i došao. Richard i Nicole nisu ni primijetili da obje krijesnice sada mirno lebde iznad njih.

Nicole pažljivo pregleda svog muža, ali ne nađe ništa osim ogrebotina.

„Mislim da sad neko vrijeme neću skretati sa staze“ reče on blijedo se smiješeći.

Krenuli su dalje, prepričavajući ono što se dogodilo. Richard je još bio potresen. „Granje uz moje lijevo rame se razmaknulo i pokazala se rupa koja u početku nije bila veća od košarkaške lopte. Granje me je valovitim kretanjem vuklo sve bliže, a rupa je postajala sve veća.“ Stresao se. „Tad sam vidio i zubiće koji su bili raspoređeni u krug, po cijeloj unutrašnjosti usta. Počeo sam se već pitati kako ću se osjećati dok me nešto živog jede. Onda su stigli naši prijatelji oktosi.“

„I što se, dakle, ovdje događa?“ upita Nicole malo kasnije, kad su izašli iz cvjetnog područja i našli se opet u prašumi iz koje su opet povremeno dopirali zvuci životinja.

„Prokletstvo ako znam.“

Šuma se završila naglo, upravo u vrijeme kad su Nicole i Richard osjetili da su postali već neizdrživo gladni. Iskoračili su na pustu ravnicu, bez igdje ičeg. Ali ispred njih, na udaljenosti od oko dva kilometra, uzdizala se ogromna zelena kupola.

„Što li je...“

„Smaragdni Grad, draga“ reče Richard. „Prepoznaješ li ga, gledala si onaj prastari film... Unutra je Čarobnjak iz Oza, spreman da nam ispuni sve želje.“

Nicole se nasmiješi i poljubi svog muža. „Ali, koliko se sjećam, čarobnjak je bio lažan. Nije doista imao nikakvu moć.“

„A, to je otvoreno pitanje“ reče on smješkajući se.

Dok su to govorili, obje krijesnice su ubrzale let i odlebdjele prema zelenoj kupoli, ostavljajući ih u gotovo potpunom mraku. Izvukli su baterijske svjetiljke iz naprtnjače. „Nešto mi govori da je pješačenju kraj“ reče on dok su hodali prema Smaragdnom Gradu.

Iz udaljenosti od oko jedan kilometar dalekozorima su vidjeli ulazna vrata. Obuzelo ih je veliko uzbuđenje. „Misliš li da je ono dom oktopauka?“ reče ona.

„Da, zasigurno. Vjerojatno je nešto doista posebno. Vrh kupole je nekih tristo metara iznad tla. Rekao bih da teren ispod kupole zauzima najmanje deset četvornih kilometara...“

„Richarde“ reče ona kad su bili samo oko šest stotina metara od kupole, „kakav je naš plan? Da jednostavno priđemo i pokucamo na vrata?“

„Zašto ne?“ reče on ubrzavajući hod.

Kad su stigli na dvjesto metara od ulaza, vrata se otvoriše. Pojavile su se tri prilike. Netko je viknuo; netko se počeo naglo približavati. On krene i opet pogleda kroz dalekozor. „To je Ellie!“ vikne on. „I Eponina. A s njima jedan oktopauk.“

Nicole je već bacila naprtnjaču i krenula trkom preko pustog polja. Uzela je svoju voljenu kćer u naručje i podigla je, zbog siline zagrljaja, od tla. „Ellie, Ellie, o, Ellie“ govorila je, sva u suzama.

5.

„Ovo je naš prijatelj Archie. Jako nam je pomogao otkad smo ovdje. Archi, da te upoznam, ovo su moji mama i tata.“

Oktopauk je odgovorio nizom boja, koja je započela zagasito crvenom, nastavila se modrozelenkastom pa zatim bojom lavande; naišla su dva različita žuta tona (jedan šafranski, drugi limunski) i napokon ljubičastom. Taj niz boja obišao je paukovu loptastu glavu posve, i na kraju došao do lijevog ruba uspravnog proreza na njegovoj glavi; tu su boje jedna za drugom nestale.

„Archie kaže da je zadovoljstvo sresti vas, posebno zbog toga što je toliko slušao o vama“ reče Ellie.

„Čitaš njihove boje?“ reče Nicole šokirana.

„Ellie je odlična u tome“ reče Eponina. „Vrlo brzo je naučila njihov jezik.“

„A kako govorite vi njima?“ reče Nicole.

„Njihov vid je nevjerojatno oštar“ odgovori Ellie, „a osim toga jako su inteligentni. Archie i desetak drugih već su naučili čitati s usana. Ali, poslije ćemo o svemu tome, mama, prvo mi pričaj o Niki i o Robertu. Kako su?“

„Kćer ti je svakim danom sve divnija, ali strašno joj nedostaješ... A Robert, mislim da se još nije potpuno oporavio. Baca krivnju na sebe, misli da te je mogao bolje braniti...“

Oktopauk Archie je nekoliko minuta pristojno pratio njihov razgovor, a onda je kucnuo Ellie po ramenu i podsjetio je da su njeni roditelji vjerojatno umorni i da im je hladno.

„Hvala, Archie“ reče Ellie. „Dobro, ovako ćemo. Vas dvoje ulazite u grad i tu provodite barem ovu noć i sutrašnji dan. Spremili su nešto kao apartman za nas četvoro, blizu gradskih vrata. Prekosutra, ili već kad budete dovoljno odmorni, vraćamo se svi zajedno obitelji. Archie će poći s nama.“

Trenutak kasnije Richard upita: „A zašto se niste vas dvije jednostavno vratile, s Archiejem, k nama?“

„To sam i ja pitala, tata... ali nikad nisam dobila zadovoljavajući odgovor.“

Pojaviše se nove trake boja na Archiejevoj glavi. „Ma, dobro“ reče ona oktosu, pa opet okrene glavu prema svojim roditeljima. „Archie kaže da je oktosima bilo osobito stalo da vas dvoje jasno shvatite što su oni i kakvi su. Nego, pođimo se smjestiti u naš stan pa poslije možemo pričati koliko nas je volja.“

Velike dveri Smaragdnog Grada širom su se otvorile kad je četvoro ljudi, u pratnji jednog oktopauka, stiglo na udaljenost od desetak metara. Richard i Nicole nisu bili spremni za bujnu raznovrsnost neobičnih prizora koji su se pojavili pred njima već na samom ulasku u grad. Ravno ispred njih pružala se široka avenija duž koje su se uzdizali mnogi niski, neprekinuti predmeti, koji su vodili do visokih piramidnih građevina, ružičastih i plavih, nekoliko stotina metara dalje.

Richard i Nicole učiniše prve korake po tlu oktopaučnog grada gotovo kao u transu. Bili su to trenuci koje nijedno od njih nikada neće zaboraviti. Svuda okolo plesao je kaleidoskop boja. Svaki element ovoga grada, uključivo ulice i zgrade, neobjašnjive ukrasa duž avenije, biljke u vrtovima (ako su to bile biljke i vrtovi), svakovrsne životinja koje su trčkarale na sve strane, sve je bilo obilježeno blistavim bojama. Pokraj samih vrata stajala je skupina od četiri velika crva, ili zmija. Zapravo su ti stvorovi ležali na tlu, u namotajima, ali glava uzdignutih visoko, valjda da bi bolje vidjeli nove posjetitelje. Izgledali su kao šećerni valjkasti štapići spiralno obojeni po dužini, većim brojem različitih boja. Neke životinje, blistavih crvenih i žutih nijansi, s osam nogu i štipaljkama nalik na one u jastoga, vukle su nekakve debele zelene grede preko jednog križanja pedesetak metara dalje.

Nekoliko desetaka, možda i stotina, oktopauka je čekalo u blizini vrata da vide najnovije ljudske posjetitelje. Neki od njih su sjedili, u grupama, ispred zgrade, neki su stajali duž avenije, neki su čak šetali po krovovima. Svi su istovremeno govorili svojim pokretnim trakama boja na glavama, tako da su između statičnih uličnih ukrasa neprestano strujali promjenjivi valovi boja.

Nicole se osvrtala. Stizala je posvetiti samo po djelić sekunde svakome od neobičnih stvorenja oko sebe. Onda je zabacila glavu unatrag i zagledala se u zelenu kupolu iznad grada. Ponegdje su se vidjela tanka noseća ‘rebra’ kupole, ali glavnina tog ogromnog prostranstva iznad grada sastojala se od upletenog zelenog bilja.

„Svod nam je sav obrastao živim puzavicama i drugim biljkama. Uz njih žive i mnoge životinje, koje žanju korisne plodove i cvjetove“ reče Ellie pokraj nje. „To je kompletan ekosustav, ali odlično služi i kao krov našem gradu, jer odvaja nas od ramanske hladnoće i atmosfere. Kad se vrata zatvore, vidjet ćeš kako je ugodna temperatura u gradu.“ Ispod svoda je letjelo, u različitim pravcima, dvadesetak svjetlećih životinja, daleko većih od krijesnica koje su provele Richarda i Nicole kroz oktopaučne zemlje. Nicole je pokušala proučiti izgled jedne od tih životinja, ali je od toga brzo odustala – svjetlost je bila prejaka za njene oči. Možda griješim, pomislila je, ali mislim da ovo obilje svjetlosti daju leteće skupine, grozdovi životinja nalik na one dvije krijesnice koje su nas dovele ovamo.

Je li zbog umora ih zbog uzbuđenja, ili i zbog jednog i zbog drugog, Nicole izgubi ravnotežu. Koji god razlog bio, osjetila je, dok je zurila u zelene visine, kao da se sve okrenulo oko nje. Gubeći ravnotežu pruži ruku da se osloni na Richarda. Za ovom vrtoglavicom naiđe val adrenalina, zatim strah: Nicole osjeti da joj srce naglo ubrzava.

„Što je, mama?“ reče Ellie, uplašeno se zagledavši u Nicoleino problijedjelo lice.

„Ništa“ reče Nicole. Disala je polako. „Ništa nije... samo mi se za trenutak zavrtjelo u glavi.“

Nicole pogleda prema tlu, da dođe k sebi. Ulica je bila popločana blistavo obojenim kvadratnim pločama koje su djelovale kao da su od keramike. I tu, ni pedeset centimetara od Nicole, pred njenim nogama, sjedila su tri stvorenja, vjerojatno najčudnija koja je ikada vidjela. Bila su to loptasta bića, tridesetak centimetara u promjeru. Gornja polovica im je bila u nijansi zvanoj ‘kraljevsko plavoj’ ali od nekog vijugavog materijala koji je djelomično podsjećao na površinu ljudskog velikog mozga, a djelomično na gornji dio morske meduze. Ta masa se neprestano pokretala i povijala. U sredini ovog ‘mozga’ bila je duboka mračna rupa iz koje su stršile dvije tanke antene duge po dvadesetak centimetara, s nekakvim ganglijima ili čvorovima na svaka dva-tri centimetra. Nicole nehotice ustukne, istinski uplašena; stvorenja okrenuše svoje antene na drugu stranu i brzo otrčaše na suprotnu stranu avenije.

Nicole se opet osvrnula. Trake boja su se pomicale oko glava svih oktopauka koje je mogla vidjeti. Znala je da razgovaraju o njenoj malo prijašnjoj reakciji. Odjednom se osjetila kao da je posve gola, izgubljena i savladana. Iz dubine njenog bića počne se uzdizati stari i snažni signal za opasnost, i ona se uplaši da će početi vrištati.

„Ellie“ reče tiho, „mislim da mi je dosta za danas... Možemo li uskoro ući u taj stan?“

Ellie uhvati majku za ruku i povede je prema jednim vratima na drugoj po redu tvorevini na desnoj strani avenije. „Oktosi su radili dan i noć da preurede ove prostorije... Nadam se da će odgovarati.“

Nicole je nastavila ukočeno zuriti u ulično šarenilo, ali prizori pred njom više joj nisu prodirali do mozga. Ovo je san, pomislila je. Jedna grupa mršavih zelenih stvorova, nalik na kugle za kuglanje na dugim tankim štulama, prođe kroz njeno vidno polje. Nemoguće je da bilo gdje postoji, u stvarnosti, nešto ovako.

„I ja sam već bio osjetio, hm, preopterećenje“ reče Richard. „Prvo je bio onaj užas u šumi. Pa kad pomisliš koliko smo propješačili u ova tri dana – u našim godinama... Nije čudo da je tvoja majka malo klonula. Prizor na ulici bio je potpuna ludnica.“

„Prije nego što je otišao, Archie se ispričao na tri različita načina“ reče Ellie. „Prvo je objašnjavao da su dopustili slobodan pristup svima u zoni vrata zato što su smatrali da će to oduševiti Nicole. Nije im palo na pamet da će prizor biti malo prejak.“

Nicole se, u postelji, pridiže u sjedeći položaj. „Ne brini, Ellie“ rekla je. „Nisam postala baš toliko lomljiva. Samo, nisam bila ni dobro pripremljena, osobito ne poslije onolikih napora i emocija. Daj da nastavimo onako kako ste vas dvije planirale ovaj dan... Da, Eponina, uzgred budi rečeno“ reče Nicole okrećući se Francuskinji koja je, poslije prvih pozdrava pred gradom, vrlo malo govorila, „moram se ispričati za našu nepristojnost. Richard i ja smo bili toliko zauzeti razgovorom s Ellie i jednostavno gledanjem svega... Zaboravila sam ti reći: Max je poručio da te voli. Natjerao me je da mu obećam da ću ti reći, ako te vidim, sljedeće: strašno mu nedostaješ.“

„Hvala, Nicole“ odgovori Eponina. „Ja sam mislila na Maxa i na sve vas, svakoga dana otkako su nas oktosi doveli ovamo.“

„Jesi li i ti učila njihov jezik?“

„Ne“ odgovori Eponina. „Radila sam nešto posve drugo...“ Pogledom je potražila Ellie, koja je, međutim, već bila izašla, vjerojatno da spremi ručak. „Zapravo, nisam se mnogo ni viđala s Ellie, prva dva tjedna. Onda smo počele praviti planove za vaš dolazak.“

Poslije ovoga, nekoliko sekundi je vladala čudna tišina. „Jeste li ti i Ellie zarobljenice ovdje?“ upita Richard tiho. „I, kad smo već kod toga, jeste li saznale zašto su oteli baš vas dvije?“

„Nismo doista zarobljene“ odgovori Eponina. Onda ustane, u toj maloj sobi, okrene se i poviče: „Ellie, jesi li tu? Tvoj tata postavlja pitanja.“

„Samo malo“ začuše Ellien odgovor. Nekoliko trenutaka kasnije vratila se, ali iza nje je stupao i oktopauk Archie. Ellie odmah shvati izraz na licu svoga oca. „Archie je u redu“ reče. „On i ja smo se dogovorili da bude prisutan dok vam sve ne ispričamo... da bi objasnio, razjasnio, možda dao neke odgovore koje nas dvije ne znamo...“ Oktopauk je sjeo među ljude i nastala je poduža tišina. „Odakle meni osjećaj da je cijela ova scena uvježbavana ranije?“ reče Richard napokon.

Zabrinuta Nicole se nagnula naprijed i uzela svoju kćer za ruku. „Nema nekih loših vijesti, Ellie? Rekla si da ćeš se vratiti s nama.“

„Nema, majko. Ali ima nekoliko stvari koje vam Eponina i ja želimo reći. Ep, počni ti.“

Obojene trake su se kretale kao rijeka oko Archiejeve glave. Bilo je jasno da je pažljivo ‘slušao’ ovaj razgovor. Sad je promijenio mjesto, da bi sjedio točno nasuprot Eponine. Ellie je pažljivo pratila pojavljivanje boja na paukovoj glavi.

„Što to on govori... ili ono?“ upita Nicole, još uvijek iznenađena činjenicom da njena kćer tako dobro razumije jezik izvanzemaljca.

„‘Ono’ bi bilo, strogo uzevši, točnije“ reče Ellie i kratko se nasmije. „Tako mi je sam rekao kad sam mu objašnjavala zamjenice. Ali Ep i ja koristimo muški rod kada govorimo o Archieju i doktoru Plavom... U svakom slučaju, Archie želi da vi budete obaviješteni da se s nama vrlo dobro postupalo, da nismo ni u čemu oštećene i da smo otete samo zato što oktosi nisu smislili nikakav drugi način da uspostave ne-neprijateljsku komunikacijsku vezu s ljudima.“

„Otmica nije dobar početak, ako se to doista htjelo“ prekine je Richard.

„To sam rekla Archieju i drugima, tata“ nastavi Ellie. „Zato on sada želi sve objasniti. Doista su se divno ponijeli prema nama. Nisam uočila ni nagovještaj da je njihova vrsta uopće sposobna za neprijateljsko ponašanje prema bilo kome.“

„Dobro, dobro“ reče Richard, „tvoja majka i ja razumijemo pouku ove preambule...“

Ušutjeli su na trenutak, jer je Archie počeo iznositi, bojama, neku svoju primjedbu. Onda mu je Ellie objasnila što znače dvije riječi koje su mu bile nepoznate: ‘pouka’ i ‘preambula’. Zatim je prenijela pogled na svoje roditelje. „Njihova inteligencija je zapanjujuća“ reče ona. „Archie me za značenje svake nove riječi pita samo jednom, nikad se nije dogodilo da ponovi pitanje.“

„Kad sam došla ovamo“ počne Eponina, „Ellie je tek počinjala učiti oktoski jezik. U početku sve je bilo jedna prava zbrka. Tek nakon nekoliko dana smo shvatile zašto su nas oteli.“

„Cijelu jednu večer smo pričali samo o tome“ ubaci Ellie. „Doista smo bile iznenađene. Nismo mogle shvatiti kako su oktosi saznali...“

„Što?“ reče Richard. „Oprostite, dame, ali ne znam o čemu...“

„Da ja imam RV-41“ reče Eponina. „Dakle, i Archie i doktor Plavi, a to je jedan oktos koji radi kao liječnik, zovemo ga Plavi zato što u govoru proširuje kobaltnoplavu traku daleko više nego što...“

„Polako, polako“ reče Nicole, energično odmahujući glavom. „Dajte da ja ovo shvatim. Govorite nam da su oktosi znali da Eponina ima virus RV-41? Kako bi to mogli znati?“

Archie se oglasi dugim nizom boja; Ellie ga zamoli da to ponovi. „Kaže da su pažljivo motrili na sve naše aktivnosti od dana kad smo pobjegli iz Novog Edena. Po našem ponašanju su zaključili, kaže on, da Eponina ima nekakvu neizlječivu zaraznu bolest.“

Richard počne hodati po sobi. „To je jedna od najčudnijih izjava koje sam ikada čuo“ reče brzo. Okrene se prema zidu, zadubljen u misli. Archie reče Ellie da ne može pratiti ni jednu Richardovu riječ ako ovaj nije okrenut prema njemu. Tu se Richard naglo okrene. „Kako je moguće da oni... Vidi, Ellie, zar nisu oni gluhi?“

Ellie je potvrdno kimnula glavom. Tog trenutka Richard i Nicole naučiše svoju prvu ‘riječ’ oktopaučnog jezika. Archie je prikazao široku zagasito crvenu traku (što znači da nailazi iskazna rečenica, dok svakom pitanju uvijek prethodi široka ljubičasta traka, objasnila im je Ellie), a iza toga je slijedila traka veličanstvene akvamarin boje.

„Pa ako su gluhi“ uzvikne Richard, „kako su shvatili da imaš RV-41, osim ako nisu velemajstori čitanja misli, ili imaju zabilježene sve... Ali, ne, ni to nije moguće...“

Opet je sjeo. Nastala je nova šutnja. „Da nastavim ja?“ upita Eponina poslije nekog vremena. Richard kimne glavom.

„Kao što rekoh, doktor Plavi i Archie su nam objasnili da je njihova vrsta doista vrlo daleko napredovala u biologiji i medicini te da bi mogli, ako surađujemo, smisliti neki način da me izliječe. To, naravno, pod pretpostavkom da se dobrovoljno podvrgnem svim postupcima.“

„Kad smo ih pitale zašto žele izliječiti Eponinu“ reče Ellie, „doktor Plavi nam je rekao da nastoje učiniti neki veliki zalog prijateljstva, nešto čime bi se otvorio put za slogu naših dviju vrsta.“

Richard i Nicole su bili apsolutno iznenađeni ovim što su čuli. Zagledali su se, u nevjerici, a Ellie je nastavila:

„Kako sam tada bila početnik u njihovom jeziku“ reče Ellie, „bilo mi je vrlo teško reći im sve ono što smo znali o RV-41. Poslije mnogih dugih i napornih sati učenja jezika, uspjele smo u tome.“

„I Ellie i ja smo se nastojale prisjetiti svega što je Robert ikada rekao o toj bolesti. Uz nas su neprestano bili doktor Plavi, Archie i još dva oktosa. Nismo primijetile da su ikada išta zabilježili. Ali nikada im, nikada, nismo morale bilo što ponoviti.“

„Zapravo“ nastavi Ellie, „kad god smo im nehotice nešto ponovile, oni nas podsjetiše da smo im to već rekli.“

„Prije oko tri tjedna“ nastavi Eponina, „rekli su nam da je proces prikupljanja podataka završen i da su spremni učiniti neke testove na meni. Objasnili su da bi testovi mogli biti povremeno bolni ili neobični, po ljudskim standardima...“

„Većina testova je značila da izvjesna živa bića, neka mikroskopska, a neka mala, ali ipak vidljiva golim okom, uđu u Eponinu, baš u njeno tijelo, ili injekcijom...“

„...ili tako što im ja dopustim da se uvuku kroz, hm, razne tjelesne otvore, najbolje je reći tako.“

Archie ih ovdje prekine i zatraži objašnjenja riječi ‘nehotice’ i ‘tjelesni otvori’. Dok je Ellie to objašnjavala, Nicole se nagnula prema Richardu. „Zvuči li ti poznato?“ pitala je.

On kimne glavom. „Ali sa mnom nisu vodili nikakve razgovore, ili se barem ne sjećam... bio sam izoliran...“

„Osjetila sam ja svašta u životu“ nastavi Eponina, „ali ništa slično onome kad je pet-šest crvića, ne većih od pribadače, upuzalo u donji dio moga tijela.“ Stresla se. „Rekla sam si: ako preživim ovo, ovu invaziju na moju utrobu, nikad se više neću požaliti ni na što.“

„Jesi li doista vjerovala da te oni mogu izliječiti?“ upita Nicole.

„U početku nisam. Ali, kako su dani prolazili, počela sam pomišljati da je to moguće. Jasno sam vidjela da oktosi imaju medicinske sposobnosti posve drukčije od naših. Imala sam i osjećaj da napreduju... I, jednog dana, poslije testova, Ellie uđe u moju sobu – cijelo vrijeme testiranja držali su me na nekom drugom mjestu u gradu, to im je valjda kao bolnica – i kaže mi da su izolirali virus RV-41 i shvatili kako funkcionira u svojoj ‘domaćici’ to jest u meni. Rekli su Ellie da mi prenese da će u moje tijelo ubaciti jedan ‘biološki agens’ koji će pronalaziti i uništavati te viruse, sve redom, do posljednjeg. Agens neće moći nadoknaditi štetu koju su virusi već izazvali, a koja i nije osobito velika, ali će se moj organizam očistiti od RV-41, apsolutno.“

„Rečeno mi je da Eponini objasnim i ovo“ reče Ellie, „da su moguće neke popratne pojave zbog djelovanja tog agensa. Nije bilo poznato točno kakve, jer, dakako, taj agens nikada ranije nije isproban na ljudskom biću; oktoski ‘modeli’ su predviđali mučninu u trbuhu i možda glavobolju.“

„Pogodili su za mučninu“ reče Eponina. „Povraćala sam svakih sat-dva, tijekom dva dana. Nakon toga, doktor Plavi, Archie, Ellie i drugi oktopauci su se okupili oko mog kreveta i rekli mi da sam izliječena.“

„Štooo?“ reče Richard, opet skačući na noge.

„O, Eponina“ reče Nicole istog trenutka. „Tako mi je drago.“ Ustala je i zagrlila svoju prijateljicu.

„A ti vjeruješ u to?“ reče Richard Nicole. „Vjeruješ da oktoski liječnici, koji ni slučajno ne mogu imati neko veliko znanje o funkcioniranju ljudskog tijela, postižu za nekoliko dana stvari koje tvoj sjajni zet i njegova ekipa u bolnici ne postigoše za četiri godine?“

„Zašto ne, Richarde?“ reče Nicole. „Da je to izveo Orao na Čvorištu, ti bi odmah povjerovao. Zbog čega ne bi oktopauci bili, u biologiji, daleko ispred nas? Uzevši u obzir ono što smo sve vidjeli...“

„U redu“, reče. Nekoliko trenutaka je vrtio glavom, zatim prenio pogled na Eponinu. „Oprosti, ali jednostavno mi je teško povjerovati... Čestitam. Oduševljen sam i ja.“ Zagrli i on Eponinu, ali nespretno.

Dok su razgovarali, netko je, nečujno, ostavio hrpu svježeg povrća i posudu sa svježom vodom pred njihovim vratima. Tek Nicole, polazeći u kupaonicu, vidje da je hrana za predstojeću gozbu tu ostavljena.

„Kakvo je to iznenađujuće iskustvo moralo biti“ reče ona Eponini kad se vratila iz kupaonice u sobicu.

„Riječ ‘iznenađujuće’ nije dovoljno jaka“, reče Eponina i nasmiješi se. „U duši osjećam da sam izliječena. Ipak, jedva čekam da ti i doktor Turner to potvrdite.“

I Richard i Nicole su poslije obilne večere bili jako umorni. Ellie je rekla roditeljima da bi rado popričala s njima i o nekim drugim temama, ali da to može pričekati do jutra.

„Kad bih se barem mogao sjetiti još nečega o onom mom boravku kod oktosa prije dolaska u Čvorište“, reče Richard Nicole kad su njih dvoje ostali sami, opruženi po velikom krevetu koji su domaćini ostavili u sobi. „Onda bih možda bolje razumio svoje osjećaje u vezi s ovom pričom koju smo čuli od njih dvije.“

„Ti još ne vjeruješ da je izliječena?“

„Pa, ne znam. Ali, priznajem da me jako zbunjuje razlika u ponašanju onih koji su mene testirali, prije mnogo godina, i ovih sada. Ne vjerujem da bi mene oktosi u Rami II spašavali od mesožderke.“

„Možda u ponašanju oktopauka mogu postojati vrlo velike razlike. U ljudskom ponašanju one svakako postoje. To, zapravo, vrijedi za sve više sisavce na Zemlji. Zašto očekuješ da se svi oktosi ponašaju jednako?“

„Znam da ćeš reći da je to kod mene ksenofobija“ reče. „Ali, teško mi je prihvatiti ove ‘nove’ oktose. Izgledaju predobri da bi bili istiniti. Što ti, kao biolog, misliš – kakvu oni ‘biološku nagradu’ dobivaju – to je tvoj izraz – za lijepo ponašanje prema nama?“

„To je dobro pitanje, dragi,“ odgovori Nicole, „ali odgovor ne znam. Idealistica u meni želi međutim vjerovati da smo naišli na jednu inteligentnu vrstu koja se, najčešće, ponaša etično zato što je samo činjenje dobra nagrada sama po sebi.“

Richard se nasmije. „Trebao sam očekivati baš takav odgovor. Osobito poslije one naše rasprave o Sizifu, kad smo još bili u Novom Edenu.“

6.

„Ti bi smatrao njihov jezik fantastičnim, tata“ govorila je Ellie upravo u trenutku kad se Nicole napokon probudila iz sna koji je potrajao jedanaest sati. Richard i Ellie su već počeli doručkovati. „Izuzetno je matematički strukturiran. Upotrebljavaju samo šezdeset četiri boje, ali, od toga broja pedeset jedna boja je, kako bismo mi rekli, alfabetska. Ostalih trinaest su objašnjivači. One specificiraju gramatičko vrijeme, označavaju negaciju glagola odnosno komparativ i superlativ pridjeva. Jezik im je doista elegantan.“

„Ne mogu ni zamisliti kako jezik može biti elegantan. Tvoja majka je jezikoslovka u ovoj obitelji“ reče Richard. „Ja sam nekako uspio naučiti njemački, ali samo čitati, a govorio sam ga katastrofalno loše.“

„Dobro jutro svima“ reče Nicole protežući se u krevetu. „Što ima za doručak?“

„Neke nove, drukčije vrste povrća. Premda je to možda i voće, jer nema ekvivalenata u našem svijetu za takve stvari. Gotovo sve što oktosi jedu, mi bismo nazvali biljkom, jer to su organizmi koji energiju dobivaju od svjetlosti. Crvi su jedina njihova hrana koja primarnu energiju ne dobiva putem fotona.“

„Znači, sve one biljke pokraj kojih smo prolazili, u ravnici, rastu zahvaljujući nekoj vrsti fotosinteze?“

„Tako nekako“ reče Ellie, „ako sam dobro razumjela ono što mi je Archie govorio, u oktoskom društvu vrlo malo se baca ili rasipa. Ona bića koja ste ti i tata nazvali krijesnicama, lebde iznad svakog polja točno određeno vrijeme svakog tjedna, svakog mjeseca. Prema vodi se odnose jednako štedljivo kao i prema fotonima.“

„Gdje je Eponina?“ upita Nicole razgledajući hranu raspoređenu po stolu na sredini sobe.

„Sprema se“ reče Ellie. „Osim toga, uvjerena je da nikako ne treba sudjelovati u razgovoru koji će se ovoga jutra voditi.“

„Čekaju nas novi šokovi, kao prošle večeri?“ upita Nicole vedrim tonom.

„Može biti“ reče Ellie polako. „Ja doista ne znam kako ćete vi reagirati... Želite li da prvo dovršimo doručak ili da odmah kažem Archieju da smo spremni?“

„Govoriš li nam da će pauk sudjelovati u razgovoru, a Ep ne?“ upita Richard.

„Tako je ona odlučila“ reče Ellie. „Osim toga, na redu je tema s kojom Archie ima mnogo više veze nego ona, zato što je Archie predstavnik oktopauka.“

Richard i Nicole se zagledaše. „Imaš li ti ikakvu sliku o čemu ona to priča?“ reče Richard.

Nicole odmahne glavom. „Nemam, ali mogli bismo početi.“

Nakon što je Archie zauzeo svoje mjesto među Wakefieldovima, Ellie je obavijestila roditelje da će ovoga puta pauk dati ‘preambulu’. Onda je počela prevoditi, povremeno zastajkujući. Archie je počeo isprikom Richardu zbog načina kako su prema njemu postupali Archiejevi ‘rođaci’ davno prije. Objasnio je da su to bili drugi oktopauci, jer je u Rami, prije dolaska na Čvorište, živjela f jedna odcijepljena kolonija, samo u dalekom srodstvu sa I sadašnjom oktopaučnom populacijom Rame. Archie je naglasio da su tek prilikom trećeg prolijetanja Rame kroz I njihov planetni sustav oktopauci, kao vrsta, zaključili da je taj svemirski brod značajan.

Iz te ranije naseobine oktopauka, koja je bila, po Archiejevom mišljenju ‘bitno inferiorna skupina’ (to je bilo i jedno od mjesta gdje je Ellie zatražila od Archieja objašnjenje da bi mogla prevesti), samo je nekoliko individua ; ostalo u životu do trenutka kad su sadašnji oktopauci, pažljivo izabrani da bi dostojno zastupili svoju rasu, ušli u Ramu. Preživjeli iz one ranije skupine su uklonjeni s Rame, ali je sva njihova dokumentacija sačuvana. Archie i njegovi prijatelji su tako doznali što se na ranijem putovanju dogodilo Richardu i sad su odlučili da se ispričaju za to loše postupanje.

„Znači, ova preambula ne samo što je jako zanimljiva, nego je i razrađena isprika meni?“ reče Richard.

Ellie kimne glavom, a Archie na svojoj koži prikaže prvo široku grimiznu traku, a za njom blistavi akvamarin.

„Mogu li ja nešto pitati prije nego što nastavimo?“ reče Nicole. Okrene se oktopauku. „Pretpostavljam, na temelju ovog što si nam rekao, da se tvoja grupa ukrcala u Ramu dok smo mi spavali. Jeste li znali da smo tu?“

Archie je odgovorio da su oktosi tada pretpostavili da u dalekom sjevernom habitatu Rame žive ljudi, ali da to nisu sigurno utvrdili sve dok vanjski pečat na ljudskom habitatu nije slomljen. To se dogodilo, po Archiejevoj tvrdnji, tek dvanaest ljudskih godina kasnije.

„Archie je inzistirao da baš on osobno kaže ovu ispriku“ reče Ellie bacajući pogled na svoga oca, a onda čekajući njegovu reakciju.

„U redu. Primam ispriku, valjda“ odgovori Richard. „Premda pojma nemam kakav bi bio protokol za nešto ovakvo...“

Archie sad upita Ellie što je ‘protokol’. Nicole se nasmije. „Richarde“ reče, „ponekad si baš krut.“

„Nego“ reče Ellie, „da bismo dobili na vremenu, ispričat ću vam sve ostalo. Po Archieju, one ranije bilješke otpadničke kolonije oktopauka pokazuju da su na tebi obavljeni neki pokusi, i to većinom oni koji su zabranjeni u onim oktopaučnim društvima za koja Archie kaže da su ‘visokorazvijena’. Jedan je pokus bio, kao što si i sam često tvrdio, tata, da se u tvoj mozak unese serija od nekoliko sojeva specijaliziranih mikroba, sa zadatkom da izbrišu sve tvoje uspomene na vrijeme koje si proveo kod oktosa. Ja sam rekla Archieju, i drugima, da taj pokus s memorijom nije uspio potpuno već samo djelomično... Najsloženiji pokus koji su na tvom tijelu izveli, bio je pokušaj da ti se promijeni sperma. Oktopauci u toj ranijoj grupi nisu znali kamo Rama leti, naime – nisu to znali ništa bolje nego naša obitelj. Pomislili su da će ukrcani ljudi i oktosi možda morati živjeti jedni s drugima u Rami stoljećima, možda čak eonima, pa su zaključili da je od najvećeg značenja da te dvije vrste budu sposobne među sobom komunicirati.“

„Zato su pokušali“ nastavila je, „promijeniti kromosome u tvojoj spermi tako da bi tvoje potomstvo steklo šire lingvističke sposobnosti i bolje vizualno raspoznavanje boja. Ukratko rečeno, pokušali su me promijeniti genetičkim inženjeringom – jer ja sam jedino dijete koje se tebi i mami rodilo poslije vaše duge odiseje – da bih bez prevelike muke mogla komunicirati s njima. Da bi to ostvarili, uveli su jednu grupu posebno pripremljenih stvorenja u tvoje tijelo...“

Ušutjela je. Richard i Nicole blenuše u nju iznenađeno. „Znači, ti si nekakav hibrid?“ upita Richard.

„Možda malo“ reče Ellie i nasmije se da smanji napetost. „Ako sam dobro shvatila, promijenili su samo nekoliko megabajta od ukupno tri milijuna megabajta informacija od kojih se moj genom sastoji. Kad smo već kod toga, Archie i njegovi bi željeli potvrditi, naime uvjeriti se, za potrebe svog znanstvenog istraživanja, da sam doista plod promijenjene sperme. Od vas bi željeli dobiti uzorke krvnih zrnaca i drugih stanica, da bi mogli izvesti nepobitni zaključak da ja nisam mogla nastati ‘normalnim’ spajanjem vas dvoje. Onda bi bili sigurni da je moja sposobnost učenja jezika doista plod genetskog inženjeringa a ne rezultat nevjerojatno sretnog slučaja.“

„A zašto je to baš sada važno?“ reče Richard. „Čovjek bi pomislio da je sad važno samo jedno, naime to da ti možeš uspješno komunicirati s njima.“

„Iznenađuješ me, oče – ti koji si oduvijek bio gladan znanja... Na vrijednosnoj skali u oktopaučnom društvu, znanje je na samome vrhu. Oktopauci su već sada gotovo posve sigurni, na temelju testova koje su izveli, ali i na temelju podataka koje je sačuvala njihova separatistička kolonija, da sam ja doista rezultat genetskog inženjeringa. Ali tek detaljnim pregledom genoma vas dvoje, oni će se u to stopostotno uvjeriti.“

„Dobro“ reče Nicole poslije kraćeg kolebanja. „Ja sam voljna.“ Priđe svojoj kćeri i zagrli je. „Što god je utjecalo da se ti rodiš, ti si moja kći i ja te volim svim srcem.“ Nicole se okrene prema Richardu. „Sigurna sam da će se i tvoj otac složiti, čim bude dobio malo vremena da o tome razmisli.“

Nicole se nasmiješi Archieju. Oktopauk zablista širokom grimiznom trakom iza koje naiđoše uža kobaltnoplava i blistava žuta. To je na jeziku oktopauka značilo ‘hvala’.

Sljedećeg jutra Nicole je zaključila da ipak treba postaviti nekoliko dodatnih pitanja prije nego što se pristane podvrgnuti oktopaučnim znanstvenim istraživanjima. Neposredno poslije doručka u njihov maleni ljudski stan ušla su još dva oktosa, pridruživši se njihovom stalnom stranom prijatelju Archieju. Jednoga od pridošlica Ellie je predstavila ovako: „Doktor Plavi – jako cijenjeni liječnik.“ Taj je objasnio što će se događati. Postupak će za Richarda biti jednostavan. O njemu su oktosi željeli samo onoliko informacija koliko je potrebno da se potvrde medicinski nalazi separatista od prije mnogo godina.

Što se tiče Nicole, kako u svojoj bazi podataka nisu imali nikakve fiziološke podatke o njoj, a kako su iz svojih detaljnih pregleda Ellie doznali da majčine genetske karakteristike daju dominantan doprinos potomstvu, postupak je morao biti daleko složeniji. Doktor Plavi je predložio složenu seriju testova za nju, a za najvažniji je bilo potrebno da u njeno tijelo uđe dvanaest malih spiralnih stvorenja dužine po dva centimetra, ne debljih od igle. Nicole je užasnuto ustuknula kad je ta okto-doktor podigao nešto kao plastičnu vrećicu i kad je u tome ugledala ljigava stvorenja kako se grče, stvorenja koja će se naći u njoj.

„Pa, pa, ja sam mislila da će biti potreban samo moj genetski kod, a on se nalazi u svakoj stanici... Ne vidim razloga...“

Prekine je strujanje blistavih boja oko glave oktopauka. „Naše tehnike za izdvajanje vaših genomskih podataka“ reče joj on preko Ellie, „zasad nisu mnogo unaprijeđene. Naše metode najbolje su ako imamo mnogo stanica, uzetih iz nekoliko različitih organa i bioloških podsustava.“ Onda se doktor pristojno zahvalio Nicole na suradnji i završio serijom kobaltnoplavih i blistavožutih traka, čije je značenje već upoznala. Plavi dio tog njegovog ‘hvala’ djelomično mu se prosuo niz glavu, proizvodeći divan vizualni učinak, koji je za trenutak privukao jezikoslovku u njoj. Dakle, održavanje pravilnosti ovih obojenih traka mora biti oblik ponašanja koji se svladava učenjem, pomislila je. Igle, naš liječnik ima govornu manu.

Nekoliko trenutaka kasnije Plavi je vrlo uspješno vratio njenu pažnju na novi posao, tako što joj je objasnio da će se namotani maleni stvorovi zariti u njenu kožu, ući dublje u tijelo i ostati u njoj pola sata. Bljak, pomislila je. Ovi su kao pijavice.

Jedno stvorenje joj staviše na podlakticu, koju Nicole podigne pred oči da gleda kako joj se mala životinja uvlači pod kožu. Nije ništa osjećala, premda, kad stvorenje posve nestane u njoj, i nehotice zadrhta.

Tada su joj rekli da legne na leđa. Doktor Plavi pokaže joj dva mala osmonoga stvora, veličine voćne mušice, jednog crvenog i jednog plavog. „Možda ćeš uskoro osjetiti određenu neugodnost“ reče joj doktor Plavi preko prevoditeljice Ellie, „kad oni stvorovi uđu u tvoje unutrašnje organe. Ali, ako zatreba oslobađanje od boli, ovi mali će poslužiti za anesteziju.“

Manje od minute kasnije Nicole je osjetila jake ubodne bolove u grudima. Njena prva pomisao bila je da joj se nešto urezuje u jednu od srčanih komora. Doktor Plavi, opazivši grč boli na njenom licu, položi one dvije anestetičke ‘bubice’ na njen vrat. Nekoliko sekundi kasnije našla se u nekom čudnom lebdećem stanju između jave i sna. Još je čula Ellien glas, koji je nastavio objašnjavati što se događa, ali u tijelu nije više ništa osjećala.

Onda je shvatila da je njen pogled netremice usmjeren u glavu doktora Plavog, koji je upravljao cijelim poslom. Na svoje zaprepaštenje, Nicole pomisli da počinje raspoznavati oktopaukove emocije, po malim naborima na površini njegovog ‘lica.’ Sjetila se kako je jednom, kao dijete, bila sigurna da vidi osmijeh na licu svog omiljenog psa. Gledanjem se toliko može postići, pomisli njen plutajući um, a mi tako mali dio tih mogućnosti koristimo.

Osjećala je zadivljujući mir u sebi. Sklopila je oči i gle, sad je djevojčica od deset godina; stoji uz oca i plače, dok plamen proždire nosiljku na kojoj leži njena majka, u pogrebnom obredu koja se priređuje kraljicama naroda Senuofo. Prilazi starac, njen pra-pradjed Omeh, odjeven u zastrašujući kostim da bi otjerao demone koji bi mogli pokušati poći za Nicoleinom majkom u život poslije smrti, i hvata je za ruku. „Događa se ono što su kronike predvidjele, Ronata“ govori joj on, oslovljavajući je njenim senuofskim imenom. „Naša krv se širi među zvijezdama.“

Šarena maska vrača nestaje, pretapa se u drugi splet boja, koje su sve u uspravnim trakama, i žurno se smjenjuju na glavi doktora Plavog. Opet čuje Ellien glas. Moja kći je hibrid, razmišlja bez ikakvih emocija. Rodila sam nešto što je više od čovjeka. Nova vrsta evolucije je počela.

Njen um još jednom zaplovi. Ona je velika ptica/zrakoplov, leti visoko kroz tamu iznad savana Obale Slonovače. Otiskuje se od Zemlje, okreće leđa Suncu, baca se kao raketa u tminu i vakuum izvan Sunčevog sustava. Ali unutrašnjim okom jasno vidi Omehovo lice. „Ronata“ uzvikuje on u noćno nebo Obale Slonovače, „ne zaboravi. Ti si ona izabrana.“

Zar je doista mogao znati, razmišlja Nicole, u prostoru između jave i sna, prije toliko godina, u Africi, na Zemlji? Kako? Ili postoji još jedna dimenzija gledanja, dimenzija koju tek počinjemo slutiti?

Richard i Nicole su sjedili jedno do drugoga u gotovo potpunom mraku. Bili su, barem privremeno, sami. Ellie i Eponina su izašle s Archiejem da pripreme sve što je potrebno za sutrašnji polazak.

„Vrlo si tiha danas.“

„Jesam“ odgovorila je. „Čudno se osjećam, kao da sam drogirana, od onog pregleda jutros... Mozak mi je neobično aktivan. Razmišljam o mojim roditeljima. I o Omehu. I o nekim mojim vizijama od prije mnogo godina.“

„Jesu li te iznenadili rezultati pregleda?“ reče on poslije kraće šutnje.

„Ne istinski. Toliko nam se toga dogodilo... Znaš, Richarde, pamtim kako je bilo kad je Ellie začeta. Još se nisi bio doista vratio u normalu.“

„Ja sam danas poslijepodne, dok si ti spavala, dugo razgovarao s Archiejem i Ellie. Promjene koje su oktosi izazvali kod nje su trajne, kao mutacije. Niki je vjerojatno naslijedila neke od tih karakteristika; to ovisi o genetskoj mješavini. Naravno, u sljedećoj generaciji geni će biti opet razvodnjeni...“

Nije dovršio rečenicu. Zijevnuo je, a onda pružio ruku i dohvatio Nicoleinu ruku. Sljedećih nekoliko minuta sjedili su šuteći. Onda je Nicole prekinula tišinu.

„Richarde, sjećaš li se što sam ti pričala o kronikama Senuofo? O predviđanju da će jedna žena iz našeg plemena, kraljičina kći, ponijeti našu krv čak do zvijezda?“

„Nejasno se sjećam. Odavno nismo pričali o tome.“

„Omeh je bio čvrsto uvjeren da sam ja ta žena iz kronika. Po njegovim riječima, ‘žena bez muža’. Vjeruješ li da je moguće na neki način saznati što nosi budućnost?“ Richard se nasmije. „U prirodi se sve događa po određenim zakonima. Ti zakoni se mogu izraziti kao diferencijalne jednadžbe u vremenu. Ako točno znamo početne uvjete u cijelom sustavu i u bilo kojem trenutku, i ako raspolažemo točnim jednadžbama koje definiraju zakone prirode, onda, teorijski, možemo predvidjeti sve što će se dogoditi. Naravno, to je neostvarivo zato što je naše znanje nepotpuno, a i zato što zakoni kaosa ograničavaju našu mogućnost procjenjivanja...“

„A pretpostavi“ reče ona pridižući se na lakat, „da postoje pojedinci koji ne znaju matematiku, ali nekako mogu vidjeti ili osjetiti i zakone i te početne uvjete koje si spomenuo. Zar oni ne bi mogli intuitivno riješiti barem dio jednadžbi i predvidjeti budućnost, primjenom nekih načina spoznaje koje mi ne možemo kvantificirati niti modelirati?“

„To je moguće“ reče Richard. „Ali imaj u vidu da se tako izuzetne tvrdnje moraju temeljiti na...“

„... jakim dokazima. Znam.“ Nicole zastane na trenutak. „Ako je tako, pitam se što je sudbina. Je li to nešto što mi ljudi naknadno izmislimo? Ili ona realno postoji? Ako sudbina postoji kao nešto realno, kako da je objasnimo zakonima fizike?“

„Ne razumijem te, draga.“

„Ni meni baš nije jasno“ reče Nicole. „Jesam li ovo što jesam zato što je, kako je Omeh tvrdio dok sam bila mala, moja sudbina oduvijek bila da putujem u svemir? Ili zbog svih odluka koje sam ja sama donosila i vještina koje sam u sebi svjesno razvijala?“

On se opet nasmije. „Vrlo si se približila jednoj od najosnovnijih filozofskih postavki, a to je pitanje odnosa takozvanog Božjeg sveznanja i čovjekove slobodne volje.“

„Nije mi to bila namjera“ reče Nicole zamišljeno. „Jednostavno se ne mogu osloboditi dojma da ništa od ovoga što se u mom apsolutno nevjerojatnom životu dogodilo ne bi iznenadilo Omeha.“

7.

Doručak kojim su ispraćeni bio je prava gozba. Oktopauci su im poslužili petnaestak raznih vrsta voća i povrća, a uz to i vruću gustu kašu spravljenu, po tvrdnji Archieja i Ellie, od zrna one vrlo visoke biljke, slične travi, sjeverno od električne centrale. Dok su jeli, Richard je upitao okto-pauka što se dogodilo s ptičjim mladuncima Tami i Timi i s mana-dinjama i sesilijskim materijalom. Nije bio zadovoljan prevedenim, neodređenim odgovorom ‘sve je dobro’.„Čuj, Archie“ reče Richard na svoj karakteristično oštar način. Sad se pokraj svog stranog domaćina osjećao ugodnije pa nije više mislio da mora biti pretjerano ljubazan. „Moje zanimanje za ta stvorenja nije samo formalno. Ja sam ih spasio, ja sam ih odgajao od rođenja. Želio bih ih vidjeti, pa makar to bilo samo na kratko... U svakom slučaju, mislim da zaslužujem konkretniji odgovor.“ Archie ustane i polako izađe iz njihovog stana. Vrati se nekoliko minuta kasnije. „Uredili smo da vidite ptiće, i to danas, nešto kasnije, dok budete na putu prema vašim prijateljima“ reče on. „Što se tiče drugih vrsta, stvari stoje ovako: dva jajeta su se nedavno izlegla i sad su u stadiju novorođenih mirmimačaka. Na njihov razvoj se pažljivo motri. Nalaze se na drugom kraju našeg teritorija; nije ih moguće sada vidjeti.“

Richardovo lice se ozarilo. „Dva su se izlegla’. Kako ste to postigli?“

„Jaja sesilijske vrste moraju biti položena u tekućinu određene temperature i tu ostati mjesec dana. Tek tada može početi proces njihovog embrionalnog razvoja.“ Ellie je vrlo polako prevodila Archiejeve boje. „Dopuštene varijacije temperature su vrlo male, manje od jedan stupanj, po vašem načinu mjerenja. Potrebna temperatura je ista ona koja je optimalna i za mirmimačju manifestaciju te iste vrste. Inače razvoj neće započeti.“

Richard je bio na nogama. „Znači u tome je tajna!“ uzviknuo je. „Do vraga, trebao sam se sjetiti. Nagovještaja je bilo koliko hoćeš: životni uvjeti u njihovom habitatu, one zidne slike koje su mi pokazali...“ Ushodao se po sobi. „A kako su oktosi to otkrili?“ reče on, leđima okrenut Archieju.

Archie odgovori odmah poslije Ellienog prijevoda. „Imali smo te informacije od one naše ranije kolonije“ reče. „Njihova dokumentacija nam je otkrila cijelu metamorfozu sesilija.“

Richardu se to činilo prejednostavnim. Prvi put je posumnjao da njegov izvanzemaljski prijatelj možda ne govori cijelu istinu. I već se spremao postaviti još nekoliko pitanja, kad doktor Plavi uđe u stan, a za njim tri druga oktopauka; dvojica od njih nosila su neki veliki šesterokutni predmet zamotan u materijal sličan papiru.

„Što je to?“ upita Richard.

„Ovo je službeni oproštajni skup“ odgovori Ellie. „Dobivamo, eto, i dar od stanovnika ovoga grada.“

Jedan od novih oktosa upita Ellie bi li se svi ljudi mogli okupiti vani, na aveniji, radi svečanosti ispraćaja. Ljudi pokupiše svoje stvari i pođoše kroz hodnik, van, na jaču svjetlost. Nicole je bila iznenađena onim što je vidjela. Na aveniji nije bilo nigdje nikog, osim pet oktosa koji su upravo izašli iz njihovog stana. Čak i boje u vrtovima kao da su bile prigušenije, kao da su dva dana ranije, kad su Richarda i Nicole pristigli, bile blistavije zbog okolnog prometa.

„Gdje su drugi?“ upita Nicole okrećući se Ellie.

„Namjerno je mirno“ odgovori joj kći. „Oktosi te ne žele opet uznemiriti.“

Pet oktopauka stadoše u red, na sredini avenije. Piramidna zgrada bila je ravno iza njih. Dva desna oktosa držala su između sebe, u ravnoteži, šesterokutni paket, veći od njih samih. Nasuprot oktosa stajalo je četvoro ljudi, blizu gradskih vrata. Oktos u sredini, kojeg je Ellie napokon predstavila kao ‘Glavnog optimizatora’ (poslije nekoliko neuspjelih pokušaja da nađe točnu ljudsku riječ za Archiejev opis dužnosti oktopaučnog vođe) istupi naprijed i počne govoriti.

Glavni optimizator je prvo izrazio zahvalnost Richardu, Nicole, Ellie i Eponini, i to svakom ponaosob, a onda rekao da se nada da će ovaj kratkotrajni susret biti ‘prvi od mnogih’ koji će voditi boljem razumijevanju dviju vrsta. Zatim je rekao da će Archie poći s ljudima ne samo zato da bi se veza među njima mogla nastaviti i proširiti, nego i sa zadatkom da ostalim ljudima pokaže da između njihovih dviju vrsta uzajamno povjerenje već postoji.

Za vrijeme kratkog prekida u govoru. Archie prijeđe prazan prostor između dva reda i pridruži se skupini ljudi, a Ellie mu simbolično poželi dobrodošlicu. Dva oktopauka na desnoj strani tada otkriše dar; bila je to predivna, detaljna slika prizora koji su Richard i Nicole vidjeli u trenutku kad su stupili u Smaragdni Grad. Slika je bila toliko vjerna da Nicole, iznenađena, nekoliko trenutaka nije mogla reći ni riječ. Onda ljudi priđoše da sliku razgledaju.

Sva ona čudna stvorenja bila su tu, čak i ona tri valovita kraljevskoplava, čije su duge antene, uspravljene iz udubljenja u tjelesnoj masi, podsjetile Nicole kako je tog dana gotovo izgubila orijentaciju.

Dok je razgledala sliku i pitala se kako je napravljena, Nicole se sjeti i nesvjestice koja ju je skoro srušila kad je taj prizor gledala u stvarnosti. Jesam li tad imala predosjećaj opasnosti? razmišljala je. Ili se događalo nešto drugo? Sklonila je pogled sa slike i zagledala se u oktopauke, koji su međusobno razgovarali. Možda je bila epifanija, pomislila je, trenutna poplava shvaćanja nečega što je daleko izvan moje moći shvaćanja. Nailazak neke sile, neke moći koju nikad ranije nijedno ljudsko biće nije doživjelo. Ledeni trnci prođoše joj niz kralježnicu dok su se vrata Smaragdnog Grada počela otvarati.

Richard je uvijek bio raspoložen da stvarima daje imena. Nepunu minutu je promatrao stvorenja na kojima će jahati, i dao im ime ‘nojosauri’.„Nije osobito maštovito, dragi“ prigovori mu Nicole.

„Možda nije“, reče, „ali je opis točan. Izgledaju poput divovskog noja s glavom i vratom jednog od onih biljojednih dinosaura.“

Ti stvorovi su doista imali četiri pticolike noge, meko pernato tijelo s ulegnućem na leđima kao stvorenim da ljudsko biće tu sjedne, i dug vrat koji se mogao pružiti tri metra u bilo kojem pravcu. Kako su noge bile duge samo oko dva metra, nojosaur je lako mogao glavom dosegnuti zemlju.

Dobili su samo dva nojosaura. Archie, Ellie i Eponina su zajahali jednog, i o njega zakvačili još i šesterokutnu sliku, vezanu nekakvim konopcem. Nicole i Richard su zajahali drugog. Nisu imali nikakve uzde, niti su uočili bilo kakav drugi vidljivi način da upravljaju tim bićima; međutim, prije nego što su odjahali iz Smaragdnog Grada, Archie je desetak minuta ‘razgovarao’ s nojosaurima.

„Objasnio im je cijeli put“ rekla je Ellie tada. „Također i postupak u slučaj neke nezgode.“

„Kakve nezgode?“ uzviknuo je Richard, ali je Ellie, umjesto odgovora, samo slegnula ramenima.

U početku su se Richard i Nicole čvrsto držali za ‘pera’ oko udubljenja u kojem su sjedili, ali poslije nekoliko minuta su od toga odustali. Jahanje je bilo vrlo ugodno, s vrlo malo pokretanja gore i dolje. „Dakle, jesi li spremna potvrditi“ reče on kad im je Smaragdni Grad nestao s vidika, „da su ove životinje nastale prirodnom evolucijom, ovakve, s gotovo idealnim udubljenjem nasred leđa? Ili su ih stvorili oktosi, pomoću genetičkog inženjeringa, da im posluže za prijevoz?“

„U meni nema ni trunke sumnje“ reče Nicole. „Uvjerena sam da je većina živih bića na koja smo naišli, uključujući svakako i one tamne crviće koji su mi ulazili pod kožu, proizvedena. Napravili su ih oktosi, namjenski. Zar bi moglo drukčije biti?“

„Da, ali svakako ne misliš da su ih stvorili polazeći od nule. To bi podrazumijevalo nevjerojatnu tehnologiju, daleko složeniju od svega što možemo zamisliti.“

„Pa ne znam baš, dragi“ reče Nicole. „Možda su oktosi stigli do mnogih planetnih sustava i odasvud pokupili poneki oblik života koji se, uz male promijene, mogao uklopiti u njihove grandiozne simbiotske planove... U svakom slučaju, ni za trenutak ne mogu prihvatiti ideju da se ova biološka harmonija jednostavno dogodila sama od sebe, evolucijom.“

Tri divovske krijesnice vodile su nojosaure i njihove jahače. Poslije dva sata približili su se, sa svojih pet putnika, ogromnom jezeru koje se pružalo prema jugu i zapadu. Nojosauri su tu kleknuli pa su Archie i ljudi mogli sići.

„Ovdje ćemo ručati i napiti se vode“, reče Archie ljudima. Dao je Ellie posudu s hranom, a nojosaure poveo do rijeke. Nicole i Eponina krenu prema nekim plavim biljkama koje su rasle na obali, ostavljajući Richarda i Ellie same.

„Tvoje vladanje njihovim jezikom je, najblaže rečeno, impresivno“ reče Richard između dva zalogaja.

Ellie se nasmije. „Nisam ja baš toliko dobra. Oktosi mi pomažu tako što govore samo vrlo jednostavne rečenice. A govore i polako, širokim trakama. Ali, postajem sve bolja... Ti, naravno, shvaćaš da oni u razgovoru sa mnom ne upotrebljavaju svoj pravi jezik, nego samo jednu njegovu derivaciju.“

„Kako to misliš?“

„Objasnila sam to majci, dok smo bili u Smaragdnom Gradu. Ona ti vjerojatno nije stigla reći...“ Ellie proguta zalogaj, pa nastavi. „Njihov pravi jezik ima šezdeset i četiri boje koje nose značenje, kao što sam ti rekla, ali jedanaest od njih mi ne vidimo. Osam su u infracrvenom dijelu spektra, a tri u ultraljubičastom. Dakle, možemo vidjeti samo pedeset tri njihova simbola. To je u početku bio velik problem... Na sreću, pet od tih jedanaest boja su razjašnjivači. Oktosi su, kratko rečeno, smislili nešto što je u biti novi dijalekt njihovog jezika, u kojem se koriste samo one boje koje mi vidimo. Archie kaže da taj novi dijalekt već predaju u nastavi višeg stupnja, nekima od njihovih...“

„Iznenađujuće“, reče Richard. „Prilagodili su svoj jezik našim fizičkim ograničenjima?“

„Ne baš tako, oče. Međusobno i sad pričaju svojim pravim jezikom. Zato ih ja ne mogu uvijek razumjeti. Ali, da, stvorili su novi dijalekt koji sada poboljšavaju, samo da bi komunikacija s nama išla što lakše.“

Richard je dovršio ručak. Spremao se Ellie postaviti još neko pitanje o oktopaučnom jeziku, kad je čuo Nicolein glas. „Richarde“ povikala je ona s udaljenošću od pedesetak metara. „Pogledaj gore. U zrak, prema šumi.“

Richard digne glavu i rukom zakloni oči od sjaja odozgo. U daljini ugleda dvije ptice kako lete prema njima. Ne prepozna ih sve dok se ne oglasiše poznatim kreštanjem. Onda skoči i potrči pticolikim stvorovima. Tami i Timi, sada posve odrasli, sjuriše se s neba i sletješe blizu njega.

Izgledali su savršeno zdravi. Richard je bio presretan dok su njegovi štićenici brbljali i tiskali se uz njega, da ih pogladi po baršunastom trbuhu. U njihovim ogromnim izražajnim očima nije bilo ni traga tuge. Nekoliko trenutaka su i Richard i ptice uživali u ovom ponovnom susretu, onda se Timi odmakne, zakriješti nešto vrlo glasno i poleti. Nekoliko minuta kasnije vrati se s trećim pticolikim bićem. Bila je to ženka, sva ružičasta; Richard nikad ranije nije vidio takvu pticu. Iako zbunjen, shvatio je da ga Timi upoznaje sa svojom dragom.

Druženje s pticama potrajalo je još desetak minuta. Archie je objasnio da ogromno jezero, uz koje su stali, daje više od polovice ukupno potrebne količine vode u oktopaučnom svijetu. Zatim je uporno tražio da se krene dalje. Troje letača je odletjelo tek kad su Richard i Nicole već sjeli na svog nojosaura. Tami ih je nadlijetala nekoliko puta, brbljajući za rastanak i očito uznemiravajući životinju na kojoj su jahali. Poslije toga je ipak odletjela za svojim bratom i njegovom družicom preko šume.

Richard je bio neobično šutljiv dok su ih nojosauri nosili također prema sjeveru, prema šumi. „Ptice ti doista mnogo znače, zar ne?“ reče Nicole.

„Apsolutno“ odgovori. „Dugo su mi bile jedino društvo. Nikog drugog nisam imao. Opstanak Timi i Tami ovisio je o meni... Odluka da se posvetim održavanju njih dvoje vjerojatno je bila prvi nesebičan postupak u mom životu. Otvorila mi je nove dimenzije brige, ali i sreće.“ Nicole ga uhvati za ruku. „Tvoj emotivni život je imao neku svoju odiseju, ništa manje uzbudljivu od tvojih fizičkih putovanja.“

Richard je poljubi. „Imam ja i sad nekoliko demona koje nisam uspio prognati. Možda ću, uz tvoju pomoć, za deset godina biti pristojno ljudsko biće.“

„Podcjenjuješ se, dragi.“

„Dovoljno cijenim svoj mozak“ reče smiješeći se, i promjeni ton razgovora. „A znaš što moj mozak sada misli? Pita se odakle je došla ona ptica s roza trbuščićem?“ Nicole je izgledala zbunjena. „Pa iz drugog habitata“ odgovorila je. „Sam si nam rekao da je prije napada Nakamurinih trupa bilo barem tisuću ptica... Sigurno su i oktopauci spasili nekolicinu.“

„Ali ja sam mjesecima živio tamo i nikad nisam vidio ni jednog jedinog stvora s ružičastim trbuhom. Nijednog, nijednu. Zapamtio bih tako nešto.“

„Što mi želiš reći?“

„Ništa. Tvoje objašnjenje je posve u skladu s Occamovom oštricom. Ali, počinjem se pitati nemaju li naši oktoski prijatelji i neke tajne koje nama još nisu otkrili.“

Do velikog iglua u blizini Cilindričnog mora stigli su nekoliko sati kasnije. Drugog, malenog iglua, onog koji je iznutra blistao, više nije bilo ovdje. Archie i ljudi siđoše. Oktopauk i Richard su zatim odvezali šesterokutnu sliku i prislonili je na zid iglua. Onda Archie odvede nojosaure u stranu i da im upute za povratak kući.

„Zar ne bi oni mogli malo ostati?“ reče Nicole. „Djeca bi bila oduševljena da ih vide.“

„Na žalost, ne“ odgovori Archie putem Ellie. „Imamo ih samo nekoliko. A jako su traženi.“

Iako su Eponina, Ellie, Richard i Nicole bili umorni od puta, skorašnji sastanak sa svojima jako ih je uzbudio. Prije polaska iz iglua, Eponina, a zatim i Ellie, pažljivo su se pogledale u ogledalu i osvježile lice. „Molim sve vas za jednu uslugu“ reče Eponina. „Ne recite nikom ništa o mom izlječenju dok ne dobijem priliku da budem s Maxom nasamo. Želim da to bude moje iznenađenje.“

„Nadam se da će me Niki prepoznati“ reče Ellie nervozno.

Sišli su niz prvo stubište i ušli u hodnik koji je vodio do gornjeg kraja drugog stubišta. U jednom trenutku cijelu grupu zahvati panika: što ako oni dolje spavaju; onda Richard na svom računalu, koristeći algoritam za određivanje dnevnih obaveza, izračuna da je pod svodom duginih boja sada sredina prijepodneva.

Svih petoro su istovremeno stupili na odmorište na vrhu velikog valjkastog stubišta i pogledali kružno prostranstvo pod sobom. Na jednom mjestu su se blizanci Kepler i Galilej igrali skrivača; mala Niki ih je gledala smiješeći se. Nai i Max su iznosili hranu iz vagona koji je, po svemu sudeći, upravo stigao. Eponina nije više mogla izdržati. „Max!“ poviče. „Max!“

On je reagirao kao da ga je metak pogodio. Ispustio je hranu iz ruku i okrenuo se prema stubištu. Kad shvati da mu s vrha maše Eponina, potrči kao rasni trkaći pastuh. Ni dvije minute kasnije, pojavi se na vrhu i zagrli Eponinu.

„Oh Frenchie“ reče, dižući je pola metra od tla i grleći je strastveno, „kako si mi nedostajala!“

8.

Archie je s obojenim loptama znao izvoditi svakojake trikove. Uhvatio bi dvije odjednom i bacio ih na posve različite strane, ili bi žonglirao sa svih šest istovremeno, koristeći za to četiri pipka, dok su mu preostala četiri bila dovoljna da čvrsto stoji na tlu. Djecu je oduševljavao i tako da bi podigao sve troje s tla i ljuljao ih u zraku, istovremeno; njemu samom kao da nikad nije bilo dosta igre s malim ljudima.

U početku su se djeca, naravno, plašila stranog posjetitelja. Mala Niki je, unatoč Ellienim stalnim uvjeravanja da je Archie prijateljski raspoložen, bila osobito sumnjičava, jer je zapamtila kakav je užas osjetila kad su njenu majku oteli. Benjy je prvi prihvatio Archieja kao prijatelja za igru. Blizanci Watanabe nisu bili dovoljno koordinirani za složenije igre, pa je Benjy s oduševljenjem otkrio da je Archie voljan sudjelovati u njima.

Archiejeva nazočnost uznemiravala je Maxa i Roberta. Štoviše, Max je samo sat vremena poslije dolaska njih četvoro i oktopauka već došao kod Richarda i Nicole; ušao je u njihovu spavaću sobu. „Ep mi kaže“ rekao je on ljutito, „da će taj prokleti oktonja stanovati ovdje kod nas. Jeste li svi vi poblesavili?“

„Smatraj ga ambasadorom, Max,“ rekla je tad Nicole. „Oktosi žele uspostaviti komunikaciju s nama.“

„Ali ti isti oktosi su oteli tvoju kćer i moju djevojku, i držali ih više od mjesec dana u zarobljeništvu... Govoriš li ti meni da sad trebam zaboraviti sve što su učiniti?“

„Postoje olakšavajući razlozi koji djelomično opravdavaju te otmice“ odgovorila je Nicole razmijenivši s Richardom kratak pogled. „Osim toga, u zarobljeništvu se s njima postupalo vrlo dobro. Zašto ne popričaš s Ep o tome?“

„Eponina za oktopauke ima samo dobre riječi. Ponaša se gotovo kao da su joj isprali mozak... Mislio sam da ćete vas dvoje biti razumniji.“

Čak i kad je od Eponine saznao da su je oktopauci izliječili od retrovirusa RV-41, zadržao je skeptičan stav. „Ako je to istina, onda su to najljepše vijesti koje sam dobio još otkako su na moju farmu došle one male robotice i potvrdile da je Nicole sigurno stigla u New York. Ali vrlo mi je teško gledati te osmonoge monstrume kao naše dobročinitelje. Želim da te doktor Turner pažljivo pregleda. Tek ako mi on potvrdi da si izliječena, vjerovat ću da je doista tako.“

Robert Turner je od početka zauzeo otvoreno neprijateljski stav prema Archieju. Ništa što su Nicole ili čak Ellie mogle reći nije moglo ublažiti njegov gnjev izazvan otmicom Ellie. Osim toga, činilo se kao da je njegov profesionalni ponos narušen činjenicom da su oktosi tako lako izliječili Eponinu.

„Očekuješ previše, kao i uvijek, Ellie,“ rekao joj je Robert kad je došla njihova druga zajednička noć. „Dođeš prepuna pohvalnih izvještaja o tim strancima koji su oteli Ep i tebe, i očekuješ da ih mi odmah prihvatimo kao prijatelje. To nije fer. Potrebno mi je vrijeme da shvatim i probavim sve to što mi govoriš. Zar ne shvaćaš kakva je to trauma bila za mene, i Niki, kad su tebe oteli? Imamo duboke emocionalne ožiljke, a nanijeli su nam ih isti ti stvorovi za koje sad kažeš da ih moram smatrati prijateljima... Pa, ne mogu preko noći promijeniti mišljenje.“ Roberta su uznemirile i Elliene informacije da je rođena poslije genetskih promjena u Richardovoj spermi, iako je time objašnjeno zašto njen genom nije mogao biti klasificiran kad ju je njegov kolega Ed Stafford testirao u Novom Edenu.

„Kako možeš tako smireno prihvatiti vijest da si hibridno biće?“ rekao je Ellie. „Zar ne shvaćaš što to znači? Kad su oktosi mijenjali tvoj DNK da bi ti omogućili bolje raspoznavanje boja i veću sposobnost učenja njihovog jezika, umiješali su se u jedan snažan genetski kod, koji je izdržao milijune godina prirodne evolucije. Tko zna kakve se zdravstvene slabosti, podložnost bolestima ili čak nasljedni poremećaji mogu pojaviti u sljedećim generacijama? Oktosi su možda, i ne znajući to, osudili sve naše potomke na propast.“

Ellie nikako nije mogla umiriti muža. Kad su Nicole i on započeli zajednički rad s ciljem da se utvrdi je li Eponina doista izliječena od RV-41, primijetila je kako se Robert mršti na svaki Nicolein povoljan komentar o Archieju ili o oktopaucima uopće.

„Moramo dati Robertu više vremena“ savjetovala je Nicole svojoj kćeri, tjedan dana poslije njihovog povratka. „On još i sad ima dojam da su oktosi povrijedili njegov integritet time što su oteli tebe, a njegovoj kćeri zagadili gene.“

„Mama, tu je još jedan problem. Čini mi se da je Robert gotovo ljubomoran, na neki čudan način. Misli da provodim previše vremena s Archiejem... Ne prihvaća činjenicu da Archie ne može ni s kim razgovarati ako ja nisam nazočna da prevodim.“

„Kao što rekoh, moramo biti strpljivi. Pomirit će se on, prije ili kasnije.“

Ali Nicole je u sebi sumnjala u to. Robert je bio čvrsto odlučan da u Eponini nađe zaostale viruse RV-41; serijom testova, koje je obavljao svojom relativno skromnom opremom, nije uspio utvrditi postojanje tog patogena, ali je inzistirao da se obave stalno nove i nove pretrage. Po Nicoleinom profesionalnom mišljenju, ponovljenim testiranjem nije se moglo postići ništa. Iako je uvijek ostajala vrlo mala vjerojatnost da im je virus izmaknuo i da još živi negdje u Eponini, Nicole je smatrala da je izlječenje dokazano gotovo stopostotno.

Dvoje liječnika se otvoreno sukobilo dan nakon razgovora u kojem je Eponina spomenula Nicole da je Robert ljubomoran na Archieja,. Nicole je predložila da prestanu s testiranjem Eponine i proglase je zdravom; na njeno zaprepaštenje, njen zet je zatražio da Eponinu operiraju, da joj otvore grudni koš i uzmu uzorak neposredno iz tkiva oko srca.

„Ali, Roberte, zar si ikad imao slučaj da je toliko drugih testova negativno na viruse, a da patogen ipak bude lokalno aktivan u osrčju?“

„Samo neposredno pred smrt, kad je srce već propalo“, priznao je. „Ali time se ne dokazuje da se ista stvar ne bi mogla dogoditi i ranije u ciklusu bolesti.“

Nicole je bila šokirana. Nije više raspravljala s Robertom. Po tvrdom izrazu njegovog lica shvatila je da je on već odlučio što će poduzeti. Ali operacija na otvorenom srcu je uvijek rizična čak i kad operira netko vješt kao on, razmišljala je. U ovim okolnostima svaka nezgoda mogla bi biti smrtonosna. Molim te, Roberte, prizovi se pameti. Ako ne, morat ću ti se usprotiviti, za Eponino dobro.

Max je zatražio razgovor u četiri oka s Nicole čim je saznao za Robertovu odluku, „Eponina se plaši“ povjeri joj on, „a i ja... Vratila se iz Smaragdnog Grada punija života nego što sam je ikad vidio. Robert mi je u početku rekao da će testovi potrajati nekoliko dana. Evo razvukoše se na dva tjedna, a on bi joj sad uzeo i uzorke tkiva kod srca...“

„Znam“ reče Nicole sumorno. „Jučer navečer mi je rekao da će predložiti operaciju na otvorenom srcu.“

„Molim te, pomogni mi. Želim biti siguran da sam činjenice dobro shvatio. Ti i Robert ste već mnogo puta pregledali njezinu krv, a i nekoliko drugih tkiva u kojima bi mogli biti makar i u malom broju nazočni virusi, i rezultat je svaki put posve negativan?“

„Točno“ reče Nicole.

„Je li također točno da su virusi nađeni u njenoj krvi pri svim onim ranijim testovima, od trenutka kad je dobila dijagnozu da je inficirana pa sve do odlaska kod oktosa?“

„Da.“

„Zašto onda inzistira na operaciji? Nije li u pitanju to da on jednostavno ne želi vjerovati da je izliječena? Ili je samo krajnje oprezan?“

„Ne mogu odgovarati u njegovo ime.“

Upitno je pogledala svog prijatelja, znajući kako glasi njegovo sljedeće pitanje, a i kako će glasiti odgovor. Svi mi moramo u životu donijeti i neke teške odluke, pomislila je. Kad sam bila mlađa, namjerno sam izbjegavala dovesti se u položaj da se moram na taj način izjašnjavati. Sad shvaćam da takvim izbjegavanjem samo prepuštam drugima da odlučuju umjesto mene. A oni ponekad i griješe. „Da si ti njezin liječnik, Nicole, bi li operirala?“

„Ne, ne bih“ odgovorila je, pažljivo birajući riječi. „Smatram da je gotovo posve sigurno da su oktosi doista izliječili Eponinu. Vjerujem da bi operacija bila samo nepotreban rizik.“

Max se nasmiješi i poljubi svoju prijateljicu u čelo. „Hvala.“

Robert je bio ljutit. Podsjetio je sve njih da je posvetio više od četiri godine svog života proučavanju ove bolesti i pokušajima da nađe lijek, i da svakako o RV-41 zna više nego svi oni zajedno. Kako mogu imati više povjerenja u nekakvo izvanzemaljsko izlječenje nego u njegov kirurški talent? I kako se njegova punica, čije je znanje o RV-41 ograničeno na one činjenice koje je od njega čula, usuđuje istupiti s mišljenjem suprotnom njegovome? Pokušavali su ga smiriti, ali u tome nije uspio nitko, čak ni Ellie, koju je, poslije nekoliko neugodnih rečenica koje su jedno drugome uputili, otjerao od sebe.

Dva dana nije htio izaći iz svoje sobe. Nije odgovarao čak ni kad je njegova kći Niki dolazila reći mu ‘lijepo spavaj, tatice’ prije svog popodnevnog odmora, i navečer, prije odlaska u krevet. Obitelj i prijatelje duboko je uznemirilo ovo njegovo povlačenje iz društva. Međutim, nisu uspijevali smisliti način da ublaže njegov bol. Nekoliko puta postavilo se čak pitanje njegove mentalne stabilnosti. Svi su se složili da je Robert još od dana bijega iz Novog Edena nekako ‘izvan svog pravog mjesta’, a da je njegovo ponašanje postalo još čudnije i nepredvidivo nakon otmice Ellie.

Ellie je povjerila svojoj majci da se Robert ‘neobično’ ponaša prema njoj od trenutka kad se vratila iz oktopaučnog zarobljeništva. „Nije mi nikad prišao kao ženi“ rekla je tužno. „Kao da sam zaražena... Povremeno govori nenormalne stvari, na primjer: ‘Ellie, jesi li željela biti oteta?“

„Žao mi ga je“ reče Nicole. „On nosi silan emocionalni teret još sa Zemlje. Ovo sada je jednostavno previše za njega. Morali smo znati...“

„Što sad možemo učiniti za njega?“ prekine je Ellie.

„Ne znam, draga. Jednostavno ne znam.“

Ellie je nastojala skratiti ove teške dane da je pomagala Benjyju u učenju oktopaučnog jezika. Njenog polubrata je oduševljavalo sve što je bilo u nekoj vezi sa strancima. Heksagonalnu sliku donesenu iz Smaragdnog Grada, ili Zelengrada, kako ga nazvaše, razgledavao je po nekoliko puta svakoga dana i uvijek imao nova pitanja o zapanjujućim stvorenjima prikazanima na njoj. Archie je, uz pomoć Ellie, svaki put strpljivo odgovarao.

Čim se počeo igrati s Archiejem, Benjy je odlučio učiti prepoznavati barem nekoliko oktopaučnih riječi. Znao je da Archie zna čitati s ljudskih usana; odlučio je pokazati oktosu da čak i ‘sporo’ ljudsko biće može, ako je dobro motivirano, naučiti oktopaučni jezik onoliko koliko je nužno za najosnovniji razgovor.

Ellie i Archie počeše od osnovnih stvari. Lako je naučio boje za riječi ‘da’, ‘ne’, ‘molim’ i ‘hvala’. I brojeve je savladao lako, zato što su i osnovni i redni brojevi bili kombinacija dviju boja, crvena kao krv i zelena kao malahit, raspoređene u binarnom obliku, i svaki put najavljene trakom blijede crvene. Ali, teško je prihvaćao činjenicu da pojedine boje, same po sebi, nemaju nikakvo značenje. Traka ‘nagorjelog okera’, na primjer, mogla je biti glagol sa značenjem ‘razumjeti’ samo ako poslije nje naiđe jedna traka boje sljeza i jedan određeni razjašnjivač; ali ako poslije prve dvije naiđe svijetlocrvena, onda su sve tri zajedno bile imenica sa značenjem ‘biljka cvjetnica’.

Pojedinačne boje nisu bile čak ni slova neke abecede. Ponekad je promijenjena širina trake, u odnosu na širinu drugih traka u istoj skupini koja je znak za jednu riječ, davala posve drugo značenje. Kombinacija ‘nagorjeli oker plus sljez’ značila je ‘razumjeti’ samo ako su obje trake približno jednako široke. Ali uska traka nagorjelog okera i približno dvaput šira traka sljeza, značile su ‘sposobnost’.

Benjy se borio s tim jezikom, ponavljao stvari bezbroj puta. Pokazivao je neuobičajeni entuzijazam. Njegova žarka želja da stekne znanje grijala je Ellieno srce u danima duboke uznemirenosti zbog krize s Robertom, za koju nije znala kako će se riješiti.

Na početku trećeg dana Robertovog samonametnutog kućnog pritvora, stigao je jedan vagon i stao na peronu, dovezavši ne samo uobičajenu polutjednu količinu vode i hrane nego i dva nova oktopauka. Iskrcali su se i dugo razgovarali s Archiejem. Obitelj se okupila, očekujući neke neuobičajene vijesti.

„Ljudske trupe su opet u New Yorku“ rekao je Archie. „Sada razbijaju prepreku kojom smo zapečatili ulaz u naše leglo. Uskoro će otkriti tunele podzemne željeznice.“

„Što ćemo sada?“ reče Nicole.

„Mi vas pozivamo da se svi preselite u naš grad. Moje kolege su to predvidjeli i već su dovršili planove za jedan poseban dio grada koji bi bio namijenjen samo za vas. Izgradnja bi se mogla završiti za nekoliko dana.“

„A ako nećemo?“ reče Max.

Archie se ukratko posavjetuje s drugom dvojicom oktosa. „Onda ostanite ovdje i čekajte vojsku“ reče. „Dat ćemo vam hrane koliko god možemo, ali čim evakuiramo naše stanovništvo i pridružena bića s prostora sjeverno od Cilindričnog mora, razmontirat ćemo podzemnu željeznicu.“

Archie je nastavio govoriti, ali je Ellie prestala prevoditi. Zatražila je od njega da ponovi posljednjih nekoliko rečenica i to ne jednom, nego nekoliko puta. Onda se okrenula svojim prijateljima, blijeda u licu.

„Na žalost“ nastavila je prevoditi, „mi oktopauci moramo štititi svoj opstanak. Zato će onima od vas koji odluče ostati, biti blokirano kratkoročno pamćenje, tako da se više neće sjećati ničega što se događalo posljednjih nekoliko tjedana.“

Max zazviždi. „Eto ti i prijateljstvo i komunikacija“ reče. „No kad zagusti, svaka razumna vrsta koristi silu.“

Prišao je Eponini, uzeo je za ruku i povukao; pogledala ga je upitno. On je dovuče pred Nicole, kojoj reče; „Zamolio bih te da nas vjenčaš.“

Nicole se začudi. „Sad odmah?“

„Upravo ove proklete minute“ reče Max. „Volim ovu ženu pokraj mene i namjeravam napraviti pravu orgiju od medenog mjeseca s njom u onom igluu, prije nego što počne opći kaos.“

„Ali, nisam ovlaštena...“ počne se Nicole buniti. „Najbolja si od svih koje imamo na raspolaganju“ prekine je. „Hajde, daj barem neki približni obred.“ Mlada je šutjela i sva sjala od sreće.

„Uzimaš li ti, Maxu Puckettu, ovu ženu, Eponinu“ reče Nicole polagano, „za svoju vjenčanu suprugu?“

„Da, i to sam trebao još mjesecima ranije.“

„A ti, Eponina, uzimaš li ovog čovjeka, Maxa Pucketta, za svoga muža?“

„O, da, Nicole, sa zadovoljstvom.“

Max privuče Eponinu sebi i poljubi je strasno. „E, sad, Ar-chi-balde“, reče polazeći s Eponinom prema stubištu, „ako se pitaš kakva nam je odluka, Frenchie i ja ćemo poći s tobom u taj Smaragdni Grad, o kojem ona toliko priča, ali ne u sljedeća, recimo, dvadeset četiri sata ili već koliko Frenchina energija potraje. Za to vrijeme, nemojte nas uznemiravati.“

Max i Eponina žustrim hodom stupiše na stubište i odoše. Dok je Ellie stigla objasniti Archieju što se zapravo događa, oni se pojaviše na vrhu stubišta i mahnuše. Zatim, praćen smijehom svih ljudskih promatrača, Max odvuče Eponinu u hodnik.

Ellie je sjedila sama, naslonjena na zid, u mutnom polusvjetlu. Sad ili nikad, razmišljala je. Moram opet pokušati. Razmislila je o gnjevnoj raspravi od prije nekoliko sati. „Naravno da bi ti rado otišla s tvojim prijateljem Archiejem, oktopaukom“ govorio je tada Robert ogorčeno. „I povela bi Niki sa sobom.“

„Svi su prihvatili poziv“ odgovorila je Ellie čak i ne pokušavajući više sakriti suze. „Molim te, pođi s nama, Roberte. To su vrlo blaga, moralna bića.“

„Isprali su mozak svima vama“ odgovorio joj je Robert. „Nekako su te navukli da povjeruješ da su čak i bolji nego tvoja vrsta u kojoj si rođena.“ Pogledao ju je s gađenjem. „Tvoja vrsta“ ponovio je. „Kakva šala. Pretpostavljam da si sad više oktopauk negoli ljudski stvor.“

„To nije istina, dragi. Rekla sam ti već više puta da su učinjene samo vrlo sitne promjene... Čovjek sam jednako kao i ti.“

„Zašto, zašto, zašto?“ povikao je odjednom Robert. „Zašto sam dopustio da me nagovoriš da uopće dođem ovamo? Trebao sam ostati tamo gdje su stvari koje razumijem!“

Unatoč svim njenim molbama, ostao je neumoljiv. Odlučio je ne ići u Smaragdni Grad. Čak se činilo da je na neki čudan način zadovoljan što će oktosi izbrisati njegovo kratkoročno pamćenje. „Možda se neću sjećati da si se vratila“ rekao je, smiješeći se grubo. „Neću se sjećati da su moja žena i moja kćer mješavina ljudi i pauka, niti da moji najbliži prijatelji nemaju poštovanja prema mojim profesionalnim sposobnostima... Da, uspjet ću zaboraviti ovaj košmar koji se događao posljednjih nekoliko tjedana i pamtiti samo da si ukradena od mene, kao i moja prva žena, dok sam te još očajnički volio.“

Bijesno je hodao tamo-amo po sobi. Ellie se trudila umiriti ga i utješiti. „Ne, ne“ vikao je on kloneći se njenog dodira. „Prekasno je. Previše boli. Ne mogu više podnositi.“

Navečer je upitala majku za savjet. Nicole joj nije mogla pružiti nikakvo olakšanje. Složila se da Ellie treba pokušavati i dalje, ali je i upozorila da ništa u Robertovom ponašanju ne najavljuje da bi se on mogao predomisliti.

Na Nicolein prijedlog, Ellie se obratila Archieju i zatražila jednu uslugu. Ako Robert ostane pri tome da ne ide s njima, bi li bilo moguće da ga Archie, ili neki drugi oktopauk vrati u njihovo nekadašnje sklonište, gdje će ga ona druga ljudska bića brzo naći. Archie se, uz izvjesno kolebanje, složio to učiniti.

Volim te, Roberte, reče Ellie sebi, ustajući. I Niki te voli. Želimo da pođeš s nama, zato što si ti moj muž i njen tata. Ona duboko udahne i uđe u svoju spavaću sobu.

Čak su i Richardu zasuzile oči kad je Robert Turner, mrmljajući nešto, posljednji put zagrlio ženu i kćer i krenuo, zastajkujući, za Archiejem, prema vagonu koji je bio samo dvadesetak metara udaljen. Niki je tiho plakala, iako je bila još previše mala da shvati puno značenje onoga što se događalo.

Robert se okrenuo, kratko mahnuo i ušao u vagon, koji već nekoliko sekundi poslije toga krene prema tunelu, naglo ubrzavajući. Manje od minutu kasnije opću potištenost prekidoše radosni uzvici s vrha stubišta, visoko iznad njih.

„Hej vi dolje“ vikao se Max. „Pripremite se za veliku zabavu.“

Nicole digne pogled prema svodu. Čak i s te udaljenosti i pri slabom svjetlu vidjela je blistave osmijehe mladenaca. Tako je to, pomislila je. Srce joj je još bilo tužno zbog gubitka koju je njena kćer upravo pretrpjela. Tuga i radost. Radost i tuga. Gdje god ima ljudi. Na Zemlji. Na novim svjetovima, među zvijezdama. Sada i zauvijek.

TREĆI DIO

SMARAGDNI
GRAD

1.

Maleno vozilo bez vozača zaustavilo se na kružnom trgu iz kojeg su se ulice granale na pet strana. Tamnoputa žena sijede kose, u pratnji jednog oktopauka, izađe iz vozila koje ostane prazno. Dok su ljudsko biće i oktopauk polako napuštali trg, vozilo ode na neku svoju stranu, sada su ugašenim unutarnjim svjetlima.

Ispred doktora Plavog i Nicole, koji su nastavljali razgovarati u polumraku, letjela je samo jedna divovska krijesnica. Nicole je izgovarala svaku riječ malo prenaglašeno, da bi njen izvanzemaljski prijatelj lakše mogao čitati s njenih usana. Doktor Plavi joj je odgovarao širokim trakama boje, jednostavnim rečenicama za koje je znao da će ih Nicole razumjeti.

Kad su stigli do prve od četiri jednokatnice boje vanilije na kraju jedne slijepe uličice, oktopauk je podigao jedan od svojih pipaka s tla i rukovao se s njom. „Laku noć“ odgovorila je ona s blijedim osmijehom. „Bio je ovo poseban dan... Hvala ti za sve.“

Doktor Plavi uđe u svoju kuću, a Nicole priđe dekorativnoj fontani koja je činila otok na sredini uličice, i napije se vode iz jedne od četiri slavine koje su izbacivale neprekidne mlazove vode, negdje u visini njenog struka. Neznatna količina vode dodirnula joj je lice i pala u plitku fontanu a tamo je već izazivana burna aktivnost. Čak i pri toj slaboj svjetlosti Nicole je u vodi opazila stvorenja koja su brzo plivala tamo i amo. Čistači, svuda čistači, pomislila je. Osobito kad smo mi u blizini. Voda koja je bila u dodiru sa mnom bit će u roku od nekoliko sekundi pročišćena.

Okrenula se i prišla najvećoj od tri preostale zgrade u toj slijepoj uličici. Prijeđe prag svoje kuće; sljedećeg trenutka krijesnica se okrene i brzo odleti prema trgu. U predsoblju, ona jednom kucne o zid i pred njom se pojavi manja krijesnica, vrlo slabog sjaja. Nicole ode prvo u jednu od dvije kupaonice kojim je obitelj u ovoj kud raspolagala, a onda zastane na vratima Benjyjeve sobe. On je jako hrkao. Nicole je stajala i gledala ga gotovo čitavu minutu. Onda se hodnikom zaputi do spavaće sobe koju je dijelila s mužem.

Richard je spavao. Nije reagirao na Nicolein tiho izgovoreni pozdrav. Skinula je cipele, otišla u radnu sobu i kucnula po zidu dvaput; osvjetljenje se pojačalo. Prostorija je bila zakrčena Richardovim elektronskim komponentama, koje su mu oktosi mjesecima dovlačili, zato što je on to uporno tražio. Nicole se nasmije i pođe, zaobilazeći taj krš, prema svom radnom stolu. On uvijek ima nekakav projekt, pomisli ona. No taj uređaj za prevođenje će barem biti vrlo koristan.

Nicole sjedne za stol i otvori srednju ladicu. Izvuče prijenosno računalo, za koji su oktosi napokon pribavili prihvatljive baterije i memorijske diskete. Pozvavši iz menija svoj dnevnik, Nicole počne tipkati, povremeno bacajući pogled na maleni ekran, da vidi što je napisala.

Dan 221--

Vratila sam se kući vrlo kasno i, kao što sam očekivala, svi spavaju. Bila sam u iskušenju da se skinem i uvučem u krevet uz Richarda, ali ovaj dan je bio tako izuzetan da osjećam potrebu pisati dok su misli i osjećaji još svježi u mom duhu.

Doručak je prošao kao i obično; cijeli ljudski klan okupio se otprilike sat nakon svanuća. Nai je pričala što će djeca raditi u školi do onog uobičajenog dugog popodnevnog odmora, Eponina je izvijestila da su joj se smanjili osjećaji žarenja i mučnine, Richard se žalio da su ‘čarobnjaci biologije’ (naši osmokraki domaćini, dakako) samo osrednji inženjeri elektronike. Nastojala sam sudjelovati u razgovoru, ali moje sve napetije iščekivanje susreta s oktoskim liječnicima i briga kako će to proći, odvlačili su mi pažnju.

Bila sam ustreptala od uzbuđenja dok sam, odmah poslije doručka, ulazila u dvoranu za sastanke u njihovoj piramidi. Dr. Plava i kolege došli su na vrijeme. Odmah su otpočeli opširan izvještaj o rezultatima Benjyjevih testova. Medicinski jezik je čovjeku težak za razumijevanje i kad je na tvom jeziku – a na trenutke mi je bilo gotovo nemoguće pratiti što oni govore u svojim bojama. Često sam morala tražiti da ponove neke dijelove.

No nije mi dugo trebalo da dođem do jasne slike. Da, oni jasno vide, uspoređujući, gdje su razlike između Benjyjevog genoma i genoma svih nas ostalih. Da, složili su se da se Whittinghamov sindrom (kako ga mi zovemo) kod Benjyja pojavio gotovo sigurno zbog jednog određenog niza gena na četrnaestom kromosomu. Ali, žao im je, ne nalaze nikakav način – čak ni kad bi se primijenilo nešto što sam prevela kao transplantacija gena – da izliječe Benjyja. Stvar je presložena, rekli su; preveliki je broj aminokiselinskih lanaca umiješan, a oni nemaju dovoljno iskustva s ljudskim bićima, prevelika je opasnost da se dogodi neka užasna pogreška.

Zaplakah kad sam shvatila što mi govore. A zar sam očekivala nešto drugo? Zar sam mislila da će ista ona medicinska čuda koja su oslobodila Eponinu pošasti zvane RV-41, ispraviti Benjyjevu urođenu manu? Shvatila sam, u onom očaju, da sam doista očekivala čudo, iako mi je mozak vrlo jasno shvaćao bitnu razliku između nasljedne mane i virusa stečenog kasnije u životu. Doktor Plavi me je pokušao utješiti. Pustila sam da moje materinske suze teku slobodno, pred oktopaucima, znajući da će mi snaga biti potrebna kad se vratim kući, da javim tu vijest ostalima.

Nai i Eponina znale su rezultat čim su mi vidjele lice. Nai obožava Benjyja i ne prestaje hvaliti njegovu odlučnost u učenju unatoč preprekama. Benjy je čudesan. Satima i satima sjedi u svojoj sobi i mukotrpno obrađuje zadaće. Danima se bori da shvati nešto o decimalama ili o razlomcima, što bi talentirani devetogodišnjak shvatio za pola sata. Prošlog tjedna mi je sav ozaren rekao da zna naći najmanji zajednički nazivnik razlomaka 1/4,1/5 i 1/6.

Nai mu je glavna nastavnica. Eponina mu je prijateljica. Ep se jutros vjerojatno osjećala gore nego itko. Bila je čvrsto uvjerena, zato što su nju oktosi izliječili tako brzo, da će i Benjyjev problem pasti pred njihovom medicinskom čarolijom. Ali, nije bilo tako. Ep je jutros plakala tako glasno i tako dugo da sam se zabrinula za stanje njezinog ploda. Ona se međutim pogladila po nabreklom trbuhu i rekla mi da ne brinem. Nasmijala se i dodala, kroz suze, da je ta njena reakcija vjerojatno posljedica ponajviše hormonalne hiperaktivnosti.

Muškarci su, sva trojica, bili zamjetno uznemireni, ali nisu baš pokazivali osjećaje. Patrick je šuteći brzo izašao iz sobe. Max je izrazio svoje razočaranje neuobičajeno živopisnom serijom nepristojnih riječi. Richard je samo napravio grimasu i odmahnuo glavom.

Svi smo se bili složili, prije početka testova, da Benjyju ne kažemo ništa o njihovoj stvarnoj svrsi. Je li moguće da je ipak nešto saznao? Samo naslutio, možda? Nije isključeno. Ali, jutros, kad sam mu rekla da su oktosi zaključili da je zdrav mlad čovjek, nisam u njegovim očima vidjela ništa što bi i samo nagovijestilo da je svjestan rezultata. Jako sam ga zagrlila, boreći se da mi suze ne naiđu opet, da mi ne pokvare fasadu, a onda sam se vratila u svoju sobu i pustila da još jednom pobjedi tuga zbog hendikepa moga sina.

Sigurna sam da su se Richard i doktor Plavi urotili da mi nečim zaposle um do kraja ovog dana. Već dvadesetak minuta kasnije netko je blago pokucao na vrata. Richard je objasnio da Plavi čeka u predsoblju, a još dvojica oktoskih znanstvenika u konferencijskoj dvorani. Zar sam zaboravila da je dogovorena za mene, danas, detaljna prezentacija oktoskog sustava za probavu?

Razgovor s oktosima bio je tako fascinantan da sam doista zaboravila, barem privremeno, da je hendikep mog sina nerješiv čak i za njihovu medicinsku čaroliju. Kolege doktora Plavog su mi pokazale anatomske crteže unutrašnjosti oktopaučnog tijela. Tu su bili identificirani svi glavni organi njihovog probavnog trakta. Crteži su bili na nekakvom pergamentu, ili štavljenoj koži, i rašireni po onom velikom stolu. Oktopauci su mi objasnili, njihovim divnim kolornim jezikom, što se događa s hranom u tijelu oktosa.

Najneobičniji dio njihovih probavnih organa čine dvije vrećice, od kojih je jedna na početku, a druga na kraju sustava. Sve što pojedu, oni odmah slažu u prvu, gdje hrana može stajati i po mjesec dana. Tijelo oktopauka samostalno odlučuje, na temelju razine aktivnosti danog pojedinca, kolike su potrebe, odnosno koliko hrane treba uvući s dna ‘vreće,’ kemijski razložiti i dostaviti stanicama da bi dobile energiju.

Na izlazu je vreća za otpadne tvari, u koju ulazi sve ono što u tijelu oktopauka ne može biti iskorišteno. Saznala sam i da svaki zdravi oktopauk nosi u sebi i jednu životinju, koja je njemu ‘čistač’ – ne znam kako bih bolje prevela naziv toga stvora, koji je inače malen i sličan je stonogi. Čistač živi u toj vreći za otpadne tvari. Razvija se iz minijaturnog jajeta, koje je tu ostavio prethodni stanovnik. U biti je omnivor, svežder. Pojede 99 posto materija koje dođu u vreću. Poslije vremenskog razdoblja koji, po ljudskom računanju, traje oko mjesec dana, čistač dostiže punu zrelost, polaže dva jaja, a samo jedno će se izleći, i zauvijek napušta domaćina.

Ulazna vreća je odmah iza i ispod usta. Oktosi jedu rijetko. Međutim, kad jedu, onda žderu. Dugo smo pričali o tim njihovim navikama u ishrani. Dr. Plavi mi je rekao dvije iznenađujuće stvari. Prvo, da prazna ulazna vreća dovodi do trenutne smrti, točnije, za manje od jedne minute. Drugo, da se dijete oktić mora poučiti kako da procjenjuje punoću svoje ulazne vreće. Zamisli! Dijete ne zna je li gladno, nema taj instinkt! Kad je vidio iznenađenje na mom licu, dr. Plavi se nasmijao (to je nepravilna gomila kratkih bljeskova boje) i dodao da neočekivana glad nije osobito čest uzrok smrti u oktoskoj populaciji.

Onda sam odspavala dobra tri sata. (Ni sad ne mogu izdržati dugi oktoski dan bez tog jednog dodatnog spavanja. U cijeloj našoj grupi jedino Richard to može.) Poslije toga mi je dr. Plavi javio da su odlučili, imajući u vidu moje veliko zanimanje za njihov digestivni proces, pokazati mi još neke zanimljive značajke njihove anatomije.

Ukrcala sam se u vozilo zajedno s tri oktosa. Prošli smo kroz jedne od tri izlazne dveri naše, ljudske zone, i krenuli u drugi kraj Smaragdnog Grada. Pretpostavljam da je to putovanje bilo dio njihovog napora ublažavanja mog razočaranje zbog Benjyja. Dok smo se vozili, dr. Plavi me je podsjetio (a mogu reći da mi je bilo teško koncentrirati se na njegove boje jer, čim smo izašli iz ljudske zone, pokraj našeg vozila i po ulicama počela su prolaziti svakojaka očaravajuća stvorenja, pa i mnogi pripadnici iste one vrste koju sam vidjela onoga dana kad smo stigli u Smaragdni Grad) da su oktosi polimorfni rod i da postoji šest različitih tjelesnih oblika odraslih oktosa. To je šest raznolikih manifestacija koje, zajedno, koloniziraju Ramu. „Znaj“ rekao mi je on bojama, „da je jedna od glavnih odlika po kojoj se razlikujemo veličina.“

Unatoč tome bila sam posve nepripremljena za ono što sam vidjela dvadesetak minuta kasnije. Sišli smo pokraj jednog velikog skladišta. Zgrada je bila bez prozora. Unutra su ležala dva oktosa mamutske veličine. Slinili su. Glave su im bile najmanje sedam metara u promjeru, tijela kao manji dirižabli, a njihovi dugi pipci imali su sivu boju škriljca, a ne uobičajenu kombinaciju crne i zlatne. Dr. Plava mi je rekao da ovaj posebni morf, to jest oblik oktopauka, ima jednu, i samu jednu, zadaću: smještaj hrane za ovu koloniju.

„Svaki od ovih ‘punjača’ (to je moj prijevod kolorne riječi koju je dr. Plavi upotrijebio) čuva u sebi količinu hrane dovoljnu da se napune ulazne vreće nekoliko stotina normalnih odraslih oktosa“ rekao je. „A kako jedna puna vreća traje trideset dana normalnog života, ili četrdeset pet dana kad pojedinac štedi energiju i drži dijetu, jasno je kakvu ogromnu zalihu drži samo desetak ovakvih.“

Gledala sam kako pet oktosa prilazi jednom svome bratu divu i bojama mu govore nešto. Nekoliko sekundi kasnije stvorenje se nagnuo naprijed i spustio glavu gotovo do poda. Njegova usta, odmah ispod leća mliječne boje, bila su znatno uvećana. On počne iz njih ispuštati mlaz guste kaše, koja se na podu slagala u gomilu. Pet oktosa normalne veličine okupilo se oko te gomile i počelo se hraniti, zahvaćajući kašu pipcima.

„To uvježbavamo po nekoliko puta na dan sa svakim punjačem“ reče Plavi. „Ovi morfi moraju stalno vježbati, jer nisu baš jako pametni. Možda si primijetila da nijedan od njih nije progovorio bojom. Nemaju sposobnost govora, a i pokretljivost im je jako mala. Njihov genom je tako dizajniran da se dobro znaju samo nagutati hrane, dugo je čuvati, i ispovraćati kad kolonija to od njih zahtjeva.“

Razmišljala sam o punjačima sve dok nas vozilo nije dovelo do mjesta za koje su mi rekli da je oktopaučna škola. Moj komentar je bio, dok smo išli preko dvorišta, da to područje izgleda kao da u njemu nema nikoga. Jedan od doktora je tada rekao nešto kao: kolonija „odavno nije osvježena novom popunom“; kasnije nitko nije detaljnije objasnio o čemu je tu zapravo riječ.

Na jednom kraju školskog prostora ušli smo u malu građevinu u kojoj nije bilo nikakvog namještaja. Unutra su bila dva odrasla oktosa i dvadesetak mladih, otprilike upola manjih od njih. Jasno se vidjelo da nešto ponavljaju i uvježbavaju. Nisam mogla razumjeti njihove poruke, jer su koristili cijelu svoju kolornu abecedu, uključujući i ultraljubičaste i infracrvene tonove. Osim toga, govor mladunaca nije tekao u onim urednim, pravilnim uspravnim trakama boje, na kakve sam naviknuta.

Dr. Plavi je objasnio da smo došli u ‘mjerni razred’, gdje mladi uče kako ocijeniti stanje svog zdravlja, u što se ubraja i sposobnost procjene količina hrane u prvoj vreći; to se uči već na početku školovanja. Pitala sam zašto su im boje tako neuredne. Rekao mi je da su ovi oktosi vrlo mladi, da su tek prešli stupanj ‘prvih boja’ i da su jedva u stanju jasno prenositi misli.

Nakon što smo se vratili u konferencijsku dvoranu, postavili su mi niz pitanja o ljudskim probavnim organima. Pitanja su pokazivala vrlo visoku razinu već stečenog znanja (na primjer, prošli smo, korak po korak, kroz Krebsov ciklus limunske kiseline i raspravljali o drugim pojedinostima ljudske biokemije – sada se već jedva sjećam o kojima). Opet sam uočila da oktosi znaju o nama znatno više nego mi o njima. Kao i uvijek, sve što sam govorila pamtili su odmah, ništa nisam morala ponavljati.

Kakav dan! Počeo je bolnom spoznajom da oktosi neće moći pomoći Benjyju. Nastavio se tako što su me podsjetili koliko ljudska psiha može podnijeti: jedna stimulacija, naime ponuda da saznam nešto novo o njima, bila je dovoljna da me podigne iz potištenosti. Ostajem iznenađena rasponom emocija za koje smo mi ljudi sposobni, i našom brzinom mijenjanja i prilagođavanja.

Eponina i ja smo prošle noći razgovarale o našem životu ovdje, u ovom Smaragdnom Gradu. Razmišljale smo na koji način će ovdašnji neuobičajeni životni uvjeti utjecati na dijete koje ona nosi. U jednom trenutku Ep je odmahnula glavom nasmiješila se. „Znaš što je najčudnije?“ rekla je. „Vidi gdje živimo i što smo: izolirana skupina ljudi u jednom stranom carstvu, u divovskom svemirskom brodu koji juri prema neznanom odredištu... a ipak, naši su dani puni smijeha i radosti, tuge i razočaranja, baš kao što bi bili da smo još na Zemlji.“

„Možda je ovo slično vaflima“ reče Max, „i možda ti se u ustima učini, u prvi tren, doista kao vafl, ali, okus! Prokleto je sigurno da to nije okus vafla.“

„Prelij s više sirupa“ reče Eponina i nasmije se. „I dodaj pladanj ovamo.“

Max pruži pladanj s vaflima svojoj ženi, preko stola. „Sranje, Frenchi“ reče, „posljednjih nekoliko tjedana jedeš sve na što naiđeš. Čovjek bi pomislio da i ti i beba imate ‘prednje vreće’ kao ovi oktosi.“

„Što bi baš bilo dobro“ reče Richard nehajno. „Natovariš se hranom i poslije možeš raditi bez prestanka, ne moraš prekidati zbog gladi.“

„Ove žitarice su najbolje dosad“ reče mali Kepler s druge strane stola. „Kladim se da bi ih i Herkul rado jeo.“

„Kad si ga već spomenuo“ reče Max nešto tiše, bacajući pogled s jednog kraja stola na drugi, „što to on, ili to, namjerava? Dođe svako jutro, dva sata poslije zore, i jednostavno tako stoji u blizini. Ako su djeca kod Nai u školi, on sjedi u zadnjem dijelu učionice...“

„Herkul se igra s nama, striče Max!“ poviče Galilej. „On je super. Radi sve što kažemo. Jučer je pustio da lupam po zadnjem dijelu njegove glave kao po boksačkoj vreći.“

„Archie kaže“ reče Nicole između zalogaja, „da je Herkul službeni promatrač. Oktosi su radoznali. Žele znati sve o nama, pa i najbanalnije pojedinosti.“

„Jako mi je drago“ reče Max. „Ali, mi tu imamo mali problem. Kad ti i Richard odete, ovdje ne ostane nitko tko bi mogao razumjeti što Herkul kaže. Nai, doduše, zna nekoliko jednostavnih fraza, ali doista samo nekoliko. E, sad. Jučer poslijepodne, kad su svi spavali, vražji Herkul pođe sa mnom u WC. Ne znam kako je kod vas, ali meni je nezgodno i kad je Ep blizu pa može čuti. A kad izvanzemaljac stoji nekoliko metara ispred... Stražnjica mi se paralizira sto posto.“

Patrick se počeo smijati. „Zašto mu nisi rekao da ode?“

„Pa jesam“ odgovori Max. „Al’ on je samo buljio u mene, tekućina mu se komešala u leći i ponavljao je isti red boja, meni apsolutno nerazumljiv.“

Benjy, koji je tijekom doručka vrlo malo govorio, reče da bi sad htio otići.

„Je l’ ti dobro, dragi?“ reče Nicole.

Čovjek-dijete kimne glavom i ode u pravcu svoje spavaće sobe. „Je li on išta doznao?“ reče Nai tiho.

„Možda“ reče Nicole tiho. „Ali jučer, kad sam razgovarala s njim, nisam vidjela ni najmanji nagovještaj da on...“ Ušuti usred riječi i okrene se Eponini. „A kako se ti osjećaš jutros?“

„Osjećam se super“ odgovori Eponina. „Beba je prije zore bila vrlo aktivna. Mali se cijeli sat ritao, jako – čak sam gledala kako se njegove nožice pomiču po mom trbuhu. Pokušala sam uvjeriti Maxa da opipa kad on tako krene, ali prestrašio se.“

„Frenchi, zašto kažeš ‘on’ kad znaš prokleto dobro da želim djevojčicu koja će izgledati točno kao ti...“

„Ja tebi, Max Puckett, ni na trenutak ne vjerujem“ upadne mu Eponina u riječ. „Ti to samo kažeš da želiš djevojčicu, da ne bi poslije bio razočaran. Ništa ti ne bi bilo draže nego dečko, kojega bi mogao odgajati da ti bude prijatelj...

Max popije gutljaj kvazikave i reče: „A to me dovodi do jednog pitanja našim stručnjacima za oktose.“ On pogleda prvo Ellie pa Nicole. „Zna li itko od vas kojeg su spola oktosi i jesu li ikakvog spola?“ On se nasmije. „Ja na njihovim golim tijelima nisam vidio ništa što bi upućivalo...“

Ellie odmahne glavom. „Doista ne znam, Max. Archie mi je, doduše, rekao da Jamie nije njegovo dijete, a nije dijete ni doktora Plavog, barem ne u najstrožem biološkom smislu.“

„Nego su Jamieja usvojili“ reče Max. „Dobro. Međutim, je li Archie muško a Plavi žensko? Ili je obrnuto? Doktor Plavi muško? Ili ovdje pokraj nas stanuju dva pedera, ili dvije lezbijke koje podižu jedno dijete?“

„Možda oktosi i nemaju spol u našem smislu te riječi“ reče Patrick.

„Onda odakle dolaze novi oktosi?“ upita Max. „Svakako se ne materijaliziraju iz zraka.“

„Oktosi su biološki napredni“ reče Richard, „toliko da bi njihov reproduktivni proces nama izgledao kao čarolija.“

„Nekoliko puta sam pitala doktora Plavog o njihovoj reprodukciji“ reče Nicole. „On kaže da je to jedan složen proces, osobito zato što su oktosi polimorfni. Također kaže da će mi objasniti tu stvar kad shvatim druge značajke njihove anatomije.“

„Pa, da sam ja oktos“ reče Max smješkajući se, „želio bih biti jedna od onih debelih ljenčina koje je Nicole jučer gledala. Zar ne bi bilo odlično: imaš u životu samo jednu funkciju, a to je da jedeš i jedeš, nakupljaš hranu za svu ostalu braću... To je život! Znao sam u Arkansasu jednoga koji je uzgajao svinje i izgledao kao ‘punjač’. Samo, zadržavao je svu hranu za sebe. Nije davao ni svinjama... Mislim da je bio težak oko tristo kilograma kad je umro, u tridesetoj godini.“

Eponina je završila sa svojim vaflom. „Šale o debelim ljudima u nazočnosti trudnice pokazuju da je netko bezosjećajan“ reče ona, glumeći uvrijeđenost.

„E jebi ga, mala“ odgovori Max, „znaš da ta sranja više ne vrijede. Mi smo životinje u zoološkom vrtu ovdje u Smaragdnom Gradu, i prisiljeni smo biti jedni s drugima. Ljudi se o svome izgledu brinu samo ako nisu sigurni kako će izgledati u usporedbi s nekim drugim.“

I Nai ustane od stola. „Moram još nekoliko stvari pripremiti za današnje satove“ reče. „Niki počinje učiti o konsonantima – već je svladala, i to lako, abecedna vježbanja.“ Kad je otišao i Patrick, tako da su oko stola preostali samo Ellie i dva bračna para, Max se nagnuo naprijed, s nestašnim osmijehom na licu. „Je li me to oči varaju“ reče, „ili mladi Patrick provodi s Nai mnogo više vremena nego u našim prvim danima ovdje?“

„Mislim da te ne varaju“ reče Ellie. „Primijetila sam to i ja. Meni je govorio da se osjeća korisnim kad pomaže Nai u radu s Benjyjem i djecom. Uostalom, ti i Ep se uglavnom bavite jedno drugim, a dolazi vam i beba; moje vrijeme je posve angažirano oko Niki i oktosa, a otac i majka uvijek imaju neka posla...“

„Izmiče ti poanta, mlada damo“ reče Max. „Pitam se stvara li se to u našoj družini još jedan par.“

„Patrick i Nai?“ reče Richard, kao da mu je to prvi put palo na um.

„Da, dragi“ reče Nicole i nasmije se. „Richard pripada onoj kategoriji genija koji imaju vrlo selektivnu moć zapažanja. Ne izmakne mu ni najsitnija pojedinost iz njegovih projekata, a ne uspijeva primijetiti ni najočiglednije promjene u ponašanju ljudi koji ga okružuju. Sjećam se, jednom u Novom Edenu, kad je Katie počela nositi haljine s vrlo dubokim dekolteom...“

Ušuti. Bilo joj je i sad teško govoriti o Katie, a da je ne savladaju osjećaji.

„Kepler i Galilej su uočili da je Patrick stalno u blizini“ reče Eponina. „Nai kaže da Galilej zbog toga postaje već prilično ljubomoran.“

„A što ona kaže o Patrickovoj pažnji?“ upita Nicole. „Je li zadovoljna?“

„Znaš kakva je Nai“ odgovori Eponina. „Uvijek velikodušna, uvijek misli na druge. Vjerujem da je zabrinuta zbog mogućnosti da njena moguća veza s Patrickom ne utječe, kasnije, na blizance.“

Sve oči se okrenuše prema posjetitelju koji se pojavio na vratima. „Vidi, vidi. Pa, dobro jutro, Herkule“ reče Max ustajući. „Kakvo ugodno iznenađenje! Što možemo danas učiniti za tebe?“

Oktos uđe u blagovaonicu, a boje počeše teći oko njegove glave. „Kaže da je došao pomoći Richardu oko automata za prevođenje“ reče Ellie. „Osobito oko boja koje su izvan za nas vidljivog dijela spektra.“

2.

Nicole je sanjala. Pleše uz afrički ritam kraj logorske vatre u šumi, negdje na Obali Slonovače. Igru predvodi Omeh. Odjeven u onaj zeleni ogrtač koji je imao na sebi kad je došao njoj u posjet, u Rim, nekoliko dana prije lansiranja Newtona. Svi njeni ljudski prijatelji iz Smaragdnog Grada, i četiri najbliža oktoska poznanika, plešu u tom istom krugu oko logorske vatre. Kepler i Galilej se tuku. Ellie i Niki se drže za ruke. Oktopauk Herkul odjeven je u ljubičasti afrički kostim. Eponina je od trudnoće ogromna, teška na nogama. Nicole čuje: netko je zove, netko izvan kruga. Katie? Srce joj ubrzava; napreže se da prepozna taj glas.

„Nicole“ reče Eponina pokraj njene postelje. „Imam trudove.“

Nicole se digne, sjedne u krevetu i otrese san iz glave. „Koliko česte?“ reče automatski.

„Nepravilni su. Naiđu dva u razmaku od pet minuta, pa onda pola sata ništa i tako opet.“

Vjerojatno Braxton-Hicksov tip, pomisli Nicole. Još je pet tjedana do termina.

„Dođi, legni na kauč“ reče Nicole navlačeći odjeću. „Pa, kad opet krenu trudovi, reci mi.“

Otišla je oprati ruke. Na povratku ugleda u predsoblju Maxa. „Dolazi dijete?“ upitao je.

„Vjerojatno ne“ reče Nicole i počne polako opipavati Eponinin trbuh, nastojeći odrediti gdje je beba.

Prilikom sljedećeg truda Nicole primijeti da se na grliću maternice, koji se još nije počeo širiti, osjeća lagani pritisak. „Žao mi je, Ep“ reče joj poslije drugog truda, pet minuta kasnije. „Mislim da su to lažni trudovi, jedna vrsta vježbe kroz koju tvoje tijelo prolazi, ali možda griješim... Nikada ranije nisam imala posla s trudnoćom u ovoj fazi, a da mi pri ruci nije bila i oprema za promatranje...“

„Neke žene rode i ovako rano, zar ne?“ reče Eponina. „Da, ali to je rijetko. Samo oko jedan posto prvorotkinja rodi više od mjesec dana prije roka. A to gotovo uvijek bude zbog nekih komplikacija. Ili zbog nasljednih faktora... Je l’ ti poznato možda jesi li se rodila prerano, ili netko od tvoje braće i sestara?“

Eponina odmahne glavom. „Ja o svojoj prirodnoj obitelji nikad ništa nisam saznala.“

Do vraga, pomisli Nicole. Gotovo sam sigurna da su Braxton-Hicksovi trudovi... Kad bih samo mogla biti posve sigurna...

Reče Eponini da se odjene i da pođe kući. „Vodi bilješke o ovim trudovima. Osobito je važan interval između dva uzastopna. Ako učestaju, krenu li na svakih, recimo, četiri minute bez značajnijih stanki, dođi opet do mene.“

„Bi li tu mogao biti neki problem?“ šapne joj Max dok se Eponina oblačila.

„Nije vjerojatno, Max, ali ta mogućnost uvijek postoji.“

„Što misliš, bi li bilo dobro da tražimo pomoć od naših prijatelja, ovih čarobnjaka biologije? Oprosti ako je to uvredljivo za tebe, ja samo...“

„Već sam na to pomislila, Max. I odlučila sam konzultirati se s doktorom Plavim ujutro.“

Max je postao živčan znatno prije nego što je doktor Plavi počeo otvarati posudu koju je Max opisao kao staklenka s kukcima! „Stani malo, doktore!“ reče Max, blago spuštajući ruke na pipak koji je držao posudu. „Možeš li objasniti, prije nego što pustiš van ta svoja stvorenja?“ Eponina je ležala na sofi u dnevnoj sobi Puckettovih. Bila je gola, ali veći dio njenog tijela bio je pokriven s dva oktoska pokrivača. Oktosi su već nekoliko minuta namještali svoju laboratorijsku opremu; tijekom tog vremena Nicole je držala Eponinu za ruku. Sad Nicole priđe Maxu, da bi mogla prevesti što doktor Plavi govori.

„Doktor Plavi nije stručnjak za ove stvari“ počne prevoditi. „Kaže da će jedan od ovih drugih morati objasniti detalje postupka.“

Poslije kraćeg razgovora između tri oktosa, doktor Plavi se pomakne u stranu, a jedan od druga dva stane pred Maxa. Doktor Plavi im reče da je to ‘inženjer slika’ i da je tek nedavno počeo učiti pojednostavljeni oktopaučni jezik prikladan za razgovor s ljudima. „Možda će biti pomalo teško razumjeti ga“ reče joj doktor Plavi.

Nekoliko sekundi kasnije boje su potekle po glavi inženjera, a Nicole je počela prevoditi. „Ta mala stvorenja u staklenci zovu se... kvandroidi za slike, hajd’ nek nam to bude prijevod... Znači, to su žive minijaturne kamere koje će se uvući u Eponinu i slikati bebu. Svaki kvandroid ima kapacitet od... nekoliko milijuna fotografskih točaka. Dovoljno za 512 slika na nilet. Mogu napraviti i film, u kojem će se vidjeti pokreti, ako vi tako odlučite.“

Zastala je i okrenula se Maxu. „Ja to pojednostavljujem, ako nemaš ništa protiv. To su visokostručne priče, s puno njihove matematike. Inženjer je malo prije objašnjavao na koje se sve načine mogu koristiti te slike. Richard bi bio presretan da ih čuje.“

„Podsjeti me još jednom koliko traje taj njihov nilet?“

„Malo više od dvadeset osam naših sekundi“ reče Nicole. „Osam nileta čini jedan feng, osam fenga voden, osam vodena jedan tert, a osam terta jedan oktopaučni dan. Richard je izračunao da jedan njihov dan iznosi trideset dva sata, četrnaest minuta i nešto preko šest sekundi.“

„Drago mi je da netko razumije sve to“ reče Max tiho. Nicole se opet okrene inženjeru slika i razgovor se nastavi. „Svaki kvandroid za slike“ prevodila je polako, „uđe u određenu ciljnu zonu, slika je i vraća se do procesora slika – to je ona siva kutija pokraj zida. Tamo ‘izbaci’ svoje slike, dobije nagradu i vraća se da opet stane u red.“

„Što? Kakvu nagradu?“

„Pusti sad to, Max“ reče. Trudila se razumjeti jednu rečenicu koju je oktopauk, na njenu molbu, sada ponavljao. Šutjela je nekoliko sekundi, onda se okrenula doktoru Plavom. „Žao mi je, ali još uvijek ne razumijem tu posljednju rečenicu.“

Dva oktosa su brzo razgovarali svojim ‘punim’ govorom. Onda se inženjer slika okrenuo opet Nicole. Poslije nekog vremena ona reče: „U redu... mislim da sam shvatila. Ta siva kutija je nešto kao računalo za obradu slika. Može se programirati. Ona podatke smješta u žive stanice, a onda pravi izlazne nizove signala za projekciju. Slike se na kraju pojave na zidu, ili gdje već mi hoćemo. To se odredi tako što izaberemo odgovarajući protokol...“

„Jasno mi je, otprilike“ reče Max. „Sve to prelazi moja znanja. Ako si ti uvjerena da sve te čudne stvari neće ni na koji način škoditi Eponini, pustimo ih da počnu.“ Doktor Plavi je razumio te njegove riječi. Dobio je i potvrdan znak od Nicole. Tada sva tri oktosa izađoše iz stana Puckettovih i vratiše se, donoseći iz transportnog vozila, koje je bilo parkirano vani, nešto što je sličilo na veliku pokrivenu ladicu. „U ovoj posudi“ objasnio je doktor Plavi Nicole, „imamo tridesetak oktopauka. Oni su pripadnici našeg najmanjeg morfa, to jest oblika. Njihova funkcija je da komuniciraju s kvadroidima i drugim minijaturnim stvorenjima koja omogućavaju da cijeli ovaj sustav radi... Upravljat će današnjim poslom.“

„E prokleto bilo“ reče Max kad su otvorili ladicu. Oktopauci visoki svega nekoliko centimetra potrčaše prema sredini sobe. „Ovakve, upravo ovakve“ promuca on uzbuđeno, „vidjesmo Ep i ja u plavom labirintu, s one strane Cilindričnog mora.“

„Pripadnici našeg najmanjeg morfa“ objašnjavao je doktor Plavi dalje, „dobivaju upute od nas, a onda organiziraju cijeli proces. Oni će sad programirati sivu kutiju... Da bismo počeli, potrebno je da kažete koju vrstu slika želite i na kojoj površini.“

Velika slika u boji, na zidu dnevne sobe Puckettovih, pokazivala je savršeno formirano, lijepo muško dijete. Još nerođeni dječačić je ispunio gotovo cijelu maternicu svoje majke. Max i Eponina su proveli gotovo sat vremena proslavljajući dobre vijesti; počeli su čim su vidjeli da je dijete doista dječak. Dok je poslijepodne odmicalo, a Nicole sve vještije određivala što točno želi vidjeti, slike su se mijenjale, postajale sve bolje; napokon se na zidu pojavila ova slika, iznenađujuće jasna. Beba je bila prikazana u veličini dvostruko većoj od prirodne.

„Mogu li još jednom vidjeti kako se rita?“ upita Eponina.

Inženjer slika reče nešto vođi patuljastih oktosa. Manje od nilet vremena poslije toga ponovi se vrlo kratki ‘film’ u kojem se vidjelo kako se mali Puckett rita u trbuhu svoje mame.

„Gledaj ti snagu tih nogu!“ uzvikne Max. Sad je bio opušteniji. Kad se oporavio od šoka početnih slika, počeo je brinuti zbog raznih okolnih stvari koje okružuju njegovog sina u maternici. Nicole je umirila ovog oca-početnika tako što je pokazala pupčanu vrpcu i posteljicu, a zatim kategorično izjavila da je sve u redu.

„Znači, neću još roditi?“ reče Eponina kad se ponovno prikazivanje ‘filma’ završilo.

„Ne“ reče Nicole. „Po mojoj procjeni, imaš još pet ili šest tjedana. Čest je slučaj da prvo dijete i malo kasni... Možda će biti još onakvih povremenih trudova, ali ne moraš zbog toga brinuti.“

Nicole, Max i Eponina su se srdačno zahvalili doktoru Plavom. Onda su oktopauci pokupili svu svoju opremu, biološku i nebiološku. Poslije njihovog odlaska Nicole priđe Eponini i uzme je za ruku. „Es-tu heureuse?“ upita svoju prijateljicu.

„Absolument“ odgovori Eponina. „Sad mi je lakše. Mislila sam da je nešto pošlo naopako.“

„Nije. Bila je samo lažna uzbuna.“

Priđe i Max i zagrli Eponinu, sav ozaren. Nicole se povukla korak-dva. Gledala je nježnu scenu dvoje svojih prijatelja. Nikad se dvoje toliko ne vole, pomislila je, kao neposredno uoči rođenja njihovog prvog djeteta.

Ona krene van. „Hej, čekaj malo“ reče Max. „Zar ne želiš znati kako će se zvati?“

„Naravno da želim“ odgovori Nicole.

„Marius Clyde Puckett“ reče Max ponosno.

„Marius“ reče Eponina, „zato što se tako zvao ljubavnik iz snova, o kojem je maštala sirotica Eponina u Les Misérables – a i ja sam čeznula za Mariusom tijekom mojih dugih i usamljenih noći u sirotištu. A Clyde po Maxovom bratu u Arkansasu.“

„Izvrsno ime“ reče Nicole smješkajući se. Okrene se i pođe opet prema vratima. „Izvrsno ime,“ ponovi ona.

Richard nije mogao obuzdati uzbuđenje kad je došao kući, kasno tog popodneva. „Proveo sam dva apsolutno predivna sata u konferencijskoj dvorani s Archiejem i još nekoliko oktosa“ reče on Nicole, govoreći svojim najjačim glasom. „Pokazali su mi cijelu aparaturu koju su jutros primijenili na Eponini. Iznenađujuće! Kakva nevjerojatna genijalnost! Ne, čarolija je bolji izraz – govorim vam od početka, ovi oktosi su čarobnjaci biologije. Zamisli samo... živa bića koja su kamere. Imaju druga, mikroskopska živa bića koja čitaju slike i bilježe jedan po jedan piksel. Imaju posebnu genetsku podvrstu oktosa samih, kojoj su povjerili dužnost upravljanja tim procesom. Imaju i određenu, ali ograničenu količinu elektronike, koju primjenjuju kad je potrebno, u svakidašnjim, banalnim poslovima obrade podataka... Koliko je tisuća godina bilo potrebno da se sve to dogodi? I tko je bio prvi genetski inženjer toga? Da ti pamet stane!“

Nicole se nasmiješi svome mužu. „Jesi li vidio Mariusa? Kako ti izgleda?“

„Vidio sam sve slike napravljene danas poslijepodne“ nastavi Richard, još i sad preglasno. „Znaš li kako mini-vrsta oktosa komunicira s kvadroidima za slike? Pomoću jedne određene valne dužine daleko u ultraljubičastom dijelu spektra. Baš tako. Archie mi je rekao da ta mikroskopska stvorenja i ‘minimorfi’ oktosa imaju zajednički jezik. Pa ni to nije sve. Neki od tih mini-bića znaju čak osam jezika mikrovrsta. Archie zna razgovarati s čak četrdeset drugih vrsta, od kojih petnaest koristi iste osnovne boje kao oktosi, a ostali se koriste drugim dijelovima elektromagnetskog spektra ili raznim znakovima ili kemikalijama.“

Richard je trenutak nepomično stajao na sredini sobe. „To je nevjerojatno, Nicole, jednostavno nevjerojatno.“ Htio je započeti novi monolog, ali Nicole ga upita kako normalni oktosi komuniciraju sa svojom malom braćom. „Ja danas nisam vidjela ni jednu traku boje na glavama tih minimorfa“ reče.

„Svi njihovi razgovori su na ultraljubičastom području“ reče, počinjući opet šetati po sobi. Naglo se okrene i pokaže prstom u sredinu svoga čela. „Nicole, ta stvar u obliku leća, u sredini njihovog proreza, to je gotovo univerzalan teleskop, sposoban primati informacije na gotovo svim valnim dužinama. Da ne povjeruješ! Uspjeli su organizirati toliko raznolikih oblika života u jedan povezan sustav, simbiotski; sustav daleko složeniji nego što smo mi ikada i zamišljali...“

Richard onda sjedne na kauč uz nju. „Gledaj“ reče, pokazujući joj ruke. „Koža mi je i sad naježena... Obuzima me strahopoštovanje prema tim stvorenjima. Isuse, jako je dobro što nisu neprijateljski raspoloženi.“

Nicole ga pogleda namršteno. „Zašto to kažeš?“

„Mogli bi pokrenuti vojsku od više milijardi, ili čak više tisuća milijardi bića. Kladim se da razgovaraju čak i sa svojim biljkama! Vidjela si kako su brzo uplašili onu stvar u šumi. Zamisli kako bi izgledalo da nas napadne netko tko može upravljati čak i bakterijama ili virusima. Kakva užasavajuća pomisao!“

Nicole se nasmije. „Nisi li malo pretjerao? Ako su genetskim inženjeringom napravili žive kamere, to ne znači...“

„Znam!“ reče on skačući na noge. „Ali ne mogu ne misliti o logičnim produžecima onoga što smo danas ovdje vidjeli. Nicole, Archie mi je priznao da minioktosi postoje samo iz jednog jedinog razloga, a to je da upravljaju poslovima u svijetu minijaturnog. Minioktosi vide stvari veličine jednog mikrometra, a to znači tisućiti dio milimetra... E, sad, produžimo tu ideju za nekoliko redova veličine dalje. Zamisli živu vrstu čiji razni ‘morfovi’ imaju četiri ili pet različitih veličina, svaki put u omjeru kao što je ova između normalnih oktosa i minioktosa. Možda komunikacija s bakterijama ipak nije nemoguća.“

„Richarde“ reče Nicole, „zar nemaš baš ništa za reći na vijest da će Max i Eponina dobiti sina? I da dečko izgleda savršeno?“

Richard je stajao nekoliko sekundi, bez riječi. „Pa, to je divno“ reče on pomalo posramljeno. „Valjda bi trebao i svratiti do njih i čestitati im.“

„To možeš poslije večere“ reče ona bacajući pogled na jedan od posebnih satova koje je Richard napravio za njih. Na takvim satovima se vidjelo ljudsko vrijeme uklopljeno u oktopaučno.

„Patrick, Ellie, Niki i Benjy su već sat vremena kod Maxa i Eponine“ nastavi Nicole, „zato što je doktor Plavi navratio i donio fotografije napravljene na pergamentu, na kojima se vidi mali Marius u maternici.“ Nasmiješila se. „Kao što bi ti rekao, za koji feng će se svatko vratiti svojoj kući.“

3.

Nicole završi pranje zuba i zagleda se u svoje lice u zrcalu. Galilej ima pravo, pomislila je. Ja sam starica.

Počne vrhovima prstiju masirati lice, metodično gnječeći bore koje kao da su prekrile sve. Čula je kako se Benjy i blizanci igraju vani i kako ih Nai i Patrick zovu u školu.

Zatvorila je oči, nastojeći se sjetiti kako je izgledala kad je bila mlada. Nije si više znala dočarati kako je izgledala kao mala djevojčica: previše drugih slika iz prošlih godina miješalo se, muteći i izobličavajući taj davni lik.

Poslije dužeg vremena otvori oči i opet se pogleda u zrcalo. Počne, u mašti, brisati sve bore i vrećice s lica. Boju kose i obrva preobratila je iz sive u duboku crnu. Napokon je uspjela vidjeti sebe kao ljepoticu od dvadeset jedne godine. Zahvati je kratkotrajna, ali silovita, čežnja za tim danima mladosti. Jer bijasmo mladi i smatrali smo da nećemo nikada umrijeti, prisjetila se.

Richard pomoli glavu iza kuta. „Ellie i ja smo s Herkulom u radnoj sobi. Zašto nam se i ti ne pridružila?“

„Za koju minutu“ odgovori. Počela je sređivati kosu. Razmišljala je o sadašnjem života ljudskog klana u Smaragdnom Gradu. Za doručak se obično svi okupe u blagovaonici Wakefieldovih. Škola završava prije ručka. Onda odspavaju svi malo, osim Richarda, i na taj način nadoknađuju činjenicu da je oktoski dan osam sati duži od zemaljskog. Većinu popodneva Nicole, Ellie i Richard provode s oktopaucima, saznaju nešto više o svojim domaćinima, ali i govore njima o svom životu na planetu Zemlji. Preostalo četvoro odraslih provode gotovo sve svoje vrijeme s Benjyjem i djecom, u njihovoj enklavi na kraju slijepe ulice.

I gdje će nas sve to odvesti? upita se iznenada. Koliko ćemo godina biti gosti oktopauka? I što će se dogoditi kad Rama stigne na svoje odredište?

Na ta pitanja Nicole nije znala odgovore. Činilo se da se čak i Richard prestao zanimati se za ono što se događa izvan Smaragdnog Grada; sav se posvetio oktopaucima i radu na svom projektu uređaja za prevođenje. Navigacijske podatke o Rami je tražio od Archieja samo jednom svaka dva mjeseca, otprilike. I svaki put je samo govorio ostalima, bez komentara, da Rama nastavlja putovanje, vjerojatno prema zvijezdi Tau Ceti.

Kao mali Marius, pomislila je. Zadovoljni smo ovdje, u našoj maternici. Ako nas vanjski svijet ne natjera, nećemo postaviti najkrupnija, najvažnija pitanja.

Izašla je iz kupaonice i hodnikom stigla do radne sobe. Richard je sjedio na podu, između Herkula i Ellie. „Lakši dio posla je praćenje boja i unošenje toga u procesor“ govorio je. „Teži dio predstavlja automatsko pretvaranje tih signala u ljudske rečenice.“

Richard je bio okrenut licem prema Herkulu i govorio vrlo polako. „Kako je vaš jezik toliko matematički definiran, i kako je angstremski raspon svake boje određen unaprijed, senzor treba samo identificirati boje dok one protječu, i širinu svake trake. Time je sav informacijski sadržaj uhvaćen. A kako su pravila tako precizna, nije teško napraviti jednostavan algoritam za zaštitu od pogrešaka, za slučajeve kad razgovaramo s mladima ili s nepažljivim govornicima. Pogreška će nastati kad bilo koja boja skrene sa svog mjesta u spektru... Ali, prevesti kolornu poruku na naš jezik, to je mnogo teže. Rječnik za prevođenje nije problem. Može se lako identificirati svaka pojedina riječ i svaki razjašnjivač. Ali prokleto je teško, gotovo nemoguće, učiniti onaj sljedeći korak, sastaviti riječi u rečenice, bez ljudske pomoći.“

„To je zato što se oktoski jezik u temeljima razlikuje od našeg“ komentirala je Ellie. „Sve je specificirano i kvantificirano, da bi mogućnost nesporazuma bila što manja. Nema nikakvih profinjenosti niti nijansi. Vidi kakve su kod njih zamjenice mi, vi, oni. Uvijek idu s brojevnim razjašnjivačima, kažu točno koliko je nečega, ili daju mogući raspon ako ne znaju točno. Oktopauk nikada neće reći ‘nekoliko nileta’ – uvijek samo točan broj, ili točan mogući raspon.“

„S naše točke gledišta“ reče Herkul pomoću svojih boja, „dva elementa ljudskog jezika su izuzetno teška. Jedan je nedostatak točnog određivanja, što onda dovodi do velikog rječnika. Drugi je vaša neizravnost izvješćivanja. I sad teško razumijem Maxa zato što on često ne kaže ono što misli.“

„Ne znam kako ćeš ti to izvesti u tvom računalu“ reče Nicole, obraćajući se Richardu, „ali, moraš postići da se sve količinski određene informacije, koje čine oktosku rečenicu, nekako nađu i u prijevodu. Kod njih uz gotovo svaki glagol ili pridjev ide brojčana odrednica. Ono što je, na primjer, Ellie malo prije prevela riječima ‘izuzetno teško’ i ‘velik rječnik’ Herkul je rekao, na oktopaučnom jeziku, ‘teško’ s brojem pet kao pojašnjenjem težine i ‘veliki rječnik’ s brojem šest kao pojašnjenjem za veliko. Postoje komparativni klarifikatori, koji označavaju jačinu onoga što se pridjevom kaže. A kako osnovicu njihovog računanja čini broj osam, a ne deset, oni imaju sedam stupnjeva usporedbi. Da je Herkul odredio pridjev ‘teško’ brojem sedam, Ellie bi to morala prevesti kao ‘nemoguće teško’. A da je rekao ‘teško – broj dva’ ona bi to prevela s ‘malčice teško’.“

„Pogreške u jačini pridjeva gotovo nikad ne dovedu do nesporazuma, premda je jačina važna“ reče Richard, nehajno tipkajući po malom procesoru. „Međutim, netočno interpretiranje razjašnjivača koji stoje uz glagole, to je posve druga stvar... kao što sam nedavno saznao, na temelju početnih testova. Uzmi, na primjer, jednostavan oktoski glagol ‘ići’ koji znači, kao što ti je poznato, ići koristeći vlastiti pogon, bez transporta. Pokažu se tri trake jednake širine i to tamnocrvena, purpurna i limun žuta. Ali ta ista kombinacija boja, s istom širinom traka, može značiti i nekoliko desetaka drugih naših riječi, od ‘šetati se s noge na nogu’, ‘pješačiti’ i sličnih pa sve do ‘trčati’ i čak ‘sprintati’.“

„To sam i ja upravo htjela reći“ reče Ellie. „Nema prevođenja ako nisi u stanju interpretirati i razjašnjivače... Za glagol ‘ići’ oktopauci imaju dva različita razjašnjivača. Svaki put upotrijebe oba, tako da, u biti, oktopauk može ‘ići’ sa šezdeset tri različite brzine. Da bi stvar bila složenija, dodaju i klarifikator, razjašnjivač za udaljenost koja će biti prevaljena, tako da se njihova rečenica ‘Pođimo!’ može prevesti na gotovo bezbroj načina.“

Richard napravi grimasu i zatrese glavom.

„Što je, tata?“ reče Ellie.

„Ništa, samo sam razočaran“ odgovorio je. „Nadao sam se da ću već sad imati verziju strojeva za prevođenje, makar pojednostavljenu. Jer, držao sam se pretpostavke da se bit svake rečenice može otprilike razumjeti i bez prevođenja svih razjašnjivača. A da bih uključio i sve te dodatne trake boje, morat ću dodati još mnogo memorije; osim toga, brzina rada automatskog prevoditelja bit će znatno smanjena. Možda će čak znatno kasniti za govorom.“

„Pa što onda?“ upita Herkul. „Zašto se toliko trudiš oko tog uređaja? Ellie i Nicole već vrlo dobro razumiju naš jezik.“

„Ne baš“ reče Nicole. „Od svih nas, jedino Ellie se doista dobro snalazi s tim vašim bojama. Ja i sad, svakodnevno, učim.“

U odgovor Herkulu, Richard reče: „Ja sam taj rad počeo zato što je bio izazov, a i zato što sam želio na taj način bolje upoznati vaš jezik. Međutim, prošlog tjedna smo Nicole i ja ustanovili da je automatski prevoditelj doista vrlo značajan. Ona kaže, a ja se s njom slažem, da se naš ljudski klan ovdje u Smaragdnom Gradu počelo dijeliti na dvije grupe. Ellie, Nicole i ja smo postigli da naš život bude zanimljiviji, jer se više družimo s vašom vrstom. Ostali ljudi, i djeca, ostaju u biti izolirani. Prije ili kasnije, ako ne budu mogli razgovarati s vama, postat će nezadovoljni i/ili nesretni. Dobar automatski prevoditelj je ključ koji će obogatiti njihove ovdašnje živote.“

Karta je bila izgužvana, na nekoliko mjesta i pokidana. Patrick je pomogao Nai da je polako rastvori i objesi na zid njihove blagovaonice, koja je služila i kao učionica. „Niki, pamtiš li što je ovo?“ upita Nai.

„Naravno da pamtim, gospođo Watanabe. To je karta naše Zemlje.“

„Benjy, možeš li nam pokazati gdje su rođeni tvoji roditelji i djede i bake?“

„Oooo, ne opet“ progunđa Galilej, obraćajući se samo Kepleru ali tako da su ipak svi čuli. „On to nikad neće dobro naučiti. Previše je glup.“

„Galileju Watanabe“, došla je brza reakcija. „Idi u svoju sobu i tamo sjedi na krevetu za kaznu petnaest minuta.“

„Nije važno, Nai“ reče Benjy prilazeći karti. „Naviknut sam na to.“

Galileju je sad, po ljudskom računanju vremena, bilo već gotovo punih šest godina. On zastane kod vrata s nadom da će njegova kazna biti povučena. „Zašto si stao?“ obrati mu se majka oštrim tonom. „Rekla sam ti da ideš u sobu.“

Benjy je nekih dvadeset sekundi stajao šutke ispred karte. „Moja ma-ma“ reče on napokon, „rođena je ovdje, u Francuskoj.“ Odmaknuo se malo od karte i našao, na drugoj strani oceana, Sjedinjene Američke Države. „Moj ta-ta je rođen ovdje, u Bos-tonu, u A-me-ri-ci.“

Pođe na svoje mjesto, ali Nai reče: „A tvoji djeda i baka? Gdje su oni rođeni?“

„Mama moje ma-me, moja ba-ka, rođena je u A-fri-ci“ reče polako. Zurio je u kartu sljedećih nekoliko sekundi. „Ali ne pamtim gdje je to.“

„Ja znam, gospođo Watanabe“ reče mala Niki odmah. „Mogu li pokazati Benjyju?“

Benjy se okrene i pogleda zgodnu djevojčicu kose crne kao antracit. Osmjehnuo joj se. „Možeš mi reći, Nik-ki.“ Djevojčica ustane sa stolice i priđe karti. Njen prstić pronađe Zapadnu Afriku. „Mama naše none rodila se ovdje“, reče ona ponosito, „u ovoj zelenoj zemlji koja se zove Obala Slonovače.“

„To je vrlo dobro, Niki“ reče Nai.

„Žao m-mi je, Nai“ reče Benjy. „Toliko sam radio s raz-razlomcima da nisam imao vremena naučiti ge-o-grafiju.“ Pogledom je ispratio svoju trogodišnju nećakinju do njenog sjedala. A kad je opet okrenuo lice Nai, obrazi su mu bili mokri od suza. „Nai“ reče, „danas nisam raspoložen za školu... Mislim da ću sad poći kući.“

„U redu, Benjy“ reče Nai blago. Benjy pođe prema vratima. Patrick se pomakne kao da bi mu htio prići, ali mu Nai mahne da to ne čini.

U učionici je gotovo cijelu minutu vladala neugodna tišina. „Je l’ sam sad ja na redu?“ upita Kepler.

Nai kimne glavom i on priđe karti. „Moja majka je rođena ovdje, u gradu Lamphunu, na Tajlandu. Tu je rođen i njen otac. Moja baka po majci također je rođena na Tajlandu, ali u jednom drugom gradu, koji se zove Čiang Saen. Evo ga ovdje, blizu kineske granice.“

Kepler napravi jedan korak prema istoku i pokaže Japan. „Moj otac Kenji Watanabe i oba njegova roditelja rođeni su u japanskom gradu Kyotu.“

Dječak se odmakne od karte. Činilo se kao da bi nešto htio reći. „Što je?“ reče Nai.

„Mama“ tiho će dječak, „je li tata bio loš čovjek?“

„Što?“ reče Nai, iznenađena. Sagnula se do visine svog sina i pogledala ga ravno u oči. „Tvoj otac je bio divno ljudsko biće. Bio je inteligentan, osjećajan, pun ljubavi i radosti – doista princ među ljudima. On je...“

Morala se zaustaviti. Osjetila je da će, ako nastavi, iz nje istoga trena grunuti sva silina zaključanih osjećaja. Uspravila se, zagledala se za trenutak u strop i smirila se. „Keplere, zašto postavljaš takvo pitanje? Pa ti si obožavao tatu. Kako možeš uopće...“

„Stric Max nam je rekao da je Nakamura iz Japana. Mi znamo da je Nakamura loš čovjek. E, Galilej kaže, da je i naš tata isto iz Japana...“

„Galilej!“ vikne Nai tako snažno da uplaši djecu. „Odmah dođi ovamo!“

Klinac dotrči u sobu i zbunjeno pogleda majku.

„Što si to pričao svome bratu o tati?“

„Što? O čemu?“ reče Galilej trudeći se da na licu zadrži nedužan izraz.

„Rekao si mi da je tata možda bio loš zato jer je iz Japana isto kao Nakamura.“

„Pa, ja se tate baš i ne sjećam. Samo sam rekao da možda, možda...“

Nai se morala svim silama suzdržavati da ne opali Galileju pljusku. Samo ga je uhvatila za ramena. „Mladi čovječe, ako te još jednom čujem da išta kažeš protiv svog oca...“

Nije mogla dovršiti tu rečenicu. Nije znala čime bi zaprijetila, niti što bi drugo mogla reći. Odjednom se osjeti kao da su je životne okolnosti potpuno svladale.

„Sjednite, molim vas“ reče konačno svojim sinovima blizancima, „i slušajte vrlo pažljivo.“ Duboko udahne. „Ova karta na zidu“ i pokaže prstom, „prikazuje sve države na planetu Zemlji. U svakom narodu ima svakojakih ljudi, i dobrih i loših, a većina su složene mješavine i dobra i zla. Nijedna država se ne sastoji samo od dobrih ili samo od zlih ljudi. Vaš tata je odrastao u Japanu. Gospodin Nakamura također. Slažem se s Maxom da je Nakamura vrlo loš čovjek. Ali činjenica da je on loš nema nikakve veze s tim što je Japanac. Vaš otac, gospodin Kenji Watanabe, koji je također bio Japanac, bio je divan čovjek, boljeg nije bilo. Žao mi je što ga se ne sjećate i što nikad niste doista saznali kakav je bio...“

Zastala je za trenutak. „Nikada neću zaboraviti vašeg tatu“ nastavila je tiše, govoreći više sama sebi. „I sad ga vidim kako se vraća u naš dom, u Novom Edenu, u kasno poslijepodne. Vas dvojica uvijek biste povikali uglas: ‘Zdravo tata! Zdravo tata!’ u trenutku kad bi on stupio u kuću. On bi me poljubio, podigao vas dvojicu u naručje, pa vas odnio van, na ljuljačke koje su bile u stražnjem dvorištu. I uvijek je, koliko god da je naporno taj dan radio, bio strpljiv i pažljiv...“

Njen glas utihne. Suze joj navriješe na oči. Osjetila je da počinje drhtati cijelim tijelom. Okrene im leđa i nađe se licem prema karti. „Škola je završena za danas“ reče.

Patrick je stajao uz Nai. Gledali su kako se blizanci i Niki igraju velikom plavom loptom u slijepoj uličici. Od prekida nastave prošlo je tek pola sata. „Žao mi je, Patrick“ reče Nai. „Nisam očekivala da ću tako...“

„Nema razloga da ti bude žao“ odgovori mladi čovjek. „Ima. Prije nekoliko godina obećala sam si da nikad neću pokazati takve osjećaje pred Keplerom i Galilejem. Oni to nikako ne mogu razumjeti.“

„Ma već su sve zaboravili“ reče Patrick poslije kratke stanke. „Pogledaj ih. Posve su zanijeti igrom.“

U tom trenutku bukne jedna od svađa tipičnih za tu dvojicu blizanaca. Galilej je, kao i obično, pokušao zloupotrijebiti činjenicu da njihova igra nema stroga pravila pa da namjesti nešto u svoju korist. Niki je stajala po strani, pazeći na svaku riječ dvojice dječaka.

„Dječaci, dječaci“ poviče Nai. „Prestanite... Ako se ne možete igrati bez svađe, onda morate ući unutra.“

Nekoliko sekundi kasnije plava lopta je skakutala ulicom prema trgu, a sve troje djece je radosno jurilo za njom. „Jesi li za neko piće?“ upita Nai Patricka.

„Rado... Imaš li onaj svjetlo-zeleni sok od lubenice koji je Herkul donio prošlog tjedna? Bio je doista ukusan.“

„Imam.“ Sagnula se do ormarića s hladnim pićima. „Usput, a gdje je Herkul? Nisam ga vidjela već danima.“ Patrick se nasmije. „Stric Richard ga je regrutirao za cjelodnevni rad na uređaju za prevođenje. Ellie i Archie provedu s njima i po cijelo poslijepodne. Hvala“ dodao je, uzimajući od nje čašu soka.

Nai otpije malo iz svoje čaše i krene u dnevnu sobu. „Znala sam, jutros, da si htio tješiti Benjyja. Nisam ti dala zato što tako dobro poznajem tvog brata. On je vrlo ponosan. Ne želi da ga netko sažalijeva.“

„Jasno mi je.“

„Benjy je jutros shvatio, na nekoj razini, da će ga čak i mala Niki – koju još smatra bebom – uskoro nadmašiti u školi. To ga je šokiralo i podsjetilo, još jednom, na njegovu ograničenost.“

Nai stane pred kartu Zemlje, koja je još visjela na zidu. „Tebi ništa na ovoj karti ne znači nešto posebno?“

„Pa, i ne baš. Vidio sam mnogo fotografija i filmova, dakako, a kad sam imao godina otprilike koliko ovi blizanci sada, otac mi je pričao o Bostonu i o boji lišća u Novoj Engleskoj u jesen, i o tome kako je jednom putovao sa svojim ocem u Irsku... Ali moje prave uspomene su s nekih drugih mjesta. Dobro pamtim jazbinu u New Yorku, kao i zapanjujuću godinu koju smo proveli u Čvorištu.“ Šutio je kratko. „Pa Orla! Kakva je to pojava! Njega pamtim čak jasnije nego svoga oca.“

„Smatraš li se ti Zemljaninom?“

„To je zanimljivo pitanje“ reče Patrick. Ispio je čašu do dna. „Znaš, nikad nisam doista razmišljao o tome... Svakako, smatram se ljudskim bićem. Ali Zemljanin? To, mislim, nisam.“

Nai pruži ruku i dodirne kartu. „Ovdje bi se vidio moj rodni grad Lamphun, da je veći. Ovdje, malo južnije od Čiang Maija. Ponekad mi se čini da nije moguće da sam kao dijete doista živjela ondje.“

Stajala je uz Patricka, šutjela i prstima prelazila preko kontura Tajlanda. „Jedne večeri“ reče napokon, „Galilej mi je izlio času vode po glavi, dok sam ih kupala. Tada sam se sjetila, nevjerojatno živopisno, onih tri dana koja sam provela u Čiang Maiju, s mojom rodbinom, kad mi je bilo četrnaest godina... Bilo je to za svetkovine zvane Songkran, u travnju. Cijeli grad je slavio tajlandsku novu godinu. Parade, govori – ono uobičajeno: kako su svi kraljevi iz dinastije Čakri, svi poslije onog prvog, Rame, pripremali tajlandski narod za važnu ulogu u svijetu – ali najjasnije pamtim noćne vožnje po gradu u nekom otvorenom kamionu na električni pogon. Ja i moja rođakinja Oni, i njeno društvo. Usput bismo izlili po kantu vode na svakoga tko bi naišao, a i prolaznici na nas. Bila je smijurija bez prestanka.“

„Zašto vodu?“

„To više ne znam“ reče ona sliježući ramenima. „Bilo je u nekoj vezi sa svetkovinom... Ali, sam taj doživljaj, taj zajednički smijeh i ono kako se osjećaš kad si potpuno mokar – zapamtila sam do sitnica.“

Zavlada opet tišina pa Nai počne skidati kartu sa zida. „Onda se vjerojatno ni Kepler ni Galilej ne osjećaju Zemljanima“ razmišljala je glasno. Zarola kartu vrlo pažljivo. „Možda je onda i učenje povijesti i zemljopisa Zemlje samo gubljenje vremena.“

„Ne bih rekao. Što drugo bi ova djeca mogla učiti? Osim toga, svima nama je potrebno znati svoje porijeklo.“ Tri mlada lica proviriše iz hodnika. „Je li vrijeme za ručak?“ upita Galilej.

„Blizu je“ reče Nai. „Prvo operite ruke... jedan po jedan.“ Mlade noge pojuriše, cupkajući, niz hodnik.

Nai se naglo okrene i uhvati Patricka kako je gleda na neuobičajen način. Nasmiješi mu se. „Baš smo se lijepo družili ovo jutro. Olakšao si mi da iziđem na kraj sa svim ovim.“ Nai pruži ruke i uhvati Patricka za obje ruke. „Jako mi pomažeš oko Benjyja i djece ova posljednja dva mjeseca.“ Pogleda ga sad u oči. „Bilo bi glupo ne priznati da se ne osjećam ni približno onako usamljeno otkako si počeo provoditi više vremena s nama.“

Patrick nezgrapno zakorači prema Nai, ali ona čvrsto zadrži njegove ruke na jednakoj udaljenosti. „Ne još“ reče blago. „Još je prerano.“

4.

Manje od minute nakon što su rojevi divovskih krijesnica ispod kupole Smaragdnog Grada najavile novi dan, mala Niki se našla u sobi svog djeda i svoje bake. „Svanulo je, bako, uskoro dolaze po nas.“

Nicole se okrene na tu stranu i zagrli unuku. „Ima još sat-dva, Niki“ reče ona uzbuđenoj djevojčici. „Djed još spava... Vrati se u svoju sobu i igraj se dok se mi istuširamo.“

Kad je razočarana djevojčica otišla, Richard se pridigao i protrljao oči. „Niki već tjedan dana govori samo o ovom danu i ni o čemu drugome“ reče mu Nicole. „Stalno je u Benjyjevoj sobi, i tamo gleda sliku. Blizanci i ona su čak dali imena svim tim čudnim životinjama.“

Mehanički je ispružila ruku pokraj kreveta, prema četki za kosu. „Zašto je maloj djeci tako teško shvatiti vrijeme? Ellie joj je napravila kalendar i mala je precrtavala dan za danom, ali je ipak svakoga dana dolazila i pitala ‘je l’ danas?’“

„Samo je uzbuđena. Kao i svi“ reče Richard ustajući. „Nadam se da nećemo svi biti razočarani.“

„Kako bismo mogli biti? Doktor Plavi kaže da ćemo vidjeti prizore koji će nas očarati još i više nego oni koje smo ti i ja vidjeli pri prvom ulasku u grad.“

„Vjerojatno će izaći cijela menažerija“ reče Richard. „Usput, jesi li možda shvatila što to naši oktosi slave?“

„Recimo da jesam... Praznik najsličniji tom njihovom bio bi američki Dan zahvalnosti. Oktosi ga zovu Dan obilja. Proslavljaju to što tako dobro žive. Barem mi je Plavi tako objasnio.“

Richard pođe pod tuš, ali ipak proviri natrag u sobu. „Što misliš, je li to što su nas pozvali da danas sudjelujemo u ikakvoj vezi s onim našim obiteljskim razgovorom od prije dva tjedna, o kojem si razgovarala i s oktosima?“

„Misliš, ono kad su Patrick i Nai nagovijestili da bi se rado vratili u Novi Eden?“

Richard kimne glavom.

„Mislim da ima veze“ odgovorila je. „Mislim da su oktosi bili uvjereni da smo svi mi ovdje potpuno zadovoljni. Sad nas zovu na tu proslavu da bi nas potpunije uklopili u svoje društvo.“

„Želio bih da sam dovršio sve one proklete prevoditelje. Imam samo dva gotova... a i ta dva još nisu potpuno provjerena. Da dam drugi Maxu?“

„Dobra ideja“ reče Nicole gurajući se da prođe kroz vrata.

„Što to radiš?“

„Ulazim s tobom pod tuš“ odgovori Nicole smiješeći se. „Osim, naravno, ako nisi previše star za društvo.“

Iz susjednog stana stiže Jamie da im kaže da je prijevoz spreman. Jamie je bio najmlađi od trojice njihovih oktoskih susjeda (Herkul je stanovao sam, s druge strane trga); ljudi su s njim imali najmanje posla. Jamiejevi ‘roditelji’, Archie i doktor Plavi, objasnili su da je Jamie vrlo zauzet učenjem i da se približava velikoj životnoj prekretnici. Na prvi pogled izgledao je gotovo isto kao tri odrasla oktopauka koja su ljudi redovno viđali, samo malo manji; osim toga, zlatne trake na njegovim pipcima bile su za nijansu svjetlije.

Ljudi su se neko vrijeme dvoumili kako da se obuku za proslavu, ali su ubrzo shvatili da je to kako će se odjenuti savršeno nevažno. Nijedna druga vrsta u Smaragdnom gradu nije ničim pokrivala golo tijelo – činjenica koju su oktopauci često spominjali. Kad je Richard jednom predložio, samo djelomično u šali, da bi se ljudi možda trebali odreći odjeće, dok su u Smaragdnom Gradu (po principu: „Kad si u Rimu, postupaj kao Rimljani“), cijela skupina je shvatila koliko je odjeća bitna za psihološku ugodu ljudskog bića. „Ja ne bih mogla biti gola čak ni među vama, mojim najboljim prijateljima, bez opterećujućeg osjećaja da je to nezgodno“ rekla je Eponina, izrazivši time osjećaje svih njih.

Šaroliki kontingent od jedanaest ljudi i četvoro njihovih kolega oktopauka pošao je, u priličnom neredu, niz ulicu, prema trgu. Posljednja je išla Eponina, s ogromnim trbuhom; išla je polako, a jednu ruku je držala na trbuhu. Sve žene su se odlučile odjenuti malo ljepše. Nai je čak ogrnula šarenu tajlandsku svilenu maramu s plavim i zelenim cvijećem, dok su muškarci i djeca (s izuzetkom Maxa, koji je odjenuo drečavu havajsku košulju koju je čuvao za posebne prilike) pošli u svojim najobičnijim majicama i jeansom, koje su nosili od prvog dana svog boravka u Smaragdnom Gradu.

Barem im je sva odjeća bila čista. U prvim danima je pranje odjeće bilo stalan problem za ljudska bića. Međutim, čim su iznijeli Archieju taj svoj problem, on im je doveo dromoe, stvorove veličine kukca, koji su besprijekorno čistili svu odjeću.

Na trgu su svi ušli u vozilo. Neposredno prije nego što je prošlo kroz dveri ljudske zone, vozilo je stalo i u njega su ušla još dva oktosa. Tu dvojicu nikad ranije nisu vidjeli. Započeo je razgovor. Richard je prevodio pomoću svog automatskog prevoditelja, a Ellie je preko očevog ramena gledala monitor i provjeravala točnost prijevoda. Općenito, uređaj je davao prilično vjerne prijevode, ali daleko sporije nego što bi za normalan razgovor bilo potrebno. Dok su ljudi ili pauci izgovarali po tri rečenice, uređaj je uspijevao prevesti jednu. Richard je stalno obnavljao sustav i, naravno, nije uspijevao mnogo toga shvatiti u razgovoru u kojem je propuštao po dvije rečenice od svake tri.

Kad su prošli kroz dveri, prizor oko vozila postane očaravajući. Nikine oči bile su stalno širom otvorene od silnog čuđenja do su ona, Benjy i blizanci uz silnu ciku i viku, prepoznavali stvorenja sa šesterokutne slike. Široke ulice bile su zakrčene. Vozila nalik na gradske tramvaje žurila su na sve strane, ali bilo je i bezbroj pješaka svih vrsta i veličina, kao i stvorova koji su se vozili na biciklima i uniciklima te jahali na nojosaurima.

Max, koji od dolaska u ovaj grad nijednom nije izašao iz ljudske zone, sada je počeo komentirati ovo što je vidio; njegove rečenice bijahu isprekidane uzvicima poput prokletstvo, sranje i sličnim riječima, za koje je Eponina nedavno zatražila da budu izbačene iz njegovog rječnika nakon rođenja djeteta. Na prvoj postaji Max se jako zabrinuo za stanje svoje žene, zato što je u vozilo ušla čitava horda svakojakih novih putnika; četvorica su odmah prišla pregledati posebno ‘sjedalo’ koje su oktosi ugradili u vozilo samo zbog Eponine i njene poodmakle trudnoće. Max je zaštitnički stao uz nju, držeći se za jednu od okomitih šipki kojih je bilo na mnogo mjesta u vozilu desetak metara dugom.

Među novim putnicima bila su i dva ‘prugasta raka’; tako su, barem, djeca nazvala osmonoge crvene i žute stvorove ne veće od Niki. Rakovi su imali okrugla tijela zaštićena tvrdom ljušturom i štipaljke zastrašujućeg izgleda. Oba raka odmah počeše trljati svoje antene o jednu Eponininu nogu ispod ruba suknje. Bila je to samo radoznalost, ali zbog tog neobičnog dodira i neobičnog izgleda stranaca, Eponina se uplašeno trgne. Archie, koji je stajao s njene druge strane, brzo pruži jedan pipak i blago odgurne strance. Tada se jedan od dva raka podigne na zadnje četiri noge i počne škljocati štipaljkama ispred Eponininog lica; istovremeno vibracijama antena reče nešto, činilo se neku prijetnju. Trenutak kasnije oktopauk Archie pruži dva pipka, podigne neprijateljski raspoloženog prugastog raka s poda, i vrati ga van, na ulicu.

Ova scena je dramatično promijenila raspoloženje svih ljudi. Archie je objasnio Maxu i Eponini što se dogodilo; Ellie je prevodila (zato što je Max bio previše potresen da pokuša upotrijebiti automatskog prevoditelja). Blizanci Watanabe priljubiše se uz Nai, a Niki digne ručice prema djedu, tražeći da je on uzme u naručje.

„Ta vrsta nije naročito inteligentna“ glasilo je Archiejevo objašnjenje upućeno njegovim ljudskim prijateljima. „Imali smo poteškoća kad je trebalo genetski izbrisati njihove agresivne sklonosti. Ova jedinka, koju sam izbacio iz vozila, pravila je probleme i ranije. Optimizator zadužen za tu vrstu već je označio tu jedinku – možda ste primijetili – s dvije zelene točkice na zadnjem leđnom dijelu oklopa. Ovaj najnoviji ispad gotovo sigurno će dovesti do njene likvidacije.“

Kad je Ellie završila taj prijevod, ljudi se pažljivo zagledaše u sve strance oko sebe, tražeći moguće zelene točkice; ne našavši ih, umireni zaključiše da su sva preostala bića u ‘tramvaju’ bezopasna, pa se donekle opustiše.

„A što je taj stvor rekao?“ upita Richard Archieja. Vozilo se već bližilo sljedećoj stanici.

„Bila je to standardna prijeteća izjava“ reče Archie. „Tipična za životinje niske inteligencije. Vibracijama antena prenijeta je jedna gruba poruka s vrlo siromašnim stvarnim informativnim sadržajem.“

Vozilo je još nekih osam ili deset nileta putovao tom avenijom, primajući još na putnika na usputnim postajama, i to šest oktosa i dvadesetak drugih, koji su bili pripadnici pet različitih vrsta. Neposredno pokraj Richarda, koji je i sad držao Niki u naručju, čučnule su četiri ‘mozgaste’ nebesko-plave životinje s antenama u udubljenjima na sredini vijugavih ‘mozgova’. Uperiše svojih osam antena, sa čvorićima na svakoj, prema Nikinim nogama; ubrzo poslije, antene su se počele međusobno preplitati, kao da nešto razgovaraju. No kad djevojčica malo pomakne noge, ‘mozgonje’ hitro razdvojiše antene i povukoše ih natrag, u tijelo.

Sad je u vozilu već bila znatna gužva. Jedna životinja, kakvu nikad ranije nisu vidjeli, a koju je Max kasnije dobro opisao kao kobasicu s dugim nosom i šest kratkih nogu, pođe uz jednu od uspravnih šipki pa prednjim parom ‘šapa’ dohvati Nainu torbicu. Oktos Jamie se odmah umiješa, tako da se ništa nije dogodilo ni torbici ni Nai; ali Galilej, nekoliko sekundi kasnije, silovito ritne ‘kobasicu’, ona ispusti šipku i padne. Dečko reče da mu se učinilo da će ‘kobasica’ opet pokušati zgrabiti torbicu; stranac tada uzmakne u posve drugi dio vozila i svojim jedinim okom pažljivo je motrio što radi Galilej.

„Ej, malo pazi“, reče Max i razbaruši dječaku kosu. „Da ti oktosi ne zakvače dvije zelene točkice na stražnjicu.“

Duž avenije bijahu brojne zgrade, jednokatne i dvokatne, gotovo sve prekrivene geometrijskim šarama blistavih boja. Vrata i krovovi bili su okićeni vijencima i lancima od cvijeća (također sjajnih boja) i od lišća. Na jednom dugom zidu, za koji Herkul reče Nai da je stražnja strana glavne bolnice, bila je pravokutna zidna slika, oko četiri metra visoka i dvadesetak duga; tu je bilo prikazano kako oktopauci-liječnici pomažu svojim ranjenicima, ali i mnogim drugim stvorovima, stanovnicima Smaragdnoga Grada.

Vozilo je malo usporilo, pa se počelo penjati uz jednu rampu. Zatim je prešlo preko mosta, nekoliko stotina metara dugog. Ispod mosta je bila široka rijeka, ili kanal, s mnoštvom čamaca, s oktosima koji su se veselo igrali u plićaku, i s nekoliko nepoznatih vodenih vrsta životinja. Archie objasni da sad ulaze u gradsko središte, gdje se događaju sve najvažnije svetkovine i gdje žive i rade najvažniji optimizatori. „Ono tamo“ reče, pokazujući osmokutnu zgradu visoku nekih trideset metara, „naša je knjižnica i informacijsko središte.“

Zatim, odgovarajući na Richardovo pitanje reče da kanal, ili obrambeni rov, s vodom posve okružuje njihovo ‘administrativno središte’. „Samo oktopaucima je dopušten pristup u ovaj dio grada“ reče, „osim u posebnim prilikama, kao danas, ili ako netko dolazi po službenoj dužnosti i s odobrenjem optimizatora.“

Vozilo se zaustavilo na velikom ravnom praznom prostoru uz nešto što je bilo nalik stadionu, ili nekakvom kazalištu bez krova. Siđoše; Nai reče Patricku da se pri kraju ove vožnje osjećala tjeskobnije nego ikad, osim možda u ono vrijeme kad je u podzemnoj željeznici Kyota, idući na sastanak s Kenjievom obitelji, morala izdržati navalu onih koji žure na posao.

„U Japanu si barem bila okružena drugim ljudima“ reče Patrick i malo se strese. „Ovdje je bilo toliko nenormalno... Imao sam osjećaj da me sve ove spodobe promatraju ispitivački. Morao sam žmiriti da ne bih poblesavio.“

Pošli su prema stadionu. Ljudi su hodali kao skupina, a oko njih četiri njihova prijatelja oktosa i ona dva druga oktosa koji su se u vozilo ukrcali još dok je bilo u ljudskoj zoni grada. Tako je sada šest oktosa štitilo ljude od užasne gužve drugih živih bića, koja su jednostavno vrvjela posvuda. Eponina počne osjećati neku slabost, zbog mnoštva novih prizora, i mirisa, i napornog hodanja. Zato Archie počne zaustavljati njihovu grupu, radi odmora, na svakih pedeset metara. Poslije dužeg vremena prođoše kroz jedna od vrata i oktosi povedu ljude do prostora određenog za njih.

Tamo je, međutim, bilo samo jedno jedino sjedalo, namijenjeno Eponini. Po svemu sudeći, bilo je to i jedino sjedalo na cijelom stadionu. Stadion je bio podijeljen na mnoge razine ili terase, i svuda je bilo mnogo okomitih jakih šipki, za koje se pridržavalo ili se na njih naslanjalo mnoštvo bića; ali Max i Patrick, gledajući kroz Richardov dalekozor, nisu doista nigdje primijetili drugo sjedalo.

Benjyja su očarale platnene vreće koje su Archie i još neki oktopauci nosili. Sve te vreće bile su iste – imale su približno veličinu ženske torbice, a boja im je bila krem. Oktosi su ih nosili zakvačene jednostavnim trakama preko glave, a na visini koja bi se mogla označiti izrazom ‘oko struka’. Nitko od ljudi nikada ranije nije vidio da oktopauk nosi bilo što pričvršćeno za tijelo. Benjy je još prije polaska na ovu vožnju, na trgu gdje su pričekali da se ukrcaju u tramvaj, uočio torbice i pitao Archieja što je to. Ali kako nije dobio odgovor, pretpostavio je da ga Archie nije razumio; zatim je cijelu stvar zaboravio, pa se tek sad, na stadionu, sjetio.

Archie je bio neuobičajeno nejasan kad je objašnjavao čemu te torbice služe. Nicole je morala tražiti da ponovi boje; tek tad je mogla Benjyju prenijeti odgovor. „Kaže da je to oprema koja bi mogla zatrebati da zaštite nas, u slučaju opasnosti.“

„Kakva vrsta op-re-me?“ reče Benjy. Ali Archie se već udaljio nekoliko metara; pričao je s nekim oktopaukom u susjednom dijelu gledališta. Ljude je od drugih živih vrsta odvajala ograda od dva metalna kabla ili konopca, jako zategnuta oko vertikalnih šipki na rubovima ljudske enklave. Oko te ograde postojao je izvjestan slobodan prostor, a onda su počinjale ograde s drugim vrstama živih bića. Zaštitu su činili i oktosi, koji su se rasporedili svuda oko ljudi, kao čuvari (‘straža’, rekao je Max); oni su se šetali tim praznim prostorom koji je razdvajao ‘torove’ pojedinih živih vrsta. Desno od ljudi bila je masa od nekoliko stotina izvanzemaljaca koji su imali po šest pokretljivih ruku; bila su to ista ona stvorenja koja su ispod svoda duginih boja izgradila visoko spiralno stubište zatvoreno valjkom. Lijevo i niže od ljudske družine bilo je oko tisuću tamnih zdepastih životinja, ne većih od domaće mačke, ali nalik iguanama, s dugim vretenastim repovima i izbočenim zubima.

Odmah se moglo uočiti da je na stadionu obavljeno striktno razdvajanje po vrstama. Svaka vrsta je sjedila sa svojima, odvojena od svake druge. Na gornjim, udaljenijim tribinama stajali su samo ne-oktosi (i oktosi-stražari) dok su na donjim, bližim tribinama bili isključivo oktosi-gledatelji i to, po Richardovoj procjeni, njih oko petnaest tisuća.

„Ima nekoliko razloga za takvo razdvajanje“ objašnjavao je Archie, a Ellie je prevodila svima. „Prvo, kad Glavni optimizator bude govorio, njegove riječi će se simultano emitirati na trideset ili četrdeset jezika. Pažljivim promatranjem vidjet ćete da područje svake vrste ima svoj aparat – ovdje kod vas je to nešto što Richard zove ‘zvučnik’ – koji će govor prenositi na jeziku te vrste. Za razliku od toga, svi oktosi, svi naši morfi, razumiju naš standardni jezik boja. Zato su oni svi dolje, na nižem dijelu tribina, gdje nema nikakve opreme za prevođenje. Pokazat ću vam. Evo, gledajte.“

Archie ispruži jedan pipak. „Vidite onu skupinu prugastih rakova? Vidite one dvije velike uspravne žice na stolu ispred njih? Kad glavni optimizator progovori, te žice će se aktivirati. Bit će to jezik antena, kojim ti rakovi govore.“

U uglovima ‘terena’ stadiona, daleko naprijed i dolje, u odnosu na mjesto gdje su se nalazili ljudi, bila su četiri stupa, ne jako visoka, o čije vrhove je bio pričvršćen ogromni platneni krov, sav od raznobojnih traka. Od toga krova teren se nije ni vidio.

„Jesi li u stanju pročitati što ondje piše?“ reče Ellie ocu.

„Što?“ reče Richard, još zasjenjen veličanstvenošću cijelog prizora.

„Ona platnena nadstrešnica. To je ujedno i poruka. Pročitaj boje“ reče Ellie pokazujući prstom nadolje.

„Pazi doista.“ Čitao je vrlo sporo. „Obilje znači: hrana, voda, energija informacija, ravnoteža i... što znači ona posljednja riječ?“

„Ja bih je prevela kao ‘raznovrsnost, raznolikost’, reče Ellie.“

„A kakav je smisao te parole?“ reče Eponina.

„To ćemo uskoro doznati, čini mi se.“

Nekoliko minuta kasnije, nakon što je Archie ljudima objasnio još i to da odvajanje živih vrsta na tribinama služi kao dopunsko sredstvo za provjeru statističkih podataka o broju pripadnika svake vrste, dva para divovskih crnih životinja razdvojiše platneni krov po sredini i počeše ta dva dijela namotavati na dvije duge debele motke, krećući se lagano od sredine prema rubnim krajevima terena. Uskoro je cijeli teren bio otkriven, dostupan pogledu. Sad se moglo vidjeti izobilje i preobilje voća, povrća i svakojakog žita; to je sve ležalo u velikim hrpama, a bilo ih je na stotine, s kraja na kraj terena. Jedan roj divovskih krijesnica spustio se bliže stadionu, tako da je i osvjetljenje postalo bolje. Lijevo i desno od središta terena stajale su dvije velike skupine raznolikih bića, jedna na suhom, a druga u vodi. Bića u prvoj grupi oblikovala su velik krug, među sobom povezana nekakvim konopcem; kretala su se u krug. Bića u drugoj grupi, u velikom kružnom bazenu, bila su vezana na isti način, i plivala su u krug.

U samom središtu stadionskog terena nalazila se jedna uzdignuta platforma na kojoj nije bilo ničega osim nekoliko razbacanih crnih kutija. Po jedna rampa spuštala se lijevo i desno od platforme. Pred očima cijele okupljene mase gledatelja, četiri oktopauka napustiše krug plivača i popeše se kosinom, na platformu. Druga četiri se izdvojiše ih kruga hodača po zemlji i pridružiše se svojim kolegama. Jedan od tih osam popne se na crnu kutiju u sredini platforme i počne govor svojim kolor-jezikom.

„Okupili smo se danas ovdje“ uplaši glas iz zvučnika ljude. Mala Niki počne plakati. U početku je bilo vrlo teško razumjeti, jer je svaki slog bio naglašen posve jednako, a glasovi engleskog jezika, iako očito pažljivo izgovarani, nisu bili prirodni, kao da ih je izgovarao netko tko nikada nije čuo kako ljudi doista govore. Richard je bio zabezeknut. Odmah je odustao od pokušaja da primjeni svog automatskog prevoditelja; umjesto toga, sagnuo se da prouči spravu iz koje je dolazio zvuk.

Ellie je posudila dalekozor od Richarda da bi bolje vidjela boje na govorniku. Neke riječi je morala nagađati zbog traka izvan spektra vidljivog njenom oku, ali ipak joj je bilo lakše gledati nego slušati ono što je izlazilo iz oktoske audio-opreme.

Poslije nekog vremena odrasli su koliko-toliko prilagodili sluh stranom ritmu i izgovoru engleskog jezika, tako su mogli razumjeti najvažniji dio onoga što se govorilo. Oktopaučni glavni ‘dovoditelj u najbolje stanje’ je obavještavao da je u njihovom divnom kraljevstvu sve dobro i da se uspješnost njihove složene, raznovrsne društvene zajednice zrcali u obilju i raznovrsnosti hrane na terenu. „Ništa od ovog izobilja,“ nastavio je govornik, „ne bi moglo biti proizvedeno bez jake suradnje među vrstama.“

Zatim je pohvalio nekoliko vrsta za izuzetna postignuća. Na primjer, proizvodnja tvari nalik na med očito je bila jako uspješna: desetak krijesnica se pomakne i zalebdi iznad onog dijela tribina gdje su se tiskali kukci s tupastim njuškama. Poslije otprilike tri fenga govora, ljudi su se toliko umorili od borbe s lošim izgovorom da su jednostavno prestali slušati. Zato se iznenadiše kad se svjetlo pojača točno iznad njih: krijesnice su doletjele da ukažu cijelom stadionu na ljudska bića. Tijekom pola nileta tisuće stranih očiju bilo je usmjereno u njih.

„Što je rekao o nama?“ reče Max Ellie, koja nije prekidala s promatranjem boja. Nekoliko trenutaka ranije Max je razgovarao s Eponinom o drugim stvarima.

„Samo to da smo novi u njihovom svijetu i da još ispituju naše sposobnosti... Onda su dali neke brojeve, koji nas sigurno nekako opisuju. Taj dio nisam razumjela.“

Ukratko su predstavljene još dvije žive vrste. Onda glavni optimizator počne izvlačiti rezime svog ne jako dugog govora. „Mama, mama“, čuo se odjednom Nikin krik, jači od tonova iz zvučnika. Dok su odrasli slušali govor stranaca i gledali u prizore oko sebe, Niki se nekako uspjela provući kroz ogradu ljudske zone i doći u prazan prostor koji je dijelio ljudsku zonu od zone iguana. Činilo se da je iznenadila i oktosa Herkula, koji je tu bio u ophodnji; jer, on tek sada primijeti da je jedna iguana provukla glavu kroz ogradu svog dijela tribina i oštrim zubima zagrizla Nikinu haljinicu.

Strah u dječjem glasu paralizirao je u prvi mah sve njih, sve osim Benjyja. On je reagirao odmah: preskočio je ogradu, pritrčao toj iguani i tresnuo je svom snagom po glavi. Iznenađeni stranac ispusti haljinicu. Nastane opći kaos. Niki je ubrzo otrčala u naručje svoje majke, ali prije nego što su Herkul i Archie mogli stići na mjesto događaja, pobješnjeli stranac se provukao kroz metalnu ogradu, skočio Benjyju na leđa i zario mu zube u rame. Benjy je kriknuo od boli i počeo mlatarati rukama nastojeći odbaciti to stvorenje sa sebe. Nekoliko sekundi kasnije iguana padne na tlo, u dubokoj nesvijesti. Dvije zelene točke jasno su se vidjele na spoju repa i leđa iguane.

Sve se to završilo za manje od minute. Govor nije prekinut. Nitko na stadionu, osim onih najbližih, nije ni primijetio da se nešto zbiva. Ali Niki je bila izvan sebe od užasa, Benjy ozbiljno ranjen, a Eponini započeše trudovi. Ispod njih su bijesne iguane navaljivale na metalne kablove, ne obazirući se na prijetnje desetak oktopauka koji su sad stali u prazan prostor između dvije vrste.

Archie reče ljudima da je vrijeme da pođu. Nitko se tome ne usprotivi. Archie ih isprati sa stadiona, žurno. Ellie je nosila svoju uplakanu kćer, a Nicole je žustro utrljavala antiseptik iz svoje medicinske torbice u Benjyjevu ranu.

„Je l’ mu dobro?“ upita Robert kad je Nicole ušla u spavaću sobu.

„Mislim da je“ reče Nicole s teškim uzdahom. „Ali se brinem da u pljuvački onog stvora nije možda bilo nekih tvari koje bi mogle naškoditi Benjyju. Doktor Plavi je jako pomogao. Rekao mi je da iguane nemaju otrovan ugriz, ali da bi ipak mogla nastati neka alergijska reakcija kod Benjyja... Sljedećih dan-dva će nam pokazati ima li problema.“

„A bol? Popustila?“

„Benjy se ne žali... Mislim da je vrlo ponosan na svoj podvig, kao što i treba biti. Ne želi reći ništa što bi umanjilo njegov novi status heroja ove obitelji.“

„A Eponina?“ reče poslije kratke šutnje. „Još ima trudove?“

„Ne, zasad je prestalo. Ali ako rodi sutra ili preksutra, Marius će se priključiti onom velikom broju djece čije je rođenje izazvano navalom adrenalina.“

Počela se svlačiti. „Ellie je ovim događajem najviše pogođena. Kaže da je užasno loša majka i da si nikad neće oprostiti što nije bolje pazila na Niki... Prije nekoliko minuta zvučala je gotovo kao Max i Patrick. Glasno se pitala nije li bolje da se svi vratimo u Novi Eden i predamo Nakamurinoj milosti. ‘U interesu djece’, tako je rekla.“

Obukla je pidžamu i legla u krevet. Nježno je poljubila Richarda; onda je sastavila ruke iza glave. „Richarde, tu se postavlja jedno vrlo ozbiljno pitanje. Što misliš, bi li nas oktosi uopće pustili da se vratimo Nakamuri?“

„Ne“ reče on poslije nekog vremena. „Ili barem ne sve.“

„Na žalost, slažem se s tom procjenom. Ali ne bih željela to reći ostalima. Možda bismo to pitanje prvo trebali razmotriti s Archiejem.“

„On će nastojati izbjeći odgovor, kao i prošli put.“

Ležali su jedno do drugog, držeći se za ruke, nekoliko minuta. „O čemu razmišljaš, dragi?“ reče ona vidjevši da su njegove oči još otvorene.

„O današnjem danu. O svemu što se danas dogodilo. Ponavljam to u mislima, jedan po jedan nevjerojatan prizor. Sad kad sam star, pamćenje mi nije kao nekad, pa nastojim primjenjivati tehnike za učvršćivanje zapamćenog...“

Nicole se nasmije. „Nemoguć si. Ipak, volim te.“

5.

Max je bio sav kao na iglama. „Ja, što se mene tiče, ne želim ostati ovdje ni minutu duže nego što je nužno. Više nemam povjerenja u njih. Richarde, vidi, prokleto dobro znaš da sam u pravu. Jesi vidio kako je brzo Archie izvukao iz torbe onu, kao, cijev, kad je iguana skočila Benjyju na leđa? Čuo sam samo jedno ‘pšššš!’ i sve je bilo gotovo. Gušter leži na zemlji, mrtav ili paraliziran. Archie bi to isto napravio bilo kome od nas ako bismo se ponašali kako oni ne žele.“

„Max, mislim da pretjeruješ“ reče Richard.

„Je li? Jučerašnji događaji su me samo podsjetili koliko smo bespomoćni...“

„Max“ prekine ga Nicole, „zar ne misliš da je to razgovor za netko drugo vrijeme, kad malo smirimo osjećaje?“

„Ne mislim“ reče Max naglašeno. „Ne mislim. Želim da ovo sada ovoga jutra riješimo. Zato sam rekao Nai da nahrani djecu u svojoj kući.“

„Pa ne predlažeš valjda da krenemo baš sad, kad je Eponina pred samim porodom“ reče Nicole.

„Naravno da ne. Ali mislim da treba odmagliti odavde čim ona bude u stanju putovati. Boga mu, Nicole, kakav uopće život možemo imati ovdje? Niki i blizanci su se doista usrali od straha. Tvrdim da tjednima neće smjeti proviriti iz naše zone; možda i nikad. Time još nismo došli do važnijeg pitanja, naime: zašto su nas oktosi uopće doveli ovamo? Jesi li jučer vidjela sve one stvorove na stadionu? Zar ti se nije učinilo da svi oni rade za oktose, na ovaj ili onaj način? Zar nije vjerojatno da ćemo i mi uskoro dobiti neki pregradak u njihovom sustavu?“

Tek sad progovori i Ellie. „Oduvijek sam imala povjerenje u oktopauke. Imam i sada. Ne vjerujem da spremaju neku demonsku zavjeru da nas uvuku u taj njihov sustav na neki način koji bi za nas bio neprihvatljiv... Ali jučer sam nešto doista naučila, ili se barem podsjetila. Kao majka, imam obavezu pribaviti mojoj kćeri životni okoliš u kojem će se ona moći razvijati i biti sretna. Više ne vjerujem da je to ovdje u Smaragdnom gradu.“

Nicole iznenađeno pogleda Ellie. „Znači i ti želiš otići?“

„Da, majko.“

Nicole pogledom počne kružiti po licima svih nazočnih oko stola. Po izrazima lica Eponine i Patricka jasno je vidjela da se oni slažu s Maxom i Ellie. „Je li itko zna kakvo je Naino mišljenje o ovome?“ upitala je.

Patrick malo pocrveni vidjevši da sad Max i Eponina gledaju u njega, kao da je on nadležan za odgovor. „O tome smo razgovarali prošle noći“ reče. „Nai je već neko vrijeme uvjerena da djeca vode previše skučen život, ovako izolirana u našoj zoni. Ali također se boji, zbog onog što se dogodilo jučer, da bi pokušaj da slobodno živimo u oktoskoj zajednici bio opasan za djecu.“

„Onda je valjda riješeno“ reče Nicole i slegne ramenima. „Razgovarat ću s Archiejem o našem odlasku prvom prigodom.“

Nai je znala lijepo pripovijedati. Djeca su najviše voljela one školske dane kad ona odustane od nastavnog plana i programa i jednostavno im priča priče. Onoga dana kad se Herkul prvi put pojavio među njima, dogodilo se upravo to: pričala je djeci grčke i kineske legende. Djeca su mu i nadjenula ime Herkul zato što je pomogao Nai da drukčije rasporedi namještaj u sobi.

Većina Nainih priča imala je nekog heroja. Kako su svi, pa čak i Niki, još pamtili, makar i u ograničenoj mjeri, biorobote iz Novog Edena, najradije su slušali priče u kojima su glavni junaci Albert Einstein, Abraham Lincoln ili Benita Garcia, a manje su voljeli druge, u kojima su se pojavljivale mitske ličnosti o kojima nisu imali nikakve osobne uspomene.

Onoga jutra poslije Dana obilja Nai je objasnila djeci kako je u posljednjim fazama Velikog kaosa Benita Garcia iskoristila svoju slavu da pomogne milijunima siromaha u Meksiku. Niki, koja je od svoje majke i bake naslijedila sklonost prema samilosti, bijaše dirnuta pričom o osobnoj hrabrosti Benite, koja se usprotivila meksičkoj oligarhiji i američko-meksičkim multinacionalnim korporacijama. Djevojčica je izjavila da je Benita njezin heroj.

„Tvoja heroina“ ispravio ju je uvijek precizni Kepler. „A ti, mama“ nastavio je koju sekundu kasnije. „Jesi li ti imala idole kad si bila djevojčica?“

Unatoč činjenici da se nalazila u izvanzemaljskom gradu, na izvanzemaljskom brodu, nevjerojatno daleko od svog rodnog grada Lamphuna na Tajlandu, Nai se u mislima prebacila u prošlost i provela petnaest ili dvadeset izuzetnih sekundi opet kao dijete: vidjela se u jednostavnoj pamučnoj haljini kako ulazi, bosa, u budistički hram odati počast kraljici Chamatevi. Pred očima joj se pojaviše i budistički svećenici u šafranski žutim haljama, čak joj se na trenutak učini da osjeća miris kineskog tamjana u viharnu ispred glavnog Bude toga hrama.

„Da“ reče ona, dirnuta snagom uspomene, „imala sam idola... kraljicu Chamatevi iz Haripunchaija.“

„Tko je ona bila, gospođo Watanabe?“ reče Niki. „Je li bila kao Benita Garcia?“

„Ne baš“ počne Nai. „Chamatevi je bila divna mlada žena koja je živjela u kraljevini Mon na jugu Indokine, prije više od tisuću godina. Njena obitelj bila je bogata i blisko povezana s kraljem Mona. Ali je Chamatevi, koja je bila jako obrazovana za ženu tog vremena, silno željela učiniti nešto drukčije, neuobičajeno. I onda, jednog dana, kad je Chamatevi imala devetnaest ili dvadeset godina, došao im je u posjet jedan prorok...“

„Što je prorok, mama?“ upita Kepler.

Nai se nasmiješi. „Netko tko govori što će biti u budućnosti, ili barem pokušava to reći... Dakle, doputovao je taj prorok i rekao kralju da postoji jedna prastara legenda o mladoj ljepotici iz kraljevstva Mon, plemenitoj po rođenju, koja će otići na sjever, kroz sve prašume, u dolinu Haripunchai, i tamo ujediniti sva međusobno zaraćena plemena. Ta mlada žena, nastavio je prorok, stvorit će kraljevinu koja će po veličini i bogatstvu biti jednaka Monu; vladat će tako uspješno da će se u mnogim zemljama čuti za nju. Sve je to prorok govorio na dvoru, za vrijeme gozbe, a Chamatevi je slušala. I kad je završio, ona mu je prišla i rekla: nema sumnje, ja sam ta iz legende.

Unatoč protivljenju svoga oca, Chamatevi je prihvatila ono što joj je kralj ponudio – naime, novac, hranu i slonove, iako je hrane bilo dovoljno samo za petomjesečni put kroz prašumu do zemlje Haripunchai. Da je posumnjala u istinitost legende, da nije bila uvjerena da će mnogobrojna plemena te doline prihvatiti Chamatevi za svoju kraljicu, ona se više nikad ne bi mogla vratiti u Mon – morala bi se prodati nekome, biti robinja. Ali Chamatevi se ni za trenutak nije uplašila.

Naravno, legenda se ostvarila, plemena iz doline prihvatila su Chamatevi za kraljicu i ona je vladala mnogo godina. Ta vremena poznata su u povijesti Tajlanda kao ‘Zlatno doba Haripunchaija!.. Kad je Chamatevi bila u dubokoj starosti, pažljivo je podijelila svoju kraljevinu na dva jednaka dijela, koja je dala svojim sinovima, blizancima. Onda se povukla u jedan budistički hram. Ostala je zdrava i bistra sve dok nije umrla, u devedeset drugoj godini života.“

Nai je osjećala da je, tijekom pričanja, obuzimaju sve jače emocije. Kad je završila, još je vidjela, u svome umu, stare zidne panele u hramu Lamphuna, koji su ilustrirali priču o Chamatevi. Toliko se bila zanijela u pričanje da nije čak ni primijetila da su Patrick, Nicole i Archie ušli u sobu i posjedali na pod iza djece.

„Imamo i mi mnoštvo sličnih priča“ reče Archie nekoliko minuta kasnije. Nicole je prevodila. „Govorimo ih našim mladima. Većina su vrlo, vrlo stare. Jesu li istinite? To oktopauku nije doista važno. Priče zabavljaju, poučavaju, inspiriraju.“

„Sigurna sam da bi djeca jako voljela čuti neku od vaših priča“ reče Nai Archieju. „To bismo, zapravo, svi mi htjeli.“

Archie gotovo cijeli nilet ne reče ništa. Tekućina u njegovoj leći bila je vrlo aktivna, komešala se naprijed i natrag, kao da Archie pažljivo proučava ljudska bića koja zure u njega. Napokon na sivoj koži njegove glave iskrsnuše prve trake u boji i zaploviše u stranu pa oko cijele glave. „U jedno davno, davno vrijeme“ počne on, „na jednom dalekom svetu koji je bio blagoslovljen izobiljem i neopisivim ljepotama, svi oktopauci su živjeli u ogromnom oceanu. Na kopnu je bilo mnogo živih vrsta. Jedna od njih, zvana... oprostite, ne znam kako da prevedem taj niz boja“ reče Nicole Archieju i ljudima.

Archie zatim pokuša definirati, pomoću nekoliko rečenica, tu istu riječ na drugi način. „Oni koji su bili ranije...“ reče Nicole, sama za sebe. „Pa, dobro, vjerojatno za priču nije bitno da svaka riječ bude posve točna... Ja ću jednostavno reći: Prethodnici.“

„Dakle, na kopnu tog divnog planeta“ nastavila je, prevodeći Archiejeve boje, „življahu mnogo stvorenja, ali daleko najpametniji od svih bijahu Prethodnici. Oni su napravili vozila koja su mogla letjeti po zraku, istražili su sve okolne planete i zvijezde, čak su naučili kako da stvaraju, polazeći od jednostavnih kemikalija, život na mjestima gdje ranije života nije bilo. Promijeniše prirodu tog kopna, ali i mora, svojim nevjerojatnim znanjem.

Dogodilo se da Prethodnici zaključe kako oktopauci imaju ogromne neiskorištene mogućnosti, talente koji se nisu pokazali tijekom mnogih, mnogih godina njihovog postojanja, i počeše pokazivati oktosima kako da koriste te svoje nepoznate im sposobnosti. Godine su prolazile, a oktopaučna vrsta je postala, zahvaljujući Prethodnicima, druga po inteligenciji na cijelom planetu. Evolucijom se prilagodila i ostvarila vrlo bliske i mnogostruke odnose s Prethodnicima.

Tijekom tog razdoblja Prethodnici su pomogli oktosima naučiti kako da uzimaju kisik izravno iz zraka svog divnog planeta. Tad oktosi izađoše iz vode. Cijele kolonije počeše provoditi život na suhom. Jednog dana, poslije velikog sastanka glavnih optimizatora Prethodnika i oktosa, rečeno je da svi oktosi moraju postati suhozemna bića i napustiti svoja staništa u oceanu.

Dolje, u velikim dubinama bijaše mala naseobina oktopauka, jedva tisuću njih; upravljao je njome jedan lokalni optimizator, koji je bio uvjeren da glavni optimizatori nisu donijeli dobru odluku. On se odupro naredbi; za kaznu su i on i cijela kolonija izopćeni, tako da su ostali bez svih pogodnosti koje su Prethodnici davali. Ta kolonija tada, i tijekom mnogo sljedećih generacija, nastavi živjeti svojim izoliranim, jednostavnim životom na dnu oceana.

Onda se dogodila nesreća, velika, koja je zahvatila cijeli planet, tako da je opstanak na kopnu postao nemoguć. To novo stanje potraje tisućama godina. Mnogo milijuna stvorenja je pomrlo. Preživjeli su samo oni oktosi koji su mogli živjeti u vodi.

Dođoše i druga vremena, planet se oporavio i nekoliko oktosa se ohrabri poći na kopno. Kad tamo, nigdje nijednog pripadnika njihove vrste i nigdje nijednog Prethodnika. Onaj lokalni optimizator koji je odlučivao prije nekoliko tisuća godina, bio je vizionar. Da on nije pružio otpor, moglo se dogoditi da nijedan oktos ne preživi nigdje na cijelom svijetu... Zato i danas mudri oktosi razvijaju sposobnost da žive ne samo na kopnu, nego i u vodi.“

Nicole je već na početku priče ocijenila da im Archie daje nešto posve drukčije od svega što su ranije od njega čuli. Je li to posljedica njihovog jutrošnjeg razgovora, u kojem je ona rekla Archieju da su ljudska bića odlučila vratiti se u Novi Eden odmah poslije rođenja djeteta Puckettovih? Nije bila u to sigurna. Ali, znala je da ova legenda, koju im je Archie ispričao, govori stvari koje ljudi ne bi mogli, o oktosima, ni na koji drugi način shvatiti.

„Zaista prekrasna priča“, reče Nicole i dodirne Archieja. „Ne znam je li se sviđala djeci...“

„Mislim da je dobra priča“ reče Kepler. „Nisam znao da vi dečki možete disati ispod vode.“

U tom trenutku, kroz vrata je utrčao uzbuđeni Max Puckett.

„Brzo, Nicole“ reče. „Trudovi su sad na samo svake četiri minute.“

Nicole ustane i okrene se Archieju. „Molim te, reci doktoru Plavom da dovede inženjera slike i kvadroidni sustav. I neka požuri!“

Bilo je zadivljujuće gledati porođaj izvana i iznutra istodobno. Nicole je davala upute i Eponini i inženjeru slika, preko doktora Plavog. „Diši, moraš disati dok traje trud“ vikala bi na Eponinu. „Približi ih, da budu niže u porođajnom kanalu, i daj malo više svjetla“ govorila bi Plavom.

Richard je bio zadivljen. Stajao je uz jedan zid spavaće sobe, da ne bi bio nikome na putu; pogledom je prelijetao sa slika na zidu na dva oktopauka i njihovu opremu. Slike su kasnile za cijeli jedan trud u odnosu na ono što se događalo na krevetu. Na kraju svakog truda Plavi je dodavao Nicole po jednu malu okruglu naljepnicu, koju bi ona zalijepila visoko na unutrašnjoj strani Eponininog buta. U roku od nekoliko sekundi mali kvadroidi, koji su tijekom tih trudova bili u Eponini, dojurili bi na naljepnicu; istovremeno bi drugi, novi, odjurili u porođajni kanal. Poslije još dvadeset ili trideset sekundi, potrebnih za obradu podataka, nova serija slika pojavila bi se na zidu.

Max je izluđivao sve prisutne. Kad god bi čuo Eponinin jauk ili jecanje, a to se zbivalo krajem svakog truda, prilazio joj je brzo i hvatao je za ruku. Istovremeno je govorio Nicole: „Strašno je boli, pomogni joj nekako!“

Između trudova, kad je, po Nicoleinoj sugestiji, Eponina stajala pokraj kreveta da bi umjetna gravitacija Rame pridonijela porođajnom procesu, Max je bio još gori. Slika njegovog nerođenog sina čvrsto zaglavljenog usred porođajnog kanala, kako se migolji ne bi li se oslobodio neugode stiska, dovodila ga je do ludila. „O Bože, Božžžžžže!“ reče Max poslije jednog osobito jakog truda. „Glava mu je zgnječena. E, jebi ga. Nema dovoljno mjesta. Neće uspjeti.“

Nicole je donijela dvije krupne odluke nekoliko minuta prije nego što je Marius Clyde Puckett stupio u svijet. Prvo, zaključila je da se to dijete neće roditi bez određene pomoći. To će morati biti epiziotomija, koju će ona, Nicole, izvesti da bi umanjila bol i kidanje tkiva. Drugo, zaključila je da Maxa moraju izbaciti iz spavaće sobe prije nego što poživčani i/ili počne smetati porođaju.

Na Nicolein zahtjev, Ellie je sterilizirala skalpel. Max se razrogačenih očiju zagledao u skalpel. „Što s tim?“ upitao je.

„Max“ reče Nicole smireno, dok je Eponini počinjala sljedeći trud. „Jako te volim, ali, želim da iziđeš van. Molim te. Ono što ću učiniti olakšat će Mariusu rođenje, ali neće biti ugodno za gledanje...“

Max se ne pomakne. Patrick, koji je stajao na vratima, stavi ruku na rame svog prijatelja. Eponina opet počne ječati. Jasno se vidjelo kako bebina glava pritišće na vaginalni otvor. Nicole zareže. Eponina bolno vrisne. „Ne!“ uzvikne Max, sav izvan sebe, ugledavši krv. „Neee... E... koje sranje, čovječe...“

„Sad...miči se odavde!“ poviče Nicole zapovjednički. Dovršavala je epiziotomiju. Ellie je vatom upijala krv najbrže što je mogla. Patrick okrene Maxa prema sebi, zagrli ga, i izvede van, u dnevnu sobu.

Čim se sljedeća slika pojavila, Nicole provjeri rezultat. Mali Marius je bio u savršenom položaju. Fantastična tehnologija, pomislila je. Reformirala bi cijelo porodiljstvo.

Nije bilo više vremena za razmišljanje. Počinjao je još jedan trud. Nicole krene gore i uzme Eponinu za ruku. „Moglo bi sad biti“ rekla je. „Trebaš zapeti svom snagom. I nastaviti tako, dokle god traje trud.“ Doktoru Plavom reče da slike više neće biti potrebne.

„Stišći!“ povikaše Nicole i Ellie u glas.

Pojavi se tjeme bebine glave. Vidješe pramenove svijetlosmeđe kose.

„Ponovi“ reče Nicole. „Zapni opet.“

„Pa ne mogu...!“ kukala je Eponina.

„Možeš, možeš. Stišći!“

Eponina izvije leđa unatrag, udahne duboko... i sljedećeg trenutka mali Marius sklizne u Nicoleine ruke. Ellie je držala škare, spremna prerezati pupčanu vrpcu. Dečko je odmah počeo plakati; nije bilo potrebno poticati ga. Max uleti u sobu.

„Stigao ti sin“, reče Nicole. Dovršila je brisanje suvišne tekućine, podvezala ostatak pupčane vrpce, i predala bebu ponositom ocu.

„A-uh... a-uh... Što bi ja sad trebao raditi?“ reče Max, sav usplahiren, ali i ozaren. Držao je bebu kao da je Marius krhak poput stakla i dragocjen kao dijamanti.

„Mogao bi ga poljubiti“ reče Nicole s osmijehom. „To bi bio dobar početak.“

Max sagne glavu i poljubi Mariusa vrlo nježno. „Pa bi ga mogao donijeti da ga majka vidi“ reče Eponina.

Suze radosnice potekle su niz lice nove majke kad je prvi put pogledala, izbliza, svoje dijete. Nicole pomogne Maxu da položi dijete Eponini na grudi. „O, Frenchi“ reče Max, stežući Eponini ruku, „kako te volim... kako te volim.“ Marius, koji je od trenutka svog rođenja neprestance plakao, sada, na majčinim grudima, malo utihne. Eponina ga počne milovati drugom rukom. Odjednom suze navru iz Maxovih očiju. „Hvala ti, draga“ reče on Eponini. „Hvala, Nicole. Hvala, Ellie.“

Još mnogo puta je zahvalio svima prisutnima, pa i dvojici oktopauka. Osim toga, u sljedećih pet minuta bio je i pravi stroj za grljenje. Čak ni oktopauci nisu izbjegli njegovim zahvalnim zagrljajima.

6.

Nicole tiho pokuca na vrata, a onda uvuče glavu u sobu. „Je l’ netko budan?“

Eponina i Max se počeše meškoljiti. Ipak, nijedno oko se ne otvori da pozdravi Nicole. Mali Marius ležao je ugniježđen između svojih roditelja; spavao je zadovoljno. Poslije nekog vremena Max promumlja: „Koliko je sati?“

„Petnaest minuta prošlo od vremena kad smo trebali pregledati Mariusa“ reče Nicole. „Imamo još malo vremena do odlaska doktora Plavog.“

Max zastenje i počne gurkati Eponinu. „Uđi, uđi“ reče on Nicole. Izgledao je grozno. Oči su mu bile crvene i natečene, s duplim podočnjacima. „Zašto dojenčad ne spava duže, nego samo po dva sata?“ upita, i zijevne.

Nicole krene na prag. „Neka spavaju duže, Max... Ali svako dijete je drukčije. Neposredno poslije rođenja, obično se pridržavaju istih onih navika koje su im odgovarale u maternici.“

„A ti se možda žališ?“ reče Eponina pokušavajući ustati. „Nemaš drugih obaveza osim da slušaš dernjavu povremeno, da promijeniš poneku pelenu, i da se srušiš natrag na spavanje... A ja moram biti budna dokle god siše. Jesi li ikad pokušao zaspati dok ti jedan takav čovječuljak vuče bradavicu?“

„Vidi, vidi“ reče Nicole kroz smijeh. „Zar su naši novi roditelji izgubili početnički ushit poslije samo četiri dana?“

„Ma ne, nismo“ reče Eponina, smiješeći se usiljeno i počinjući se oblačiti. „Ali, Nicole, tako sam umorna!“

„To je normalno“ reče Nicole. „Tvoje tijelo je prošlo kroz traumu. Potreban ti je odmor... Kao što sam vam rekla dan poslije njegovog rođenja, jedini način da se u prva dva tjedna dovoljno naspavate je da prilagodite vaš vremenski raspored njegovom“

„Da, imaš pravo“ reče Max. Držeći odjeću u rukama, ode, teturajući, u kupaonicu.

Eponina pogleda pravokutni svijetloplavi jastučić koji je Nicole tog trenutka vadila iz torbe. „To su te nove pelene?“

„Da“ odgovori Nicole. „Oktoski inženjeri su izveli neka poboljšanja... Usput rečeno, njihova ponuda o specijalnim čistačima otvorena je još uvijek. Još nemaju ništa za Mariusovu mokraću, ali, računaju da bi s tim novim smetlarima on kakao samo...“

„Max je sto posto protiv te ideje“ prekine je Eponina. „Kaže da naš dečko neće biti pokusni kunić za oktose.“

„Pa ja to baš ne bih nazvala pokusom“ reče Nicole. „Ta nova vrsta smetlara uzgojena je od one koja nama već šest mjeseci čisti zahode. Napravljene su samo male preinake. Pomisli samo koliko gnjavaže manje...“

„Ne“ reče Eponina čvrsto. „Hvala oktosima na ponudi.“ Kad se Max vratio, bio je u dnevnoj odjeći, premda još uvijek neobrijan. „Htjedoh ti reći, Max“ reče Nicole, „prije nego što se doktor Plavi vrati svojima, da sam s Archiejem napokon vodila dugi razgovor o našem povratku u Novi Eden... Kad sam mu objasnila da svi želimo ići, i pokušala mu dati neke razloge, on mi je rekao da nema ovlasti da odobri naš odlazak.“

„Što bi to značilo?“ reče Max.

„Archie je rekao da bi to mogao odobriti samo Glavni optimizator.“

„A-ha! Znači, dobro sam ja govorio još od početka. Mi smo doista zarobljenici ovdje, a ne gosti.“

„Nismo zarobljenici, barem ako sam ga dobro razumjela. Rekao mi je da se odlazak ‘može srediti, ako je potrebno’, ali da samo Glavni optimizator razumije dovoljno dobro ‘sve čimbenike’ potrebne za donošenje ispravne odluke. Međutim, Archie kaže da razgovor s glavnim optimizatorom možemo zakazati tek nakon završetka matrikulacije. To je onaj proces kojem i Jamie posvećuje sve svoje vrijeme. Izgleda da je to nešto što se događa samo jednom u približno dvije godine, i da uključuje cijelu koloniju.“

„I koliko im traje ta matrikulacija?“ reče Max.

„Još samo jedan tjedan. Richard, Ellie i ja smo pozvani da sudjelujemo večeras u nekom djeliću tog procesa... Zvuči primamljivo.“

„Marius i ja u svakom slučaju nikud ne mičemo sljedećih nekoliko tjedana“ reče Eponina Maxu. „Čekati tjedan dana, zašto ne, nema problema.“

U tom trenutku doktor Plavi pokuca na vrata i uđe u spavaću sobu, noseći specijalnu opremu za pregled Mariusa. Max sumnjičavo pogleda dvije prozirne plastične vrećice u kojima se migoljilo nešto nalik na živu crnu tjesteninu.

„Kakve su ono proklete stvari?“ upita on, sav narogušen.

Nicole dovrši raspoređivanje svojih instrumenata po stolu pokraj postelje. „Max“ reče ona s osmijehom, „zašto ne provedeš sljedećih petnaest minuta u susjednoj sobi?“

Ellie podigne malu Niki u zagrljaj. Djevojčica odmah prestane plakati. „Mama izlazi s bakom, djedom, i Archiejem, i doktorom Plavim. Vratit ćemo se poslije tvog vremena za odlazak na spavanje... Ništa ti neće nedostajati ovdje, tu su gospođa Watanabe i Kepler.“

„Ne želim ostati ovdje“ reče Niki svojim najneugodnijim glasom. „Želim ići s mamom.“ Poljubila je Ellie u lice. Djevojčičino lice bilo je puno iščekivanja.

Nekoliko sekundi kasnije Ellie je vratila dijete na pod. Nikino lijepo lice odmah se orosi suzama. „Neeeeeću.“ derala se Niki. Njena majka izađe van.

„Ne znam više što ću s njom“ reče Ellie dok su njih petoro polako išli prema trgu,. „Nakon onog slučaja na stadionu želi biti stalno sa mnom...“

„Mogla bi to biti jednostavno jedna normalna faza u razvoju“ reče Nicole. „U njenom dobu, dijete se vrlo brzo mijenja. Osim toga, sad kad je Marius stigao, ona više nije u središtu pažnje.“

„Mislim da je problem dublji od toga“ reče Ellie nekoliko sekundi kasnije. Okrene se Nicole. „Žao mi je, majko, ali mislim da Nikin osjećaj nesigurnosti ima više veze s Robertom nego s Mariusom.“

„Ali, Robert je otišao prije više od godinu dana“ reče Richard.

„Po mom mišljenju, nije bitno“ odgovori Ellie. „Na nekoj razini Niki sigurno i sad pamti kako je imati oba roditelja. Njoj se vjerojatno čini da sam je prvo napustila ja, pa poslije on. Nije ni čudo što se osjeća nesigurnom.“ Nicole blago dotakne svoju kćer. „Ellie, ako je to tako, zašto baš sad reagira tako snažno?“

„Ne znam točno“ reče Ellie. „Možda ju je susret s onim bićem nalik iguani podsjetio koliko je ranjiva... i koliko joj zaštitnički otac nedostaje.“

Na trgu ih nije čekalo nikakvo prijevozno sredstvo. Archie i doktor Plavi su nastavili pješačiti prema onoj piramidi u kojoj su oktosi i ljudi obično držali svoje konferencije. „Ovo je vrlo posebna večer“ objasni im doktor Plavi, „pa vas moramo upoznati s mnogim stvarima prije nego što izađemo iz vaše zone.“

„Gdje je Jamie?“ upita Nicole dok su ulazili u zgradu. „Mislila sam da će i on s nama. Kad smo kod toga, što je bilo s Herkulom? Nismo ga vidjeli još od Dana izobilja.“ Dok su se svi zajedno penjali uz rampu, prema drugom katu piramide, doktor Plavi im reče da je Jamie sa svojim prijateljima oktopodima koji će večeras matrikulirati, a da je Herkul „premješten“ na drugu dužnost.

„Ohooo“ reče Richard šaljivim tonom. „A nije se ni pozdravio s nama.“

Oktosi, koji još nisu naučili prepoznati ljudski humor, počeše se ispričavati za Herkulovo ponašanje. Onda spomenuše da među ljudima više neće boraviti nijedan oktos kao cjelodnevni promatrač.

Uđoše u istu onu konferencijsku dvoranu u kojoj je Nicole slušala izlaganje o probavnom traktu oktopauka. U jednom kutu bilo je nekoliko velikih listova pergamenta, ili štavljene kože, okrenutih prema zidu. Doktor Plavi reče Richardu, Nicole i Ellie da sjednu.

„Ono što ćete noćas vidjeti“ reče im, „još nikad nije vidio nijedan ne-oktopauk, još od dana kad je naša naseobina stvorena ovdje u Rami. Povest ćemo vas zato što želimo povećati kvalitetu komunikacija između naše dvije vrste. Nužno je da razumijete, prije nego što izađemo iz ove dvorane i pođemo u Alternativno područje, ne samo ono što ćete vidjeti, nego i da saznate kakvo se ponašanje očekuje od vas. Ni pod kakvim okolnostima ne smijete ometati obred, niti pokušavati stupiti u neku vezu ni s kim usput, ni u odlasku ni u povratku. Naše upute morate slušati bespogovorno. Ako ne možete ili ne želite prihvatiti ove uvjete, to nam morate reći sada, pa vas nećemo ni povesti.“

Troje ljudi se pogledaše uznemireno. Poslije nekog vremena, Nicole reče: „Vi nas dobro poznajete. Nadam se da od nas neće biti zatraženo da radimo nešto što bi bilo u suprotnosti s našim osnovnim vrijednostima i načelima. Ne bismo mogli...“

„To nas ne zanima“ prekine je Archie. „Samo tražimo da budete pasivni promatrači, što god vidjeli ili osjetili. Ako osjetite da ste zbunjeni ili uplašeni i ako, pritom, iz nekog razloga ne možete pronaći nijednoga od nas dva, sjedite, bez obzira gdje ste se zatekli, spustite ruke uz tijelo, i čekajte naš dolazak.“

Nastane kratka šutnja. „Ne mogu naći dovoljno jaku riječ da naglasim“ nastavi Archie, „koliko je noćas važno vaše ponašanje. Većina drugih optimizatora se pobunila kad sam tražio da se vama dopusti pristup. Doktor Plavi i ja smo osobno jamčili da ćete biti sposobni suzdržati se od bilo kakvog nepoželjnog postupka.“

„Jesu li naši životi u opasnosti?“ upita Richard. „Vjerojatno ne“ odgovori Archie. „Ali bi mogli biti... Ako se noćašnji događaji pretvore u fijasko, zbog postupka nekoga od vas, nisam siguran...“ Archie nije dovršio tu rečenicu, što je vrlo neuobičajeno za oktopauke.

„Želite li nam time reći“ upita Nicole, „da i naš zahtjev da se vratimo u Novi Eden ima neke veze sa svim ovim?“

„Naš odnos je došao do prekretnice“ reče Archie. „Otkrivajući vam kritični dio našeg procesa matrikulacije pokušavamo postići nov stupanj razumijevanja. U tom smislu, odgovor na tvoje pitanje glasi: da.“

Provedoše u konferencijskoj dvorani gotovo pola terta, dva ljudska sata. Archie je počeo tako što je objasnio o čemu je u cijelome procesu matrikulacije zapravo riječ. Jamie i njegovi prijatelji završili su svoje razdoblje djetinjstva pa je, objasni im Archie, došlo vrijeme da prijeđu u status odraslih. Dok su bili djeca, njihov život je bio u uvelike pod nadzorom: nije im se dopuštalo da donose bilo kakve značajnije odluke. Na kraju tog razdoblja, Jamie i njegovi vršnjaci suočavaju se s odlukom, samo jednom, ali velikom, koja će presudno utjecati na ostatak njihovog života. Svrha matrikulacije, a i velikog dijela aktivnosti u godini koja prijelazu prethodi, je pribavljanje dovoljno informacija koje će pomoći pri donošenju važne odluke.

„Noćas će“ reče Archie, „cijeli naš pomladak biti odveden u Alternativno područje da vidi...“

Ni Ellie ni Nicole ne pronađoše, u prvi tren, ljudsku riječ kojom bi preveli kolorne signale kojima je završio rečenicu. Poslije dodatne rasprave i nekoliko rečenica razjašnjenja od doktora Plavog i Archieja, opredijeliše se za: „moralno poučnu kazališnu predstavu.“

Sljedećih nekoliko minuta posvetili su jednoj digresiji. Naime, Archie i Plavi su, odgovarajući na ljudska pitanja, objasnili da je Alternativno područje jedan određeni prostor na teritoriju oktopauka, izvan kupole. „Južno od Smaragdnog Grada“ reče Archie, „postoji drugo naselje, u kojem je životni stil posve drukčiji nego kod nas. Oko dvije tisuće oktosa živi sada ondje, a s njima je još tri-četiri tisuće živih bića, pripadnika desetak drugih vrsta. Njihovi životi su kaotični, neuređeni. Ti alternativni oktosi nemaju iznad glava kupolu koja bi ih štitila, nikome nije dan nikakav zadatak, nema planirane zabave, nema pristupa do informacija u biblioteci, nema ni putova ni kuća, osim onih koje oni sami izgrade; prosječni životni vijek je samo jedna desetina onoga u Smaragdnom Gradu.“

Ellie pomisli na Avalon, područje koju je Nakamura stvorio da bi tu smjestio one problematične tipove koje su kolonisti željeli zaboraviti. Učini joj se da je Alternativno područje naselje slično Avalonu. „Ali zašto je tako mnogo vaših srodnika – desetak posto, ako sam dobro izračunala – primorano živjeti izvan kupole?“ rekla je.

„Nitko od oktopauka nije bio prinuđen živjeti u Alternativnom području“ reče Plavi. „Svi su oni ondje po vlastitome izboru.“

„Zašto?“ rekoše troje ljudi gotovo jednoglasno.

Doktor Plavi priđe kartama i uzme nekoliko. Uslijedila je duga rasprava, tijekom koje su oba oktosa često koristila dijagrame na kartama. Prvo su objasnili da su prije nekoliko stotina generacija njihovi biolozi točno identificirali vezu između seksualnosti i mnogih drugih elemenata ponašanja kod njihove vrste, uključujući, kao najvažnije, osobnu ambiciju, agresivnost, teritorijalnost i starenje. Ovo otkriće je postignuto u onom razdoblju njihove povijesti kad je optimizacija tek počinjala, i prihvaćeno je kao teorijski superiorna osnova za uređivanje oktopaučnog društva; pa ipak, proces prijelaza na novo uređenje bio je ozbiljno ometan stalnim ratovima, plemenskim nesuglasicama i drugim nevoljama. Tada su oktoski biolozi postavili tezu da bi tek društvo bez seksa, ili društvo u kojem je samo neznatan dio populacije seksualan, moglo prihvatiti pravila optimizacije, koja znače da se sve želje pojedinca podvrgavaju dobrobiti društva kao cjeline.

Gotovo beskrajna serija sukoba uvjerila je sve napredne oktose te epohe da će optimizacija i novi poredak ostati samo pusti san ako se ne pronađe neka metoda za gušenje individualizma. Ali što se moglo poduzeti? Tek više generacija kasnije otkriveno je nešto važno: u jednoj biljci koja se zove barikan, a slična je šećernoj trsci, otkrivene su kemikalije koje, pokazalo se, usporavaju spolno sazrijevanje oktopauka. Tijekom sljedećih nekoliko stotina godina oktoski genetski inženjeri uspeli su konstruirati, i uvesti u proizvodnju, jednu varijantu barikana, koja, uzimana redovno s hranom, sprječava da do spolnog sazrijevanja ikada i dođe.

Pokusi na jedinkama i kolonijama bili su uspješniji nego što se itko od biologa i naprednih politologa smio i nadati. Spolno nedozreli oktosi pristajali su bez problema na nova grupna pravila optimizacije. Jeli su, dakle, barikan redovno, izostajalo je seksualno sazrijevanje, ali i starenje je bivalo odgođeno. Na temelju toga su oktoski znanstvenici brzo došli do spoznaje da je starenje vezano za isti unutrašnji sat kao pubertet, i da se zapravo enzimi, koji kod starijih oktosa sprječavaju ispravno obnavljanje stanica, počinju aktivirati tek neko vrijeme nakon seksualnog sazrijevanja.

Društvena zajednica oktopauka brzo se počela mijenjati poslije tih kolosalnih otkrića, rekoše Archie i Plavi. Optimizacija je svuda pustila korijen. Oktoski sociolozi predvidjeli su društvo u kojem će svaki pojedinac biti praktično besmrtan, jer će se umirati samo u nesrećama i u slučaju iznenadnog otkazivanja nekog vitalnog organa. Bespolni oktosi su naselili sve kolonije; kao što su biolozi i predvidjeli, osobna ambicija i agresivnost gotovo potpuno su nestali.

„Sve se to događalo prije mnogo generacija“, reče Archie, „i predstavlja informacijsku pozadinu koja će vam omogućiti da razumijete što je matrikulacija. Preskočit ćemo složenu povijest onoga što se događalo kasnije. Doktor Plavi će vam odmah ispričati u kojem stanju je naša kolonija, danas.“

„Svaki oktos kojeg ste do sada sreli“ reče doktor Plavi, „izuzimajući patuljaste morfe i opskrbljivače, stvorenje je čiji je spolni razvoj spriječen barikanom. Prije mnogo godina, prije nego što je jedan odmetnuti sociolog pokazao da bi se u našu vrstu mogla genetski unijeti jedna druga vrsta seksualnosti, samo oktoska kraljica mogla je proizvoditi potomstvo... Među normalnim odraslim oktosima postojala su dva spola, ali sa samo jednom značajnom razlikom, a to je bila sposobnost jednoga od njih da, ako sazrije, oplodi kraljicu. Seksualni odrasli upuštali su se u seksualne odnose radi zadovoljstva, ali kako nisu mogli imati potomstva, razlike između spolova postale su beznačajne. Štoviše, dugoročno sparivanje događalo se češće između jedinki istog spola, zbog njihovih sličnih osjećaja i zajedničkog gledišta.“

„Sada je situacija neusporedivo složenija. U našoj vrsti odrasla ženka sada može, zahvaljujući genijalnosti genetskih inženjera, naših predaka, proizvesti, seksualno se spajajući s odraslim zrelim mužjakom, jednog, i samo jednog, mladunca, koji će biti neplodan i imati ograničen životni vijek i nešto manje osobne sposobnosti. Nijednog takvog još niste vidjeli zato što svi oni, po zakonu, moraju živjeti u Alternativnoj zoni.“

Plavi ušuti, a Archie nastavi objašnjavati. „Svaki mladac naše vrste, bio muško ili žensko, donosi odluku želi li, neposredno poslije matrikulacije, seksualno sazrijeti. Ako ne želi, to znači da svoju seksualnost povjerava optimizatorima i koloniji kao cjelini. Tako smo, odavno, učinili doktor Plavi, koja je po vašim pojmovima žensko, i ja. Po oktoskom zakonu, ta odluka se može bez posljedica donijeti samo u vremenu neposredno poslije matrikulacije. Optimizatori postupaju oštro prema onima koji, bez dozvole kolonije, krene putem seksualne metamorfoze u vrijeme kad je za njih karijera već pažljivo isplanirana.“

Opet je daljnje tumačenje preuzeo doktor Plavi, to jest, kako su sada saznali, doktorica Plava. „Na temelju onoga što smo večeras objasnili, moglo bi se pomisliti da je malo vjerojatno da će se ijedan mladi oktos odlučiti za seksualno sazrijevanje. Međutim, ako ćemo biti pošteni, moramo istaći da postoje vrlo primamljivi razlozi, barem u svijesti nekih mladih oktosa, za taj iskorak u alternativnost. Kao prvo, ženski oktos zna da će njene šanse da ikad rodi potomka biti znatno smanjene ako ostane aseksualna poslije matrikulacije. Naše povijesno iskustvo pokazuje da su samo u kriznim situacijama takve ženke bile u većem broju upotrijebljene za razmnožavanje. Naime, to potomstvo, smanjenih sposobnosti i neplodno, manje je i poželjno, s gledišta naseobine kao cjeline. Traži se samo onda kad je nužno povećati populaciju da bi se održala infrastruktura društva.

Osim toga, neki mladi smatraju da je predvidivost i stroga uređenost našeg života u Smaragdnom Gradu nepodnošljiva; žele egzistenciju u kojoj će moći sami o sebi donositi sve odluke. Drugi se plaše da će ih optimizatori prisiliti na neodgovarajuću karijeru. Svi koji se izjasne za ranu seksualnost, vide Alternativno područje kao slobodno i uzbudljivo mjesto, puno avanture i blistavih mogućnosti. Ono čega se odriču – nevažno im je. U trenutnom oduševljenju, više gledaju na kvalitetu života nego na njegovu dužinu.“

Tijekom cijelog tog dugog izlaganja Richard, Nicole i Ellie su povremeno postavljali pitanja, da se najvažnije stvari dodatno razjasne, ili da se točnost prijevoda provjeri. Poslije nekog vremena osjetili su prezasićenost: novih informacija je jednostavno bilo tako mnogo da se nisu mogle sve „provariti“ u jednom razgovoru.

„Čekajte još malo“ reče Richard naglo, kad je Archie rekao da je već trebalo krenuti. „Oprosti, ali... jednu osnovnu stvar još ne razumijem. Zašto je uopće dopušten izbor? Zašto optimizatori jednostavno ne proglase uredbu da svaki oktos mora stalno jesti barikan i ostane bespolan sve dok koloniji ne zatreba i za reprodukciju?“

„Vrlo dobro pitanje, s vrlo složenim odgovorom“ reče Archie. „Da ne bismo gubili vrijeme, dopustite da doista jako pojednostavim, i kažem sljedeće: naša vrsta vjeruje da treba dati i neku slobodu izbora. Osim toga, kao što ćete večeras vidjeti, postoje neke funkcije za koje su ‘alternativci’ izvrsni, a korisne su za cijelu koloniju.“

7.

Vozilo je izašlo iz ljudske zone i krenulo nekom novom stazom, ne onom kojom su na Dan obilja ljudi odvezeni na stadion. Našli su se u slabo osvijetljenim ulicama na periferiji. Ne naiđoše ni na jedan živopisni prizor pun vreve, kakvih je na Dan obilja bilo svuda. Nekoliko fengova kasnije, vozilo je prišlo velikim zatvorenim vratima, koja su bila vrlo slična onim kroz koja su prvi put kročili u Smaragdni Grad.

Priđoše dva oktosa i zaviriše u vozilo. Archie im reče, svojim bojama, nešto; jedan se vrati u prostoriju koja je morala biti oktoski oblik stražarnice. Richard vidje da tamo, po jednom ravnom zidu, nailaze uspravne trake boja. „Javila je vlastima, da provjeri“ reče Plava ljudima. „Zakasnili smo u odnosu na izlazni interval koji nam je bio dan, tako da naš izlazni kod više ne vrijedi.“

Čekali su još nekoliko nileta. Za to vrijeme drugi okto-pauk je ušao u vozilo i temeljito ga pregledao. Ljudi nikad ranije, čak ni na stadionu, nisu vidjeli tako stroge mjere sigurnosti. Ellien osjećaj neugode se znatno povećao kad je oktoski stražar, ne govoreći joj ništa, otvorio i njenu torbu da vidi što ima unutra. Ubrzo je vratio torbu i sišao iz vozila. Vrata su se otvorila, vozilo je izašlo, napustilo smaragdni poluloptasti svod grada. Međutim, ni minutu kasnije zaustavilo se.

Bili su na parkiralištu, zajedno s trideset ili četrdeset drugih vozila. „Ovaj dio“ reče Plava dok su silazili i dok su dvije krijesnice počinjale kružiti iznad njih, „zove se Umjetničko područje. Nedaleko odavde je Zoološki vrt. Jedino u ta dva dijela Alternativnog područja češće zalaze oktosi iz Smaragdnog Grada. Optimizatori vrlo rijetko odobravaju posjete južnijim dijelovima. Većina oktosa ima samo jednom u životu priliku vidjeti cijelo Alternativno područje, a to je upravo sad, kad idu na ovu turneju u posljednjem tjednu matrikulacije.“

Zrak je ovdje bio znatno hladniji nego u Smaragdnom Gradu. Archie i doktorica Plava krenuše hodom bržim nego ikada ranije. „Moramo požuriti“ signalizirao im je Archie, „da ne zakasnimo.“ Ljudski trio je morao potrčati da bi održao korak s oktopaucima.

Nekih tristo metara od parkirališta priđoše bolje osvijetljenom prostoru. Archie i Plava se premjestiše lijevo i desno od ljudi. Sad su hodali svih petoro usporedno. „Stupamo na Trg umjetnika“ reče Plava, „a to je mjesto gdje alternativci nude svoja djela, za razmjenu.“

„Što podrazumijevaš po pojmom ‘razmjena’?“ upita Nicole.

„Umjetnici moraju dobiti kredite za hranu i druge životne potrebe. Oni nude svoje tvorevine stanovnicima Smaragdnoga Grada koji dođu, a raspolažu izvjesnim brojem kredita koje mogu trošiti za tako nešto“ odgovori Plava.

Nicole je bila raspoložena nastaviti ovaj razgovor, ali pažnju joj odmah odvuče zasljepljujuće mnoštvo neobičnih predmeta, improviziranih prodajnih štandova, oktopauka, i životinja. Sve se to, na Trgu umjetnika, nudilo njenom pogledu. Trg je bio četvrtast, oko osamdeset metara širok i isto toliko dug; pokraj njega se protezala jedna široka avenija, s čije druge strane je bilo kazalište, njihovo današnje odredište. Archie i Plava su pružili po jedan pipak/nogu preko ramena troje ljudi, na taj način osiguravajući da čitava petorka stupa preko trga kao jedna cjelina.

Usput su ih presretali pojedini oktosi, nudeći robu za razmjenu. Richard, Nicole i Ellie brzo vidješe da ovi ne poštuju službena pravila govora propisana u gradu; o tome su ih Archie i Plava također obavijestili u nedavnom dugom razgovoru. Koža na glavi ovih oktopauka nije davala uredne uspravne trake boja u ravnomjernom kretanju s jedne strane na drugu. Umjesto toga, pojavljivale su se svakojake mrlje, najrazličitijih visina. Jedan od prodavača bio je malen, očito mlad; Archie mu je odmahivanjem pokazao da se skloni, ali on – ili ona – odjednom omota pipak/nogu oko Elliene podlaktice, i djelić sekunde kasnije je pusti. Ellie se prilično uplašila. Archie s tri pipka zgrabi krivca i baci ga u stranu, prema jednome od oktosa koji su dežurali s platnenom torbom o ramenu. Plava objasni da je svaki oktos koji nosi takvu torbu policajac.

Nicole je pješačila tako brzo, a oko sebe vidjela toliko zanimljivih stvari, da gotovo nije stizala disati. Za mnoge predmete ponuđene za razmjenu na ovom trgu, nije mogla ni naslutiti čemu bi mogli služiti; ponegdje je prepoznavala umjetničku sliku, ili skulpturu, ili sitne figure svih životinjskih vrsta viđenih u oktopaučnom gradu, izrađene od drveta ili nekog sličnog materijala. Na jednom dijelu trga bili su izloženi komadi onog materijala nalik na pergament, s utisnutim mrljama boje; Plava je objasnila kasnije, kad su već bili u kazalištu, da je ta umjetnička forma spoj poezije i kaligrafije, barem ako je ona dobro shvatila te dvije ljudske riječi.

Neposredno prije nego što će prijeći ulicu, Nicole ugleda, na zidu dvadeset metara lijevo od njih, jedan mural iznenađujuće ljepote. Boje su bile jarke i mamile su oko; kompoziciju je izveo umjetnik koji se dobro razumio i u strukturu i u optičku privlačnost. I tehnička vještina bila je zadivljujuća, ali na Nicole najjači dojam ostaviše emocije prikazane tijelima i licima oktopauka i drugih bića na toj zidnoj slici.

„Uspjeh optimizacije“ progunđa sama sebi, izvijajući vrat da pročita naziv, bojama ispisan na vrhu zida. U jednom gornjem kutu slike bio je svemirski brod sa zvjezdanom pozadinom; u drugom, ocean prepun živih bića; a u dva donja kuta, prašuma i pustinja. Međutim u sredini je bila divovska slika oktopauka, kako drži štap i stoji na hrpi od trideset ili četrdeset raznovrsnih životinja, koje su se grčile u prašini pod njegovim nogama/pipcima. Nicole gotovo iskoči srce kad ugleda, među tim pogaženim bićima, jednu mladu ženu, crnkinju, prodornih očiju i kratke kovrčave kose.

„Gledaj!“ vikne ona ostalima. „Tamo, onaj mural!“

Upravo u tom trenutku neka mala životinja im se našla pokraj nogu, i svima je privukla pažnju; oktosi su je sklonili s puta i poveli ljude preko ulice. Nicole se uspjela još jednom okrenuti i pogledati mural, da bi se uvjerila da joj se slika žene nije samo pričinila. Sada, s nešto veće udaljenosti, nije mogla jasno vidjeti crte lica naslikane žene, ali je izvan svake sumnje prepoznala ljudsko biće. Kako je to moguće? Pitala se Nicole dok su ulazili u kazalište.

Obuzeta mislima o tom svom otkriću, slušala je sa samo „pola uha“ Richardovu raspravu s Archiejem o načinu kako će tijekom predstave biti korišten elektronski prevoditelj. Kad su zauzeli svoja mjesta za stajanje, u petom redu iznad okrugle pozornice koja se nalazila na sredini, okružena gledalištem, doktorica Plava je pipkom pokazala lijevo, prema sektoru gdje su stajali Jamie i drugi mladi oktosi matrikulanti; ali Nicole ni na to nije obratila pažnju. Vjerojatno sam ipak pogriješila, pomislila je. Obuzme je silna želja da otrči natrag na trg i uvjeri se što je na slici. Ali, imala je na umu oktoska upozorenja da se u ovoj noći ne smije učiniti ništa bez uputa. Znam da sam vidjela ženu na onoj zidnoj slici, reče sama sebi. Tri velike krijesnice već su doletjele i zalebdjele iznad pozornice. Ali ako jesam, što ona znači?

Predstava je, bez pauze, trajala nešto više od jednog sata. Na osvijetljenoj pozornici stalno je bio po jedan oktopauk glumac, ili više njih. Nije bilo nikakvih kulisa niti kostima. U početku komada, sedam glavnih „likova“ je stupilo na pozornicu i ukratko se predstavilo – dvoje matrikulanata, po dvoje „staratelja“ tj. usvojitelja za svakog od njih, i jedan mužjak alternativac, čije su se boje, žive i sjajne, širile sve do kraja njegovih pipaka, kad je govorio.

Tijekom prvih nekoliko minuta drame saznalo se da su dvoje matrikulanata već godinama najbolji prijatelji, i da su sada, unatoč mudrim savjetima četvoro starijih koji su im dodijeljeni kao staratelji, odlučili zajedno odabrati seksualno sazrijevanje. „Moja je želja“ rekla je mlada ženka u svom prvom monologu, „da proizvedem mladunče koje će biti plod mog spajanja s mojim dragim družbenikom.“ Tako je, barem, Richard preveo njene riječi. Bio je sav oduševljen funkcioniranjem svog poboljšanog aparata za prevođenje; imajući na umu da su oktosi gluhi, govorio je glasno tijekom cijele predstave, kad god mu se htjelo.

Četvoro oktosa „roditelja“ okupilo se na sredini pozornice. Počeli su zabrinuti razgovor o tome što će dogoditi kad ‘jake nove emocije’, kao posljedica seksualne transformacije, obuzmu njihove usvojenike. Sve četvoro su nastojali biti pošteni: priznali su da sami nisu nikad doživjeli te emocije, i da, prema tome, ne mogu davati savjete utemeljene na osobnom iskustvu.

U sredini predstave, dvoje mladih su ostali izolirani, na suprotnim stranama pozornice; publika je mogla zaključiti, po promjenama osvjetljenja koje su krijesnice izvodile, ali i po izjavama likova u drami, da to dvoje više ne uzimaju barikan, i da je svaki od njih usamljen, da je u nekakvom ‘prijelaznom stanju’.Kada su zatim preobraženi mužjak i preobražena ženka došli na sredinu pozornice i susreli se, uzorci boja u njihovom razgovoru bili su već promijenjeni. Učinak je bio, kako god da su ga glumci postizali, snažan; ne samo što je svaka pojedinačna boja bila življa i jača, nego se i na uspravnim, gotovo savršenim trakama pojavilo mnoštvo zanimljivih novih šara. Oko mladog para sad se našlo šest drugih oktosa, koji su, sudeći po njihovom načinu govora, svi bili alternativci; došle su i dvije životinje-kobasice, koje su jurcale za svim i svačim. Jasno je bilo da su mladi prešli u Alternativno područje.

Iz tame izvan pozornice uđe onaj alternativac koji se predstavio još na početku. Izvede briljantnu predstavu – njegovi uzorci boja širili su se i vodoravno, i okomito, i vraćali na razne načine, stvarali složene valove, geometrijske likove, čak i eksplozije slične vatrometu, koje su počinjale na različitim, slučajnim mjestima na njegovoj glavi – i uspije očarati mladu ženku i preoteti je od njenog najboljeg prijatelja iz mladosti. Ne mnogo nileta kasnije, taj stariji alternativac, sa svojim zapanjujućim bojama, očito otac djeteta oktosa koje se pojavilo u prednjoj vrećici na trbuhu ženke, ostavi je uplakanu’ (Richard je tako preveo njeno ponašanje: sjedila je na sredini pozornice i oglašavala se slučajnim, nestrukturiranim valićima boja) i samu.

U tom trenutku matrikulant mužjak dojuri na svjetlost, vidje svoju dragu očajnu, s mladunčetom, i baci se natrag u mrak. Nekoliko sekundi kasnije vrati se vukući zavodnika koji je upropastio njegovu djevojku; počne užasna, ali i fascinirajuća tučnjava njih dvojice na pozornici. Preko njihovih glava prelijevalo se mnoštvo pogrdnih poruka u boji. Udarali su i gušili jedan drugog, mlatili se cijeli jedan feng. Mlađi je na kraju pobijedio; stariji ostane nepomično ležati na pozornici. Završne izjave glavnog junaka i glavne junakinje bile su pune žaljenja, tako da je pouka bila vrla jasna. Predstava se završila. Richard pogleda Nicole i Ellie, smješkajući se ironično, i reče im: „To vam je jedna od onih tužnih drama, kao Othello, gdje na kraju svi umiru.“

Prvo su iz dvorane izašli gledatelji matrikulanti, pod nadzorom redara, koji su svi imali platnene torbe na sebi. Zatim izađoše Archie, Plava, i troje ljudi. Pošlo se natrag, prema Smaragdnom Gradu, u urednoj koloni. Ali, nekoliko minuta kasnije kolona se zaustavi. Oktosi i ljudi napraviše obruč oko troje oktosa koji su stajali na sredini ulice. Richard, Nicole i Ellie su stali tako da su mogli dobro vidjeti što se događa; osjećali su na ramenima snažne pipke svojih prijatelja. Dva oktosa na sredini ulice imali su na sebi torbe – i držali su štapove; između njih je čučao treći, šaljući širokim razlivenim trakama boje samo jednu poruku: „Molim, pomognite mi.“

„Ovaj oktopauk“ reče jedan policajac jasnim i odmjerenim bojama, „još od svog dolaska u Alternativno područje, prije četiri matrikulacijska ciklusa, ne zarađuje kredite. U prošlom ciklusu upozorena je da je postala neprihvatljiv teret za materijalne mogućnosti našega društva. Nedavno, dva dana prije Dana obilja, rečeno joj je da se prijavi za terminaciju. Ona se od tada skrivala kod svojih prijatelja u Alternativnom području...“

Oktopauk koji je čučao odjednom jurne u gomilu, nedaleko od ljudi. Njen nalet je bio takav da se masa oktosa zanjiše unatrag; Ellie, koja je bila najbliže, padne. Za manje od jednog nileta policajci su, uz pomoć Archieja i nekolicine matrikulanata, zaustavili ovaj pokušaj bijega. Bjegunac je opet bio u njihovim rukama odnosno pipcima.

„Ne doći na dogovoreni kraj života, to je jedan od najgorih zločina koje oktos može počiniti“ reče onaj isti policajac. „Kažnjava se egzekucijom na licu mjesta, čim se prijestupnik uhvati.“ Drugi policajac izvuče iz torbe nekoliko crvolikih stvorova, koji su se migoljili, i pokuša joj te crve ugurati u usta. Ona se, međutim, žestoko opirala. Onda su je obojica policajaca udarila štapovima. Ona padne između njih. Ellie, koja je u međuvremenu stala na noge, nije mogla zadržati krik užasa kad vidje da crvi ulaze u usta osuđenice i ona počne povraćati. Umrla je brzo.

Ljudi više ni riječ ne progovoriše. Išli su, držeći se za ruke, s Archiejem i Plavom, preko trga, do parkirališta gdje ih je čekalo njihovo vozilo. Nicole je bila toliko šokirana onim što je vidjela da se nije ni sjetila pogledom potražiti oslikani zid na kojem je pri dolasku vidjela ljudsko lice.

Usred noći Nicole, koja nije mogla zaspati, čula je kretanje u susjednoj sobi. Digne se tiho s postelje i navuče kućnu haljinu. Ellie je sjedila na svom krevetu, u mraku. Nicole sjedne pokraj svoje kćeri i uzme je za ruku.

„Mama, nisam mogla zaspati. Razmišljam o svemu, i ne nalazim smisao... Osjećam se kao da sam izdana.“

„Znam. I ja se osjećam tako.“

„Mislila sam da poznajem oktopauke“ reče Ellie. „Imala sam povjerenje u njih... Smatrala sam da su u mnogo čemu superiorni u odnosu na nas, ali poslije ovoga večeras...“

„Nitko od nas se ne osjeća ugodno pred prizorima ubijanja“ reče Nicole. „Čak je i Richard u prvi tren bio užasnut. Ali kad smo legli na počinak, rekao mi je da smatra da su tu uličnu scenu pažljivo pripremili zato da bi matrikulanti to vidjeli... Također je rekao da ne trebamo prenagliti sa zaključcima ni previše emocionalno reagirati na jedan usamljeni incident...“

„Nikad ranije nisam gledala kako ubijaju neko inteligentno biće baš preda mnom. A njen zločin se sastojao u čemu? U tome što nije došla na svoje dogovoreno smaknuće?“

„Ne možemo suditi o njima kao što bismo o ljudskim bićima. Oktosi su posve drukčija živa vrsta. Njihovo društvo je drukčije organizirano, i mislim složenije od našeg. Tek ih počinjemo shvaćati... Zar si već zaboravila da su izliječili Ep od RV-41? I stavili nam na raspolaganje kompletnu tehnologiju kad smo bili zabrinuti za Mariusovo rođenje?“

„Nisam zaboravila“ reče Ellie. „Znaš, majko, osjećam se sada jednako kao u Novom Edenu, kad sam se stalno pitala kako je moguće da ljudi, koji su sposobni učiniti toliko dobrog, trpe tiranina kao što je Nakamura. Sad se čini da i oktosi mogu biti jednako loši, ali na svoj način. Toliko je nesklada, svugdje...“

Nicole zagrli kćer, da je utješi. Nema lakih odgovora, Ellie, draga, pomislila je. Kroz glavu joj, kao kakav film, proletješe najvažniji trenuci protekle večeri: nevjerojatne stvari, čak i nepoznato ljudsko lice – ako je dobro vidjela! – na oktoskom muralu. O čemu se tu radi, stara ženo, upita samu sebe. Je li to lice doista bilo tamo, ili ju je stvorio tvoj umorni maštoviti mozak, samo zato da te zbuni?

8.

Max je završio brijanje i isprao s lica ostatke pjene. Nekoliko sekundi kasnije izvukao je čep i voda je nestala iz kamenog umivaonika. Malim ručnikom pažljivo obriše lice. Napokon se okrene Eponini koja je sjedila na krevetu, iza njega, i dojila Mariusa.

„E, pa, Frenchi“ reče on smiješeći se, „moram priznati da sam prokleto nervozan. Nikad ranije se nisam susreo ni s jednim glavnim optimizatorom.“ Priđe joj. „Jednom, kad sam bio na konvenciji farmera u Litlle Rocku, sjedio sam za vrijeme banketa pokraj guvernera Arkansasa. Bio sam i tad malo nervozan.“

Eponina se nasmiješi. „Teško mi je zamisliti tebe nervoznog.“

On odmahne glavom. „Nevjerojatne živote živimo, zar ne? Mijenjam noćas njemu pelene i mislim kako smo slični milijunima drugih ljudskih parova koji plešu oko svoga prvijenca. A ispred naših vrata – grad izvanzemaljaca koji...“ Nije dovršio misao.

„Ellie se od prošlog tjedna promijenila. Izgubila je onu svoju iskričavost. Osim toga, sve češće priča o Robertu...“

„Uplašila se od onog smaknuća“ bio je Maxov komentar. „Pitam se jesu li žene po prirodi osjetljivije na nasilje. Pamtim, kad su se Clyde i Winona vjenčali, pa kad ju je on doveo na farmu i odveo da gleda klanje svinja, kako je problijedjela u licu. Ništa nije rekla, ali nikad više nije došla to gledati.“

„Ellie odbija pričati o toj noći“ reče Eponina, prebacujući Mariusa na drugu dojku. „A to je neobično za nju.“

„Richard je jučer, kad je tražio neke komponente za sklapanje elektronskih prevoditelja za sve nas, pitao Archieja o tom incidentu... i, kaže da je vražji oktos izbjegao pravi odgovor doista lukavo: nije dao gotovo nijedan izravan odgovor. Čak nije htio ni potvrditi ono što je Plava već rekla Nicole o osnovama njihove terminacijske politike.“

„Koja je prilično zastrašujuća, zar ne?“ reče ona mrgodeći se. „A Nicole kaže da je od Plave tražila da joj to ponovi nekoliko puta, i da je prevodila stvar na engleski glasno, na nekoliko raznih načina, i svaki put joj je Plava potvrdila da je prijevod dobar.“

„Sustav je tako jednostavan da ga i seljak razumije“ reče Max s usiljenim osmijehom. „Svaki odrasli oktos, čiji doprinos koloniji tijekom određenog razdoblja vremena nije jednak barem troškovima održavanja tog pojedinca u životu, biva stavljen na popis za terminaciju. Ako za određeno vrijeme ne izađe iz minusa, ubiju ga.“

Poslije kraće šutnje Eponina reče: „Plava kaže da optimizatori rukovode tom politikom. Oni odlučuju što koliko vrijedi...“

„Znam“ reče Max i pogladi malog po leđima. „Mislim da su zbog toga Richard i Nicole tako zabrinuti u vezi s ovim danas. Nitko nam ništa izričito nije rekao, ali – mi trošimo mnogo, i to traje već dugo, a prokleto je teško procijeniti što smo pridonijeli...“

„Max, jesi li spreman?“ reče Nicole gurnuvši glavu kroz vrata. „Svi ostali su već vani, kod fontane.“

Pet stolaca ih je čekalo ispred operativnog prostora glavnog optimizatora. Nicole je objasnila Archieju i Plavoj, dvaput, što je ‘uredi ali su njihovi oktoski prijatelji ostali pri tvrdnji da je na zemaljskom jeziku bolji naziv za mjesto gdje glavni optimizator radi, ‘operativni prostor.’ „Glavni optimizator ponekad malo kasni“ reče Archie kao da se ispričava. „Neočekivani događaji u koloniji mogu biti razlogom da se poremeti planirani raspored poslova.“

„Onda se doista događa nešto neobično“, reče Richard Maxu. „Točnost je jedna od glavnih osobina oktoske vrste.“ Petoro ljudi je s nestrpljenjem čekalo da dogovoreni sastanak počne. Svatko je bio zadubljen u svoje misli. Nekoliko minuta kasnije jedan oktopauk im reče da uđu u sljedeću prostoriju. Tamo im rekoše da će za nekoliko trenutaka ući glavni optimizator s određenim brojem svojih savjetnika. Ova dvorana je imala prozore. Ljudi su mogli vidjeti što se događa na okolnim prostorima. Unutrašnjost dvorane Richarda je podsjećala na kontrolnu prostoriju nuklearne elektrane ili kontrolnog centra za svemirske letove. Svuda su bili oktoska računala i ekrani uz koje su stajali oktosi tehničari. Richard postavi pitanje o nečemu što se događalo u jednom udaljenom dijelu dvorane; ali, prije nego što je Archie mogao odgovoriti, tri oktosa uđoše u dvoranu.

Ljudi refleksno ustadoše sa svojih sjedala. Archie im predstavi glavnog optimizatora, zatim zamjenika nadležnog za Smaragdni Grad, i načelnika sigurnosti. Sva tri oktosa pružiše po jedan pipak i rukovaše se sa svim ljudima. Archie pokretom pokaže ljudima da sjednu i glavni optimizator počne odmah govoriti.

„Svjesni smo“ počne, „da ste vi tražili, preko našeg predstavnika, da vam bude dopušteno vratiti se u Novi Eden, pridružiti se drugim članovima vaše vrste u Rami. Nismo iznenađeni ovim zahtjevom, zato što naši povijesni podaci pokazuju da se kod većine inteligentnih živih vrsta s jakim emocijama poslije nekog razdoblja vremena provedenog u izvanzemaljskom društvu javi čežnja da se vrate u poznatiji svijet. Željeli bismo vam jutros pružiti neke dodatne informacije, koje bi mogle imati utjecaja na vaš zahtjev da vam dopustimo povratak u Novi Eden.“ Archie zatraži od svih ljudi da pođu za glavnim optimizatorom. Cijela skupina pođe kroz dvoranu, pa kroz još jednu sličnu, a onda uđe u jednu pravokutnu prostoriju s dvanaest velikih ekrana raspoređenih duž zidova, na visini oktoskih očiju.

„Pažljivo smo motrili razvoj događaja u vašem habitatu“ reče glavni optimizator kad su se svi okupili. „To činimo još od dana vašeg bijega. Jutros vam želimo pokazati neke od stvari koje smo zamijetili u posljednje vrijeme.“ Trenutak kasnije uključili su se svi zidni ekrani. Na svakom je bio po jedan filmski djelić iz dnevnog života ljudi koji su ostali u Novom Edenu. Kvaliteta slike bila je daleko od savršenstva, a trajanje svakog filma bilo je samo nekoliko nileta; ipak, ono što se vidjelo moglo se posve dobro shvatiti.

Ljudi ostadoše bez riječi; stajali su nekoliko sekundi kao očarani, zalijepljeni za slike na ekranu. Na jednom filmu je Nakamura, odjeven kao japanski šogun, držao govor masi naroda na trgu u Središnjem Gradu. Držao je veliki crtež oktopauka. Iako se nije čuo nikakav ton, po njegovim kretnjama i po slikama gomile, bilo je jasno da ih on poziva na pohod protiv oktosa.

„Proklet da sam“ reče Max prelazeći pogledom s jednog ekrana na drugi.

„Gledajte onamo“ reče Nicole. „Ono je El Mercado u San Miguelu.“

U najsiromašnijem od četiri novoedenska sela, dvanaest bijelih i žutih nasilnika, s karatističkim vrpcama vezanim oko glave, tuklo je četvoricu mladih crnaca i mulata. To su iz neposredne blizine gledala dva novoedenska policajca i jadna skupina od dvadesetak seljaka. Poslije batinanja, bioti tipa Tiasso i Lincoln podigoše izubijana krvava tijela i utovariše ih u veliki teretni tricikl.

Na drugom ekranu vidjela se dobro odjevena skupina ljudi, većinom bijelaca i Azijata, koja se okupila za nekakvu zabavu, ili festival, u Nakamurinom Vegasu. Blistave svjetlosti pozivale su ih u kasino, iznad kojeg je ogroman natpis obavještavao da je ‘Dan kad se cijenimo’ a manji natpis da će svaki sudionik dobiti, u čast ovog praznika, po dvanaest besplatnih srećki. Lijevo i desno od tih natpisa bila je po jedna slika Nakamure, njegovo poprsje, lica nasmiješenog, u bijeloj košulji, s kravatom.

Ekran iza Glavne je prikazivao unutrašnjost zatvora u Središnjem Gradu. Jednu novu osuđenicu, ženu raznobojne kose, upravo su uvodili u ćeliju gdje su već bile druge dvije osuđenice. Činilo se da se nova žali zbog nedovoljnog prostora u ćeliji; policajac ju je samo gurao naprijed, smiješeći se. Kad se vratio za svoj radni stol, vidjelo se da su na zidu iza njega dvije potjernice, s riječima TRAŽI SE i s likovima Richarda i Nicole.

Oktosi su strpljivo čekali dok su ljudi gledali jedan po jedan film. „Ali, ljudi moji, kako, kako?“ ponavljao je Richard, odmahujući glavom. Onda se svi ekrani, bez upozorenja, ugasiše.

„Spremili smo ukupno četrdeset osam odlomaka, i danas ćemo vam ih sve pokazati“ reče glavni optimizator. „Svi su snimljeni tijekom posljednjih osam dana, u Novom Edenu. Optimizator kojeg vi zovete Archie imat će katalog tih odlomaka, koji su klasificirani po lokaciji, vremenu, i opisu događaja. Možete ovdje provesti vremena koliko god hoćete, gledati odlomke, međusobno razgovarati i postavljati pitanja ovima koji su vas dopratili. Mene, na žalost, čekaju drugi poslovi. Ako, nakon gledanja, želite opet razgovarati sa mnom, odvojit ću za vas nešto vremena.“

Tad glavni optimizator i pomoćnici napuste prostoriju. Nicole, blijeda i činilo se slaba, sjedne na jednu od stolica. Ellie joj priđe.

„Je l’ ti dobro, majko?“ reče Ellie.

„Valjda je“ odgovori Nicole. „Kad su filmovi krenuli, osjetila sam oštru bol u grudima – vjerojatno zbog iznenađenja i uzbuđenja. Sad je popustila.“

„Želiš li kući, da se odmoriš?“ reče Richard.

„Zezaš se?“ reče Nicole uz svoj karakteristični osmijeh. „Ne bih propustila ovu predstavu čak ni kad bi postojala vjerojatnost da padnem mrtva negdje oko sredine.“

Gledali su te nijeme filmove oko tri sata. Jasno im je bilo da u Novom Edenu nema više gotovo nikakvih osobnih sloboda i da se većina kolonista bori za goli opstanak. Nakamura je učvrstio svoju vlast i smrvio svaku opoziciju. A naseobina kojom je gospodario bila je sastavljena većinom od sumornih i nesretnih ljudi.

U početku su svi oni gledali svaki odlomak zajedno. Kasnije Richard napomene da je to neučinkovit način podjele posla: bolje je gledati ih na svim ekranima istovremeno. „Govoriš kao pravi optimizator“ reče Max, no ipak se složi s Richardom.

U jednome filmu pojavila se, nakratko, i Katie. Bio je to noćni prizor, u Vegasu. Ulične prostitutke su radile svoj posao ispred jednog kluba. Katie je prišla jednoj od tih žena, popričala s njom o nečemu, i izgubila se. Richard i Nicole počeše komentirati kako je mršava, čak izgladnjela. Tražili su od Archieja da ponovi taj odlomak nekoliko puta.

Drugi odlomak bio je iz bolnice u Središnjem Gradu. Nisu bile potrebne riječi da bi gledatelji razumjeli da nedostaju lijekovi i bitni medicinski materijali, da nema dovoljno osoblja, i da se oprema kvari, a ne popravlja. Jedna osobito dirljiva scena pokazivala je kako umire jedna mlada rodilja mediteranskog porijekla, možda Grkinja, poslije bolnog carskog reza. Soba je bila osvijetljena svijećama, a dijagnostički ekrani pokraj te pacijentice, koji su mogli pokazati što nije u redu i spasiti joj život, ležali su neupotrebljivi – bez struje.

U tom bolničkom odlomku Robert Turner je bio posvuda. Kad ga je Ellie prvi put ugledala, kako hoda kroz bolničke sobe, suze su joj došle na oči. Jecala je sve do kraja odlomka, a onda tražila ponavljanje. Tek pri trećem gledanju oglasila se komentarom. „Izmučen je, vidi se da previše radi“ rekla je. „Nikad se nije naučio brinuti o sebi.“ Kad su svi već bili emocionalno iscrpljeni, i kad više nitko nije tražio da se bilo što ponovi, Archie upita ljude žele li novi razgovor s glavnim optimizatorom. „Ne sad“ reče Nicole, iskazujući stav svih njih. „Nismo imali vremena upiti ovo što smo vidjeli.“

Nai upita bi li mogli neke snimke ponijeti kući. „Voljela bih pogledati ih opet, malo smirenije. Osim toga, bilo bi odlično ako bi ih i Patrick i Eponina mogli vidjeti.“ Archie odgovori da mu je žao, ali da se ove snimke mogu gledati samo u jednom od oktoskih komunikacijskih središta.

Na putu natrag, u svoj dio Smaragdnog Grada, Richard je razgovarao s Archiejem. Pokazivao je oktopauku koliko dobro radi automatski prevoditelj. Završne testove obavio je jučer. Sad je aparat mogao prevoditi i standardan oktoski govor i dijalekt prilagođen ljudskom vidnom spektru. Archie potvrdi da je zadivljen.

„Onako usput“ nastavi Richard, pojačanim glasom da bi ga svi njegovi mogli čuti, „pretpostavljam da nam ne možeš otkriti kako ste uspjeli snimati sve te stvari usred Novog Edena, zar ne?“

Archie nije oklijevao s odgovorom. „Leteći kvadroidi“ reče. „Snimaju i obrađuju sliku. Savršeniji genus. Znatno sitniji.“

Nicole ovo prevede za Maxa i Nai. „E jebi ga“ progunđa Max. Ustane i ode u drugi kraj putničke kabine vozila, mrmljajući nešto u bradu.

„Nikad nisam vidio Maxa tako svečano raspoloženog i tako napetog“ reče Richard Nicole.

„Ni ja“ odgovorila je. Šetali su nakon ručka s obitelji i prijateljima koji je završio prije sat. Jedna usamljena krijesnica bila je iznad njih dvoje dok su šetali, već po tko zna koji put, od kraja njihove slijepe uličice do trga i natrag.

„Što misliš, hoće li odustati od povratka?“ reče on dok su opet obilazili oko vodoskoka.

„Pa, ne znam. Mislim da je još, u nekom smislu, u šoku... Neprihvatljiva mu je činjenica da oktosi gledaju sve što mi radimo. Zato inzistira da se on i njegova obitelj vrate u Novi Eden čak i ako svi ostali ostanu ovdje.“

„Jesi li imala prilike razgovarati s Eponinom nasamo?“

„Prekjučer je donijela Mariusa čim se probudio nakon poslijepodnevnog spavanja. Pitala me jesam li rekla Archieju da oni žele otići... Djelovala je uplašeno.“

Energično su hodali preko trga. Richard, ne zaustavljajući se, izvuče rupčić i obriše znoj sa čela. „Sve se promijenilo“ reče.

„Sigurna sam da je sve to dio oktoskog plana“ odgovorila je Nicole. „Nisu nam oni pokazali snimke samo da bi dokazali da u Novom Edenu nije sve kako valja i treba. Znali su kako ćemo reagirati kad se dojmovi slegnu i kad ocijenimo pravu važnost onoga što smo vidjeli.“

Zaputiše se u tišini prema svom privremenom domu. Zaokret – i opet prema fontani. Richard reče: „Znači, oni motre na sve što radimo, pa i na ovaj naš razgovor?“

„Nego što. To je glavna poruka koju su nam prenijeli dopuštajući nam da vidimo odlomke... Ne možemo imati nijednu tajnu. Bijeg ne dolazi u obzir. Posve smo u njihovoj vlasti. Ja ipak i sad vjerujem, premda sam u tome možda posve usamljena, da nam oni ne namjeravaju učiniti nikakvo zlo. Možda će nam čak i dopustiti povratak u Novi Eden... jednoga dana.“

„To nikada“ reče. „To bi značilo da su uludo potrošili znatna sredstva, bez ikakvog dobitka: vrlo neoptimalno. Ne, siguran sam da oni samo gledaju kako bi nas najbolje uklopili u svoj sustav.“

Stali su kod fontane i popili malo vode. „Kako se osjećaš?“ upita Richard.

„Ma, fino. Ništa me ne boli, nije mi kratak dah. Kad me je Plava pregledala jučer, nije našla nikakvu novu patološku promjenu. Samo mi je srce staro i slabo... Svakako mogu očekivati da ću s vremena na vrijeme imati problema s njim.“

„Pitam se koju ćemo nišu zauzeti u oktoskom svijetu“ reče Richard nekoliko sekundi kasnije, dok su se umivali.

Nicole mu dobaci pogled. „Zar nisi ti bio taj koji mi se smijao prije nekoliko mjeseci kad sam iznosila izvjesna nagađanja o oktoskim motivima? Kako sada možeš biti siguran da shvaćaš što oni žele postići?“

„Nisam siguran“ reče. Nasmiješio se široko. „Ali prirodna je pretpostavka da će jedna inteligentna vrsta postupati barem logično.“

Richard je probudi usred noći. „Oprosti što te uznemiravam, draga, ali imam problem.“

„Koji?“ reče ona sjedajući u krevetu.

„Malo je nezgodno reći. Zato ti nisam ranije spomenuo. Počelo je odmah poslije Dana obilja. Mislio sam da će proći samo od sebe, ali posljednjih dana bol je postala nepodnošljiva.“

„Ma daj, Richarde“ reče, nezadovoljna što ju je prekinuo u spavanju. „Prijeđi na stvar. O kakvom bolu pričaš?“

„Kad god mokrim, peče me...“

Nicole pokuša prigušiti zijevanje. Razmišljala je. „Mokriš češće nego obično?“

„Da... Kako znaš?“

„Ahileja su zasigurno držali za prostatu kad su ga umakali u rijeku Stiks“ reče. „To je svakako najslabija točka u muškoj anatomiji. Legni na trbuh da te pregledam.“

„Sada!“

„Ako me možeš probuditi iz dubokog sna zbog bolova“ nasmijala se, „onda možeš malo i stegnuti zube, da provjerim instant-dijagnozu koju sam postavila.“

Nicole i Plava sjedile su u stanu oktoske doktorice. Na zidovima su bile projicirane četiri kvadroidske slike. „Ona slika tamo lijevo“ reče Plava, „pokazuje izraslinu kako je izgledala tog prvog jutra, prije deset dana, kada si zamolila da potvrdim tvoju dijagnozu. Druga slika je s jačim povećanjem: pokazuje nekoliko stanica uzetih iz tumora. Stanične abnormalnosti – ono što vi zovete rak – označene su plavom bojom.“

Nicole se blijedo nasmiješi. „Trudim se preusmjeriti svoje misli“ reče. „Nikad ne upotrijebiš boje za ‘bolest’ kad opisuješ Richardov problem, nego samo one koje ja prevodim kao abnormalnost!’

„Mi mislimo“ odgovori Plava, „da je bolest pogrešno funkcioniranje, izazvano vanjskim agensom poput bakterija ili virusa. Nepravilnost u staničnoj kemiji koja dovede do proizvodnje nepoželjnih stanica, posve je drugi problem. U našoj medicini se ta dva slučaja liječe posve različito. Taj tumor tvog muža genetski je više povezan sa starenjem nego sa zaraznim bolestima kao što su upala pluća ili gastroenteritis.“

Doktorica Plava pruži jedan pipak prema trećoj slici. „Ova slika pokazuje tumor prije tri dana, kako su namjenske kemikalije, prenijete uz pomoć naših mikrobioloških agenasa, u cijelosti natopile mjesto abnormalnosti. Izraslina se već počela topiti, jer je prestala proizvodnja tumornih stanica. Na posljednjoj slici, koja je napravljena jutros, Richardova prostata opet izgleda normalno. U međuvremenu, su sve kancerozne stanice uginule a nijedna nova nije stvorena.“

„I sad će mu biti dobro?“

„Vjerojatno“ reče Plava. „U to ne možemo biti apsolutno sigurni zato što još nemamo onoliko podataka koliko bismo željeli o životnom ciklusu vaših stanica. One pokazuju nekoliko jedinstvenih osobina – kao što je uvijek slučaj kod bića koja su imala evoluciju različitu od evolucije svih ranije proučenih vrsta. Neke od tih osobina su takve da ukazuju da bi se abnormalnost mogla ponoviti. Međutim, na temelju našeg iskustva s mnogim drugim živim vrstama, uvjerena sam da je nastanak novog tumora prostate malo vjerojatan.“

Nicole se zahvali oktoskoj kolegici. „Ovo je bilo nevjerojatno. Doista bi bilo divno kad bi se vaše medicinsko znanje nekako moglo prenijeti na Zemlju.“

Slike nestadoše sa zidova. „Tad bi se pojavili mnogi socijalni problemi“ reče doktorica Plava, „barem ako sam dobro shvatila naše razgovore o vašem matičnom planetu. Kad jedinke ne bi umirale od ovakvih abnormalnosti, prosječni životni vijek bi se znatno produžio. Naša vrsta je imala jednu sličnu krizu, poslije Zlatnog stoljeća naše biologije, kad se oktoski prosječni životni vijek udvostručio tijekom samo nekoliko generacija. Vratili smo ravnotežu tek kad je optimizacija kao društveno uređenje bila čvrsto uspostavljena. Imamo obilje dokaza da bez zdrave politike odstranjivanja starih i planskog rađanja novih, kolonija gotovo besmrtnih bića mora relativno brzo potonuti u kaos.“

Nicoleina zagolica radoznalost. „Poštujem, barem intelektualno, to što govoriš“ reče. „Ako svaki pojedinac živi vječno, ili tako nekako, a resursi su ograničeni, uskoro će ponestati hrane i životnog prostora. Ali, moram priznati, osobito kao stara osoba, da me i sama pomisao na ‘politiku terminacije’ plaši.“

„U svojoj ranoj povijesti naše društvo je bilo organizirano u mnogo čemu slično vašem. Gotovo sva moć odlučivanja bila je povjerena starijim pojedincima. Zato je, kad se životni vijek bitno produžio, bilo lakše donijeti odluke o ograničenju rađanja nego o planskom odstranjivanju starih. Međutim, poslije relativno kratkog vremena društvo je kao cjelina ostarjelo, i počela je stagnacija. Kao što bi Archie, ili bilo koji drugi dobar optimizator objasnio, ‘koeficijent okoštavanja’ u našim naseobinama toliko je porastao da su sve nove ideje bile odbacivane. Zatim su te gerijatrijske kolonije doživjele slom, u biti samo zato što se nisu mogle prilagođavati stalnom mijenjanju uvjeta u svijetu oko njih.“

„I tako je došlo do optimizacije?“

„Da“ objašnjavala je Plava. „Ako svaka jedinka iskreno prihvati uvjerenje da je dobrobit cijele zajednice najvažnija, i da se sve ostalo mora izvoditi kao funkcija te osnovne postavke, onda se brzo postigne i suglasnost da je plansko odstranjivanje bitan čimbenik optimalnog rješenja. Archie bi ti mogao pokazati, brojčano, kakve katastrofalne posljedice može donijeti odluka da se ogroman dio zajedničkih resursa troši na one građane čiji je ukupni doprinos zajednici nizak. Zajednica ima najviše koristi ako investira svoje bogatstvo u one članove koji pred sobom imaju još dugo razdoblje zdravlja, pa prema tome postoji i visoka vjerojatnost da će investicija biti vraćena.“

Nicole je glasno izgovorila prijevod nekih rečenica da bi kod svoje oktopauske kolegice mogla provjeriti je li točno razumjela. Poslije su šutjeli nekoliko nileta. „Pretpostavljam“ reče Nicole poslije toga, „da starenje vas oktosa, iako je odloženo izbjegavanjem seksualnog sazrijevanja i umanjeno djelovanjem vaše iznenađujuće medicine, ipak u nekom trenutku odmakne tako daleko da je održavanje starca ili starice nepodnošljivo skupo, po nekom vašem mjerilu.“

„Točno,“ reče Plava. „Možemo produžiti život jedne individue gotovo do u vječnost. Međutim, tri su glavna čimbenika zbog kojih je pretjerano produžavanje života posve neoptimalno za koloniju. Prvo, kao što si rekla, postaje preskupo, jer jedan po jedan organ popušta. Drugo, starac troši sve više svog vremena na samoodržanje, pa prema tome posvećuje sve manje energije dobrobiti zajednice. Treće je um. Kad mentalna brzina i sposobnost učenja počnu opadati, nagomilana mudrost, važna za koloniju, nadoknađuje te gubitke u moždanoj snazi. Pa ipak, kao što su optimizatori-sociolozi prije mnogo godina, uz brojne dokaze za i protiv, utvrdili, u životu svakog oktosa dođe trenutak kad težina nagomilanih iskustava postaje tolika da on gotovo ništa novo više ne može naučiti. Čak i ako je zdrav, ta faza, koju naši optimizatori nazivaju ‘nastupom ograničene fleksibilnosti’, znači da njegov doprinos koloniji naglo opada.“

„Dakle, optimizatori odluče kad je trenutak da netko bude odstranjen?“

„Da,“ reče Plava,“ ali ne znam točno kako to rade. Prvo počinje razdoblje ‘probnog rada tijekom kojega si na listi za odstranjivanje, ali još imaš izgleda popraviti svoju bilancu. Ako dobro razumijem Archieja, bilanca se vodi za svakog ponaosob, i točno se zna kad njegov doprinos zajednici postane manje vrijedan od sredstava koja zajednica na njega troši. Ako se ne izvuče u plus, odrede mu odstranjivanje. Terminaciju.“

„A kako se ponašaju oni kojima je to određeno?“ upita Nicole. Stresla se; i protiv svoje volje, sjetila se kako je sve to izgledalo kad je čekala da se nad njom provede smrtna kazna.

„Različito. Neki, osobito oni bolesni, pomire se s činjenicom da nikad više neće biti u plusu, i sami planiraju sve poslove vezane za svoju smrt. Drugi traže savjete od optimizatora, i pokušavaju dobiti nove radne zadatke, na kojima bi lakše mogli ispuniti svoju kvotu društvene korisnosti. To je Herkul napravio neposredno prije vašeg dolaska.“

Nicole zanijemi. Osjeti kako se naježila. „Hoćeš li mi reći što se dogodilo s Herkulom?“ reče kad je, poslije nekoliko trenutaka, sakupila hrabrost.

„Oštro je ukoren zato što nije osigurao dovoljnu zaštitu za Niki, na Dan obilja. Premješten je na drugu dužnost, ali ga je terminacijski optimizator obavijestio da je s tom pogreškom otišao toliko duboko u minus da praktično više nema nikakvih izgleda da to ikada nadoknadi. On je tada zatražio da bude odmah terminiran.“

Nicole šumno uvuče zrak. U svome umu ugleda tog njihovog prijatelja kako stoji u slijepoj uličici i žonglira s mnogo lopti, na opće oduševljenje djece. A sad je mrtav, pomislila je. Zato što je zakazao na poslu. To je okrutno i bezdušno.

Nicole ustane i još jednom se zahvali Plavoj. Pokuša samu sebe uvjeriti da treba biti oduševljena zato što je Richardov rak prostate izliječen, a ne da tuguje zbog pogibije jednog relativno beznačajnog oktosa. Ali Herkulov lik ju je jednako proganjao. Pa, to je posve druga vrsta, reče sama sebi. Ne možeš o njima suditi ljudskim mjerilima.

Kad je već krenula prema izlazu iz kuće doktorice Plave, obuzme je neodoljiva želja da sazna što se događa s Katie. Prije nekoliko noći imala je jako živopisan san o Katie; kad se probudila, pitala se mogu li možda oktoske snimke otkriti još ponešto o Katienom životu u Novom Edenu.

„Plava“ reče Nicole stojeći na vratima. „Zamolila bih te za jednu uslugu. Ne znam da li da se obratim tebi ili Archieju... Čak ne znam ni je li izvodivo to što ću tražiti.“

Oktos upita o čemu je riječ.

„Kao što znaš, imam i jednu kćer koja je ostala u Novom Edenu. Vidjela sam je, ali vrlo kratko, na jednoj od snimki koje nam je glavni optimizator pokazao prošlog mjeseca. Jako bih voljela znati što joj se događa u životu.“

9.

Tijekom razgovora sljedećeg dana Archie reče Nicole da njena želja da vidi još filmova o Katie ne može biti ispunjena. Nicole, međutim, ostane uporna. Koristila je svaku priliku kad je ostajala nasamo s Archiejem ili Plavom da ponovi taj zahtjev. Kako nitko od oktosa nijednom nije rekao da drugi filmski odlomci o Katie ne postoje, Nicole je bila sigurna da postoje. Vidjeti ih – to je postalo njena opsesija.

„Plava i ja smo pričale danas o Jamieju“ reče, kasno jedne noći, kad je već bila s Richardom u postelji. „Odlučio je poći na obuku za optimizatora.“

„To je dobro“ reče Richard dremljivo.

„Rekla sam doktorici Plavoj da ona, kao roditelj, ima sreću, jer može sudjelovati u svemu što se događa njenom djetetu. Onda sam opet rekla da smo mi strašno zabrinuti što tako malo znamo o Katienoj sudbini... Richarde“ nastavi ona podižući glas, „Plava danas nije rekla da mi neće biti dopušteno vidjeti filmove o Katie. Što misliš, je li to znak da se nešto u njihovom stavu mijenja? Uspijevam li slabiti njihov otpor?“

Richard u prvi mah nije odgovorio. Ona uporno nastavi tražiti odgovor. Richard se tad podigne i sjedne. „Zar ne možemo barem jedne noći zaspati bez nove rasprave o Katie i prokletim oktoskim filmićima? Isuse, pa, Nicole, ti ni o čemu drugom ne pričaš već više od dva tjedna. Pretjeruješ u...“

„Ne“, prekine ga ona. „Ne pretjerujem. Samo se brinem za našu kćer. Sigurna sam da oktosi imaju mnoge odlomke o njoj, koje bi mogli sastaviti i prikazati nam. Zar tebe ne zanima...“

„Dakako da me zanima“ reče uzdahnuvši. „Ali, isti ovaj razgovor vodili smo već nekoliko puta. Čemu ovo ponavljanje, u ovo doba noći?“

„Pa rekla sam ti. Osjetila sam u njihovom današnjem stavu nagovještaj neke promjene. Plava mi nije...“

„Čuo sam te“ prekine je Richard nestrpljivo. „Ne vidim ništa posebno u tome. Plavu ta tema vjerojatno zamara koliko i mene.“ On odmahne glavom. „Vidi, Nicole, ova naša ekipa se raspada. Očajnički nam je potrebno da nas povedeš, svojom mudrošću, svojim zdravim razumom. Max iz dana u dan gunđa da mu oktosi ugrožavaju privatnost; Ellie je potištena, osim u rijetkim trenucima kad joj Niki izmami osmijeh; usred svega toga, Patrick i Nai odlučili su vjenčati se... Međutim, ti si toliko obuzeta tim filmovima o Katie da nisi sposobna ikome dati bilo kakav savjet.“

Nicole ga samo oštro pogleda i legne na leđa, ne odgovorivši na njegove primjedbe.

„Molim te da se ne ljutiš, Nicole“ reče Richard malo kasnije. „Samo tražim da tvoje vlastito ponašanje shvatiš onoliko objektivno koliko obično shvaćaš ponašanje drugih.“

„Ništa se ja ne ljutim“ odgovori Nicole, „i ne zanemarujem sve vas ostale. Uostalom, zašto ja uvijek moram biti odgovorna za sreću naše male obitelji? Zašto ne bi mogao povremeno netko drugi preuzeti ulogu zajedničke mame?“

„Zato što nitko drugi nije ti“ reče Richard. „Uvijek si bila svačiji najbolji prijatelj.“

„Lijepo, sad sam se umorila. Štoviše, imam i jedan vlastiti problem, ili ‘opsesiju’ kako ti kažeš... Samo da napomenem, Richarde, da sam razočarana tvojim pomanjkanjem zanimanja. Oduvijek sam bila uvjerena da ti je Katie najdraža...“

„Nije u redu da tako govoriš, Nicole“ reče Richard brzo. „Ništa ne bih volio više nego uvjeriti se da je s njom sve u redu. Ali, druge stvari su mi sada na pameti.“

Prođe minuta u tišini. „Reci mi nešto, draga“ nastavi on nešto blažim tonom. „Kako to da ti je tako iznenada baš Katie postala toliko važna? Što se promijenilo? Ne pamtim da si ranije bila toliko nevjerojatno zabrinuta za nju?“

„To si pitanje i ja postavljam. Ne nalazim točan odgovor. Znam da je ona u posljednje vrijeme često u mojim snovima; to je počelo još prije onog dana kad smo je vidjeli na onoj oktoskoj projekciji. Znam samo da osjećam jaku želju razgovarati s njom... Osim toga, kad mi je Plava rekla o pogubljenju Herkula, moja prva misao je bila da moram vidjeti Katie još jednom prije nego umrem. Ne znam doista zašto, i ne znam baš ni što bih joj rekla, ali nekako mi se čini da je moj odnos s njom nedovršen...“

Još jedna duga tišina u spavaćoj sobi. „Oprosti ako sam bio malo bezosjećajan noćas,“ reče Richard

Sve je u redu, Richarde, pomislila je. Nije to bilo prvi put. I u najboljim brakovima ponekad nastupi prekid komunikacija.

Nicole pruži ruku da ga pomiluje. „Isprika prihvaćena“ reče ona i poljubi ga.

Iznenadila se kad vidje Archieja već u ranu zoru. Patrick, Nai, Benjy i djeca su tek malo prije prešli u susjednu sobu – učionicu. Svi ostali odrasli još su sjedili za doručkom kad Archie uđe.

Max je reagirao nepristojno. „Oprosti, Archie, al’ mi ne puštamo posjetitelje, ili barem ne one koje možemo vidjeti, prije jutarnje kave, ili već što je ovo sranje koje pijemo uz doručak svaki dan.“

Oktos se okrene u namjeri da ode, ali Nicole ustane. „Ne obraćaj pažnju na Maxa, on je u posljednje vrijeme loše raspoložen.“

Međutim i Max skoči i zgrabi jednu gotovo praznu kutiju u kojoj je bilo ostalo još nešto malo žitarica. Zamahne kutijom snažno na jednu stranu, pa na drugu, onda je čvrsto zatvori, i preda je Archieju. „Evo ti kvadroidi“ reče on jakim glasom. „Osim ako nisu bili brži od mene?“

Archie nije odgovorio. Ostalim ljudima sve ovo je bilo neugodno, posramljujuće. Max se vrati na svoje mjesto za stolom, između Eponine i Mariusa. „Pa, jebeš ti to, Archie“ nastavi on gledajući prema oktosu, „vi ćete meni uskoro objesiti dvije zelene točke na stražnjicu. Pretpostavljam. A mogli biste me odmah terminirati?“

„Max“ poviče Richard. „Daj se sredi. Misli barem na svoju ženu i sina.“

„Ja ni o čemu drugom i ne razmišljam, prijatelju“ reče Max, „evo već mjesec dana. I znaš što? Ovaj seljak iz Arkansasa ne zna smisliti ništa čime bi to promijenio...“ Odjednom tresne šakom po jednoj stolici. Dovraga!“ vikne. „Osjećam se tako beskorisnim.“

Marius zaplače. Eponina uzme dojenče i brzo ustane od stola, a Ellie za njom, da joj pomogne. Nicole povede Archieja u predsoblje, tako da Richard i Max ostadoše sami. Richard se nagnuo preko stola. „Mislim da znam što osjećaš, Max“ reče blago, „i doista suosjećam s tobom... Ali, nećemo poboljšati svoju situaciju vrijeđanjem oktosa.“

„Koga briga?“ reče Max, dižući prema Richardu pogled potmulog bijesa. „Mi smo ovdje zatvorenici, to je jasno. Dopustio sam da mi se sin rodi u jednom svijetu gdje će uvijek biti zatvorenik. Onda kakav sam ja to otac?“

Dok se Richard trudio utješiti Maxa, Nicole je od Archieja dobila vijest koju je čekala već tjednima. „Dobili smo dopuštenje“ izvještavao je oktos, „da danas odeš u filmoteku. Napravili smo zbirku odlomaka u kojima se pojavljuje tvoja kći Katie. Uzimali smo ih iz naših arhiva.“

Nicole je tražila od Archieja da ponovi sve boje, da bi bila sigurna da ga je dobro razumjela.

Archie i Nicole nisu razgovarali tijekom vožnje bez ijednog usputnog zaustavljanja do visoke zgrade u kojoj je bila oktoska knjižnica. Nicole nije obraćala mnogo pažnje na prizore na ulicama. Bila je posve obuzeta svojim osjećajima i razmišljanjima o Katie. Prisjećala se, redom, ključnih trenutaka u svome životu iz vremena kad je Katie bila dijete. Najduža neprekidna uspomena bila je ona o silasku u leglo oktopauka, prije mnogo godina; Nicole sad opet proživi onaj užas i radost, traženje i nalaženje svoje odlutale četverogodišnje kćeri. Ti bi uvijek nekamo odlutala, Katie, pomislila je. U ovom ili onom smislu riječi. Nikad nisam bila u stanju zadržati te na sigurnom mjestu.

Srce joj je silovito tuklo dok ju je Archie vodio napokon u jednu dvoranu u kojoj nije bilo ničeg osim jedne stolice, jednog radnog stola, i ekrana na zidu. Archie joj pokaže da sjedne. „Prije nego što ti pokažem kako se oprema koristi, želim ti reći dvije stvari. Prvo, da odgovorim službeno, kao optimizator za tvoju grupu, na zahtjev nekih od vas da se vratite ostalim pripadnicima vaše vrste, u Novi Eden.“

Njegove boje zastadoše. Nicole se pokušavala koncentrirati. Nije joj bilo lako potisnuti Katie iz svojih misli, ali je znala da se mora posve usredotočiti na ono što će joj Archie sada prenijeti. Drugi ljudi će od nje očekivati da im ponovi sve, od riječi do riječi.

„Bojim se da nije moguće da itko od vas u bliskoj budućnosti ode odavde. Nemam ovlaštenje reći ništa više, osim ovog: o tom pitanju odlučivala je Glavna osobno, na jednom od najvažnijih sastanaka optimizatora. Vaš odlazak je odbijen iz sigurnosnih razloga.“

Nicole ostane zaprepaštena. Nije očekivala ove vijesti, svakako ne u ovo vrijeme. A govorila je svima da će, po njenom mišljenju, dobiti dopuštenje...

„Dakle, Max je u pravu“ reče ona trudeći se zadržati suze koje su prijetile poteći. „Mi smo vaši zatvorenici.“

„Vi sami protumačite ovu odluku kako želite. Ali reći ću ti da, koliko barem razumijem vaš jezik, kako mislim da riječi ‘zatvorenik’ koju Max u posljednje vrijeme često koristi, nije ispravna.“

„Onda mi daj neku bolju riječ i dodatna objašnjenja“ reče Nicole ljutito, ustajući. „Znaš što će mi reći ostali...“

„Ne mogu. Prenio sam cijelu našu poruku.“

Nicole je hodala po cijeloj prostoriji. Osjećaji su joj se mijenjali, od ljutnje do depresije. Znala je kako će Max reagirati. Svi će biti ljuti. Čak i Richard i Patrick će joj prebaciti da je bila u krivu. Pa zašto, zašto mi ne objasne? razmišljala je. Ovo nije njihov način. Osjeti malu bol u srcu i klone na stolicu.

„A druga stvar koju si mi htio reći?“ reče poslije nekog vremena.

„Ja sam osobno radio s inženjerima za obradu slika. Pripremali smo odlomke koje ćeš pozvati na ekran. Na temelju mog poznavanja ljudskih bića, i tebe osobno, mislim da bi ti gledanje tog materijala donijelo veliku žalost. Predlažem ti da odustaneš.“

Pažljivo je birao riječi, zato što je znao koliko su joj te slike potrebne. Njegova poruka bila je jasna. Vidjet ću nešto što će me ožalostiti. Ali, kakav izbor imam? Između ničega, i jada, zaključi ona, izabrat ću jad.

Zahvalila se Archieju što se brine za nju, i obavijestila ga da ipak želi vidjeti materijal. Archie gurne stolicu do radnog stola i pokaže joj kako se pristupa informacijama. Vremenske oznake su bile prevedene na ljudske mjerne jedinice, i označeni su dani prije današnjeg; dane su četiri moguće brzine projekcije, koje su odgovarale vrijednostima četiri oktalna reda veličine, i to od 1/8 normalne brzine do 64 puta ubrzane projekcije.

„Podaci o Katie su prikupljeni uglavnom zadnjih šest mjeseci, po vašem vremenu. Naš uobičajeni postupak s podacima je da starije prosijavamo i čuvamo samo jedan dio, onaj najvažniji, pa i to zbijeno. Postoje dokumenti o Katie dvije godine unatrag, ali pokazuju samo ključne događaje. Za razdoblje prije toga, gotovo ih i nema.“

Nicole pruži ruke prema kontrolnoj ploči. Utipka zahtjev za najnovijim odlomcima i vidje da se na ekranu pojavljuje Katieno lice. Istovremeno osjeti da je Archie kucka po ramenu. „Ova instalacija će ti biti na raspolaganju tijekom cijelog današnjeg dana“ reče joj kad se okrenula prema njemu. „Ali to je sve. Budući da imaš na raspolaganju ogromnu količinu snimki, savjetujem ti da koristiš veliku brzinu kako bi našla zanimljiva mjesta.“

Nicole duboko udahne i okrene se opet ekranu.

Osjećala se kao da više ne može plakati. Oči su joj, od stalnog nadolaženja suza, toliko otekle da ih je jedva otvarala. Već desetak puta je gledala kako se Katie drogira injekcijama kokomoa; a kad je vidjela svoju kćer kako steže gumenom trakom svoju nadlakticu i zabada iglu u nabreklu venu, nove suze krenuše, pekući je kao da su od vatre.

Ono što je u tih deset sati vidjela bilo je groznije od najgroznijeg što je ranije mogla zamisliti, pa je sad imala dojam da je uništena do temelja. Iako su svi filmovi bili nijemi, lako se razumjelo od čega se sastoji Katien život. Prvo, od beznadne ovisnosti o drogi. Barem četiri puta dnevno, a i češće, ako joj je život toga dana bio težak, Katie se vraćala u svoj stan, sama ili s društvom, i upotrebljavala elegantnu narkomansku opremu koju je držala u jednom velikom, zaključanom sanduku u sobi.

Pri početnom naletu droge, postajala je šarmantna osoba. Prijateljski raspoložena, zabavna, puna energije i samopouzdanja. Ali ako bi se droga istrošila dok je društvo još tu, Katie je postajala vrištava ljuta drolja koja je mnoge večeri završila sama s iglom.

Njezin je posao bio rukovođenje prostitucijom u Las Vegasu. U okviru toga, njena je dužnost bila i novačenje novih djevojaka. U početku je Nicoleino slomljeno srce odbijalo prihvatiti ono što su oči javljale. Ali jedna duga, ogavna scena, koja je počela tako što Katie postaje prijateljica jedne lijepe, ali siromašne maloljetne Španjolke u San Miguelu, a završila se tako što je ta djevojka, sada veličanstveno odjevena i natovarena nakitom, postala privremena konkubina jednog od Nakamurinih zaibacu glavonja, prisili Nicole da prizna samoj sebi da je njena kći sada osoba bez apsolutno ikakvog morala ili obzira.

Gledala je mnogo sati. Onda uđe Archie i ponudi joj nešto za jelo. Nicole to odbije. Znala je da u ovako uznemirenom stanju ne bi mogla zadržati u želucu nikakvu hranu.

Kasnije je znala samu sebe pitati zašto je gledala tako dugo, zašto nije jednostavno prekinula projekciju i izašla. Zaključak je bio da je, poslije prvih nekoliko sati, počela tragati, možda i podsvjesno, za makar i najmanjim znakovima nade u Katienom životu. Nije bilo u Nicoleinoj prirodi da mirno primi činjenicu da je njena kći pokvarena do srži. Očajnički je priželjkivala vidjeti barem na jednom filmskom odlomku nešto što bi ukazivalo da bi Katiena budućnost mogla biti drukčija.

Na kraju je našla u Katienoj sudbini dva elementa koji su, tako je barem sebe uvjeravala, mogli dovesti do toga da ona jednoga dana nađe izlaz iz pakla. Tijekom jezivih napada bijesa, koji su se događali uglavnom kad bi droge ponestalo, Katie je razbijala sve u svome stanu, sve redom – osim dvije uramljene slike. Na tim fotografijama bili su Richard i Patrick. Štoviše, pri kraju tog napada frenetičnog bijesa, već iscrpljena, Katie je svaki put uzimala te dvije slike sa stolčića za šminku i polagala ih nježno na krevet. Zatim bi legla uz njih i jecala dvadeset ili trideset minuta. Nicole je zaključila da je to ponašanje, više puta ponovljeno, dokaz da Katie još uvijek voli svoju obitelj.

Drugi element nade bio je policijski satnik Franz Bauer, Katien stalni ljubavnik. Nicole je priznala da ne razumije njihov odnos – jedne noći svađa i tučnjava, druge noći joj Franz čita pjesme Rainer Maria Rilkea, i to im bude uvod u višesatni, beskonačni, stravični seks – ali je smatrala da Franz ipak, na neki svoj čudan način, voli Katie, i da ne odobrava njenu ovisnost o drogi. Tijekom jedne svađe on je, čak, zgrabio njenu zalihu droge i zaprijetio da će sve baciti u kanalizaciju. Katie je na to potpuno poludjela i napala ga četkom za kosu.

Iz sata u sat je Nicole, dakle, gledala, željna shvatiti tragični život te svoje kćeri. Predvečer pristupi ranijim filmskim odlomcima; neki su bili još iz prvih dana Katienog navikavanja na drogu. Pokazalo se da je Katie tada imala i seksualnu vezu, jadnu i odvratnu, sa samim Nakamurom; dok je to trajalo, on joj je davao dovoljne količine droge.

Onda je Nicole zahvatila otupjelost. Bila je toliko emotivno iscrpljena da više nije nalazila snage ni da se pokrene. Ipak je, konačno, ugasila sve, spustila glavu na stol, plakala još koji minutu, i zaspala. Archie ju je probudio četiri sata kasnije i rekao da je vrijeme za povratak kući.

Vani je bio mrak. Vozilo je još prije deset minuta parkiralo na trgu, ali Nicole nikako da izađe. Archie je stajao uz nju.

„Ne mogu Richardu reći što sam danas vidjela“ reče, bacajući pogled gore, prema oktopauku. „To će ga apsolutno uništiti.“

„Razumijem“ reče oktos suosjećajno. „Sad vidiš zašto sam ti predložio da ne gledaš.“

„Bio si u pravu“ reče, polako ispuštajući okomitu šipku za pridržavanje, i pružajući, protiv volje, jednu nogu van. „AT sad je kasno. Ne mogu izbrisati jezive slike koje su mi ostale u glavi.“

Čim su krenuli ulicom, Archie počne s novim obavijestima. „Malo prije si mi rekla da se po nekim odlomcima vidi da je Patrick, prije nego što je pobjegao ovamo, saznao ponešto o Katienom načinu života, ali je odlučio ne reći ni tebi ni Richardu najgore dijelove te priče. Je li takav njegov postupak suprotan tvojim osobnim moralnim načelima?“

„Baš ti hvala što mi čitaš misli“ reče ona tapšući ga po ramenu. Malo je nedostajalo da se nasmiješi. „Počinješ nas i predobro poznavati.“

„I mi, u našem društvu, muku mučimo s istinom“ bio je Archiejev komentar. „Jedno od osnovnih pravila za nove optimizatore je da u svakom trenutku moraju govoriti istinu. Dopušteno je uskratiti neku informaciju, ali nije dopušteno dati ni najmanju laž. To je naša politika. Mladi optimizatori obično žele objaviti cijelu istinu o svemu, a, ponekad, istina i suosjećanje nisu u skladu.“

„Slažem se, prijatelju moj izvanzemaljski“ reče Nicole uzdahnuvši. „A sada, poslije ovog dana, za koji mogu sigurno reći da mi je bio jedan od najgorih u životu, moram se suočiti ne s jednim već sa dva vrlo teška zadatka. Maxu moram reći da ne može napustiti Smaragdni Grad, a mom Richardu, da mu kći miljenica ovisi o drogi i da je šefica prostitutki. Nadam se da negdje u ovom starom i istrošenom ljudskom biću kakvo sam ja još ima dovoljno snage za ta dva zadatka.“

10.

Kad je ušla, Richard je spavao. Zahvalila je sudbini što ne mora odmah ništa objašnjavati. Kliznula je u postelju. Ali, san nije dolazio. Misli su samo skakale s jedne nemile slike na drugu, prežvakavale viđeno, smišljale načine da Richardu i ostalima kaže istinu.

U nekom stanju polusna odjednom se vidje kako kao tinejdžerica sjedi na klupi u Rouenu, pokraj oca, na trgu gdje je Ivana Orleanska spaljena osam stotina godina ranije. Došli su vidjeti završetak priredbe o Ivani Orkanskoj. Volovska kola koja nose Ivanu dolaze na trg dok svjetina viče.

„Tata“ viče tinejdžerica, nastojeći nadjačati buku, „što mogu učiniti da pomognem Katie?“

Njen otac ne čuje pitanje. Sva njegova pažnja usmjerena je na Djevicu Orleansku, zapravo mladu Francuskinju koja sada igra tu ulogu. I Nicole gleda kako vežu ‘Ivanu’ koja ima baš onakve bistre i prodorne oči kakve se pripisuju pravoj Ivani, za drveni stup. Dok jedan od biskupa čita smrtnu presudu, djevojka se moli Bogu. Priziva blagoslov Isusov. Nicole jasno čuje njen glas.

Plamen suklja sve bliže djevojci. Nicole gleda u lice te mlade žene koja je promijenila povijest, i ledeni drhtaj joj kreće niz kralježnicu. „Katiel“ vikala je. „Ne! Ne!“

Očajnički se pokušava nekako probiti s tribina, ali put joj je zapriječen mnoštvom. Ni na koji način ne može spasiti svoju kćer, a ona gori. „Katie! Katie!“ vrišti Nicole opet, i mlatara rukama, kao bičevima, po ljudima oko sebe.

Osjeti da ju je netko uhvatio rukama oko grudi. Još nekoliko sekundi, i shvati da je sanjala. Richard je gleda u čudu. Prije nego što je Nicole išta stigla reći, Ellie, u kućnoj haljini, uđe u njihovu spavaću sobu.

„Jesi li dobro, mama? Bila sam budna, pogledala Niki, i čula kako izvikuješ Katieno ime.“

Nicole pogleda prvo Richarda, zatim Ellie. Sklopi oči. Opet joj se ukaže Katieno lice, izobličeno od patnje i bola, neposredno iznad vatre. Opet otvori oči i pogleda muža i kćer. „Katie je jako, jako nesretna“, reče, i zaplače.

Nekoliko puta im je pokušavala objasniti što je to vidjela, i svaki put su suze zagušile riječi. „Osjećam se tako bespomoćnom, tako nesretnom“ reče kad se napokon savladala. „Katie je u strašnim nevoljama, ali ne postoji baš ništa što bi itko od nas mogao učiniti da joj pomogne.“

U glavnim crtama je predstavila Katien način života, izostavljajući sve perverznije seksualne detalje. Odustala je od pomisli da ublažuje izvještaj. Richard i Ellie su bili iznenađeni i ožalošćeni takvim vijestima.

„Ne znam kako si izdržala sjediti tamo toliko mnogo sati i sve to gledati“ reče Richard u jednom trenutku. „Ja bih poslije nekoliko minuta izletio van.“

Nekoliko minuta kasnije i mala Niki doluta u spavaću sobu, tražeći majku. Ellie je podigne u zagrljaj i odnese natrag u krevet. „Žao mi je što sam se toliko usplahirila, Richarde“ reče Nicole nekoliko minuta kasnije, kad su opet legli.

„Razumijem te. Ovaj ti je dan bio živi užas.“

Ležali su nekoliko minuta šuteći. Onda se Nicole nagne da ga poljubi. „Hvala što si me slušao. Bila mi je potrebna ta podrška.“

„Nije ni meni lako. Ali barem nisam vidio te filmove pa...“

„A-uh, Isuse, da!“ prekine ga Nicole. „Gotovo zaboravih. Archie mi je danas rekao i da zaboravimo zasad povratak u Novi Eden. Iz sigurnosnih razloga, kaže... Max će poludjeti.“

„Ne brini sad zbog toga“ reče on nježno. „Pokušaj zaspati. Pričat ćemo o tome ujutro.“

Udobno se namjestila u njegov zagrljaj i zaspala.

„Iz si-gur-nos-nih razloga“ vikao je Max. „Što to znači? Kakav je to jebeni razlog?“

Patrick i Nai ustadoše od stola za doručak. Nai pokaže pokretom ruke djeci da pođu za njom. „Jest ćete voće i žitarice u učionici.“

Kepleru i Galileju kao da se nije išlo. Osjećali su da će biti govora o nečem važnom. Ali kad je Patrick krenuo oko stola, prema njima, ipak su odgurnuli stolice unatrag i ustali.

Benjyju su dopustili da ostane, ali je prvo morao obećati da neće ništa ispričati djeci. Eponina je ustala i ponijela Mariusa u jedan kut sobe, da ga tamo doji.

„Ne znam što to znači“ reče Nicole Maxu kad djeca odoše. „Archie nije pojašnjavao.“

„E, pa to je prokleto divno“, reče Max. „Otići ne možemo, a tvoji ljigavi prijatelji neće nam reći ni razlog. Zašto nisi tražila sastanak s glavnim optimizatorom, odmah, tog trenutka? Zar ne smatraš da nam duguju neko objašnjenje?“

„Mislim da duguju“ reče Nicole. „Možda da zatražimo novi zajednički sastanak svih nas s Glavnim. Žao mi je, Max, nisam se najbolje snašla u toj situaciji. Archiejevo priopćenje me je zateklo posve nespremnu.“

„Sranje, Nicole“ reče Max, „Dobro, ne krivim tebe. I inače, kako smo Ep, Marius i ja jedini koji se još i sad žele vratiti u Eden, naš je posao da tražimo reviziju te odluke. Ne vjerujem da je čak i Glavni ikad vidio, uživo, dvomjesečno ljudsko dijete.“

Ostatak razgovora uz doručak pretežno se vrtio oko Katie i onog što je Nicole jučer gledala. Nicole je prenijela bit, bez zalaženja u detalje.

Patrick se vratio i javio da djeca već uče. „Nai i ja smo pričali o mnogo čemu“ reče on obraćajući se svima oko stola. „Kao prvo, Max, željeli bismo te zamoliti da budeš malo pažljiviji pred djecom, kad govoriš te tvoje zamjerke o oktosima. Djeca su se počela plašiti i Archieja i Plave; reagiraju, sigurno, na ono što su čula u našim razgovorima.“

Max se na ovo odmah nakostriješio. Htio je odmah nešto odgovoriti. „Max, Max, molim te“ nastavi Patrick brzo, „znaš da sam ti prijatelj. Daj da se ne svađamo zbog ovoga. Samo razmisli o tome što sam ti rekao, i imaj na umu da ćemo možda još dugo ostati s oktosima.“

„Drugo“ nastavi Patrick. „Nai i ja smatramo, osobito s obzirom na ovo što smo saznali jutros, da bi djeca trebala početi učiti oktoski jezik. Želimo da s tim počnu što prije. Po našem mišljenju, za to su potrebne Ellie i majka, plus jedan ili dva oktosa. Ne samo zbog nastave, nego i da bi se djeca opet zbližila s našim stranim domaćinima. Herkul, eto, već dva-tri mjeseca nije s nama... Majko, hoćeš li popričati s Archiejem o ovome, molim te.“

Nicole kimne glavom. Patrick reče da se sad mora vratiti u učionicu. „Pat-rick je postao do-bar nas-tavnik“ reče Benjy. „Ima mnogo str-pljenja sa mnom i s djecom.“ Nicole se nasmiješi i pogleda, preko stola, svoju kćer. Pa, kad se sve uzme u obzir, pomislila je, djeca su nam ispala fina. Moram biti zahvalna što imam Patricka, Ellie i Benjy ja. A ne da se razbolim od brige zbog Katie.

U jednom od kutova spavaće sobe Nai Watanabe završi meditaciju i izgovori budističke jutarnje molitve, koje su još od djetinjstva provedenog na Tajlandu postale obavezni dio njenih dnevnih aktivnosti. Ode onda u dnevnu sobu s namjerom da prijeđe u drugu spavaću sobu i probudi blizance, ali na svoje iznenađenje nađe Patricka kako na kauču spava, odjeven, s e-čitačem na trbuhu.

Ona ga protrese. „Ej, probudi se. Jutro je. Prespavao si ovdje cijelu noć.“

Patrick se brzo probudi, i ispriča joj se. Izlazeći reče da želi s njom razgovarati o nekoliko tema koje se tiču budizma, ali da to može pričekati do nekog povoljnijeg trenutka. Nai se nasmiješi i poljubi ga nježno u obraz, a onda mu kaže da će dječaci i ona sići na doručak za pola sata.

Tako je mlad i iskren, reče u sebi, gledajući ga kako odlazi. I uživam u njegovom društvu... Ali, može li itko zamijeniti Kenjija kao muža?

Prisjetila se prošle noći. Kad su blizanci zaspali, Patrick i ona su se zadržali u dugom, ozbiljnom razgovoru. Patrick je navaljivao da sklope brak što prije. Ona je odgovarala da nema potrebe za žurbom; pristat će da odrede datum tek kad se uživi u zamisao o tom braku. Patrick joj je onda nespretno predložio ‘još seksualne interakcije’ dok čekaju. Nai ga je tad podsjetila da mu je od početka rekla da do vjenčanja neće biti ničeg osim poljubaca. Da bi ublažila njegove osjećaje, opet ga je uvjeravala da je on, po njenom mišljenju, fizički vrlo privlačan, i da se ona unaprijed vrlo raduje njihovom vođenju ljubavi poslije vjenčanja, ali da, iz svih onih razloga o kojima su desetak puta razgovarali, njihova ‘seksualna interakcija’ mora zasad ostati ograničena.

Ostatak večeri provedoše pričajući o blizancima i o budizmu. Nai je brinulo i to da bi se njihov brak mogao negativno odraziti na Galileja, osobito zbog toga što se taj dječak često uživljavao u ulogu zaštitnika svoje majke. Patrick joj reče da, po njegovom dojmu, njegova česta sukobljavanja s Galilejem nemaju nikakve veze s ljubomorom. „Dečko jednostavno ne voli nikakav autoritet“ rekao je Patrick, „i protivi se disciplini. Dok, za razliku od njega, Kepler...“

Koliko su puta tijekom proteklih šest godina, razmišljala je Nai, ljudi počinjali rečenicu tom frazom: ‘za razliku od njega, Kepler’? Pamtila je vrijeme kad je Kenji bio još živ, a dječaci tek prohodali. Galilej je stalno padao ili nalijetao na nešto. Za razliku od njega, Kepler je koračao pažljivo i točno, i gotovo nikada nije padao.

Divovske krijesnice još nisu donijele zoru Smaragdnom Gradu. Nai je pustila svoj um da slobodno luta, kao što je često činila nakon meditacije. Reče si da je u posljednje vrijeme često uspoređivala Kenjija i Patricka. To nije pošteno s moje strane, pomislila je. Ne mogu se udati za Patricka dok taj proces uspoređivanja traje.

Opet se sjeti prošle noći. Nasmiješi se pri pomisli na njihovu vatrenu raspravu o Budinom životu. Patrick i sad ima neku dječju naivnost, neki čist idealizam, pomisli. To je jedna od njegovih osobina koje najviše volim.

„Divim se i Budinoj filozofiji i njegovoj praksi“ rekao je Patrick. „Doista se divim, ali, u tome vidim i nešto problematično. Kako možeš, recimo, obožavati čovjeka koji ostavi ženu i sina i ode u prosjake. Zar nema nikakve odgovornosti prema svojoj obitelji?“

„Promatraš Budine postupke izvan njihovog povijesnog konteksta“ odgovorila je Nai. „Kao prvo, u sjevernoj Indiji, prije dvije tisuće sedamsto godina, lutanje i prosjačenje milostinje bio je prihvatljiv način života. Takvih ljudi je bilo u svakom selu, u gradovima još više. Kad bi čovjek poželio tragati za ‘istinom’ njegov normalni prvi korak bio bi da se odrekne svih materijalnih pogodnosti. Osim toga, zaboravljaš da je Buda bio porijeklom iz vrlo bogate obitelji. Jasno je bilo da njegova žena i sin neće imati nikakvih briga oko hrane, stana, odjeće, ili bilo koje druge elementarne potrebe.“

Tako su pričali dva sata, onda se poljubili nekoliko puta, da bi napokon Nai sama otišla u svoju spavaću sobu. S praga mu je šapnula ‘laku noć’, ali on se bio već vratio knjizi o budizmu.

Zaista je teško, pomislila je dok se zora krijesnica palila nad oktopaučnim gradom, objasniti važnost budizma nekome tko nikad nije vidio Zemlju. Pa ipak, čak i ovdje, u ovom neobičnom, izvanzemaljskom svijetu među zvijezdama, želja još donosi patnju, a ljudska bića još čeznu za duhovnim mirom. Zato, zaključila je, zato će neki elementi budizma, i kršćanstva, i drugih velikih zemaljskih religija, trajati dokle god bude postojalo ijedno ljudsko biće, igdje.

11.

Richard je skočio iz kreveta s više entuzijazma nego obično, i odmah počeo zasipati Nicole bujicom riječi. „Poželi mi sreću, čuješ“ reče, i počne se oblačiti. „Archie kaže da ćemo cijeli dan provesti ondje.“

Nicole se uvijek budila polako; nikad nije voljela ubrzane aktivnosti u ranim jutarnjim satima. Okrene se na bok, pokušavajući uživati u posljednjim trenucima sna. Otvori jedno oko, samo malo; vidje da je još mrak; zatvori oko.

„Nisam bio ovako uzbuđen još otkako smo postigli ona dva konačna uspjeha s prevoditeljem. Znam da me oktosi namjeravaju ozbiljno uposliti. Samo još gledaju koji će biti pravi posao za mene.“

Izađe iz spavaće sobe. Po zvucima iz kuhinje Nicole je, u polusnu, znala da sebi sprema doručak. Vratio se žvačući jednu od onih velikih ružičastih voćnih plodova koje su mu u posljednje vrijeme bile omiljena hrana. Sad prođe pokraj kreveta i bučno zagrize.

Nicole polako otvori oči i pogleda svog muža. „Vjerojatno čekaš da ti nešto kažem.“

„Pa, bilo bi vrlo lijepo kad bismo razmijenili nekoliko lijepih riječi prije nego što odem. Jer, ipak, ovo bi za mene mogao biti najvažniji dan otkako smo stigli u Smaragdni Grad.“

„Siguran si“ reče Nicole, „da je Archie našao posao za tebe?“

„Apsolutno. To je jedina svrha ovoga danas. Pokazat će mi neke od njihovih složenijih strojnih sustava, i pokušat će ocijeniti gdje bi se moje znanje moglo najkorisnije primijenjeni... Tako mi je, barem, rekao jučer poslijepodne.“

„A zašto tako rano ujutro?“

„Valjda zato što ima puno posla... Nego, znaš što, daj ti meni jedan poljubac. Archie dolazi za koju minutu.“

Nicole ga poslušno poljubi i opet zatvori oči.

Banka embrija bila je velika pravokutna građevina smještena daleko na jugu od Smaragdnog Grada, vrlo blizu završetka Središnje ravnice. Manje od kilometar od te zgrade počinjalo je drugo od tri južna polarna stubišta, s tisućama stuba koje su vodile gore, prema polu. Iznad banke embrija, u gotovo potpunoj tami Rame, uzdizao se impozantni Veliki rog i njegovih šest pomoćnih šiljaka, koji su svi imali divovske potpornje; svaki od tih objekata bio je veći nego ijedna pojedinačna konstrukcija na Zemlji.

Richard i Archie su se na izlazu iz Smaragdnog Grada popeli na leđa jednom nojosauru. Imali su i pratnju, a iznad sebe i tri divovske krijesnice. Projahali su kroz Alternativno područje za samo nekoliko minuta. Na otvorenom prostoru, u južnim dijelovima oktopaučnog carstva, bilo je vrlo malo zgrada. Ponegdje se vidjelo žitno polje, ali glavni dio prostora po kojem su putovali prema jugu podsjećao je Richarda, čak i pri ovoj slaboj svjetlosti, na Sjeverni poluvaljak Rame iz doba kad je to bila Rama II – kad ondje još nije bio sagrađen nijedan habitat.

Richard i njegov oktopaučni prijatelj uđoše u banku kroz dvokrilna, izuzetno debela, vrata kroz koja uđoše u nekakvu konferencijsku dvoranu. Tu Richard upozna nekolicinu drugih oktopauka, koji su, u to nije bilo sumnje, očekivali ovaj posjet. Richard se oslanjao na elektronski prevodilački aparat, a oktosi su njemu čitali s usana; morao je, međutim, govoriti jasnije i sporije, zato što oni ljudskim jezikom nisu vladali ni približno kao Archie.

Poslije nekoliko kratkih konvencionalnih rečenica, jedan oktos povede njih dvojicu do niza kontrolnih ploča na kojima su bile tipkovnice, zapravo, oktoski ekvivalenti tipkovnica od uspravnih kolornih traka. „Ovdje imamo pohranjeno gotovo deset milijuna embrija“ reče oktoska upraviteljica banke u svom uvodnom izvještaju, „od preko sto tisuća različitih vrsta i triput toliko križanaca. Njihov prirodni životni vijek u rasponu je od pola terta do nekoliko milijuna dana, što bi bilo oko deset tisuća vaših ljudskih godina. Kad odrastu, njihova tjelesna veličina kreće se od djelića nanometra do veličine ove građevine. Svaki embrij nalazi se u okruženju za koje vjerujemo da je najpribližnije optimalnim uvjetima za njegovo čuvanje. Ali to je zapravo samo oko tisuću različitih životnih sredina, što će reći, tisuću različitih kombinacija temperature, tlaka, i kemijskog okoliša. To je dovoljno za sve njih.“

„U zgradi je“ nastavila je, „i opsežan sustav za prikupljanje i obradu podataka. On automatski nadzire uvjete u svakoj od tih tisuću životnih sredina, i prati one embrije koji su u fazi aktivnog razvoja, a takvih uvijek ima nekoliko tisuća. Sustav ima automatske mehanizme za otkrivanje i ispravljanje pogrešaka, dvostruku alarmnu mrežu, i kataloge iz kojih se uvijek mogu izvući slike i podaci o trenutnom stanju za svaku vrstu, i biti prikazani ovdje na zidovima u istraživačkim odjelima koji su na gornjim katovima.“

Richardove misli se ubrzaše; počinjao je shvaćati pravu svrhu banke embrija. Kakva fantastična zamisao, pomislio je. Oktosi ovdje čuvaju sjeme svih biljnih i životinjskih vrsta koje bi ikad mogle zatrebati.

„...Testiranje neprekidno traje“ nastavljala je upraviteljica, „i ima dva cilja: osigurati cjelovitost sustava za pohranu i održavanje svih primjeraka, i odgajati primjerke za genetski inženjering. U svakom trenutku najmanje dvjesto oktoskih biologa aktivno radi na genetskim pokusima u ovoj zgradi. Od njih se očekuje da proizvode nove, promijenjene oblike života, da bi naše društvo bilo što učinkovitije.“

„Možete li mi pokazati primjer jednog takvog genetskog pokusa?“ reče Richard.

„Svakako“ odgovori oktos svojim bojama. Prilazeći jednom kontrolnom panelu počela je, pomoću tri pipka istovremeno, pritiskati obojenu dugmad. „Vjerujem da ti je poznata jedna od naših glavnih metoda za proizvodnju električne struje“ reče. Na zidu se pojavi filmska snimka. „Temeljni princip je vrlo jednostavan, kao što i sam znaš. Ova okrugla morska stvorenja proizvode elektricitet i čuvaju ga u tijelu. Mi razapnemo žičanu mrežu koja im oduzima taj električni naboj; a to se događa zato što životinja mora prići mreži, i nasloniti se na nju, da bi dohvatila hranu. Ovaj sustav vrlo dobro radi; pa ipak, naši inženjeri su ustanovili da bi se mogao znatno poboljšati ako bi se ponašanje tih životinja donekle promijenilo.“

„Pogledaj ovaj ubrzani film“ nastavila je, „na kojem se vidi desetak tih morskih živih generatora struje. Vidjet ćeš da svaka životinjica na ovoj snimci prolazi kroz tri do četiri ciklusa nakupljanja i oslobađanja elektriciteta. Koji oblik ovih ciklusa bi bio najvažniji za elektroinženjera?“ Richard je pažljivo gledao film. Pješčani dolar potamni kad preda svoj naboj mreži, pomislio je, i ne treba mnogo vremena da nakupi novu količinu i vrati svoj puni sjaj.

„Ako pretpostavimo da je ovaj sjaj mjera elektriciteta koji je kondenziran u životinji“ reče, zapitavši se nije li ovo nekakav test, „vidimo da bi sustav postao učinkovitiji ako bi se hranjenje događalo češće.“

„Točno tako“ reče oktos. Archie pošalje brzu poruku koja se završila prije nego što je Richard stigao okrenuti optički uređaj prevoditelja na tu stranu. Na zidu se pojavi drukčija slika. „Ovo su tri genetske varijacije tog diskolikog morskog organizma. Sad ispitujemo sve tri. Vodeći kandidat je ovaj lijevo. Taj prototip jede približno dvaput češće nego onaj koji nam sada služi u sustavu. Na žalost, ima i izvjesnu metaboličku neravnotežu, zbog koje je znatno podložniji zaraznim bolestima. Nastojimo ocijeniti značenje svih ovih faktora...“

Richarda su vodili s jedne demonstracije na drugu. Archie je neprestano bio uz njega, ali su domaćini i predavači u svakoj dvorani bili drugi oktopauci, specijalisti za to područje. Svaki put je Richard čuo pripremljeno mini-predavanje, a onda se uključivao u raspravu. Jedna prezentacija bavila se odnosom između banke embrija, velikog zoo vrta, koji je zauzimao znatan dio Alternativnog područja, i šumske barijere koja je činila kompletan prsten po obodu Rame, kilometar sjeverno od Smaragdnog Grada. „Sve žive vrste u našem carstvu“ rekao je tâj predavač, „nalaze se ili u aktivnoj simbiozi s nama, ili su na privremenom promatranju u nekoj izoliranoj zoni – u šumi, u zoološkom vrtu, ili, u posebnom slučaju ljudi, u samom Smaragdnom Gradu – ili se podvrgavaju pokusima ovdje u banci embrija.“

Poslije dugog pješačenja kroz mnoge hodnike, Richard i Archie su došli na sastanak šest oktosa koji su ocjenjivali prednosti i mane prijedloga da se cijeli jedan simbiotski lanac, od četiri zasebne vrste, ‘zamijeni; Taj lanac je bio zadužen za proizvodnju želatinozne supstance koja znatno ublažuje jednu čestu bolest očne leće kod oktopauka. Richard je zadivljeno pratio kako oktosi uspoređuju glavne parametre postojećeg i novog, predloženog simbiotskog sustava: utrošak materijalnih sredstava, uspješnost razmnožavanja, interakcija s oktosima, koeficijente pogrešaka, predvidivost njihovo ponašanje. Donesena je odluka da se u jednoj od tri ‘industrijske zone’ postavi nova simbioza, te da se poslije nekoliko stotina radnih dana rezultati kritički prouče.

Oko sredine radnog dana bilo je predviđeno da Archie i Richard ostanu jedan tert vremena nasamo. Na Richardov zahtjev, uzeli su hranu i piće, popeli se na nojosaura, poveli dvije krijesnice, i odlutali u hladnoću i mrak Središnje ravnice. Richard, poslije dužeg vremena, sjaše pa pođe nekoliko koraka naprijed, šireći ruke i dižući pogled prema ogromnosti Rame.

„Tko među vama“ upita Archieja, „vodi brigu, ili pokušava dokučiti, smisao svega ovoga?“ On zamahne rukama u krug oko sebe.

Oktos odgovori da ne razumije pitanje.

„Razumiješ ti, razumiješ, lukavce“ reče Richard smiješeći se. „Nego su ti optimizatori zapovjedili da ovo vrijeme iskoristiš za neke druge razgovore sa mnom. Archie, neću razgovarati o konkretnim projektima u embrio-banci, pa onda, kao, na kojima od njih bih ja volio raditi, da bih dao ‘doprinos društvu’ i time ‘opravdao trošenje resursa’ potrebnih da ostanem živ ovdje... Ne. Želim da popričamo o nečem drugom. Što se doista događa u Rami? Zašto smo mi, ljudi, sesiliji, pticoliki stvorovi, i vi oktopauci, s cijelom vašom menažerijom – strpani u ovaj ogromni tajanstveni zvjezdani brod i bačeni prema zvijezdi koju mi ljudi zovemo Tau Ceti?“

Archie nije odgovarao gotovo tridesetak sekundi. Zatim počne izlaganje. „Članovima našeg roda rečeno je, dok su bili na Čvorištu kao i vi, da neka viša inteligencija katalogizira životne oblike u ovoj galaktici te da je osobito zainteresirana za one koje putuju svemirom. Mi smo pripremili jednu tipičnu oktopaučnu koloniju, kao što se od nas i tražilo, i uveli je u ovaj brod koji vi zovete Rama“ da bi se moglo obaviti zahtijevano detaljno promatranje naše vrste.“

„Znači, vi oktosi ne znate ništa više od nas tko ili što stoji iza tog ogromnog plana?“

„Ne znamo. Zapravo, po svemu sudeći znamo i manje. Nitko od oktosa koji su boravili na Čvorištu nije više dio ove naše naseobine. Kao što sam ti rekao, to je bio onaj kontingent s Rame II, zapravo druga vrsta, drukčija, inferiorna. Jedine informacije iz prve ruke o Čvorištu imate vi, ti i tvoja obitelj, premda je moguće da se određena količina komprimiranih podataka nalazi i u onoj maloj količini sesilijskog materijala, koji još čuvamo u našem Zoološkom vrtu.“

„I to je sve? Nitko ne postavlja nijedno dalje pitanje o toj temi?“

„Nas u mladosti obučavaju da ne tratimo vrijeme na one teme o kojima ne možemo pribaviti nijedan značajan podatak.“

Richard je malo šutio, zatim naglo upitao: „A kako to da znate tako mnogo o sesilijima i pticama?“

„Oprosti što ne mogu sad o tome pričati s tobom“ uzvrati Archie. „Moj radni zadatak za ovo razdoblje je, kao što si pretpostavio, da ocijenim bi li ti odgovaralo, ili ne bi, da postaneš inženjer u banci embrija, i, također, koje ti se od mnogobrojnih danas viđenih područja čini najprivlačnijim.“

„Radno mjesto tako udaljeno od stana?“ reče Richard smiješeći se. „Ma, Archie, sve je tamo zanimljivo, a ponajviše onaj odjel koji bih nazvao enciklopedijskim. Mislim da bih tamo volio raditi. Na taj način bih povećao svoje skromno znanje biologije. Ali, zašto mi to pitanje postavljaš sada? Zar ne idemo poslije ručka na nove demonstracije?“

„Idemo. Ali popodnevni obilasci su namijenjeni samo tome da se upotpuni slika. Ova druga polovica banke embrija je posvećena mikrobiologiji. Upravljanje tom aktivnošću je složenije i zahtijeva komunikaciju s patuljastim morfima. Teško nam je zamisliti da bi ti mogao raditi u nekom od tih odjela.“

Ispod glavnog mikrobiološkog laboratorija bio je podrum u koji se moglo ući samo sa specijalnim propusnicama. Kad je Archie spomenuo da se dolje proizvode velike količine letećih mikrokvadroida, dakle živih kamera, Richard počne gotovo preklinjati da ga puste da vidi taj proces. Prekidoše zato njegovu službenu ‘turneju’. Nekoliko fengova stajao je i čekao; za to vrijeme je Archie nekako dobio dozvolu za silazak u odgajalište kvadroida.

Dva druga oktosa povedoše ih nizom dugih silaznih rampi, u podzemne prostore. „Ovo odgajalište je namjerno napravljeno daleko ispod razine ramanskog tla“ reče mu Archie, „radi dopunske izolacije i zaštite. Imamo još tri ovakva postrojenja, na posve drugim mjestima na našem području.“

Richard, okružen s tri oktosa, stupi na platformu odakle se otvarao vidik preko velike pravokutne sobe. Prepoznavanje je nastupilo istog trena. Nekoliko metara ispod njih, stotinjak malih oktosa bavilo se poslovima, Richardu posve nejasnima, tu i tamo u sobi. Sa stropa je visjelo osam pravokutnih rešetki, simetrično raspoređenih po sobi. Svaka je bila oko pet metara duga i dva metra široka. Ispod svake je ležao po jedan veliki jajoliki predmet s debelim oklopom, nalik na ogroman orah umotan u neke guste izrasline slične puzavcu ili paučini.

„Vidio sam prije mnogo godina jednu sličnu instalaciju“ reče uzbuđeno. „Ispod New Yorka. Neposredno prije mog prvog susreta, oči u oči, s jednim vašim rođakom. Nicole i ja smo se tada silno uplašili.“

„Mislim da sam čitao nešto o tom slučaju“ odgovori Archie. „Prije nego što smo dopremili Ellie i Eponinu u Smaragdni Grad, proučio sam sve stare dokumente o vašoj vrsti. Jedan dio podataka bio je komprimiran, što znači da nije bilo mnogo pojedinosti.“

„A ja to pamtim kao da je bilo jučer“ prekine ga Richard. „Ukrcao sam dva minijaturna robota u onaj maleni vlak koji je otišao u tunelčić i nestao. Međutim, roboti su došli u jednu zonu sličnu ovoj. Popeli su se na jednu ovakvu rešetku. Onda ih je lovio i uhvatio jedan od tvojih rođaka.“

„Roboti su slučajno zalutali u odgajalište kvadroida. Oktosi su nastojali zaštiti postrojenje. Sve je to zapravo vrlo jednostavno.“ Archie da njihovom vodiču, inženjeru, znak da je vrijeme za objašnjenje.

„Kvadroidske kraljice provode gestacijsko razdoblje u posebnim pregradama, koje su malo uzdignute od poda dvorane“ reče taj. „Svaka kraljica polaže tisuće jaja. Kad se nakupi nekoliko milijuna jaja, skupimo ih i stavimo u jedan od onih jajolikih spremnika. Unutra održavamo vrlo visoku temperaturu, koja bitno ubrzava razvoj kvadroida. Gusta izraslina oko spremnika upija suvišnu toplinu, tako da su radni uvjeti prihvatljivi za patuljaste oktopauke koji nadziru proces.“

Richard je jednim uhom slušao, ali je njegova pažnja bila sada usmjerena na jedan trenutak koji se dogodio prije mnogo godina. Sad je sve razjašnjeno, reče si. Onaj maleni metro sagrađen je za patuljaste morfe.

„U svakom spremniku su sonde koje točno odrede trenutak kad su kvadroidi spremni da uzlete i stvore jato. Tad otvaramo spremnike, ali nekoliko fengova ranije natopimo rešetke iznad njih odgovarajućim kemikalijama. Nove kraljice polete prve, privučene kemikalijama. Za njima jurnu rojevi uzbuđenih mužjaka; iako su minijaturni, ima ih toliko da stvaraju vidljive crne oblake. Mi ih onda poskidamo s rešetke, to je žetva. I odmah počinje njihov masovni trening.“

„Sjajno“ reče Richard. „Ali imam jedno jednostavno pitanje. Zašto kvadroidi fotografiraju za vas?“

„Najkraći odgovor“ reče Archie, „bio bi: genetski su uvjetovani, tisućama godina, da primaju zapovijedi od nas. Mi, zapravo naši specijalisti – a to su patuljasti okto-pauci – govorimo onim kemijskim jezikom pomoću kojeg i kvadroidi međusobno govore. Ako rade što im kažemo, dobiju hranu. Ako duže vremena rade dobro, dopusti im se uživanje u seksu.“

„Kad se izlegne jedno jato, koliki postotak jedinki prihvaća zapovijedi?“

„Kod pravljenja prve slike, približno deset posto njih ne obavi svoju dužnost“ odgovori inženjer. „Ali, kad se počne stvarati navika, i kad se ciklus nagrađivanja učvrsti, postotak neuspjeha se bitno smanjuje.“

„Dakle, ovo je prokleto impresivno, moram priznati“ reče Richard. „Možda u toj biologiji doista ima više vrijednosti nego što mi se ranije činilo.“

Dok su jahali natrag prema Smaragdnom Gradu, Richard i Archie su razgovarali o komparativnim prednostima i manama bioloških i nebioloških inženjerskih sustava. Bila je to uglavnom apstraktna, filozofska rasprava, s malo ili nimalo praktične svrhovitosti. Ipak su se složili da kod općih funkcija, koje su uglavnom pamćenje, obrada i prikaz ogromnih količina informacija, nebiološki sustavi mogu bolje poslužiti.

Kad su se približili gradu pod svodom, zeleni sjaj se odjednom ugasi. Noć je opet stigla u središte oktoskog carstva. Uskoro se pojaviše još dvije krijesnice, da bi njihov nojosaur imao dodatnu svjetlost.

Bijaše to dug dan; Richard se prilično umorio. Dok su ulazili u Alternativno područje, učini mu se da vidi kako nešto prolijeće kroz mrak, desno od njega. „Što je bilo s Timi i njegovom Tami?“ upitao je.

„Parili su se“ odgovori Archie, „i imaju nekoliko potomaka. Njihove mladunče njegujemo u Zoološkom vrtu.“

„Mogu li ih vidjeti? Jednom, prije nekoliko mjeseci, rekao si mi da će to jednog dana možda biti moguće...“

„Pretpostavljam da možeš“ odgovori Archie poslije kraćeg vremena. „Zoološki vrt spada u zonu zabranjenog pristupa, ali ptičji blok je vrlo blizu ulaza.“

Stigli su do prve velike građevine u Alternativnoj zoni. Tu je Archie sjahao, i ušao. Kad se vratio, reče nešto nojosauru. „Dobili smo dopuštenje, ali samo za kratkotrajni posjet“ reče Archie. Njihova jahaća životinja već je skretala s glavne staze i zalazila u bočne uličice naselja alternativaca.

Richarda predstaviše čuvaru zoo vrta, koji ih poveze zaprežnim kolima do jednog ‘bloka’ udaljenog samo stotinjak metara od ulaza. Tamo su ih čekali i mužjak Timi i ženka Tami. Istog trena su prepoznali Richarda. Njihovo radosno kričanje i brbljanje razlijegalo se sve do crnog neba. Pokazali su Richardu svoju mladunčad, koja su bila jako sramežljiva u svom prvom susretu s ljudskim bićem. Richard je, zahvaćen nježnim osjećajima, gladio baršunasto glatke pernate trbuhe svojih prijatelja; prisjećao se onih vremena kad je bio njihov jedini zaštitnik, u onoj jazbini ispod New Yorka.

Oprostio se od svojih štićenika. Zatim se popeo u zaprežna kola, gdje su već bili Archie i čuvar vrta. Na pola puta do izlaza iz zoo vrta čuo se jedan zvuk koji Richarda silno uzbuni: sva mu se koža naježi. On ostane u sjedećem položaju, ali savršeno nepomičan, koncentriran. Zvuk se ponovio trenutak prije nego što su se tiha kola zaustavila.

„Nemoguće je da sam pogrešno čuo“ bio je uporan u razgovoru s Nicole. „Dvaput se čulo. Nijedan drugi zvuk nije sličan plaču djeteta.“

„Ne sumnjam da si dobro čuo, Richarde“ rekla je. „Samo pokušavam logičnim razmišljanjem isključiti eventualne druge moguće izvore tog zvuka. Mladunci ptica imaju jedan poseban krik koji može pomalo podsjetiti na plač djeteta... Uostalom, bio si u zoološkom vrtu, zar ne? Mogla je biti nekakva životinja.“

„Ne“ reče. „Znam što sam čuo. Živio sam dovoljno s djecom i naslušao sam se njihove dreke.“

Nicole se nasmiješi. „Sad su se uloge malo promijenile, dragi moj? Pamtiš li kako si reagirao kad sam ti rekla da sam na muralu vidjela lice žene, one večeri kad smo išli u oktosko kazalište? Ako se dobro sjećam, izgrdio si me i rekao mi da ne budem ‘apsurdna.“

„Onda kakvo objašnjenje imaš? Jesu li oteli neke ljude iz Avalona? A slučaj je zataškan? Pa, kako bi mogli...“

„Jesi li išta rekao Archieju?“

„Nisam. Bio sam zbunjen. U prvi tren mi je bilo neshvatljivo zašto ni on ni čuvar vrta ne reagiraju. A onda sam se sjetio da su oktosi gluhi.“

Richard se nasmije. „Dakako, oni snimaju ovaj razgovor, i već sutra će znati da mi znamo...“

„Najbolje da ništa od toga ne govorimo, zasad, drugima. Možda će oktosi odlučiti da to ostane mala tajna između njih i nas dvoje... Nego, kad počinješ raditi?“

„Kad god želim“ reče. „Rekao sam Archieju da moram prvo dovršiti nekoliko svojih započetih projekata.“

„Zvuči kao da si proveo sjajan dan“ reče Nicole. „Ovdje je uglavnom vladao mir. Osim jednog. Patrick i Nai odredili su datum svog vjenčanja... Za tri tjedna.“

„Što? Pa, zašto mi nisi to odmah rekla?“

Nicole se nasmije. „Nisam imala kada. Uletio si ovamo pričajući bez prestanka o plakanju u Zoološkom vrtu, o pticama, kvadroidima, i banci embrija. Iz iskustva znam da u takvom slučaju moje vijesti moraju pričekati dok se ti ne odvineš.“

„U redu, majko mladoženjina“ reče nekoliko sekundi kasnije, „pa kako se osjećaš?“

„Sve u svemu, vrlo sam zadovoljna... Samo mi se čini da je ovo malo neobično vrijeme i mjesto za početak braka.“

12.

Sjedili su u dnevnoj sobi Wakefieldovih i čekali dolazak mlade. Patrick je nervozno kršio ruke. „Strpljenja, mladi čovječe“ reče Max, priđe mu i prebaci ruku preko ramena. „Doći će ona. Svaka žena želi izgledati maksimalno lijepo na dan svog vjenčanja.“

„Ja ne“ reče Eponina. „Zapravo, ni ne pamtim što sam obukla na dan vjenčanja.“

„Zato ja dobro pamtim, Frenchi“ reče Max sa širokim osmijehom, „a osobito što si imala na sebi gore u igluu. Koliko se sjećam, ono što si imala na sebi kad te majka rodila.“

Svi se nasmijaše. Uđe Nicole. „Dolazi za minutu. Ellie joj pomaže oko nekih sitnica na haljini.“ Osvrne se. „Gdje su Archie i doktorica Plava?“

„Skoknuli su nakratko u svoju kuću“ reče Ellie. „Imaju dar za mladu.“

„Ne volim da se ti oktopauci motaju okolo“ reče Galilej s gađenjem. „Jeza me hvata od njih.“

„Galileju“ reče Ellie blago, „od sljedećeg tjedna bit će po jedan oktos gotovo stalno s vama u školi. Pomagat će vam u učenju njihovog jezika.“

„Ne želim učiti njihov jezik“ reče dječak prkosno.

Max ode do Richarda: „I, kako ti je na poslu amigo? Slabo te viđamo posljednja dva tjedna.“

„Očaravajuće je“ odgovori Richard s oduševljenjem. „Radim na projektu enciklopedije, pomažem im da stvore novi softver za prikazivanje svih bitnih informacija o stotinama tisuća živih vrsta sačuvanih u banci embrija. Oktosi testiranjem prikupe ogromno bogatstvo podataka, ali, ipak, pokazuju začuđujuću ograničenost kad treba tim znanjem učinkovito upravljati. Eto, jučer sam, na primjer, počeo raditi s novim test-podacima o jednoj klasi mikroba koji su, u oktoskoj taksonomiji, klasificirani prema rasponu biljaka i životinja na koje djeluju smrtonosno...“ Zašuti. Ulazili su Archie i doktorica Plava, zajedno. Nosili su kutiju visoku oko jedan metar, umotanu u jedan od njihovih pergamenata. Stavili su svoj dar u kut sobe i stali sa strane. Trenutak kasnije uđe Ellie, pjevušeći Mendelsonov vjenčani marš. Za njom je išla Nai.

Mlada je na sebi imala tajlandsku svilenu haljinu, ukrašenu onim blistavim žutim i crnim cvijećem koje su oktosi dali Ellie. Pojedinačne cvjetove je pribadačama učvrstila na mudro izabrana mjesta na haljini. Patrick se digne i stane uz Nai, pred svoju majku. Dvoje mladih se uhvatiše za ruku.

Od Nicole je bilo zatraženo da obavi ovaj obred, ali što jednostavnije. Dok se pripremala za svoj kratki govor, Nicole odjednom preplaviše uspomene na neka druga vjenčanja u njenom životu. Vidje Maxa i Eponinu; vidje svoju kćer Simonu, i Michaela O’Toolea; vidje Roberta i Ellie... Sva se strese, jer se u njenom duhu pojavi, nezvana, i uspomena na puščanu paljbu. Okupili smo se, pomislila je, prisiljavajući se na povratak u sadašnjost, još jednom.

Jedva je bila u stanju progovoriti, toliko su je preplavile emocije. Ovo mi je posljednje vjenčanje, reče gotovo naglas. Drugog više neće biti.

Jedna suza klizne joj niz lijevi obraz. „Je li ti dobro, Nicole?“ reče tiho mlada, uvijek otvorena prema drugima. Nicole kimne glavom i nasmiješi se.

„Prijatelji“ reče Nicole, „okupili smo se kao svjedoci da proslavimo vjenčanje Patricka Ryana O’Toolea i Nai Buatong Watanabe. Napravimo, sada, krug oko njih, i uhvatimo se svi za ruke, da pokažemo da ih volimo i da odobravamo njihov brak.“

Još dok se krug počinjao formirati, ona pokaže okto-paucima da se uključe u njega i prebace pipke preko ramena ljudi lijevo i desno od sebe.

„Uzimaš li ti, Patrick“ reče ona glasom koji se lomio, „ovu ženu, Nai, da je voliš i brineš o njoj kao svojoj supruzi i životnoj družici?“

„Da“ reče Patrick.

„A ti, Nai“ nastavi Nicole, „uzimaš li ovog čovjeka, Patricka, da ga voliš i brineš o njemu kao svome mužu i životnom drugu?“

„Da“ reče Nai.

„Onda vas proglašavam mužem i ženom.“ Patrick i Nai se zagrliše, a svi ostali počeše vikati. Novovjenčani par se okrene i podijeli svoj prvi bračni zagrljaj s Nicole.

„Jesi li ti ikad razgovarao s Patrickom o spolnim temama?“ upita Nicole Richarda kad je zabava bila završena i svi otišli kući.

„Nisam. Max se dobrovoljno javio za to. Ali, ne bi trebalo biti nužno. Nai je, već bila u braku... Zaboga, ti si večeras bila sva ustreptala? Što ti bi?“

Nicole se nasmiješi. „Razmišljala sam o drugim vjenčanjima, Richarde. Simona i Michael, Ellie i Robert...“

„Ovo drugo bih rado zaboravio. Iz mnogo razloga.“

„Mislim da sam tijekom svečanosti plakala i zato što je to vjerojatno posljednje vjenčanje na kojem ću u životu biti. Ali kasnije, tijekom zabave, pomislila sam na još jednu stvar. Je li ti ikada zasmetalo što nas dvoje nikad nismo službeno vjenčani?“

„Nije“ reče Richard, odmahujući glavom. „Ja sam se vjenčao jednom, sa Sarom, i meni je to dosta.“

„Da, ti jesi, ali ja nikada. Rađala sam djecu s tri različita čovjeka, ali nikada nisam bila mlada.“

Richard je šutio nekoliko sekundi. „I misliš da si zbog toga plakala?“

„Možda. Ne znam sigurno.“

Ona se ushoda oko Richarda koji se nešto zamislio. „Zar nije bila divna ona statua Bude koju su oktosi dali Nai?“ reče. „Izvrstan umjetnički rad. Doista mi se činilo da je zabava godila i Archieju i Plavoj. Čudim se samo zašto je Jamie došao tako rano po njih.“

„Bi li voljela imati svoje vjenčanje?“ upita odjednom.

„U našim godinama?“ nasmije se Nicole. „Pa, mi smo već djed i baka.“

„Svejedno, ako bi te to učinilo sretnom...“

„Jesi li ti to mene zaprosio, Richarde Wakefielde?“

„Izgleda da jesam. Ne bih želio da si tužna zato što nikada nisi bila mlada.“

Nicole priđe i poljubi svog muža. „Moglo bi biti zabavno“ reče. „Ali, ne planirajmo ništa dok se Patrick i Nai malo ne srede. Ne bih im željela krasti slavu.“

Pođoše zagrljeni prema svojoj spavaćoj sobi, i silno se iznenadiše kad opaziše da su im se Archie i Plava prepriječili put.

„Morali biste odmah s nama“ rekao je Archie. „Hitan slučaj.“

„Sada?“ reče Nicole. „U ovo doba noći?“

„Da“ reče Plava. „Samo vas dvoje i nitko drugi. Glavni optimizator već čeka. Sve će vam objasniti.“

Nicole osjeti ubrzani rad srca: adrenalin se kao val ulijevao u njen sustav. „Treba li mi kaput?“ reče. „Idemo li iz grada?“

Zbog nečega, njena prva misao bila je da ovaj hitni poziv ima neke veze sa dječjim plačem koji je Richard čuo u Zoo vrtu. To dijete je oboljelo, možda? Umire? Onda zašto ne poći ravno u Zoološki vrt, koji je u blizini gradske kupole, u Alternativnom području?

Doista, čekao ih je glavni optimizator sa svojom ekipom. U sobi su bile dvije stolice. Čim su Richard i Nicole sjeli, vođa oktopauka počne govoriti.

„U tijeku je velika kriza“, reče, „koja bi, nažalost, mogla značiti rat između naše dvije vrste.“ Mahnula je jednim pipkom; na zidu počne video-projekcija. „Rano jutros, dva helikoptera su počela prebacivati ljudske trupe s otoka New York u najsjeverniji dio našeg područja, u blizini Cilindričnog mora. Naše kvadroidne snimke pokazuju dvije stvari: da se vaša vrsta sprema početi napad na nas i da je vaš vođa Nakamura uspio uvjeriti stanovništvo da smo mi vaši neprijatelji. Dobio je podršku Senata za ratni pohod; za relativno kratko vrijeme nagomilao je arsenal oružja koje bi moglo nanijeti znatnu štetu našoj naseobini.“

Glavni optimizator prestane s bojama dok su Richard i Nicole gledali videosnimke koje su pokazivale proizvodnju bombi, ručnih bacača i mitraljeza u Novom Edenu.

„Tijekom protekla četiri dana male skupine ljudi su izviđale na našem teritoriju, pješice. Drugi su to isto radili pomoću dva helikoptera. Ova izviđanja su išla na jug sve do šumske barijere; zapravo, pokrila su cijeli kružni opseg našeg teritorija. Gotovo trideset posto naše hrane, vode i energije proizvodi se na površinama koje su ljudi izviđali.“

„Nije bilo borbe“ nastavila je, „zato što mi nigdje nismo pružili otpor njihovim izviđačkim aktivnostima. Međutim, stavili smo na ključna mjesta natpise na vašem jeziku, onoliko dobro napravljene koliko smo to našim znanjem vašeg jezika mogli. To su obavijesti ljudskim trupama da je cijeli Južni poluvaljak Rame teritorij druge razumne vrste, napredne, ali miroljubive; također, tu su i zahtjevi da se ljudi vrate u svoje područje. Ljudi su te naše natpise jednostavno zanemarili.“

„Prije dva dana dogodio se zabrinjavajući incident. Dok smo obavljali berbu na jednom od naših velikih polja, nadlijetao nas je helikopter. Vozilo je sletjelo u blizini i iz njega su izašla četiri vojnika. Bez ikakvog povoda, ti ljudi su ubili sve tri životinje koje su brale na polju – ista šesteroruka bića kakve ste vidjeli na vašem prvom obilasku naših polja – i nakon toga zapalili naše zrele usjeve. Poslije tog slučaja, sadržaj naših natpisa se promijenio. Sad jasno piše da će takvo ili slično ponašanje, ako se još jednom dogodi, značiti objavu rata.“

„Pa ipak, očito je iz današnjih postupaka da naša upozorenja nisu uzeta u obzir te da vaša vrsta planira započeti sukob koji ne može završiti njenom pobjedom. U tijeku sam razmatranja objave rata, a to je za naseobinu oktopauka silno ozbiljan čin, koji bi se odrazio na sve razine našeg društva. Prije donošenja takve odluke, posavjetovao sam se s drugim optimizatorima, i to s onima čija mišljenja najviše cijenim.“

„Većina mojih suradnika sklona je objavi rata, jer ne vide način kako uvjerite vaše sunarodnjake da bi sukob s nama za njih bio katastrofa. Međutim, oktopauk kojeg vi zovete Archie iznio je mojim suradnicima jedan prijedlog za koji mislimo da ima neki mali izgled za uspjeh. Iako naše analize vjerojatnosti ukazuju na to da je rat ipak najvjerojatniji ishod, naši principi nalažu nam da učinimo apsolutno sve što je moguće da se rat izbjegne. Kako Archiejev prijedlog pretpostavlja vašu suradnju, pozvali smo vas noćas ovamo.“

Glavni prekine govor bojama i polako ode u drugi dio sobe. Richard i Nicole se pogledaše. „Je l’ tvoj aparat za prevođenje pratio ovo?“ reče.

„Pa, najveći dio“ odgovori Richard. „Posve dobro razumijem bit situacije. Želiš li ti nešto pitati? Ili da im predložimo da nastave s Archiejevim prijedlogom?“

Nicole kimne glavom u smjeru Archieja i njihov prijatelj dođe na sredinu sobe. „Ja sam se dobrovoljno javio“ reče njihov oktoski prijatelj, „da osobno odem na pregovore s ljudskim vođama, da bi ovaj sukob bio zaustavljen prije nego što se pretvori u pravi rat. Međutim, da bih to postigao, očito će mi biti potrebna pomoć. Ako se iznenada pojavim u logoru ljudskih vojnika, oni će me ubiti. Čak i ako me i ne ubije, sigurno ne bi mogli razumjeti što im govorim. Znači, sa mnom mora poći netko tko razumije naš jezik i može prevoditi. Inače ne može biti započet nikakav pravi dijalog.“

Kad su Richard i Nicole rekli glavnom optimizatoru da nemaju ništa protiv osnovne zamisli koju Archie predlaže, ostaviše ih nasamo s Archiejem da razrade detalje. Archiejeva ideja bila je jednostavna. Nicole i on će zajednički pristupiti vojničkom logoru pokraj Cilindričnog mora, i zatražiti susret s Nakamurom i drugim vođama ljudi. Na tom sastanku Archie i Nicole će objasniti da su oktosi miroljubiva živa vrsta koja nema nikakvih teritorijalnih pretenzija sjeverno od Cilindričnog mora. Archie će zatražiti da se ljudi povuku iz tog logora i prestanu s nadlijetanjem. Kao znak dobre volje ponudit će da oktosi isporuče ljudima, ako je potrebno, određene količine hrane i vode da prebrode trenutne teškoće. Uspostavio bi se time trajni odnos između dvije žive vrste; pripremio bi se i ugovor, kojim bi mirovni sporazum bio trajno potvrđen.

„Isuse!“ reče Richard čim je pročitao prijevod Archiejevog govora. „A ja sam mislio da je Nicole idealist!“

Ovu njegovu rečenicu Archie nije shvatio. Nicole strpljivo objasni oktopauku da vođe Novog Edena najvjerojatnije neće biti tako razumne koliko on, Archie, pretpostavlja. „Potpuno je moguće“ reče ona, da bi naglasila koliko je opasno ono što on predlaže, „da će ubiti nas oboje i prije nego što dobijemo priliku reći bilo što.“ Archie je bio uvjeren da će njegov prijedlog biti prihvaćen prije ili poslije, budući da je očito najpovoljniji za ljude u Novom Edenu. „Vidi, Archie“ reče uznemiren Richard, „ovo što si sada rekao jednostavno nije točno. Ima mnogo ljudskih bića, uključujući Nakamuru, koji ne daju ni pišljivoga boba za dobrobit ljudske zajednice. Zajedničko blagostanje nije takvim ljudima nikakav čimbenik u podsvjesnoj objektivnoj funkciji koja utječe na ponašanje, da upotrijebim tvoje pojmove. Oni gledaju samo sebe. Svaku svoju odluku važu isključivo polazeći od toga hoće li ona pridonijeti njihovoj vlasti i moći. U našoj povijesti, vođe su često uništavali svoje zemlje ili naseobine u pokušaju da održe sebe na vlasti.“

Oktos je bio tvrdoglav. „To što opisuješ jednostavno je nemoguće kod jedne napredne vrste. Temeljni zakoni evolucije jasno pokazuju da one vrste kojima je dobrobit zajednice najvažnija, prežive, dok one u kojima su želje pojedinca na prvom mjestu, propadnu. Želiš li reći li da je ljudski rod nekakva aberacija, nenormalnost u prirodi, i da zato može kršiti jednu tako elementarnu...“

Nicole prekine Archieja. „Znate što, vas dvojica, sve je to vrlo zanimljivo, ali mi imamo hitnijeg posla. Moramo spremiti siguran plan akcije. Richarde, ako ti se ne sviđa Archiejev plan, što drugo predlažeš?“

Richard je razmišljao nekoliko sekundi prije nego što je progovorio. „Vjerujem da Nakamura vodi Novi Eden u rat zbog mnogo razloga, između ostaloga i zato da bi zaustavio kritiku koja bi mogla biti izazvana unutrašnjim neuspjesima režima. Ne vjerujem da će odustati od ratne kampanje, osim ako ne shvati da je ogromna većina građana nedvosmisleno protiv rata; ali, žao mi je što ću te razočarati, to se neće dogoditi dok se ljudi ne uvjere da bi rat bio za njih katastrofalan.“

„Smatraš da su prijetnje nužne?“ reče Nicole.

„Kao minimum. Idealno bi bilo da oktosi prvo pokažu svoju vojnu moć“ reče Richard.

„Bojim se da to nije moguće“ javio se Archie, „barem ne pod sadašnjim okolnostima.“

„Zašto?“ upita Richard. „Glavni je govorio s velikom samouvjerenošću o pobjedi ako rat počne. Ako vi sad napadnete taj vojni logor i razorite ga...“

„Sad ti ne razumiješ nas“ reče Archie. „Kako su ratovi, i svi drugi sukobi koji mogu dovesti do namjerno izazvane smrti, toliko neoptimalan način rješavanja problema, naša kolonija ima vrlo kruta pravila o započinjanju organiziranog ratnog djelovanja. Ugradili smo u svoje društvo kontrolne mehanizme koji osiguravaju da nam rat bude apsolutno posljednja mogućnost. Na primjer, mi uopće nemamo stajaću vojsku ni zalihe naoružanja. Zatim, svi optimizatori koji sudjeluju u donošenju odluke da se objavi rat, kao i svi oktosi koji osobno ratuju, moraju se podvrgnuti terminaciji odmah nakon završetka rata. Bivaju odstranjeni.“

„Štoooo?“ reče Richard, ne vjerujući onome što je na prevoditelju čitao. „Nemoguće.“

„Moguće“ reče Archie. „Kao što možeš zamisliti, ti faktori znatno umanjuju našu sklonost prema napadačkim aktivnostima. Glavni optimizator zna da je potpisao smrtnu presudu sam sebi kad je, prije dva tjedna, zapovjedio početak priprema za rat. Svih osamdeset oktopauka koji sada žive i rade u Ratnom odjelu bit će likvidirani čim rat prođe, ili čim se službeno proglasi da je opasnost prošla. Kako sam i ja danas sudjelovao u razgovoru o ratu, to vrijedi i za mene.“

Richard i Nicole ostadoše bez riječi. „Jedino moguće opravdanje za rat“ nastavi Archie, „za nas oktopauke je nedvosmisleno iznijeta prijetnja našem opstanku. Kad se takva prijetnja uoči i potvrdi, naša vrsta doživljava metamorfozu i baca se u rat bez milosti, dok prijetnja ne bude uništena ili dok naša vrsta ne bude uništena. Prije mnogo generacija, neki vrlo mudri optimizatori su uočili da oktosi koji tijekom rata ubijaju ili planiraju ubijanje, izlaze iz rata psihološki promijenjeni. Postaju opasni za miran život nakon rata. Zato su doneseni zakoni o terminaciji takvih.“ Richard i Nicole su šutjeli čak i kad je Archie prestao govoriti. Nakon nekog vremena Richardu padne na pamet zamisao da od Archiea zatraži da izađe van, da bi se on i Nicole mogli nasamo nešto dogovoriti; ali se sjeti sveprisutnih minijaturnih letećih snimatelja. „Nicole, draga“ reče on, „ja zbog više razloga ne vjerujem da je Archiejev plan dobar. Kao prvo, ja bih trebao poći s njim, a ne ti...“

Ona pokuša nešto reći, ali Richard digne ruku, dajući joj time znak da ga ne prekida. „Poslušaj me do kraja. Tijekom cijelog našeg braka, a osobito otkad smo otišli iz Čvorišta, uvijek si ti išla naprijed, ulagala si svoje vrijeme i energiju za dobrobit obitelji, naseobine... Sad sam ja na redu. U ovom konkretnom slučaju mislim i da sam bolji za taj posao. Lakše ću uplašiti naše zemljake, tako što ću im dočarati kakve titanske udarce oktosi mogu zadati.“

„Ali ti ne znaš dobro njihov jezik“ bunila se Nicole. „Bez elektronskog prevoditelja...“

„Mislio sam i na to. Uvjeren sam da zapravo Ellie i Niki trebaju poći s Archiejem i sa mnom. Prvo, ako među nama bude i dijete, vjerojatnost da nas vojnici odmah pobiju bit će znatno manja. Drugo, Ellie posve vlada oktoskim jezikom, i može mi pomoći ako elektronika zakaže. Treće, i možda najvažnije, jedini zločin koji bi Nakamura ikako mogao pripisati oktosima je otmica Ellie. Ako se ona pojavi živa i zdrava, i počne hvaliti izvanzemaljskog neprijatelja, cijeli ratni napor bit će potkopan.“

Nicole se namršti. „Ne sviđa mi se to da pođe Niki. Previše je opasno. Nikad si ne bih oprostila ako bi se nešto dogodilo tom djetetu.“

„Ni ja. Ali, ne vjerujem da će Ellie htjeti poći bez nje. Nicole, ovdje ne postoji dobar plan. Bit ćemo prisiljeni prihvatiti najmanje loš.“

Kad je njihov razgovor zastao, Archie se javi svojim trakama boje. „Richardovi prijedlozi su svi izvrsni. Postoji jedan dodatni razlog da ti, Nicole, ostaneš u Smaragdnom Gradu. Ljudima koji ostanu ovdje bit će potrebno tvoje vodstvo u teškim danima koji su pred nama.“

Nicolein um je ubrzano radio. Nije bila spremna za ovakav obrat, nije očekivala da će se Richard prijaviti za odlazak. „Kažeš li ti meni, Archie, da odobravaš Richardove prijedloge, pa i to da povedete Ellie i Niki sa sobom?“

„Da“ odgovori oktopauk.

„Ali, Richarde“ nastavi ona okrećući se svom mužu, „i sam znaš koliko mrziš ono što nazivaš ‘političkim sranjem; Jesi li siguran da si o ovome dobro razmislio?“ Richard kimne glavom. Nicole slegne ramenima. „Pa, u redu“ reče ona. „Da porazgovaramo s Ellie. Ako ona pristane, plan je gotov.“

Glavni optimizator se složio da dopunjeni plan ima nekih izgleda da uspije, ali je također smatrao svojom obavezom podsjetiti ih sve da su, prema teoriji vjerojatnosti, i dalje veliki izgledi da će Richard i Archie biti ubijeni. Nicoleino srce preskoči otkucaj dok je ovo prevodila. To što joj je Glavni govorio, Nicole je već znala; ali, obuzeta dosadašnjim raspravama i planiranjem, nije se još suočila s tim najvjerojatnijim posljedicama njihovih odluka.

Kad su se svi glavni sudionici dogovorili o orijentacijskom vremenskom rasporedu poteza, Nicole ne reče gotovo ništa. Ali kad je čula da Richard govori da će Archie i on u svakom slučaju, s Ellie i Niki ili bez njih, krenuti iz Smaragdnog Grada sljedećeg dana jedan tert nakon zore, ona zadrhti. Sutra, sijevne joj misao u svijesti. Sutra će se naši životi opet promijeniti.

Šutjela je dok su se vozili natrag, prema njihovom stanu. Richard i Archie su govorili o mnogo čemu, a Nicole se samo hrvala sa sve većim strahom u sebi. Jedan unutrašnji glas, onaj koji već godinama nije čula, govorio joj je da poslije sutrašnjeg dana više nikad neće vidjeti Richarda. Da nije to neka moja malo osebujna reakcija? upitala se samokritički. Možda mi se samo ne sviđa da sad on bude heroj?

„Nemate naoružanje, nemate uvježbanu vojsku, pa kako onda mislite na vrijeme pripremiti obranu?“ govorio je Richard.

„To ti ne mogu reći“ odgovori Archie. „Ali, vjeruj mi, znam sigurno da bi sukob između naše dvije rase, sada, mogao za posljedicu imati samo potpuno uništenje ljudske civilizacije u Rami.“

Nicole nije mogla umiriti svoju dušu, njene muke nisu se smirivale. Ma koliko si je puta ponovila da je njena reakcija pretjerana, zla slutnja nikako da popusti. Ona pruži ruku i uhvati Richarda za ruku. On provuče prste kroz njene i nastavi razgovor s Archiejem.

Nicole se zagleda u njega. Ponosim se s tobom, Richarde, pomislila je, ali se i bojim. Osjećala je da joj se suze uvlače u oči. Nisam još spremna reći zbogom.

Bilo je već kasno kad legla. Prvo je pažljivo probudila Ellie, tako da ne uznemiri Niki, a ni blizance Watanabe koji su spavali u kući Wakefieldovih da bi Patrick i Nai mogli svoju prvu bračnu noć provesti sami. Ellie je, naravno, imala mnogo pitanja. Richard i Nicole su joj objašnjavali plan, uključujući sve važne elemente koje su ona i Richard doznali od Glavnog i od Archieja tijekom toga dana. Ellie se uplašila, ali je na kraju pristala da i ona i Niki pođu na put s Richardom i Archiejem, sutra.

ČETVRTI DIO

RAT U TAMI

1.

IZVJEŠĆE broj 319

Vrijeme prijenosa: 156 307 872 574 2009

Vrijeme od uzbune prvog stupnja: 111 9766

Reference: Čvorište 23-419

           Svemirski brod 947

           Svemirski putnici 47.249 (A & B)

                             32.806

                              2.666

Za vrijeme posljednjeg razdoblja, struktura i red u zajednicama u ovom svemirskom brodu nastaviše se raspadati. Unatoč upozorenjima oktopauka (svemirski putnici #2.666) i njihovim hvale vrijednim nastojanjima da izbjegnu ozbiljniji sukob s ljudskim bićima (#32.806), čak se i povećala vjerojatnost da u sljedećih nekoliko intervala između tih dviju vrsta doista izbije rat, u kojem bi možda bilo samo nekoliko preživjelih. Prema tome, skupili su se svi uvjeti za drugi stupanj posredovanja.

Dosadašnja posredovna aktivnost proglašena je neuspješnom, u prvom redu zato što je agresivnija od te dvije vrste, ljudska, u stvari neosjetljiva na cijelu paletu finijih posredovnih tehnika. Samo nekolicina ljudskih bića je reagirala na mnogobrojne pokušaje da se promijeni njihovo neprijateljsko ponašanje, s tim što oni koji su reagirali nisu bili u stanju spriječiti genocid avijana i sesilija (#47.249 – A & B), što su ga pokrenuli ljudski vlastodršci.

Ljudi su organizirani na krut hijerarhijski način, često uočavan kod vrsta prije ovladavanja letom u svemir. Kod njih i dalje dominira jedna vladajuća skupina zainteresirana ponajviše za očuvanje vlastite vlasti. Dobrobit, pa i sam opstanak ljudske zajednice, su po shvaćanju tih vođa u drugome planu, iza opstanka političkog sustava koji toj skupini omogućuje apsolutnu vlast. Stoga je vrlo mala vjerojatnost da se spomenuti širi sukob između ljudi i oktopauka može spriječiti bilo kakvim logičnim apelima.

Jedan mali broj ljudi, uključujući gotovo cijelu obitelj koja je godinu dana živjela na Čvorištu, stanuje i dalje u glavnom gradu oktopauka. Njihova interakcija s domaćinima pokazala je da je moguće da te dvije vrste žive u skladu. Nedavno su osnovali mješovitu delegaciju, od ljudi i jednog oktopauka, koja će pokušati spriječiti izbijanje rata između tih vrsta, tako što će pokušati stupiti u izravnu vezu s vođama ljudske kolonije. Međutim, vjerojatnost da bi ova delegacija mogla postići uspjeh vrlo je mala.

Do ovog trenutka oktopauci nisu učinili nijedan neposredan čin neprijateljstva. Ipak, počeli su proces priprema za rat protiv ljudi. Borit će se samo ako zaključe da je opstanak njihove naseobine ugrožen. Sposobnosti oktopauka na području biologije su takve da se ishod rata može lako predvidjeti.

Nije sigurno kako će ljudi reagirati kad se sukob rasplamsa i kad počnu trpjeti teške gubitke. Moguće je da se rat završi brzo te da, vremenom, preživjeli dijelovi jednog i drugog društva nađu novu ravnotežu. Ali neki opažanjem dobiveni podaci o ljudima pokazuju da je to vrsta koja bi mogla nastaviti ratovati sve do svog potpunog uništenja. Takav rezultat bi značio kraj jednog od dva društva svemirskih putnika koja su još preostala u brodu. Da bi se preduhitrio tako nepovoljan tijek projekta, predlaže se drugi stupanj posredovanja.

2.

Nicole probudi galamu troje djece koja su se igrala u dnevnoj sobi. Navuče kućnu haljinu; tad u spavaću sobu uđe Ellie i upita je li negdje vidjela Nikinu omiljenu lutku. „Mislim da je ispod kreveta“ odgovori Nicole.

Ellie se vrati i nastavi s pakiranjem. Nicole je čula Richarda u kupaonici. Nema još mnogo vremena, pomislila je. Odjednom se na vratima pojavi njena unuka. „Bako, mama i ja idemo“ reče djevojčica smješkajući se. „Vidjet ćemo tatu.“

Nicole raširi ruke i djevojčica utrči u njezin zagrljaj. „Znam, draga“ reče Nicole. Držala je Niki čvrsto uza se, pa je počne gladiti po kosi. „Nedostajat ćeš mi, Niki.“ Nekoliko sekundi kasnije uletješe blizanci Watanabe, trčeći i skačući. „Ja sam gladan, gospođo Wakefield!“ reče Galilej.

„I ja“ reče Kepler.

Nicole nevoljko pusti svoju unuku i pođe prema njima. „Dobro, dečki. Napravit ću vam doručak, bit će gotov za nekoliko minuta.“

Max, Eponina i Marius se pojaviše na vratima kad su djeca već dovršavala doručak. „Striče Max, pogodi što ima novo“ reče Niki prije nego što je Nicole imala priliku pozdraviti Puckettove. „Vidjet ću tatu.“

Četiri sata proletješe brzo. Richard i Nicole su sve objasnili dva puta, prvo Maxu i Eponini, a onda mladencima koji su oboje blistali od zadovoljstava svoje prve bračne noći. Kad se približio trenutak za Richardov, Ellien i Nikin polazak, uzbuđenje i energija koji su karakterizirali jutarnje razgovore počeše blijedjeti. Nicole opet osjeti nelagodu. Opusti se i smješkaj se, reče sama sebi. Ništa nećeš olakšati tugom.

Max se prvi oprostio od putnika. „Dođi ovamo, princezo“ reče on Niki, „i poljubi stričeka Maxa.“ Djevojčica poslušno učini kako je rekao. Max ustane i ode u onaj dio sobe gdje je Ellie razgovarala s majkom. „Dobro čuvaj tu djevojčicu“ reče grleći Ellie, „i ne daj idiotima da nametnu svoje.“ Onda se rukovao s Richardom i izašao, pozivajući blizance Watanabe da pođu s njim.

Raspoloženje u sobi se počelo mijenjati. Iako si je obećala da će ostati smirena, Nicole osjeti da je zapljuskuje val panike: shvatila je da ima još samo nekoliko minuta za sva opraštanja. Patrick, Nai, Benjy i Eponina su, kao Max maloprije, grljenjem ispraćali trio putnika.

Nicole htjede još jednom zagrliti Niki, ali djevojčica izmakne i otrči van u igru s blizancima. Ellie se konačno oprosti od Eponine i okrene Nicole. „Mama, nedostajat ćeš mi“ reče ona zvonko. „Jako te volim.“

Nicole se borila da sačuva unutrašnju ravnotežu. „Nisam mogla tražiti bolju kćer“ reče. Njih dvije se zagrliše, a Nicole tiho progovori svojoj kćeri na uho: „Dobro pazi. Mnogo je toga na kocki...“

Ellie se odmakne od nje i pogleda majci u oči. „Znam, majko“ reče ona uozbiljeno, „i to me plaši. Nadam se da neću razočarati...“

„Nećeš“ reče Nicole vedro i potapša je po ramenu. „Samo imaj na umu što je cvrčak rekao u Pinocchiu“

Ellie se nasmiješi. „I pusti da te savjest vodi.“

„Stigao Archie!“ čuo se Nikin povik. Nicole se osvrne, pogledom tražeći svog muža. Gdje je Richard? pomisli uplašeno. Nisam se oprostila s njim...

Jedva je disala. Čula je Patrickove riječi „Gdje je stric Richard?“ i glas iz radne sobe: „Ovdje sam.“

Potrči hodnikom, do radne sobe. Richard je sjedio na podu, okružen elektronskim komponentama. Pokraj njega je bila njegova naprtnjača. Nicole zastane na vratima, da uhvati dah.

Richard se, čuvši da ona dolazi, okrene. „O, zdravo, draga“ reče on mirno. „Ja još nisam odlučio koliko rezervnih dijelova ću ponijeti za elektronske prevoditelje.“

„Došao je Archie“ reče Nicole tiho.

On pogleda na svoj ručni sat. „Paaa, onda je vrijeme da se krene.“ Uzme još jednu punu šaku dijelova i strpa ih u naprtnjaču. Onda ustane i pođe prema Nicole. Ona istog trena počne drhtati. „Ej“ reče on, „nije to ništa... Rastajali smo se mi i ranije.“

Strah u njoj nabuja toliko da nije mogla progovoriti. Očajnički se trudila biti hrabra, ali bilo je nemoguće. Znala je: sada posljednji put u životu dodiruje svog muža.

Provuče jednu ruku iza njegove glave i odmakne se malo, da bi ga poljubila. Suze su joj tekle niz lice. Željela je zaustaviti vrijeme, rastegnuti ovaj jedan trenutak u vječnost. Očima je fotografirala Richardovo lice, zatim ga nježno poljubi u usta.

„Volim te, Nicole“ reče.

Na tren joj se činilo da neće biti sposobna odgovoriti. „I ja tebe volim“ reče.

Niki gotovo nije mogla povjerovati svojim očima. Ravno ispred nje, na samim vratima Smaragdnog Grada, čekao ih je nojosaur, baš kao što je Archie rekao! Skakutala je od sreće dok joj je majka, potezanjem patent zatvarača, zatvarala zimski kaput. „Smijem li ga hraniti, mama? Smijem li? Smijem li?“

Iako je nojosaur sjedio na tlu, Richard je morao pomoći Niki da se popne. „Hvala, dida“ reče mu djevojčica kad se udobno smjestila u udubljenje na leđima životinje.

„Vremenski raspored je vrlo pažljivo razrađen“ reče Archie Richardu i Ellie dok su prolazili kroz šumu. „Stići ćemo u logor u trenutku kad ta vojska počinje doručak. Na taj način će nas svi vidjeti.“

„Kako ćemo znati da je točno taj trenutak?“ upita Richard.

„Nekima od kvadroida upravlja se s dalekih sjevernih polja. Ubrzo nakon buđenja prvih vojnika, tvoj ptičji prijatelj Timi će nadletjeti, u mraku, njihov logor. Ispustit će pisanu poruku da uskoro dolazimo, da će iznad nas biti krijesnice, i da ćemo mahati bijelom zastavom, kao što si predložio.“

Archie je zaustavio nojosaura kilometar južno od ljudskog logora. Fenjeri i drugi izvori svjetlosti ispred dalekih šatora pred njima izgledali su kao treperenje zvijezda u noći. „Timi bi trebao baciti našu poruku otprilike sada“ reče Archie.

Prošlih nekoliko sati napredovali su polako, po mraku; nisu željeli koristiti krijesnice, da ne budu prerano viđeni i otkriveni. Niki je mirno spavala s glavom u majčinom krilu. Richard i Ellie bijahu napeti. „Što ako počnu pucati prije negoli išta stignemo reći ?“ bilo je jedno od Richardovih pitanja prije nego što su stali.

„Okrećemo se i bježimo najbrže što možemo“ glasio je Archiejev odgovor.

„A ako za nama pošalju helikoptere i upotrijebe reflektore?“

„Punom brzinom nojosaur bi stigao do šume za četiri terta“ odgovorio je Archie.

Tad doleti Timi. Kratkotrajnim brbljanjem, uz kolornu konverzaciju s Archiejem, objavio je da je svoju dužnost ispunio. Onda se Richard i Tïmi oprostiše jedan od drugog. Dok mu je Richard češkao trbuh, krupne ptičje oči izražavale su neku emociju koju Richard ranije nije vidio. Nekoliko sekundi kasnije Timi odleti prema Smaragdnom Gradu, a par divovskih krijesnica se upale pokraj staze i polako zaplove prema vojnom logoru. Richard pođe na čelu kolone, stežući u desnoj ruci bijelu zastavu. Nojosaur pođe za njim, oko pedeset metara iza, noseći Ellie, Archieja i usnulo dijete.

Dvogledom je, s oko četiri stotine metara, ugledao vojnike. Stajali su i gledali otprilike prema putnicima. Richard ih je izbrojao dvadeset šest, uključujući trojicu s uperenim puškama i dvojicu koji su promatrali kroz dalekozore.

Kao što je bilo planirano, Ellie, Niki i Archie siđoše s nojosaura na oko dvjesto metara od logora. Poslaše tovarnu životinju natrag, i pođoše pješice prema ljudskoj vojsci. Niki se u prvi tren bunila: nije se htjela probuditi. Ipak, ušutjela je kad je osjetila važnost zahtjeva njene majke da bude tiha.

Archie je hodao između dvoje odraslih ljudi. Niki se držala za majčinu ruku; trčkarala je da bi išla u korak s odraslima. „Heeej!“ poviče Richard ocjenjujući da će ga sad čuti. „Ovdje je Richard Wakefield. Dolazimo miroljubivo.“ Počne energično mahati bijelom zastavom. „Sa mnom su moja kći Ellie, moja unuka Niki i jedan predstavnik oktopauka.“

Morali su biti zapanjujući prizor za vojnike, koji nikad ranije nisu vidjeli nijednog oktosa. Krijesnice se zaustaviše iznad glava vojnika, a Richard i njegova grupica izroniše iz ramanske tame.

Jedan od vojnika zakorači naprijed. „Ja sam satnik Enrico Pioggi, zapovjednik ovog logora. U ime oružanih snaga Novog Edena, prihvaćam vašu predaju.“

Budući da je obavijest o njihovom dolasku bačena u logor samo pola sata ranije, novoedenski zapovjedni lanac nije imao vremena napraviti plan postupanja sa zarobljenicima. Čim je potvrđeno da se logoru približava grupa od jednog muškarca, jedne žene, jednog djeteta i jednog osmokrakog stranca, kapetan Pioggi je opet razgovarao radiovezom sa svojim stožerom u New Yorku, tražeći upute za dalje postupanje. Pukovnik koji je rukovodio ovim ratnim pohodom rekao mu je da ‘čuva zarobljenike’ i da ‘čeka nove zapovijedi’.Richard je predvidio da nijedan časnik neće htjeti ništa poduzeti bez konzultacija sa samim Nakamurom. Govorio je Archieju, tijekom njihovog dugog putovanja na nojosauru, da će biti vrlo važno već u logoru, družeći se s vojnicima, početi opovrgavati propagandne laži koje širi novoedenska vlada.

„Ovo stvorenje“ reče Richard jakim glasom, kad je pretres zarobljenika završen i kad su se vojnici iz radoznalosti motali oko njih, „je ono što mi zovemo oktopauk. Svi oni su vrlo inteligentni, u ponečemu i pametniji od nas. Ima ih oko petnaest tisuća u južnom poluvaljku Rame, odnosno odavde pa do početka južne polarne strane. Moja obitelj i ja stanujemo kod njih, evo, već više od godinu dana, po vlastitoj volji, i mogu vam reći da su oktosi miroljubivi i moralni. Moja kći Ellie i ja smo došli danas s ovim njihovim predstavnikom, kojeg zovemo Archie, vidjeti može li se nekako zaustaviti vojni sukob između naše dvije vrste.“

„Nisi li ti supruga doktora Turnera?“ reče jedan vojnik. „Ona koju su oktosi oteli?“

„Jesam“ reče Ellie jasnim glasom. „Ali nisu me baš oteli. Htjeli su početi razgovore s nama na neki način, ali nisu znali kako. Poveli su mene zato što su smatrali da ću moći naučiti njihov jezik.“

„To čudo govori?“ reče drugi vojnik s nevjericom.

Do tog trenutka Archie je, prema njihovom planu, šutio. Sad se sva vojska iznenađeno zagleda u boje koje su krenule iz desnog ruba njegovog uspravnog proreza na glavi i počele ploviti po koži, u krug, oko cijele glave. „Archie vas pozdravlja“ prevede Ellie. „Moli svakog od vas ponaosob da shvatite da ni on osobno, niti bilo koji drugi pripadnik njegove vrste, ne želi ljudima nikakvo zlo. Također želi da vam kažem da on zna čitati s usana, i da će rado odgovoriti na svako vaše pitanje.“

„Je l’ ovo sve... ozbiljno?“ reče jedan vojnik.

Za to vrijeme je satnik Pioggi, u nedoumici, stajao sa strane, javljajući pukovniku u New Yorku što se događa. „Da, gospodine. Boje na glavi... svaka drukčija, gospodine, crvena, plava, žuta... kao pravokutnici, pokretni pravokutnici, njegova koža mijenja boju, a te boje mu idu oko glave, nove se pojavljuju... Što kažete, gospodine?... Žena, doktorova žena. Izgleda da ona zna što te boje znače... ne, ne, nisu slova u boji, gospodine, nego samo trake u boji.“

„U ovom trenutku, gospodine, stranac se obraća vojnicima... ne, pa vojnici ne koriste nikakve boje. Ali, žena kaže da stranac zna čitati riječi sa usana. Kao, znate, gluhi... to je ta ista tehnika valjda... U svakom slučaju, to, taj stranac odgovara bojama, doktorova žena prevede njegov odgovor...“

„Ne, gospodine, nikakvo oružje... Imaju igračke, odjeću i neke čudne predmete za koje zarobljenik Wakefield kaže da su elektronski, ali oružje ne... igračke, da, rekao sam igračke...Ova djevojčica ima dosta toga u naprtnjači... Ne, skener mi nemamo ovdje... Da, gospodine... Koliko dugo ćemo čekati, gospodine?“

Dok je satniku Pioggiju konačno stigla zapovijed da pošalje zarobljenike helikopterom u New York, Archie je uspio ostaviti dubok dojam na sve vojnike u logoru. Počeo je demonstraciju svojih izvanrednih mentalnih sposobnosti tako što je u glavi množio peterocifrene, pa i šesterocifrene brojeve.

„A kako mi znamo da su mu ti odgovori točni?“ reče jedan mladi vojnik. „On samo pokaže neki niz boja.“

„Pa, čovječe“ nasmije se Richard, zar nisi maloprije vidio na poručnikovom kalkulatoru da je broj koji je moja kći rekla točan odgovor? Ne misliš valjda da je ona izračunala to u glavi?“

„A, da“ reče mladić. „Shvaćam.“

Vojnike je doista iznenadila Archiejeva izuzetna memorija. Na Richardov prijedlog, jedan od vojnika je na list papira napisao nekoliko stotina brojeva, i onda ih pročitao Archieju, jedan po jedan. Poslije ih je oktopauk ponovio, posredstvom Ellie, bez ijedne pogreške. Neki vojnici su smatrali da tu postoji neki trik, da Richard možda daje tajne signale Archieju. Ali kad su, pod pažljivo kontroliranom uvjetima, ponovili ovaj pokus, uvjeriše se i najveći sumnjičavci.

Atmosfera u logoru bila je opuštena i prijateljska. Onda stiže zapovijed za prebacivanje helikopterom u New York. Prvi dio njihovog plana uspio je veličanstveno. Ipak, Richard se nije osjećao sigurno dok su ulazili u letjelicu. Preletješe jedan dio Cilindričnog mora.

U New Yorku su ostali samo oko sat vremena. Naoružana straža ih je čekala na helikopterskom uzletištu na zapadnom trgu. Oduzeli su im naprtnjače, unatoč bučnim prosvjedima Richarda i Niki. Potjerali su ih oštrim korakom u luku. Richard je nosio Niki u naručju. Jedva je imao vremena s divljenjem baciti pogled na svoje omiljene nebodere, koji su se uzdizali u mračne visine.

Jahta koja ih ponese preko sjeverne polovice Cilindričnog mora bijaše slična onima koje su Nakamura i njegove sluge koristili na Shakespeareovom jezeru. Tijekom prelaska, nijedan im stražar nije htio reći ni jednu jedinu riječ. „Djede“ šapne Niki Richardu kad je nekoliko njihovih pitanja ostalo bez odgovora, „zar ovi ne znaju govoriti?“ Smijuckala se.

Terensko vozilo ih je čekalo na doku, koji je nedavno stvoren kao podrška novim aktivnostima u New Yorku i na Južnom poluvaljku. Uz veliki napor i trošak, ljudi su tu probušili otvor u južnom pregradnom zidu, u blizini habitata ptičje i sesilijske rase, i izgradili lučko postrojenje znatnih dimenzija.

Richard se isprva pitao zašto ih nisu prevezli helikopterom, na samom početku, izravno u Novi Eden. Poslije nekoliko brzih kalkulacija u glavi zaključio je da helikopteri vjerojatno ne mogu prelijetati barijerni zid, koji je toliko visok da zalazi daleko u područje gdje je Ramina umjetna gravitacija, točnije, centrifugalna sila stvorena rotacijom valjka oko uzdužne osi, znatno slabija. Dobrih pilota vjerojatno nije bilo dovoljno, a i helikopteri su bili na brzinu napravljeni, pa zbog toga visinski letački pothvati vjerojatno nisu bili dopušteni. To znači, pomislio je, da ljudi moraju prevesti svu opremu i svo osoblje ili preko ovog doka, ili kroz obrambeni rov s vodom pa kroz tunel ispod drugog habitata.

Terenskim vozilom je upravljao jedan biot Garda. Ispred i iza njih išlo je još po jedno takvo vozilo, puno naoružanih ljudi. Jurili su preko Središnje ravnice, kroz tamu. Richard je sjedio naprijed, pokraj vozača, a Archie,

Ellie i Niki iza. Upravo kad se okrenuo da objasni Archieu da u Novom Edenu ima pet različitih vrsta bioloških robota tj. biota, Garda ga prekine. „Zatvorenik Wakefield mora sjediti licem naprijed i šutjeti.“

„Nije li to malo smiješno?“ reče Richard vedrim tonom.

Biot Garcia digne desnu ruku s upravljača i udari nadlanicom po licu Richarda. „Licem naprijed i šutjeti“ ponovi biot. Richardu se glava zanijela unatrag od jačine udarca.

Niki, vidjevši ovo iznenadno nasilje, počne plakati. Ellie je pokuša istovremeno smiriti i utješiti. „Mama, ne sviđa mi se ovaj vozač.“

Kad su kroz kontrolni punkt prošli u ljudski habitat, u Novom Edenu je bila noć. Archie i troje ljudi su premješteni u jedno otvoreno električno vozilo koje je vozio drugi biot Garcia. Richard odmah primijeti da je u Novom Edenu gotovo isto onako hladno kao u okolnom ramanskom prostoru. Vozilo se jako truckalo po putu, koji je bio u vrlo zapuštenom stanju. Skrenuli su lijevo na mjestu koje je nekad bilo željeznička postaja sela Positano. Petnaest ih dvadeset ljudi bilo je zbijeno oko logorskih vatri na betonskim površinama oko stare postaje; troje ih četvoro drugih su spavah opruženi, pokriveni kartonskim kutijama i starom odjećom.

„Što rade oni tamo, mama?“ upita Niki. Ellie ne odgovori, jer se Garcia naglo okrene i neprijateljski ih pogleda.

Već su vidjeh neonska svjetla Vegasa ispred sebe, kad vozilo skrene oštro ulijevo, u jedan šumovit prostor koji je nekada bio dio Šervudske šume. Tu se sad pružala ulica duž koje je bilo nekoliko kuća. Kola naglo stadoše pred jednom velikom kućom napravljenom iz više dijelova, u stilu kuća na ranču. Priđoše dvojica Azijata, naoružani pištoljima i bodežima. Pokretima pokazaše putnicima da siđu, a biorobotu da vozi dalje. „‘Pođite s nama“ reče im jedan od njih.

Archie i ljudi uđoše u kuću. Krenuše dugim silaznim stubama u podrumsku prostoriju bez prozora. „Hrana i voda vam je na stolu“ reče jedan od Azijata. Okrenuo se i počeo penjati stubama.

„Čekajte malo“ reče Richard. „Naše naprtnjače... trebat će nam naše naprtnjače.“

„Bit će vam vraćeni“ reče čovjek nestrpljivo, „čim se pažljivo pregleda sadržaj.“

„A kad ćemo vidjeti Nakamuru?“ upita Richard.

Čovjek slegne ramenima. Njegovo lice ostane bezizražajno. Pođe brzim korakom uz stube.

3.

Dani su prolazili vrlo sporo. Richard, Ellie i Niki u početku nisu imali nikakav način mjerenja vremena, ali su uskoro saznali da svaki oktos ima divno precizan unutrašnji sat koji se kalibrira i vježbanjem poboljšava tijekom školovanja, u mladosti. Kad su prebacili Archieja na ljudske jedinice za mjerenje vremena (Richard se poslužio svojom često citiranom poslovicom ‘Kad si u Rimu, ponašaj se kao Rimljani’ da uvjeri oktosa da napusti, barem privremeno, svoje terte, vodene, fengove i nilete), otkrili su, kradom bacajući pogled na digitalne ručne satove stražara kad im je donosio hranu ili vodu, da Archie griješi za manje od deset sekundi svakog dana.

Niki se zabavljala tako što je neprestano pitala Archieja za točno vrijeme. Kao rezultat, kako su ga mnogo puta gledali kako odgovara na to pitanje, Richard i mala Niki naučiše čitati Archiejeve boje – one kojima je iskazivao male brojeve i nazive vremenskih jedinica. Zapravo, kako su dani protjecali, redovni razgovori u podrumu znatno su poboljšali Richardovo ukupno poznavanje oktoskog jezika. Nije dostigao Ellieno znanje, ali je poslije tjedan dana mogao lijepo razgovarati s Archiejem i bez Ellienog prevođenja.

Ljudi su spavali na futonima na podu. Archie je spavao samo tri-četiri sata svake noći, sklupčan iza njih. Jedan od Azijata donosio im je vodu i hranu, jednom dnevno. Richard je svaki put podsjećao čuvare da zarobljenici još čekaju naprtnjače i primanje kod Nakamure.

Nakon osam dana, ‘kupanje’ spužvom u umivaoniku pokraj podrumskog WC-a više im nije bilo dovoljno. Richard zatraži da im se omogući pristup do tuša i sapuna. Nekoliko sati kasnije jedna velika kada za pranje rublja spuštena je niz stube. Ljudi su se jedan po jedan kupali, bez problema, osim što se Niki u prvi tren iznenađujuće jako suprotstavljala skinuti se gola pred Archiejem. Richard i Ellie su se poslije kupanja osjetili toliko bolje da su postali optimističniji. „On neće moći vječno držati naše postojanje u tajnosti“ reče Richard. „Prevelik broj vojnika nas je vidio. Ne mogu svi o tome šutjeti, bez obzira što Nakamura zapovijedi.“

„Sigurna sam da će uskoro poslati po nas“ reče Ellie vedrim tonom.

Međutim, do kraja drugog tjedna zatvoreništva njihov optimizam je splasnuo. Richard i Ellie su počinjali su gubiti nadu. Nije pomagala ni mala Niki, koja je postala pravo pravcato nepodnošljivo derište: neprestano je izjavljivala da joj je dosadno i da nema što raditi. Archie joj počne pričati priče da je nekako zabavi. Njegove oktoske ‘legende’ (taj termin je prihvatio tek poslije dugih rasprava s Ellie, o njegovom točnom značenju) oduševljavale su djevojčicu. Pomagalo je i to što su Ellieni prijevodi odzvanjali onim frazama koje je Niki već prepoznavala kao dio priča pred spavanje. „Jednom, davno, u vremenima prije naših Prethodnika...“ počeo bi Archie priču, i Niki bi već cičala od skorašnjeg uzbuđenja.

„A kako su izgledali Prethodnici, Archie?“ upitala je djevojčica poslije jedne takve priče.

„To legende nikada ne kažu“ odgovorio je Archie. „Zato pretpostavljam da možeš, u mašti, zamisliti kakve god poželiš.“

„Je l’ priča baš istinita?“ pitala je Niki drugom prilikom. „Zar oktosi doista ne bi nikad otišli sa svog planeta u svemir da Prethodnici to nisu učinili prije njih?“

„Tako barem kažu legende“ odgovorio je Archie. „Kažu i to da mi do prije otprilike pedeset tisuća godina nismo znali gotovo ništa osim ono čemu su nas Prethodnici naučili.“

Jedne noći, kad je Niki zaspala, Richard i Ellie upitaše Archieja o porijeklu legendi. „One se prepričavaju već desecima tisuća godina“ reče oktopauk. „Najraniji pisani dokumenti naše vrste sadrže mnoge od ovih priča koje sam vam pričao posljednjih nekoliko dana. Ima raznih mišljenja o stupnju vjerodostojnosti legendi. Doktorica Plava vjeruje da su one u biti istinite, te da su vjerojatno djelo nekog velikog majstora pripovijedanja, alternativca naravno, čija genijalnost nije priznata dok je on ili ona bila živa.“

U odgovor na drugo Richardovo pitanje, Archie je rekao: „Ako se legendama može vjerovati, prije mnogo, mnogo godina mi oktopauci bili smo jednostavna morska stvorenja kojima je prirodna evolucija dala samo minimalnu inteligenciju i svijest. Tek su Prethodnici otkrili naš puni potencijal kad su napravili kartu naše genetske strukture; tijekom mnogo generacija oni su nas i mijenjali, i onda smo postali ovakvi. Nakon toga se dogodila Velika nesreća.“

„Što se točno dogodilo Prethodnicima?“ pitala je Ellie.

„Ima mnogo priča o tome. Neke su međusobno kontradiktorne. Oni Prethodnici koji su živjeli na istom planetu na kojem i mi, vjerojatno su izginuli, većina njih ili svi, u Velikoj nesreći. Neke legende nagovještavaju da su njihove udaljene naseobine, one na planetima koji kruže oko obližnjih zvijezda, potrajale još nekoliko stotina godina, ali da su i one na kraju propale. Jedna legenda kaže da su Prethodnici preživjeli, i čak bujno napredovali na drugim, povoljnijim planetnim sustavima, i da su danas dominantan oblik inteligencije u ovoj galaktici. Ne znamo. Jedino što sigurno znamo je to da je kopneni dio našeg rodnog planeta bio nenastanjiv mnogo, mnogo godina, i da oktopaučna civilizacija, kad se opet ohrabrila izaći iz vode, nije našla više nijednog živog Prethodnika.“

Četveročlana skupina u podrumu razvila je svoje vlastite dnevne ritmove, dok su se dani sastavljali u tjedne. Svakoga jutra, prije buđenja Niki i Ellie, Archie i Richard su pričali, a raspon tema bio je širok, i od zajedničkog interesa. Archie je već toliko usavršio vještinu čitanja s usana, a Richard čitanja boja, da je rijetko kad trebalo ponavljati rečeno.

Mnogi njihovi razgovori bili su o znanosti. Archie je bio osobito zadivljen poviješću ljudske znanosti. Želio je znati što je kad otkriveno, što je dovelo do početka ključnih znanstvenih istraživanja i pokusa, i koji su netočni ili manje točni modeli odbacivani usput, pri svakom novom porastu znanja.

„Znači, zapravo je rat ubrzavao razvoj vašeg zrakoplovstva i nuklearne fizike“ reče Archie jednog jutra. „Kakva zapanjujuća pojava!“ Nekoliko sekundi kasnije oktos nastavi. „Ti ne možeš ni slutiti kakvo je to nevjerojatno životno iskustvo za mene, makar i kroz tuđe riječi, taj vaš stupnjeviti proces učenja o prirodi. Naša povijest je posve drukčija. Na početku, naša vrsta je živjela u potpunom neznanju. Onda je stvorena genetski nova vrsta oktopauka, sposobna misliti, promatrati svijet i razumjeti ono što vidi. Naši mentori i kreatori, Prethodnici, imali su spremna objašnjenja za sve. Zadatak pred kojim smo se mi, kao vrsta, tada našli, bio je posve jednostavan. Učili smo koliko smo god mogli od naših učitelja. Naravno da pojma nismo imali o procesu pokušaja-i-pogreške, koji je dio znanstvenog rada. Nismo, zapravo znali kako evoluira, kako nastaje, bilo koja komponenta u bilo kojoj kulturi. Blistavi inženjering Prethodnika dopustio nam je da preskočimo stotine milijuna godina evolucije.“

„Nije ni potrebno reći da smo, zbog toga, bili očajno nepripremljeni da se brinemo sami o sebi kad se Velika nesreća dogodila. Prema onim našim legendama koje su povijesno ozbiljnije, naša glavna intelektualna aktivnost tijekom nekoliko stotina godina koje su uslijedile nakon Velike nesreće, bila je prikupljanje i prihvaćanje najveće moguće količine znanja Prethodnika koje smo mogli naći, ili ih se prisjetiti. U međuvremenu, kako naši dobročinitelji više nisu bili tu da nam daju moralne upute, naš sociološki razvoj potekao je u negativnom smjeru. Ušli smo u jedno dugo, vrlo dugo razdoblje u kojem nije bilo nimalo sigurno hoće li nova, inteligentnija rasa oktosa uopće preživjeti...“

Richard je pak bio oduševljen idejom o ‘izvedenoj tehnološkoj vrsti; kako je on to formulirao. „Pa, ja nikad nisam mogao ni zamisliti“ rekao je on Archieju jednoga jutra, sa svojim uobičajenim uzbuđenjem zbog otkrića, „da bi mogla postojati vrsta koja nikad nije samostalnim trudom otkrila zakone gravitacije, ili postavila, na temelju dugog niza pokusa, osnove fizike elektromagnetskog spektra, a da leti svemirom. To je da ti pamet stane... Ali, razumijem tvoja objašnjenja, i u tom svjetlu vaš put je posve prirodan. Ako vrsta A, koja već leti svemirom, sretne vrstu B, inteligentnu, ali na nižoj tehnološkoj razini, što je logičnije nego pretpostaviti da će, poslije kontakta, vrsta B preskočiti sve međufaze između...“

„Naravno da je naš slučaj bio neobičniji i od toga“ objasnio je Archie istog tog jutra. „Paradigma koju opisuješ doista je posve prirodna, i događala se, kao što nas uči i naša povijest, a ne samo naše legende, vrlo često. Više ima tih vrsta svemirskih putnika koje su, da upotrijebim tvoj izraz, izvedene, nego onih koje su samostalno evoluirale. Uzmi za primjer ptice i sesilije. Njihova simbioza, koja se razvila bez ikakvog vanjskog miješanja, već je postojala u jednom zvjezdanom sustavu nedaleko od našeg matičnog planeta, tisućama godina prije nego što je istraživačka misija Prethodnika prvi put onamo sletjela.. Ptice i sesiliji gotovo sigurno ne bi nikada samostalno ovladali letom u svemir. No poslije susreta s Prethodnicima, kad su vidjeli njihov svemirski brod, zatražili su, i dobili, tehnologiju potrebnu za let u svemir.“

„Naša situacija je bitno drukčija. Mi smo doista potpuno izvedena vrsta. Ako su naše legende istinite, Prethodnici su već letjeli svemirom u vrijeme kad smo mi oktopauci još bili nerazumna bića. U toj epohi nismo bili sposobni ni pojmiti ideju planeta, a kamo li svemira oko planeta. Našu sudbinu su uobličila ta naprednija bića s kojima smo dijelili svoj matični planet. Prethodnici su uočili potencijal skriven u nama. Primijenili su svoj genetski inženjering, poboljšali su nas, dali su nam um, dijelili su informacije s nama, napravili su naprednu kulturu na mjestu gdje inače, vjerojatno, ne bi bilo nikakve kulture.“ Između Archieja i Richarda razvila se duboka veza, kao rezultat ovih redovnih jutarnjih razgovora. Kako im nikakvi vanjski događaji nisu skretali pažnju, njih dvojica su pokazali svoju fundamentalnu sklonost prema znanju. Svaki je pomagao onom drugom da shvati što više; zajedničkim snagama su obogaćivali znanje o čudima svemira.

Niki se gotovo uvijek budila prije Ellie. Čim bi Niki završila doručak, grupa je ulazila u drugi dio svog dnevnog rasporeda. Iako se ponekad igrala s Archiejem, Niki je veći dio jutra provodila u aktivnostima koje bi se mogle nazvati neformalnom nastavom. Imala je troje nastavnika. Već je znala pomalo čitati, zbrajati i oduzimati, te razgovarati s djedom o znanosti i prirodi; Archie joj je davao pouke iz etike i morala. Učila je i oktosku ‘abecedu’ i pojedine jednostavne fraze na oktoskom jeziku. Vrlo je brzo svladavala jezik boja; ostali su pripisivali tu činjenicu njenim promijenjenim genima i njenoj prirodnoj inteligenciji.

„Naši mladi provedu znatan dio školske dobi raščlanjujući pojedine slučajeve iz života koji se tiču nekih moralnih pitanja“ rekao je Archie Richardu i Ellie jednog jutra kad su razgovarali o prosvjeti. „To nisu izmišljene priče, nego ono što se doista dogodilo u životu. Izabrane su kao primjeri; neki detalji su možda malo promijenjeni, da bi se moralna tema istaknula. Od mladih oktosa se traži da procjene koliko je koja moguća reakcija prihvatljiva. Oni to u otvorenoj raspravi i čine.“

„Je li cilj toga da već u ranoj mladosti budete usmjereni prema idejama optimizacije?“ pitao je Richard.

„Ne baš“ odgovorio je Archie. „Pokušavamo pripremiti mlade za stvarni život, što uključuje čestu interakciju s drugim jedinkama i mogućnost izbora kad je način ponašanja u pitanju. Svakog mladog oktosa jako potičemo da na temelju tih tipičnih priča izgradi vlastiti sustav vrijednosti. Naša vrsta vjeruje da znanje ne postoji u vakuumu. Tek kad postane sastavni dio jednog načina života, znanje dobije neku vrijednost.“

Archiejeve ‘tipične priče’ postavljale su pred malu Niki jednostavne, ali elegantne etičke probleme. Već u prvih osam lekcija obrađeni su osnovni problemi: laganje, pošten pristup, predrasude i sebičnost. Djevojčičini odgovori na situacije često bi uključivali i primjere iz njenog života.

„Galilej uvijek kaže i radi sve što on misli da mu se dopušta samo da bi bilo po njegovome“ primijetila je u jednom trenutku, pokazujući da je shvatila osnovno pitanje na koje se ‘tipična priča’ za taj dan odnosila. „Njemu je važnije što on hoće nego bilo što drugo. Kepler je drukčiji. Zbog njega nikad ne plačem.“

Niki je poslijepodne spavala. Za to vrijeme, Richard, Ellie i Archie su najčešće raspravljali o sličnostima i razlikama dviju vrsta. Jednoga dana, poslije živahnog razgovora o načinima kako inteligentni, osjećajni članovi društva trebaju postupati s onim pojedincima koji pokazuju antisocijalno ponašanje, Ellie reče: „Ako sam dobro razumjela, vaše društvo je daleko manje tolerantno od našeg. Jasno je da postoji nametanje jednog ‘poželjnog’ oblika življenja. Oni oktosi koji ga ne prihvate bivaju prognani već u ranoj mladosti, uskrati im se sudjelovanje u mnogim korisnim i ugodnim aktivnostima, i zatim ih ‘terminirate’ i to nakon životnog vijeka koji je kraći od normalnog,...“

„U našem društvu“ reče Archie kao odgovor, „uvijek je potpuno jasno što je društveno prihvadjivo. Nema zbrkanosti kao kod vas. Prema tome, naš pojedinac se opredjeljuje znajući, nedvosmisleno, što ga čeka. Naglašavam da Alternativno područje nije nešto poput vašeg zatvora. Ono je mjesto gdje oktosi, ali i drugi stvorovi, mogu živjeti bez stroge društvene podijele uloga i optimizacije, iako su ta dva elementa potrebna za opstanak i napredak kolonije kao cjeline. Neki alternativci dočekaju duboku starost i žive vrlo sretno.“

„Čini se da vaše društvo, barem koliko sam ja vidio, ne razumije bitnu nespojivost između slobode osobe i dobrobiti zajednice. To su dvije stvari moraju biti pažljivo uravnotežene. Nijedna skupina bića ne može preživjeti, a kamo li napredovati, ukoliko ono što je od koristi za zajednicu ne bude važnije od slobode pojedinca. Razmisli, na primjer, o raspoređivanju resursa. Tko će dobiti koliko materijalnih dobara? Kako bi itko inteligentan ikada mogao opravdavati, s gledišta općeg dobra, nagomilavanje ogromne imovine kod nekolicine pojedinaca, dok drugi nemaju ni hranu ni odjeću ni druge najosnovnije potrebne stvari?“

U tom novoedenskom podrumu Archie nije bio onako šutljiv i povučen oktos kakav je ponekad bio u Smaragdnom Gradu. Govorio je otvoreno o svim oblicima svoje civilizacije, kao da ga je zajednički pothvat u koji se upustio sa svojim ljudskim kolegama oslobodio svih stega. Nije se moglo znati šalje li on poruke i Nakamurinim ljudima, koji su gotovo sigurno prisluškivali razgovore u podrumu – ali nisu mogli čitati oktoske boje – ili smatra da će biti ubijen i zbog toga želi da mu posljednji dani budu što je moguće smisleniji i ispunjeniji.

Jedne noći, prije nego što će Richard i Ellie zaspati, Archie najavi da im mora nešto osobno povjeriti. „Ne želim vas uzbunjivati, ali, potrošio sam gotovo sav barikan koji sam imao u svom ulaznom spremištu. Ako još dugo ostanemo ovdje, pa se sav moj barikan potroši, uletjet ću, kao što znate, u seksualno sazrijevanje. To bi značilo da ću postati agresivan i posesivan. Nadam se da do toga ipak neće doći.“

„Ne brini“ reče mu Richard smiješeći se. „Imao sam ja posla s tinejdžerima i ranije. Svakako mogu izaći na kraj s jednim oktosom čiji temperament više nije savršen.“

Jednog jutra stražar koji im je donio hranu i vodu reče da se Ellie i djevojčica trebaju spremiti za odlazak. „Kada?“ reče Ellie.

„Za deset minuta.“

„Kamo idemo?“ upita Ellie.

Stražar je šutio i samo otišao stubištem.

Dok je Ellie činila najviše što je mogla da osvježi svoj izgled, a i Nikin (ponijele su samo po tri kompleta odjeće, a u podrumu je bilo teško prati je i čistiti), ponavljala je s Richardom i Archiejem ono što su planirali da treba reći ako dođe do susreta s Nakamurom ili nekim drugim ljudskim vođom.

„Ne zaboravi“ naglašavao je njen otac brzim šapatom u jednom kutu sobe, „u redu je da kažeš da su oktopauci miroljubivi, ali rat nećemo moći spriječiti ako ne uvjerimo Nakamuru da u oružanom sukobu nikako ne može pobijediti. Mora se naglasiti da je oktoska tehnologija daleko ispred naše.“

„Ali ako oni traže konkretne podatke?“

„Pa, neće se od tebe tražiti da znaš konkretne podatke. Reci im da ću ja reći sve pojedinosti.“

Odvezoše Ellie i Niki električnim vozilom u bolnicu u Središnjem Gradu. Brzo ih provedoše, kroz ulaz za hitne slučajeve, u mali sterilni ured s dvije stolice, ležajem za preglede i složenom elektronskom opremom. Sjedile su same desetak minuta prije nego je ušao u sobu doktor Robert Turner.

Učinilo im se kao da je jako ostario. „Zdravo, Niki“ reče, čučne i pruži ruke. „Dođi, zagrli tatu.“

Djevojčica je oklijevala na trenutak, a onda potrčala svom ocu. Robert ju je dohvatio u naručje, podigao, i okrenuo se oko sebe. „Tako je dobro što te vidim, Niki.“ Ellie je ustala. Čekala je. Poslije nekoliko sekundi spustio je kćer na pod i pogledao svoju ženu. „A kako si ti, Ellie?“

„Fino“ odgovorila je. Odjednom se osjećala nekako neugodno. „Kako si ti, Roberte?“

„Otprilike isto.“

Sreli su se na sredini sobe i zagrlili. Ellie ga pokuša nježno poljubiti, ali tek što su se njihove usne ovlaš dodirnule, Robert se okrene od nje. Osjetila je napetost njegovog tijela.

„Što ti je?“ reče blago. „Što nije u redu?“

„Ma, ništa, samo sam previše radio, kao i obično.“ On priđe ležaju za preglede. „Zamolio bih te da se skineš i da legneš ovdje, Ellie. Da se uvjerim da si u redu.“

„Odmah sad?“ reče ona s nevjericom. „Prije nego što čak i popričamo o onome što nam se događalo tijekom ovog razdoblja razdvojenosti?“

„Pa, oprosti“ reče Robert sa tragom osmijeha. „Vrlo sam zauzet večeras. U bolnici je strašan nedostatak osoblja. Uvjerio sam ih da puste vas dvije tako što sam im obećao da...“

Ellie je obišla ležaj i stala vrlo blizu svog muža. Pružila je ruku, dohvatila njegovu. „Roberte“ reče blago, „ja sam ti žena. Volim te. Nismo se vidjeli već više od godinu dana. Pa, valjda možeš odvojiti minutu...“

U Robertovim očima se pojaviše suze. „Što ti je, Roberte? Reci mi.“ Ellie odjednom osjeti strah. Oženio se nekom drugom, pomisli ona u iznenadnoj panici.

„Što se dogodilo s tobom, Ellie?“ reče on, glasom odjednom pojačanim. „Kako si mogla reći onim vojnicima da nisi oteta, i da oktopauci nisu bili neprijateljski raspoloženi? Izvrgnula si me podsmjehu. Svaki pojedini građanin Novog Edena me je čuo kako opisujem, na televiziji, taj strašni trenutak kad si odvedena... Moje uspomene su tako užasavajuće jasne...“

Kad je to provalilo iz njega, Ellie je u prvi tren uzmaknula. Stajala je i slušala, još ga držeći za ruku. Njegova patnja je bila očita. „Roberte, govorila sam te stvari zato što sam se svim silama trudila, a i sad se trudim, spriječiti sukob između oktosa i nas. Žao mi je ako su ti moje izjave nanijele bol.“

„Oktosi su tebi isprali mozak, Ellie“ reče gorko. „To mi je bilo jasno čim su mi Nakamurini ljudi pokazali izvještaje. Na neki način su petljali po tvom umu, i ti više nisi u dodiru s realnošću.“

Čim je on, maloprije, podigao glas, Niki je počela cviliti. Nije razumjela zašto se njeni roditelji svađaju, ali je dobro razumjela da nešto nije u redu. Počne onda plakati, držeći se za majčinu nogu.

„U redu je, Niki“ reče Ellie umirujućim tonom. „Tvoj tata i ja samo pričamo.“

Ellie digne pogled i vidje da je Robert iz jedne ladice uzeo prozirnu ‘kapu’ koja tijesno prianja uz lubanju. „Znači, napravit ćeš mi EEG“ reče nervozno, „da se uvjeriš da nisam postala jedna od njih?“

„Nije smiješno, Ellie“ odgovori Robert. „Moji elektro-encefalogrami su bili čudni još od dana kad sam se vratio u Novi Eden. Ne mogu ih objasniti, a ne može ni neurolog u mojoj bolnici. On kaže da nikad nije vidio tako radikalne promjene u moždanoj aktivnosti nekog čovjeka, osim poslije teških rana.“

„Roberte“ reče ona hvatajući ga opet za ruku. „Oktosi su ti ugradili mikrobiološku blokadu u tvome pamćenju, kad si polazio. Da sebe zaštite... To bi mogao biti dio objašnjenja za tvoje neobične moždane valove.“

Gledao ju je šutke, dugo. „Oteli su te“ reče napokon. „Petljali su po mom mozgu. Tko zna što su učinili našoj kćeri. Kako ih možeš braniti?“

Obavili su joj EEG snimanje. Rezultati nisu pokazali nikakvu nepravilnost niti krupnije odstupanje od rezultata rutinskog testiranja mozga koje je njoj rađeno još u ranim danima ljudske kolonije. Robertu sad kao da je istinski laknulo. Onda reče Ellie da su Nakamura i vlada voljni poništiti sve optužbe protiv nje, i pustiti je da se s Niki vrati kući – ostajući u kućnom pritvoru, dakako – pod uvjetom da pruži informacije o oktopaucima. Nekoliko minuta je razmišljala o ovom zahtjevu. Onda pristane.

Robert se nasmiješi i zagrli je energičnim pokretima. „Dobro je“ reče. „Počinješ sutra... Javit ću im odmah.“

Richard ju je upozorio još za vrijeme jahanja na nojosauru da bi je Nakamura mogao pokušati iskoristi na neki način, najvjerojatnije da opravda nove ratne akcije. Ellie je znala da je ovaj njen pristanak vrlo opasan. Moram dobro paziti, govorila si je dok se namakala u kadi punoj vruće vode, da ne kažem ništa što bi nanijelo štetu Richardu ili Archieju. Ili što bi dalo nepoštenu prednost Nakamurinim trupama u slučaju rata.

4.

Dok je dovršavala šminkanje, Katie je čula zvonce na ulaznim vratima. Povukla je dim iz cigarete koja je gorjela na pepeljari pokraj nje i pritisnula je tipku za govor. „Tko je?“

„Ja sam“ dođe odgovor.

„Što radiš ovdje usred dana?“

„Imam neke važne novosti“ reče satnik Franz Bauer. „Pusti me gore.“

Katie duboko uvuče dim cigarete i ugasi je u pepeljari. Ustane i pogleda se u zrcalo svoje veličine. Malo popravi kosu; sljedećeg trenutka čulo se kucanje.

„E sad, bolje ti je da kažeš nešto važno, Franz“ reče Katie puštajući ga u sobu, „jer si inače najebo k’o žuti mačak. Znaš da imam disciplinski razgovor s dvije djevojke za nekoliko minuta, a mrzim kašnjenje.“

Franz se široko nasmiješi. „Opet si ih uhvatila da kradu novac? Isuse... Katie, ne bih volio da si meni šefica.“ Katie ga pogleda nestrpljivo. „Hajde“ reče. „Što je toliko važno da se ne može reći na telefon?“

Franz je šetao po sobi, koja je bila lijepo opremljena, s jednim crno-bijelim dvosjedom, dvije stolice u istom stilu, i nekoliko zanimljivih umjetničkih predmeta na stoliću za kavu i na oba stola na krajevima sobe. „Je li moguće da se tvoja soba kojim slučajem prisluškuje, a?“

„Ti to reci meni, gospodine policijski satnice. Sad ozbiljno, Franz“ nastavi ona bacajući pogled na svoj ručni sat, „nemam vremena za...“

„Imam pouzdane obavijesti da je tvoj otac sada u Novom Edenu.“

„Štooo?, reče Katie. „Kako je to moguće?“ Bila je šokirana. Sjedne na dvosjed i pruži ruku da uzme još jednu cigaretu sa stolića za kavu.

„Jedan moj poručnik je blizak prijatelj jednog od čuvara tvoga oca. Njemu je rečeno da Richarda i jedno okto-paučno stvorenje čuvaju u podrumu jedne privatne kuće nedaleko odavde.“

Katie priđe telefonu i podigne slušalicu. „Darla, reci Lauren i Atsuko da je današnji sastanak odgođen. Nešto je iskrsnulo... Sutra poslijepodne u dva.“

Vratila se na dvosjed i opet uzela svoju cigaretu. Uvukla je ogroman dim i onda ispuhala kolute dima iznad svoje glave. „Želim znati sve što si čuo o mom ocu.“

Franz joj reče da su, prema njegovim izvorima, njen otac, njena sestra Ellie, njena nećaka i jedan oktopauk neočekivano izašli, noseći bijelu zastavu, pred jedan vojni logor na južnoj obali Cilindričnog mora, prije oko dva mjeseca. Bili su vrlo dobro raspoloženi, čak su se šalili s vojnicima, reče Franz. Njen otac i sestra su govorili vojsci da su došli, s oktoskim predstavnikom, da bi vidjeli može li se pregovorima izbjeći oružani sukob između dvije vrste. Nakamura je zapovjedio da se cijela stvar zadrži u tajnosti i odveo ih...

Sad je Katie šetala po sobi. „Dakle, moj otac ne samo što je živ“ reče, „nego je čak ovdje, u Novom Edenu... Jesam li ti ikad rekla, Franz, da je moj otac apsolutno najpametnije ljudsko biće u povijesti?“

„Rekla si desetak puta.“ Nasmijao se. „Ne mogu zamisliti kako itko može biti pametniji od tebe.“

Katie je mahnula rukom. „Prema njemu sam ja apsolutna idiotkinja... Uvijek je bio tako drag. Ništa nisam mogla prokrijumčariti uz njega.“ Stala je i udahnula dim cigarete. Dok je ispuštala dim, oči su joj zacaklile. „Franz, moram ga vidjeti. Apsolutno moram.“

„Nemoguće, Katie“ reče. „Nitko ne bi trebao ni znati da je on ovdje. Meni bi se moglo dogoditi da budem otpušten, ili još nešto gore, ako bi itko ikad saznao da sam ti to rekao...“

„Franz, ja te molim“ reče Katie, prilazeći mu i hvatajući ga za ramena. „Znaš koliko te mrzim moliti bilo što... ali ovo mi je vrlo važno.“

Franz je bio oduševljen: napokon ona traži nešto od njega. Ipak joj reče istinu. „Katie, ne razumiješ. Oružana straža je oko te kuće, u svako doba. Cijeli podrum je pun prislušnih uređaja i kamera. Jednostavno je nemoguće.“

„Uvijek postoji način“ reče ona naglašeno, „ako je nešto dovoljno važno.“ Zavuče ruku u njegovu košulju i počne mu lagano gnječiti desnu bradavicu. „Ti me doista voliš, zar ne, Franz?“ Poljubila ga je, i bio je to pun poljubac otvorenim ustima; njen jezik preleti izazivački preko njegovog. Onda se Katie malo odmakne od njega, ali nastavi se igrati njegovom bradavicom.

„Naravno da te volim, Katie“ reče, već znatno uzbuđen. „Ali lud nisam.“

Katie ode u spavaću sobu i vrati se za manje od minute s dva svežnja novčanica. „Ja ću vidjeti moga oca, Franz“ reče ona bacajući novac na stolić. „A ti ćeš mi pomoći. Ovim novcima možeš potplatiti koga god hoćeš.“

Franc je bio zadivljen. Suma je bila više nego dovoljna. „A što ćeš ti učiniti za mene?“ reče on kao da se šali.

„Što ću ja učiniti za tebe?“ reče Katie. „Ja, što ću za tebe učiniti?“ Uzme ga za ruku i povede u spavaću sobu. Glasom s uočljivim naglaskom, reče: „A sad, satnice Bauer, skidaj sve sa sebe i legni na leđa, ovdje, pa će ti biti jasno što ću učiniti za tebe.“

Katien stan imao je i jednu malu sobu ‘za sjedenje i za oblačenje’ pokraj spavaće sobe. Ona sad uđe u nju i zatvori vrata. Jednim ključem otključa veliku, dekoriranu kutiju na stoliću, i izvadi jednu od punih šprica koje je pripremila jutros. Zadigne suknju i zategne, komadom tankog crnog crijeva, gornji dio bedra. Pričeka nekoliko trenutaka da bi jasno identificirala natečenu krvnu žilu među mnoštvom modrica; vješto uvuče vrh igle. Kad je istisnula cijelu tu injekciju tekućine u svoj krvotok, pričeka još nekoliko sekundi: nalet droge je bio fantastičan.

„A što da radim dok čekam?“

„Imaš Rilkea u mom elektronskom čitaču, dragi, na njemačkom, ali i na engleskom. Evo mene za koju minutu.“

Letjela je. Počne pjevušiti neku plesnu melodiju. Skine se gola, dvaput zastajući diveći se svom tijelu u ogledalu, a odjeću nabaca na gomilu, na stolicu. Onda otvori jednu veliku ladicu i izvuče crni povez za oči.

Uđe paradno u spavaću sobu. Franzove oči, pune divljenja, gostile su se na njenom gipkom tijelu. „Gledaj dobro“ rekla je, „jer to je sve što ćeš ovog popodneva vidjeti.“

Pokrila je svojim golim tijelom njegovo i počela ga ljubiti, istovremeno mu namještajući povez preko očiju. Kad se uvjeri da je povez čvrsto nalegnuo, skoči s kreveta. „Što sad biva?“ upita Franc.

„Morat ćeš pričekati i vidjeti“ reče ona tonom zadirkivanja. Počne kopati po jednoj velikoj ladici na dnu garderobnog ormara. Unutra je bila prava gomila seksualnih pomagala, uključujući svakojake elektronske naprave, losione, konopce i drugu opremu za vezivanje, pa maske i svakojake realistički napravljene genitalije. Katie izabere jednu bočicu losiona, epruvetu s bijelim prahom, i ‘brojanicu’ od perli nanizanih na konop.

Još je pjevušila i smijala se. Popela se tada na postelju i počela prelaziti prstima preko njegovih grudi. Ljubila ga je i provokativno trljala svoje tijelo o njegovo; onda je sjela. Energično je natrljala ruke losionom, popela se na njega, ali tako da je bila glavom prema njegovim preponama a svojim preponama prema njegovom licu, i počela utrljavati losion u njegove najosjetljivije dijelove tijela.

„Ummmmm“ promrmlja Franz. Losion je počinjao djelovati, grijati. „Divno.“

Posula je njegove genitalije bijelim prahom, a onda je sjela na njih, polako se spuštajući. Franz je bio u ekstazi. Katie se navlačila laganim kretnjama, gore-dolje, nekoliko minuta. Kad je osjetila da se on bliži vrhuncu, navuče se još dva-tri puta pa počne.

„Ne prestaj sad!“

„Ponavljaj za mnom“ reče Katie, tiho se nasmije, i polako se pomakne još jednom. „Obećavam...“

„Sve može“ poviče Franc, „samo više ne prekidaj!“

„Obećavam“ nastavila je, „da će Katie Wakefield vidjeti svoga oca ovih dana.“

Franz je ponovio obećanje i Katie ga nagradi. Upravo kad je njegov orgazam počinjao, ona povuče konop, i Franc zaurla punim plućima, kao životinja u šumi.

Ellie se nisu sviđala dvojica koji su je saslušavali. Suhi tipovi, bez humora; postupali su prema Ellie s potpunim prezirom. „Gospodo, neće tako moći“ reče ona ogorčeno, u jednom trenutku, prvog dana saslušanja. „Postavljate mi ista pitanja, stalno iznova. Razumjela sam da se od mene traže da vam pružim neke informacije o oktopaucima. Ali sva ova dosadašnja pitanja, koja ponavljate, bila su o mojoj majci i mome ocu.“

„Gospođo Turner“ reče prvi, „vlada pokušava prikupiti sve moguće informacije o ovom slučaju. Vaša majka i otac su bjegunci već mnogo...“

„Slušajte“ prekine ga Ellie. „Već sam vam rekla da pojma nemam kako su, kada, pa čak ni zbog čega, moji roditelji napustili Novi Eden. Također ne znam jesu li im oktopauci na bilo koji način pomogli u bijegu. Prema tome, ako ne promijenite smjer ispitivanja...“

„Nije tvoje, mlada damo“ reče drugi, sijevajući očima, „da određuješ koja su pitanja potrebna u ovoj istrazi. Možda ne shvaćaš koliko je ozbiljna situacija u kojoj si. Bit ćeš oslobođena optužbi, vrlo ozbiljnih optužbi, mogu dodati, jedino ako potpuno surađuješ s nama.“

„A koje su to optužbe protiv mene? Radoznala sam. Nikad ranije nisam bila kriminalac.“

„Mogla bi biti optužena za izdaju najtežeg stupnja“ reče prvi. „Namjerno pomaganje neprijatelju u vrijeme proglašenog ratnog stanja.“

„To je besmislica“ reče Ellie. Ipak, uplašila se. „Ne znam o čemu pričate.“

„Poričeš li da si za vrijeme svog boravka među izvanzemaljcima njima dobrovoljno davala informacije o Novom Edenu koje bi mogle biti iskorištene u ratu?“

„Pa naravno da sam davala“ reče Ellie i nervozno se nasmije. „Rekla sam im što sam više mogla o našoj koloniji. Oni su uzvraćali jednako. Sve takve informacije o svojoj koloniji davali su i oni nama.“

Obojica su užurbano škrabala po svojim bilježnicama. Kako postadoše ovakvi? upita se Ellie odjednom. Kako je moguće da se nasmijano, radoznalo dijete pretvori u tako sumornog, neprijateljski raspoloženog odraslog? Je to djelovanje sredine, ili nasljednih faktora?

„Vidite, gospodo“ reče Ellie kad joj je postavljeno sljedeće pitanje. „Ovo mi ne ide dobro. Željela bih stanku, da sredim misli. Možda i napravim neke bilješke, prije nego što se opet sastanemo. Očekivala sam posve drukčiji proces, nešto daleko opuštenije...“

Njih dvojica pristadoše na prekid. Ellie ode hodnikom do prostorije gdje je državna njegovateljica sjedila s Niki.

„Slobodni ste sada, gospođo Adams“ reče. „Imamo stanku za ručak.“

Niki je čitala zabrinuti izraz na Ellienom licu. „Jesu li oni loši prema tebi, mama?“

Poslije nekog vremena Ellie se nasmiješi. „Pa, moglo bi se tako reći, Niki. Sigurno bi se moglo tako reći.“

Richard dovrši svoj posljednji krug šetnje po podrumu i priđe umivaoniku u kutu prostorije. Usput zastane samo kod stola, da brzo popije čašu vode. Archie je ostao nepomičan na podu, iza Richardovog madraca. „Dobro jutro“ reče Richard brišući znoj jednom krpom za čišćenje. „Jesi li raspoložen za doručak?“

„Nisam gladan“ odgovori oktos svojim bojama.

„Moraš jesti“ reče Richard vedrim tonom. „Slažem se s tobom da je ovdje hrana grozna, ali ne možeš živjeti samo od vode.“

Archie se nije pomaknuo, niti je išta signalizirao. Posljednjih nekoliko dana, otkad je njegova zaliha barikana spala na nulu, oktos nije bio osobito ugodno društvo. Richard ga nije uspijevao uvući u njihove dotad uobičajene poticajne razgovore. Počeo se brinuti za Archiejevo zdravlje. Stavio je nešto žitarica u posudu koje je poprskao vodom i odnio ju je svom prijatelju. „Evo“ reče blago, „pokušaj jesti barem malo.“

Archie podigne par pipaka i uzme posudu. Počne jesti. Odjednom njegova koža blizu proreza na glavi dobije blistavu narančastu boju. Taj val boje ode niz jedan pipak, ali se na polovici pipka ugasi.

„Što ti je to bilo?“

„Izraz emocija“ odgovori Archie, i to proprati nizom novih nepravilnih valova boje.

Richard se nasmiješi. „U redu. Ali, koje su to emocije?“ Nakon nekog vremena Archiejeve boje se opet središe u uspravne trake. „Ti bi to nazvao recimo depresijom.“

„Događa li se to kad ponestane barikana?“

Archie ne odgovori. Richard se uskoro vrati stolu i spremi sebi veliku zdjelu žitarica. Vrati se i sjedne na pod ispred Archieja. „Zašto ne bi govorio o tome“ reče mu blago. „Ionako nemamo što drugo raditi.“

Vidio je, po pokretima u Archiejevoj leći, da ga oktos pažljivo gleda. Počne doručkovati, pojede nekoliko žlica žitarica. Tek tad Archie progovori.

„U našem društvu mlade mužjake i ženke koji seksualno sazrijevaju odvodimo iz svakidašnjeg života i stavljamo u prihvatljivo okruženje, s osobama koje su već prošle kroz taj proces. Tamo oni bivaju ohrabreni da opišu svoje osjećaje. Dobivaju uvjeravanja da su ti njihovi novi, složeni osjećaji posve normalni. Sada razumijem zašto je takav program pojačane pažnje potreban.“

Archiejevi signali prestanu na trenutak, a Richard se suosjećajno nasmiješi. „Ovih zadnjih nekoliko dana“ nastavi oktos, „prvi put, od moje najranije mladosti pa dosad, moji osjećaji ne prihvaćaju dominaciju mog uma. Tijekom obuke za optimizatore uče nas koliko je, kad god treba donijeti neku odluku, važno pažljivo izvagati sve raspoložive elemente za zaključivanje i ukloniti sve predrasude i sve osobne emocije. Ali osjećaji koje sad imam su tako jaki da im je posve nemoguće dati nizak prioritet.“ Richard se nasmije. „Molim te, nemoj me pogrešno shvatiti, Archie – ne smijem ti se – ali, upravo si opisao, tipično oktoskim riječima, ono što većina ljudi stalno osjeća. Vrlo je mali broj nas sposoban da ikad ovlada ‘osobnim emotivnim reakcijama’ onoliko koliko bi i sam želio postići... Možda nas tek sad, prvi put, doista razumiješ. Ako shvaćaš što želim reći.“

„Užas“ reče Archie. „Obuzima me oštar osjećaj gubitka. Nedostaju mi Plava i Jamie. Ali i snažan osjećaj ljutnje na Nakamuru, zato što nas drži u zatvoru. Bojim se da će me gnjev navesti na neki neoptimalan postupak.“

„Ali ti osjećaji koje opisuješ obično nisu povezani, barem ne kod ljudskih bića sa seksualnošću. Djeluje li barikan i kao nekakvo sredstvo za umirenje, za potiskivanje svih osjećaja?“

Archie prvo dovrši doručak pa tek onda odgovori. „Ti i ja smo vrlo različita stvorenja. Kao što sam ranije govorio, vrlo je opasno preslikavati nešto s jedne vrste na drugu. Pamtim kako smo na sastanku optimizatora vodili prvu raspravu o ljudskim bićima, kad ste provalili iz svog habitata. Oko sredine sastanka, glavni optimizator je naglasio da ne smijemo gledati na vašu vrstu kroz prizmu naših pojmova. Moramo pažljivo promatrati, rekao je, pribavljati podatke, i uklapati ih u konzistentne cjeline, ali ih ne smijemo obojiti našim iskustvima. Sve je ovo vjerojatno, u nekom smislu riječi, ograda u odnosu na ono što ću ti sad reći. Naime, moje je mišljenje, temeljeno na mom promatranju ljudskih bića, da je seksualna želja prava pokretačka sila svih jakih emocija kod vaše vrste. Mi oktosi u trenutku seksualnog dozrijevanja imamo jedan jak diskontinuitet, popnemo se na veliku stubu, samo jednu. Promijenimo se od potpuno aseksualnih u potpuno seksualna bića, u vrlo kratko vrijeme. Kod ljudi je taj proces mnogo sporiji i složeniji. Spolni hormoni su prisutni, u različitim koncentracijama, još od ranih faza razvoja ljudskog fetusa. Tvrdim, i rekao sam to Glavnoj, da postoji mogućnost da sve vaše nekontrolirane emocije potiču od spolnih hormona. Ljudsko biće bez ikakve seksualnosti bilo bi, možda, sposobno misliti isto onoliko optimalno koliko i oktopauk.“

„Vrlo zanimljiva zamisao!“ reče Richard uzbuđeno. Ustane i počne šetati. „Znači, ti sugeriraš da čak i odbijanje djeteta da, recimo, posudi svoju igračku nekom drugom djetetu ima neke veze sa seksualnošću?“

„Moguće je“ odgovori Archie. „Možda Galilej uvježbava posesivnost, koju će kao odrastao čovjek pokazati u svojoj seksualnosti, kad god uskraćuje svoje igračke Kepleru. Nema sumnje da je odanost ljudskog djeteta roditelju suprotnog spola prethodnica stavova odraslih.“ Archie zaustavi boje kad vidje da mu je Richard okrenuo leđa i krenuo u još oštriji hod tamo-amo. „Oprosti“ reče Richard vraćajući se nekoliko trenutaka kasnije i sjedajući opet ispred oktosa. „Palo mi je nešto na um, u vezi s ovom našom pričom o vladanju emocijama. Pamtiš li naš razgovor u kojem si odbacio pojam Boga kao ‘evolucijski poremećaj’ potreban svim vrstama u razvoju kao privremeni most od prve svijesti prema informatičkoj eri? Jesu li ove sadašnje promjene u tebi učinile da promijeniš stav o pitanju Boga?“

Po cijelom gornjem dijelu oktopaučnog tijela prosula se poplava raznih boja, za koju je Richard odmah znao da je smijeh. „Vi ljudi ste apsolutno obuzeti tom vašom idejom Boga. Čak i oni među vama koji, kao ti Richarde, tvrde da nisu religiozni, troše mnogo vremena na razmišljanje ili rasprave o toj temi. Kao što sam ti objasnio prije nekoliko mjeseci, mi oktosi najviše cijenimo informaciju. Tako su nas Prethodnici naučili. Ne postoji nijedna provjerljiva informacija o bilo kakvom bogu, a osobito ne u bilo kakvoj vezi sa svakidašnjim pojavama u svemiru.“

„Nisi baš razumio moje pitanje“ prekine ga Richard, „ili ga ja nisam postavio dovoljno precizno. Želim znati sljedeće: možeš li u ovom tvom novom, emotivnom stanju shvatiti zašto druga inteligentna bića stvaraju, hm, personaliziranog Boga radi, recimo, utjehe, ili kao objašnjenje za sve neobjašnjivo?“

Archie se nasmije novom poplavom boja. „Vrlo si pametan, Richarde. Želiš da potvrdim tvoje mišljenje, naime, da je Bog jedna misao koja se rađa iz emocija, iz neke čežnje ne jako različite od seksualne. To bi značilo da je i slika Boga proizvod spolnih hormona. Ne mogu ići tako daleko. Nemam dovoljno informacija. Ali mogu reći, imajući u vidu buru koja je u meni nastala posljednjih nekoliko dana, da sad razumijem tu riječ ‘čežnja’, koja mi ranije nije ništa značila.“

Richard se nasmiješi. Bio je zadovoljan. Njihove rasprave su svakoga dana tekle ovako, prije nego što je Archie potrošio posljednje količine barikana. „Baš bi bilo dobro da se sad možemo čuti sa svima našima u Smaragdnom Gradu, zar ne?“

Archie je znao što Richard predlaže. Obojica su dobro pazili da nikad ne spomenu kvadroide i da ne daju nikakav drugi nagovještaj o oktoskom obavještajnom sustavu. Nisu željeli upozoriti Nakamuru i njegove stražare. Sada, međutim, oko Archiejeve glave potekoše nove zrake boja, na pravom oktoskom jeziku, a ne više na onom dijalektu za ljudske oči. Richard je gledao šutke. Većinu poruke je uspio shvatiti.

Archie je službeno pozdravio glavnog optimizatora i izrazio žaljenje što njihova misija još nije postigla uspjeh. Poslao je, poslije toga, dvije osobne poruke, jednu kratku za Jamiea i jednu dužu, Plavoj. Dok je slao signale namijenjene doktorici Plavoj, njegovoj doživotnoj partnerici, nekontrolirani naleti boje kvarili su redoslijed uspravnih zraka. Richard je tijekom protekla dva mjeseca dobro upoznao svog podrumskog druga; sad je bio fasciniran i dirnut ovim znacima nesuzdržane emocije.

Kad je Archie završio, Richard priđe i stavi mu ruku na leđa. „Osjećaš li se sad bolje?“

„Na neki način bolje“ odgovori Archie. „Ali, u isti tren, i lošije. Sada sam svjesniji nego ikad ranije da možda više nikad neću vidjeti doktoricu Plavu i Jamiea.“

„Ja ponekad zamišljam što bih rekao mojoj Nicole“ prekine ga Richard, „kad bih imao telefon.“ Zatim izgovori svaku riječ vrlo jasno, prenaglašavajući pokrete usana: „Nedostaješ mi, Nicole. Volim te svim srcem.“

Richard gotovo nikad nije zapamtio da je nešto sanjao. Zato je bilo malo vjerojatno da bi se vanjski zvuci mogli uklopiti u neki započeti san. Kad je dakle, usred noći, čuo iznad sebe nešto nalik na ljudske korake, istoga trena se probudio.

Archie je spavao. Richard se osvrne i shvati da je noćno svjetlo u kutu, gdje im je bio WC – ugašeno. Uzbunjen, probudio je svog partnera.

„Što je?“ upita Archie bojama.

„Čuo sam nešto neuobičajeno iznad nas“ šapne Richard.

Čuo se zvuk laganog otvaranja vrta podrumskog stubišta, zatim tihi korak na vrhu stubišta, pa sljedeći. Richard je naprezao oči, ali u gotovo potpunoj tami nije ništa uspio vidjeti.

„Jedna žena i jedan policajac“ reče Archie, koji je na infracrvenoj valnoj dužini vidio zahvaljujući toplini kojom su zračile pridošlice. „Zastali su na trećoj stubi.“

Pobit će nas, pomisli Richard. Silan strah ga preplavi. On se približi Archieju. Čuo je lagano zatvaranje podrumskih vrata i opet korake niz stubište.

„Gdje su sad?“

„Sišli su“ reče Archie. „Prilaze. Mislim da je ta žena...“

„Tata!“ čuo je Richard glas iz prošlosti. „Gdje si, tata?“

Nije moguće! Pa to je Katie! „Ovdje sam, Katie!“ odgovorio je, preglasno. Ponovi tiše: „Ovdje sam“ nastojeći obuzdati svoje uzbuđenje.

Vrlo tanak snop baterijske svjetiljke počne lutati po zidu iza njegovog ležaja. Napokon se zaustavi na njegovom bradatom licu. Nekoliko sekundi kasnije Katie se spotakne o Archieja i padne ocu u naručje.

Poljubila ga je i zagrlila. Suze su joj tekle. Richarda je sve ovo toliko prestrašilo da u prvi tren nije mogao odgovoriti ni na jedno od njenih pitanja. „Da... da, dobro mi je“ reče napokon. „Ne mogu vjerovati da si to ti... Katie, o, Katie. Da, ta ‘siva gomila nečega’ koju si šutnula maloprije, to je moj prijatelj i drug u zatvoru, Archie, oktopauk...“ Nekoliko sekundi kasnije Richard se čvrsto rukovao, u mraku, s čovjekom kojeg je Katie predstavila samo riječima ‘moj prijatelj’. Poslije nekoliko minuta razgovora o obitelji, Katie žurno reče: „Nemamo mnogo vremena. Napravili smo kratak spoj na električnoj mreži za cijelu ovu stambenu četvrt. To će oni ubrzo popraviti.“

„Znači, bježimo?“ upita Richard.

„A, ne“ reče Katie. „Sigurno bi te uhvatili i ubili. Samo sam te htjela vidjeti. Kad sam čula glasine da si ti u zatvoru, negdje u Novom Edenu... Oh, tata, toliko te volim!“ Richard zagrli svoju uplakanu kći i ostane tako. Tako je mršava, pomislio je. Gotovo kost i koža. „Volim i ja tebe, Katie.“ Odmičući se malo, nastavio je. „Hajde, osvijetli lice, da vidim tvoje lijepe oči.“

„Ne, tata“ reče, i još čvršće ga zagrli. „Izgledam kao stara, istrošena žena. Želim da me pamtiš onakvu kakva sam bila. Težak je bio moj...“

„Nije vjerojatno da će te još dugo držati ovdje, Wakefielde“ prekine je muški glas iz mraka. „Praktično cijela kolonija je čula priču o vašem dolasku u vojni logor.“

„Dakle, dobro ti je, tata?“ nastavi Katie poslije kratke tišine. „Hrane te kako treba?“

„Da, dobro mi je... ali ništa nismo rekli o tebi. Čime se baviš? Jesi li sretna?“

„Dobila sam još jedno unapređenje“ reče brzo. „Moj novi stan je divan. Trebao bi ga vidjeti. Imam i prijatelja koji se brine o meni...“

„Baš mi je drago“ reče Richard. Tada je Franz podsjeti da je vrijeme da krene. „Uvijek si bila najpametnije dijete. Zaslužuješ nešto sreće.“

Katie odjednom počne plakati, i spusti glavu na očeve grudi. „Tata, o, tata... drži me sad.“

Richard je obuhvati rukama. „Pa što je, Katie?“ reče blago.

„Neću više lagati. Radim za Nakamuru, kao šefica prostitutki. I narkomanka sam... totalno, sto posto sam ovisnica.“

Plakala je još dugo. Richard ju je držao i tapšao po leđima. „Ali, ipak te volim, doista te volim, tata“ reče ona kad je napokon digla glavu. „Oduvijek sam te voljela, i uvijek ću te voljeti. Užasno mi je žao što sam te razočarala.“

„Katie, moramo krenuti“ reče Franz čvrsto. „Ako dođe struja dok smo još ovdje, bit ćemo u dubokim govnima.“ Katie žurno poljubi oca u usne, i posljednji put pogladi prstima njegovu bradu. „Dobro se brini o sebi, tata. I ne odriči se nade.“

Snop baterijske svjetiljke bio je tanki prst svjetlosti ispred njih, dok su žurno išli do stubišta. „Zbogom, tata“ reče Katie.

„Volim i ja tebe, Katie“ reče, osluškujući žurne korake svoje kćeri kako odmiču u visinu.

5.

Oktopauk na stolu bio je u nesvijesti. Nicole doda doktorici Plavoj malu plastičnu posudu, koju je ova malo prije tražila. Plava stavi malena stvorenja na zelenkasto-crnu tekućinu kojom je otvorena rana bila pokrivena. Manje od minute poslije toga, tekućine više nije bilo. Doktorica vješto sašije ranu, koristeći samo prednjih pet centimetara dužine tri svoja pipka.

„To je posljednji za danas“ reče doktorica Plava bojama svoje kože. „Nicole, kao i uvijek, zahvaljujemo ti na pomoći.“

Njih dvije zajedno prijeđoše iz operacijske dvorane u susjednu sobu. Nicole se još nije navikla na proces čišćenja koji je morao uslijediti. Duboko je udahnula, skinula zaštitni ogrtač, i zavukla obje ruke u veliku posudu punu životinja nalik sardinama. Odupirala se gađenju dok su ta ljigava stvorenja puzala po njenim rukama i podlakticama.

„Znam da ti ovaj dio nije ugodan“ reče Plava, „ali doista nemamo izbora, sad kad je prednji vodovod zagađen bombardiranjem. Ne možemo dopustiti da ti se prilijepi nešto otrovno.“

„Je li sve sjeverno od šuma uništeno?“ upita Nicole dok je Plava na isti način čistila pipke.

„Gotovo sve. Štoviše, čini se da su ljudski inženjeri dovršili modifikacije helikoptera. Glavni optimizator se plaši da će za tjedan ili dva početi nadlijetati i šumu.“

„A na vaše poruke ne stiže nikakav odgovor?“

„Nikakav. Znamo da ih je Nakamura čitao. A posljednjeg glasnika su uhvatili i ubili blizu električne centrale, iako je nosio bijelu zastavu.“

Nicole uzdahne. Sjetila se što joj je Max rekao prošle večeri, kad je rekla da ne razumije kako Nakamura može zanemarivati sve te poruke. „Dakako da zanemaruje“ povikao je tada Max ljutito. „Taj ne razumije ništa osim sile. A ovi u svojim blentavim porukama samo kažu da žele mir, mir, i da će se morati braniti ako ljudi ne prestanu s napadima... A što i može Nakamura misliti kad njegove trupe i helikopteri jurcaju kamo god žele, i uništavaju sve pred sobom? Zar Glavna nije naučila ništa o ljudima? Oktosi moraju povesti neku bitku protiv njegove vojske.“

„To nije njihov način“ odgovori Nicole. „Ne upuštaju se oni u male okršaje ili u ograničene ratove. Bore se samo kad je ugrožen opstanak njihove vrste. U porukama je sve to vrlo jasno rečeno; one su mnogo puta sadržavale i pozive Nakamuri da razgovara s Richardom i Archiejem.

Sada je, u bolnici, doktorica Plava pokazivala boje Nicole, pa ona strese glavom i vrati se u sadašnjost. „Hoćeš li danas čekati Benjyja ili ideš ravno u administrativno središte?“

Nicole baci pogled na svoj ručni sat. „Mislim da ću odmah poći. Obično mi treba sat-dva da provarim sve kvadroidske podatke od prethodnog dana. Toliko toga se događa... Molim te, reci Benjyju da kaže ostalima da ću doći kući na vrijeme za večeru.“

Nekoliko minuta kasnije, izašla je iz bolnice i krenula prema administrativnom središtu. Iako je bio dan, ulice Smaragdnog Grada bile su gotovo puste. Nicole se mimoišla s tri oktosa, koji su svi žurili suprotnom stranom ulice, i s dva biot-raka, koje su pružali čudan dojam da im tu nije mjesto. Plava joj je ranije rekla da su rakovi zaduženi za smetlarske poslove u Smaragdnom Gradu.

Grad se, od objave rata, tako jako promijenio, pomisli Nicole. Većina starijih oktosa je sada u ratnoj službi. Ni jednog jedinog biorobota nismo ovdje vidjeli već mjesec dana, kad su pomoćna stvorenja navodno preseljena na drugu lokaciju. Max smatra da je većina terminirana, zbog nestašica. Max uvijek misli sve najgore o oktosima.

Nicole je poslije posla često pratila Benjyja do transportne postaje. Njen sin je također pomagao u bolnici, gdje osoblja nije bilo dovoljno. Benjy je sve više shvaćao što se događa u gradu, a njoj je bilo sve teže skrivati ozbiljnost njihove situacije.

„Zašto se naši bore s oktosima?“ pitao je Benjy prošlog tjedna. „Neće valjda ništa nažao...“

„Naseljenici u Novom Edenu ne razumiju oktose“ glasio je Nicolein odgovor. „Ali, ni ne dopuštaju Archieju i stricu Richardu da im objasne.“

„Onda su tupaviji od mene“ promumljao je Benjy. Doktorica Plava i drugo osoblje, koje je unatoč premještanjima ostalo na radu u bolnici, bijahu oduševljeni Benjyjem. U početku, kad se ponudio da pomogne, oktosi su se držali rezervirano, jer nisu znali što bi on, sa svojim ograničenim sposobnostima, mogao raditi. Međutim, pokazalo se da on nepogrešivo obavlja jednostavne zadatke, ako mu ih Nicole objasni i ako ih jednom izvede pred njom. Imao je snažno, mlado tijelo, i osobito je bio koristan u teškim fizičkim poslovima: ovo je sada bilo posebno važno, jer veliki broj krupnijih stvorenja više nije bio u gradu.

Dok je Nicole pješačila prema administrativnom središtu, glavom su joj prolazile sve te lijepe misli o Benjyju. Ali tada slika Katie iskrsne u njenom umu, i postavi se nasuprot nasmiješenog lica njenog retardiranog sina. Nicole počne, u glavi, prelaziti s jedne na drugu sliku. Kao roditelji, pomisli ona s uzdahom, previše se usmjeravamo na intelektualni potencijal, a nedovoljno na druge, hitnije vrijednosti. Nije najvažnije koliko intelekta dijete ima, nego što ono odluči učiniti s njim... Benjy je postigao više nego što smo ikada zamišljali da će moći, prvenstveno zbog svoje osobnosti, zbog onoga što je u njemu... A što se tiče Katie, ja nikad, ni u najgorem snu...

Zakoračila je u zgradu i prekinula ovaj lanac misli. Jedan oktos, stražar, mahne joj, ona se nasmiješi. Ulazeći u svoju uobičajenu sobu za gledanje filmskih odlomaka, Nicole se iznenadi kad vidje da je unutra čeka Glavna. „Željela sam iskoristiti ovu priliku“ signalizirao je vođa oktosa, „ti zahvaliti za doprinos koji daješ u ovom teškom razdoblju, i uvjeriti te da će tvoja obitelj i svi tvoji prijatelji biti ovdje u Smaragdnom Gradu zbrinuti kao da su pripadnici naše vrste, bez obzira što će se događati sljedećih nekoliko tjedana.“

Glavni krene prema izlazu iz sobe. „Znači, situacija se pogoršava?“ reče Nicole.

„Da. Čim ljudi počnu nadlijetati šumu, bit ćemo prisiljeni uzvratiti.“

Kad je Glavni otišao, Nicole je sjela ispred konzole da pregleda kvadroidske slike od prošlog tjedna. Nije joj bio dopušten pristup do svih informacija iz Novog Edena, ali su joj bile dostupne slike o dnevnim aktivnostima svih članova njezine obitelji. Svakodnevno je gledala što se događa u podrumu gdje su Richard i Archie, kako se Ellie i Niki opet prilagođavaju životu u Novom Edenu, i što se zbiva u Katienom svijetu.

Ali, kako je vrijeme prolazilo, Nicole je sve manje i manje gledala Katie. Bilo je, jednostavno, previše bolno. Nasuprot tome, gledanje njene unuke Niki bilo je čista radost. Osobito je uživala gledati Niki u onim poslijepodnevima kad je djevojčica odlazila na igralište u igru s drugom djecom iz sela Baeuvoisa. Iako su odlomci bili bez zvuka, Nicole je gotovo čula njihovu veselu graju dok su jurili za nogometnom loptom i bacali se jedni preko drugih.

Počela se jako brinuti zbog Ellie, koja, i uz ogromne napore, nije mogla oživjeti svoj brak. Robert je ostajao povučen, uronjen u svoje ponašanje radoholičara; koristio je radne obaveze u bolnici kao štit kojim je odbijao sve emocije, pa i vlastite. Prema Niki se odnosio kao vrijedan, ali suzdržan roditelj; samo katkad bi pokazao pravo oduševljenje. Nije vodio ljubav s Ellie niti je pristajao razgovarati o tome, osim što je jednom rekao da ‘nije spreman’ kad je ona, plačući, spomenula tu temu, tri tjedna poslije njihovog novog početka.

Tijekom svojih dugih, usamljeničkih boravaka pred ekranom, Nicole se često pitala je li moguće gledati nevolje svoje djece, a ne upitati se što si za njih mogao bolje učiniti. Roditeljstvo je avantura u kojoj rezultat nije zajamčen, razmišljala je, ubrzano ‘prelistavajući’ s bolom na licu, slike Ellie kako u noći tiho plače. Jedino što je sigurno je da samu sebe nikad ne možeš uvjeriti da si dovoljno učinila.

Uvijek je čuvala Richarda za kraj. Nije se posve riješila predosjećaja da više nikad neće dodirnuti svoga voljenog muža, ali nije dopustila da taj osjećaj umanji svakodnevnu radost koju je dobivala ‘dijeleći’ s njim podrumski novoedenski život. Osobito je uživala u njegovim razgovorima s Archiejem, iako joj je često bilo teško čitati s njegovih usana. Njihove rasprave su je podsjećale na ranije dane, one poslije njenog bijega iz zatvora i iz Novog Edena, kad su Richard i ona pričali, pričali – o svemu i svačemu. Gledanje Richarda u onom podrumu davalo joj je snagu da se bori sa svojom usamljenošću.

Iznenadio ju je Katien posjet Richardu. Nije dovoljno pratila Katien život pa joj je promaklo da su njena kćer i Franz uspješno stvorili plan za kratki posjet Richardu. Kako su kvadroidske slike pokrivale i infracrveni dio spektra, a ne samo vidljivi, Nicole je taj susret zapravo vidjela bolje nego sami sudionici. Bila je duboko dirnuta Katienim postupkom, a još više Katienim iznenadnim priznanjem (koje je na ekranu pustila nekoliko puta, maksimalno usporeno, da bi bila sigurna da je dobro pročitala s Katienih usana) da je narkomanka. Prvi korak prema svladavanju jednog problema, sjećala se izreke koju je negdje čula, sastoji se u tome da nekome koga voliš priznaš da problem postoji.

Suznih očiju, Nicole se odveze gotovo praznim vozilom u ljudsku enklavu Smaragdnog Grada. Ali, to su bile suze sreće. Unatoč činjenici da je ovaj čudni svijet oko nje tonuo u kaos, Nicole je, barem sada, s optimizmom razmišljala o Katie.

Patrick i blizanci su bili vani kad je Nicole na kraju uličice izašla iz vozila. Vidjela je da Patrick pokušava presuditi u novom od bezbroj sporova ta dva dječaka.

„On uvijek vara“ govorio je Kepler. „Rekao sam mu da se danas više neću s njim igrati, a on me udario.“

„To je laž“ reče Galilej. „Udario sam ga zato što mi je isplazio jezik. On se ljuti kad gubi. Misli da ako ne može pobijediti, odmah ima pravo odustati.“

Patrick ih je razdvojio i zapovjedio im da, za kaznu, sjednu na ulicu, leđima naslonjeni na suprotne kutove kuće. Onda je pozdravio svoju majku zagrljajem i poljupcem.

„Imam velike novosti“ reče Nicole smiješeći se svome sinu. „Richard je danas imao iznenadni posjet. I to – Katie!“ Patrick je, dakako, poželio čuti sve pojedinosti o ovom susretu njegove sestre s Richardom. Nicole je brzo i sažeto prepričala snimku, i priznala da je ohrabrena Katienim priznanjem o narkomaniji. „Nemoj očekivati previše od tog njenog postupka“ reče joj Patrick prijekorno. „Ona Katie koju sam ja poznavao, radije bi umrla nego ostala bez svog dragocjenog kokomoa.“

Patrick se okrenuo i htio reći blizancima da se mogu nastaviti igrati, kad nekoliko raketa poleti prema nebu i rasprsne se u lopte blistave crvene svjetlosti, ispod vrha kupole. Samo nekoliko sekundi kasnije, cijeli grad utone u tamu. „Idemo, dječaci“ reče Patrick. „Moramo unutra.“ On i Nicole pođoše za dječacima u zgradu. „Ovo je treći put danas“ reče Patrick.

„Doktorica Plava je rekla da će se svjetlosti Smaragdnog grada gasiti kad god se neki helikopter podigne na dvadeset metara, ili čak i manje, od vrha šumskih stabala. Oktosi nikako ne žele da Nakamura otkrije gdje se nalazi Smaragdni Grad“ reče.

„Što misliš, hoće li Archie i stric Richard ikad dobiti priliku razgovarati s Nakamurom?“ upitao je Patrick.

„Ne vjerujem. Da je htio susret s njima, primio bi ih odavno.“

Eponina i Nai pozdraviše i zagrliše Nicole. Tri žene popričaše ukratko o zamračenju. Eponina je držala na kuku malog Mariusa, koji se pretvorio u debelu, sretnu bebu, s velikom sklonošću da slini iz usta. Zato mu krpom obriše lice da bi ga Nicole mogla poljubiti.

„Aaaa-ha“ čula je Maxa iza sebe. „Kraljica Ozbiljnica ljubi Princa Slinavka.“

Nicole se okrene i zagrli Maxa. „Što ti je ovo o Kraljici Ozbiljnica?“

Max joj je dao čašu neke bistre tekućine. „Nicole, želim da popiješ ovo. Nije tekila, ali je najbolja imitacija koju su oktosi uspjeli smućkati po mojim opisima. Svi se mi nadamo da ćeš prije kraja čaše pronaći, možda, svoj smisao za humor.“

„Ma daj Max“ reče mu Eponina. „Još će Nicole pomisliti da smo svi umiješani u to. Bila je to isključivo tvoja ideja, a Patrick, Nai i ja smo se samo složili s tobom da je Nicole vrlo ozbiljna u posljednje vrijeme.“

„A sad, moja gospo“ reče Max Nicole, dižući čašu da se kucne s njom, „želim nazdraviti... svima nama koji nemamo apsolutno nikakvu moć nad svojom budućnošću. Volimo se i smijmo se zajedno sve do kraja, kakav god bio!“ Nicole još od bijega iz zatvora nije Maxa vidjela pijanog. Na njegovo navaljivanje, popila je gutljaj. Grlo i ždrijelo joj se počeše žariti, a oči se napuniše suzama. To piće imalo je veliki postotak alkohola.

„Večeras ćemo, prije večere“ reče Max, šireći ruke, „pričati seljačke viceve. Malo smijeha nikome ne škodi, pogotovo ne u teškim prilikama. Ti, Nicole des Jardins Wakefield, zato što si naš vođa primjerom, ako ne izbornom pobjedom, imat ćeš čast pojaviti se prva na pozornici.“ Nicole se uspije nasmiješiti. „Ali ja ne znam nijednu farmersku šalu.“

Eponini je laknulo kad je vidjela da se Nicole nije uvrijedila zbog Maxovog ponašanja. „U redu je, Nicole“ reče ona. Nitko od nas ih ne zna... A Max ih zna dovoljno za sve nas.“

„Bijaše jednom jedan seljak u Oklahomi“ počne Max. „Imao debelu ženu koja se zvala Zviždaljka. Zvali su je Zviždaljka zato što bi na vrhuncu njihova vođenja ljubavi, svaki put zažmirila, skupila usta i ispustila dugi zvižduk.“ Max se tu podrigne. Blizanci su se smijali. Nicole se upita nije li to možda neprimjereno djeci, ali Nai je sjedila iza svojih dječaka i smijala se s njima. Doista si postala kraljica Ozbiljnica, reče Nicole sebi.

„A onda, jedne noći“ nastavi Max, „seljak i njegova Zviždaljka se gadno zakvače – to vam znači potuku, dječaci – i ona ode ljutita rano u krevet. Seljak sjedne sam za stol i navali na dobru tekilu. I kako noć odmiče, tako je njemu sve više žao što tako ponio prema ženi kao kurvin sin, pa se počne glasno ispričavati. Tom vikom probudi staru Zviždaljku pa ona postane još ljuća: zbog onog ranije, i zato što ju je probudio. Bilo joj je jasno da će on, kad završi s tekilom, doći u spavaću sobu s namjerom da ispriku zapečati nekim divljim jahanjem u krevetu. I zato se ona izvuče iz kuće, ode u svinjac, i donese najmanju, najmlađu krmaču u njihovu spavaću sobu.

Kad je već pijani seljak doteturao u spavaću sobu, po mraku, pjevajući jednu od svojih najomiljenijih pjesmica, Zviždaljka je promatrala iz kut kako će on ući u krevet u kojem je krmača. Skine se on do gola i skoči pod pokrivač. Uhvati krmaču za uši i poljubi je u njušku, ona zaskviči, a seljak se malo odmakne, pa veli: ‘Zviždaljko, lijepa moja, nisi li zaboravila oprati zube večeras?’ Tad njegova žena izleti iz kuta s metlom u rukama pa ga počne njome mlatiti po glavi...“

Svi su se smijali. Maxa je vlastita šala toliko razveselila da više nije mogao ni sjediti. Nicole pogleda po sobi. Max ima pravo. Treba nam ovo. Svi smo previše zabrinuti.

„... moj brat Clyde“ nastavljao je Max. „Taj je znao više tih seljačkih šala nego itko drugi. Pomoću njih je i Winonu smotao, ili se barem tako hvalio. Njegova je izreka bila: ‘Ženskoj koja se smije već si zavukao jednu ruku u gaće.’ Nama dečkima, kad smo išli u lov na patke, vrijeme je prolazilo a događalo se da ne ubijemo ni jednu jedinu prokletu patku. No Clyde se raspriča, mi pijemo rakiju i valjamo se od smijeha... pa na kraju više nitko ne zna zašto smo ustali u pet ujutro i došli sjediti na hladnoći...“

Max zašuti, a u sobi na trenutak zavlada tišina. „Prokletstvo“ nastavio je, „ja sam se zanio, zamislio sam da sam opet u Arkansasu.“ Ustane. „A ne znam ni na kojoj strani je Arkansas, odavde gledano, ni koliko je milijardi kilometara daleko.“ Odmahne glavom. „Događa mi se da sanjam, i to tako uvjerljivo, i onda mislim da je to stvarnost. I da sam ponovno u Arkansasu. Kad se probudim, budem sav izgubljen, i prvih nekoliko sekundi mislim da je ovaj naš smaragdnogradski život san.“

„Isto se događa i meni“ reče Nai. „Prije dvije noći sam u snu bila na jutarnjoj meditaciji u hawng pra u obiteljskoj kući u Lamphunu. Recitiram mantru, a Patrick me budi. I kaže da sam pričala u snu. Ali, prvih nekoliko sekundi nisam znala tko je on. Uplašila sam ga se.“

Nakon tišine javi se Max. „U redu.“ Okrene se Nicole. „Spremni smo za novosti dana. Što nam imaš reći?“

„Jako čudne kvadroidne snimke sam danas gledala“ reče Nicole smješkajući se. „Prvih nekoliko minuta sam mislila da sam ušla u pogrešne dokumente... Prvo neka svinja, ili pile, pa neki pijani seljak iz Oklahome koji nastoji zavesti neku dobru djevojku... U posljednjoj seriji slika taj isti momak sa sela pokušava piti rakiju, jesti hladnu piletinu i voditi ljubav sa svojom dragom ženom, sve u isto vrijeme... što me podsjetilo da je piletina dobra stvar, ljudi je li još netko gladan?“

6.

„Mislim da ih je donekle umirilo ono što mi je rekao glavni optimizator“ reče Nicole doktorici Plavoj. „Max je ostao oprezan, no uvijek je takav... On ne vjeruje da će briga o nama imati, za oktose, visok prioritet, ako situacija doista postane očajna.“

„To je vrlo malo vjerojatno“ odgovori oktopauk. „Svako daljnje proširenje neprijateljstva izazvat će našu masovnu odmazdu. Mnogi oktosi već dva mjeseca razrađuju naše ratne planove.“

„Ali, ako sam dobro razumjela, svaki pojedini član vaše vrste koji se uključio u planiranje i vođenje ovoga rata, bit će usmrćen čim se rat završi. Je li tako?“

„Da“ odgovori Plava. „Ali ne svi odmah. Svakome će biti javljeno da je stavljen na popis za terminaciju, ali će novi Glavni odrediti vremenski raspored tih terminacija, u skladu s potrebama zajednice, imajući u vidu koliko brzo možemo proizvesti zamjene za te pojedince.“

Nicole i njena oktoska kolegica su ručale u bolnici. Cijelo jutro su potrošile na uzaludne pokušaje da spase živote dva šesteroruka žetvena stvorenja, koja su izrešetali vojnici dok su radila na jednom od malobrojnih polja sjeverno od šume.

Jedna biot-stonoga nespretno prođe hodnikom pokraj njih. Plava primijeti upitni izraz na Nicoleinom licu. „Kad smo se doselili u Ramu, prije nego što smo proizveli sve svoje pomoćne kadrove, koristili smo raspoložive biorobote za rutinske poslove, poput održavanja. Sad nam je opet potrebna njihova pomoć.“

„Ali kako im dajete upute?“ reče Nicole. „Mi s njima nikad nismo uspjeli uspostaviti nikakvu komunikaciju.“

„Programiramo njihov hardver, još u trenutku kad ih Rama proizvodi. Tako smo počeli u ranim danima. Koristili smo računalnu ploču s tipkama, sličnu onoj u vašem leglu. Tražili smo od Ramanaca da modificiraju biote u skladu s našim potrebama. Tome su i namijenjeni svi bioti u Rami: da budu posluga korisna putnicima.“

Eto, Richarde, pomisli Nicole. To je nešto čega se nismo sjetili. Mislim da nam nikad nije ni palo na pamet...

„Željeli smo da naša naseobina ovdje, u Rami, ne bude ni po čemu različita od drugih naših naseobina“ nastavljala je Plava. „I zato smo, čim su nam bioti postali suvišni, zatražili da oni budu povučeni iz naše regije u Rami.“

„I od tada niste imali nikakve neposredne kontakte s Ramancima?“

„Ne mnogo“ odgovori Plava. „Ali, zadržali smo sposobnost komunikacije s visokotehnološkim tvornicama ispod površine, uglavnom da bismo mogli naručivati pojedine sirovine kojih nemamo u skladištima.“

Otvoriše se vrata. Uđe jedan oktopauk brzo razgovarajući s Plavom, pomoću vrlo uskih traka boje. Nicole je prepoznala riječi ‘dozvola’ i ‘večeras’ i malo što drugo.

Kad je ovaj posjetitelj otišao, Plava joj reče da ima iznenađenje za nju. „Danas će jedna od naših kraljica položiti ogroman broj jaja. Njeni pomoćnici procjenjuju da će se to dogoditi za dva ili tri sata. Glavni optimizator je odobrio moj zahtjev da ti budeš nazočna kao promatrač. Koliko je meni poznato, time ćeš postati jedini stranac, izuzimajući naravno Prethodnike, koji je ikada imao privilegiju promatrati masovno polaganje jaja. Mislim da će to za tebe biti vrlo zanimljivo.“

Dok su se vozile do Kraljičine četvrti (u tom dijelu Smaragdnog Grada Nicole još nikad nije bila), Plava ju je podsjetila na neke od neobičnijih oblika oktoske reprodukcije. „U normalnim vremenima, svaka naša kraljica, a kolonija ih ima tri, biva oplođena jednom u tri do pet godina, i samo malom dijelu oplođenih jaja se dopusti da stignu do zrelosti. Međutim, zbog ratnih priprema, Glavna je nedavno proglasila ‘veliko omasovljenje populacije’. Sad će sve tri kraljice proizvesti puni broj jaja. Oplodili su ih novi mužjaci-ratnici, oni koji su izabrani za ratni napor i provedeni kroz seksualno sazrijevanje. Ova aktivnost je vrlo važna, zato što osigurava, barem simbolično, da svaki oktos i ubuduće ima neki svoj genetski udio u ovoj naseobini... Ne zaboravi, oni dobro znaju, čim postanu ratnici, da trenutak njihove terminacije nije više daleko.“

I kad god pomislim da imamo mnogo zajedničkog s oktopaucima, pomisli Nicole, vidim nešto tako bizarno i moram se sjetiti kako se silno razlikujemo. Ali, kao što bi Richard rekao, zar bi moglo biti drukčije? Oni su proizvod jednog razvoja koji je nama posve stran.

„Nemoj se uplašiti kraljičine veličine. I, molim te, ni pod kojim okolnostima nemoj izraziti ništa osim oduševljenja svime što vidiš. Kad sam prvi put predložila da prisustvuješ velikom mriještenju, jedan član osoblja glavnog optimizatora se usprotivio rekavši da ti ni u kojem slučaju nećeš znati istinski cijeniti ono što vidiš. Drugi su se brinuli da bi ti moglo biti neugodno, ili čak gadljivo, i time bi mogla narušiti doživljaj ostalim nazočnim oktosima.“

Nicole reče Plavoj da neće učiniti tijekom svečanosti ništa nepristojno. Bila je doista polaskana što je uključena u ovu aktivnost, i vrlo uzbuđena kad je vozilo prenijelo njih dvije do debelih zidina Kraljičine četvrti.

Zgrada u koju je ušla s doktoricom Plavom imala je oblik kupole. Bila je napravljena od blokova bijelog kamena. Unutrašnji prostor bio je oko deset metara visok, dok je podni prostor bio oko tri i pol tisuće kvadratnih metara. U blizini ulaza, u predsoblju, bila je postavljena jedna velika karta, i uz nju poruka napisana bojama, koja je objašnjavala gdje će se veliko polaganje jaja obaviti. Nicole pođe za Plavom i nekolicinom drugih oktosa uz dvije rampe, a onda niz jedan dugi hodnik. Na kraju hodnika skrenuli su desno i izašli na nekakav balkon, s kojega se otvarao pogled na pravokutni pod dužine petnaest metara i pet ili šest metara širine.

Plava povede Nicole u prvi red, gdje je ograda metar visoka sprječavala da netko od gledatelja padne na pod, koji je bio četiri metra niže. Brzo se popuni i preostalih pet redova, stepenasto uzdignutih, iza prvog. Na suprotnom kraju dvorane bila je druga, slična galerija za posjetitelje, u koju je moglo stati šezdesetak oktopauka.

Spuštajući pogled, Nicole vidje bazen, ili kanal, koji se protezao cijelom širinom dvorane i odlazio pod jedan svod, desno. Duž obje obale bazena postojale su uske staze za hodanje, od kojih se jedna, ona na suprotnoj strani, širila u veliku platformu, oko tri metra udaljenu od kamenog zida koji je činio lijevu stranu dvorane. Iz tog zida, prekrivenog mnoštvom različitih boja i šara, stršilo je stotinjak srebrnih šipki od po metar dužine. Nicole odmah uoči sličnost između tog zida i onog okomitog tunela u obliku ‘bačve sa šipkama’ u koji su se ona i njeni prijatelji spuštali u oktoskom leglu ispod New Yorka.

Balkoni su se popunili gledateljima. Desetak minuta kasnije Glavni polako uđe kroz jedna vrata dolje, u dvorani, stupi na stazu pokraj bazena, i održi kratak govor. Plava je objašnjavala Nicole one dijelove koje ova nije mogla razumjeti. Glavni je podsjetio publiku da se nikad ne zna točan trenutak kad će veliko mriještenje jaja početi, ali da je vjerojatno da će kraljica biti spremna za ulazak u ovu dvoranu za nekoliko fenga. Zatim je rekao nekoliko rečenica o velikom značaju nataliteta za opstanak kolonije, i izašao.

Počelo je čekanje. Nicole je kratila vrijeme tako što je proučavala izgled oktopoda na suprotnom balkonu i pokušavala odgonetnuti njihove obojane razgovore. Ponešto od tih signala je i razumjela. Ipak, reče u sebi da se još nije ni približila stvarnom vladanju oktoskim jezikom.

Napokon se raskriliše velika vrata na lijevom kraju suprotne staze, i kraljica, ogromna, gegavo uđe. Bila je visoka najmanje šest metara; njezino tijelo je, iznad osam dugih nogu/pipaka, bilo divovski natečeno. Zaustavila se na platformi i rekla nešto publici. Obilje blistavih boja raširilo se po cijelom njenom tijelu: bio je to spektakularan prizor. Nicole nije razumjela signale, jer su se boje iz proreza ‘izlijevale’ u neočekivanim pravcima.

Kraljica se polako okrenula prema zidu, pružila pipke, i počela se polako, tegobno penjati po srebrnim šipkama, ukrašena stalno novim neurednim valovima boja, za koje je Nicole pretpostavila da su izraz emocija, možda boli ili umora. Primijetila je, promatrajući suprotni balkon, da među publikom nema nikakvih razgovora to jest boja.

Kraljica se napokon postavila po sredini zida: obavila je svih osam pipaka oko šipki i izložila pogledima trbuh, sada krem boje. Nicole je, radeći u bolnici, dobro upoznala oktosku anatomiju, ali ni slutila nije da bi se meko tkivo ispod trbuha moglo toliko raširiti. Pred njenim očima, kraljica se počne malo njihati naprijed-natrag, svaki put blago udarajući leđima o zid. Burno valjanje boja na koži i svim ostalim dijelovima njenog tijela se nastavljalo. Ovo neprekinuto pokazivanje emocija pomoću boja dostiglo je vrhunac u trenutku kad je gejzir crno-zelenkaste tekućine šiknuo iz donjeg dijela kraljičinog trbuha, praćen gustim mlazom nekih bijelih stvari nejednake veličine, u viskoznoj tekućini.

Nicole je bila šokirana. Dolje je desetak oktosa na obje strane bazena žurno čistilo stazu odgurujući natrag u bazen tekućinu i jaja koja su pljusnula na stazu. Drugih osam oktosa su izlijevali sadržaj nekih ogromnih posuda u bazen, sada pun mješavine oktoske krvi, jaja i želatinozne tekućine. Za manje od minute sva ta gusta masa ode pod svod, desno.

Kraljica je ostala u istom položaju. Kad se voda u bazenu opet umirila i izbistrila, sve leće se okrenuše prema kraljici. Nicole je bila iznenađena koliko se kraljica, za to kratko vrijeme, smežurala: izgubila je, po procjeni Nicole, barem pola tjelesne težine u onom djeliću sekunde koji je bio potreban da masa jaja i razne tekućine izađe iz nje. Još je krvarila. Dva oktosa normalne veličine već su se penjala uz zid, da joj pomognu. Sad doktorica Plava kucne Nicole po ramenu, stavljajući joj do znanja da je vrijeme za odlazak.

Dok je sjedila sama u jednoj bolničkoj sobici, Nicole je u mislima nekoliko puta ponovila prizor velikog polaganja jaja. Taj događaj ju je emotivno potresao daleko više nego što je očekivala. Na povratku u bolnicu, Plava joj je objašnjavala da su one velike posude bile pune malih životinja koje pronalaze i ubijaju samo neke embrije, unaprijed osuđene. Na taj način oktosi kontroliraju, rekla je ona, točan sastav sljedeće generacije, određuju koliko će biti novih kraljica, opskrbljivača, patuljastih oktosa i drugih varijeteta.

Majka u njoj se trudila shvatiti kako se osjećaš kad si oktoska kraljica na svom velikom mriještenju. Osjećala je u sebi neku nedefiniranu, ali duboku vezu s ogromnim stvorom koji se raskrečio na onim šipkama. U trenutku izlaska jaja, Nicole je osjetila naglo stezanje u vlastitim preponama; obuzele su je uspomene na bol i radost njenih šest porođaja. Što je to u procesu rađanja, upitala se, što ujedinjuje sve one stvorove koji su ga ikad iskusili?

Nastavila je svoja razmišljanja o sceni rađanja... mriještenja. Obuze je želja da razgovara s oktoskom kraljicom, da sazna što je ta druga inteligentna rodilja mislila i osjećala neposredno prije, i za vrijeme, velikog polaganja jaja. Je li, kroz bol i divotu tih trenutaka, stigla do epifanijske smirene vedrine, je li imala viziju u kojoj njeno potomstvo, i potomstvo potomstva, nastavlja, do nedogledno daleke budućnosti, čudesni ciklus života? Je li osjetila neki dubok, neiskaziv mir neposredno poslije rađanja, mir različit od svake druge vrste smirenosti?

Znala je da taj razgovor s kraljicom nikad neće obaviti. Opet je sklopila oči, nastojeći točno rekonstruirati one valove boja koje je vidjela na kraljičinom tijelu neposredno prije i poslije tog događaja. Je li kraljica na taj način rekla drugim oktosima što osjeća? Imaju li oktosi, upitala se, sposobnost prenijeti, tim svojim bogatim jezikom boja, složene osjećaje, kakvo je ekstaza, uspješnije nego ljudi svojim ograničenim jezikom riječi?

Nikakvih odgovora nije bilo. Znala je da je izvan ove sobe, u oktoskoj bolnici, čekaju određeni poslovi koje treba obaviti; ipak, nije još bila spremna završiti ove trenutke samoće: htjela je sačuvati ove jake emocije, da ih ne umanji zahtjevima svakodnevnog života.

Kako je vrijeme prolazilo, Nicole počne osjećati sve dublju usamljenost, koju u prvi tren nije povezivala neposredno s oktoskim velikim mriještenjem. Čeznula je razgovarati s nekim bliskim prijateljem, s Richardom na primjer; s nekim podijeliti ono što je vidjela i osjetila u Kraljičinoj četvrti. Onda shvati da nema više snage. Spusti glavu na jedini radni stol u ovoj sobi i zaspi.

Plava je kucne pipkom po ramenu. Nicole se pomakne, otvori oči. „Spavala si gotovo dva sata“ reče oktopauk. „A čekali su te u administrativnom središtu.“

„Što se događa?“ reče Nicole trljajući oči. „Zašto bi me netko čekao?“

„Nakamura je u Novom Edenu održao velik govor. Glavni optimizator želi razgovarati o tome s tobom.“

Nicole skoči na noge, ali se onda pridrži rukom za radni stol. Nekoliko sekundi kasnije, vrtoglavica nestane. „Hvala ti još jednom, doktorice Plava, za sve. Dolazim za minutu.“

7.

„Doista mislim da maloj Niki ne bi trebalo dopustiti da gleda taj govor“ reče Robert. „Uplašit će je.“

„Ono što Nakamura govori, utjecat će i na njen život, jednako kao i na naš“ odgovori Ellie. „Ako ona želi gledati, treba je pustiti. Uostalom, Roberte, ona je živjela s oktopaucima.“

„Da, ali ni slučajno ne može razumjeti pravo značenje tog govora. Pa, dijete nema još ni četiri godine.“

Ovo pitanje je ostalo neriješeno sve do trenutka kad je Niki, nekoliko minuta prije pojavljivanja novoedenskog diktatora na televiziji, prišla svojoj majci u dnevnoj sobi. „Ne želim gledati“ reče djevojčica, iznenadivši ih svojom odlukom, „zato što ne želim da se ti i tata svađate.“

Jedna od soba u Nakamurinoj palači bila je pretvorena u TV studio. Odatle se tiranin obično obraćao građanima Novog Edena. Posljednji njegov govor bio je prije tri mjeseca, kad je rekao da će u Južni poluvaljak biti upućene trupe da se ‘suoče sa stranom opasnošću’. Iako su novine i televizija – pod vladinim nadzorom – redovno donosile vijesti s bojišta, pa i mnogo izmišljotina o ‘žestokom otporu’ oktopauka, ovaj sadašnji govor bio bi prvi Nakamurin javni komentar o tijeku i smjeru rata na jugu.

Nakamura je bio zapovjedio krojačima da mu, za ovo obraćanje javnosti, naprave novo šogunsko odijelo, u koje su uklopili oružje: ukrašeni mač i bodež. Poslužiteljima je govorio da se u japanskoj ratničkoj odjeći pojavljuje da bi naglasio svoju ulogu ‘vodećeg ratnika i zaštitnika’ naseobine. Uoči emisije, pomogli su mu odjenuti teški dvodijelni steznik da bi ‘imao snažni i zastrašujući izgled ratnika’.

Govorio je stojeći i gledajući ravno u kameru, jako namršten tijekom cijelog govora.

„Svi smo se žrtvovali, proteklih mjeseci“ počeo je, „da bismo podržali našu herojsku vojsku koja se južno od Cilindričnog mora bori s opakim i bezobzirnim stranim neprijateljem. Naši obavještajci nam sada javljaju da ti oktopodi-pauci, koje vam je detaljno opisao doktor Robert Turner poslije svog hrabrog bijega iz njihovog zatočeništva, spremaju veliku ofenzivu na Novi Eden, i to u bliskoj budućnosti. U ovom kritičnom trenutku naše povijesti, moramo udvostručiti svoju odlučnost i ujedinjeni stati pred stranog napadača.

Naši generali na ratištu su preporučili da prodremo kroz šumu koja čini zaštitni bedem oko središta oktopaučnog carstva, i da im uništimo ratni materijal i zalihe prije nego što njihova ofenziva krene. Naši inženjeri su, radeći danju i noću za spas kolonije, obavili određene promijene na helikopterskoj floti, tako da imamo oružje za taj prodor. Udarit ćemo uskoro. Stranci će se uvjeriti da nas ne mogu napadati nekažnjeno.

U međuvremenu, naši ratnici su proširili sigurnu zonu, koja sad pokriva sav prostor od Cilindričnog mora do šumske barijere. Uništili smo, u žestokim borbama, mnogo stotina neprijatelja, kao i mnoge njihove instalacije za opskrbu vodom i strujom. Naši gubici su bili vrlo mali, uglavnom zahvaljujući kvaliteti naših borbenih planova i junaštvu naše vojske. Ali, ne smijemo biti pretjerano samouvjereni. Naprotiv, imamo sve razloge vjerovati da neprijatelj još nije uveo ni u jednu jedinu bitku svoje elitne Odrede smrti, o kojima je doktor Turner ponešto čuo dok je bio u zarobljeništvu. Sigurni smo da će ti Odredi smrti biti na čelu njihova napada ako ih ne preduhitrimo našom akcijom. Imajte na umu da je vrijeme naš neprijatelj. Moramo navaliti sada i potpuno ih uništiti, da više i ne pomišljaju na vođenje rata.

O još jednoj stvari želim večeras ukratko izvijestiti. Nedavno se izdajica Richard Wakefield, s jednim svojim oktopaučnim pratiteljem, predao našim trupama na jugu. Njih dvojica su rekli da govore u ime neprijateljskog zapovjedništva te da su došli radi mirovnih pregovora. To mi smrdi na podvalu, na nekovrsnog Trojanskog konj, ali, kao vođa, imam dužnost tijekom sljedećih nekoliko dana organizirati istragu o ovom događaju. Budite čvrsto uvjereni da neću za pregovaračkim stolom neću trgovati s našom sigurnošću. O rezultatima istrage obavijestit ću vas čim bude završena.“

„Ali, Roberte“ govorila je Ellie, „znaš da je veliki dio toga što je on rekao laž. Ne postoje Odredi smrti. Oktosi nisu pružili još nikakav otpor. Kako je moguće da ti sad šutiš? Zašto dopuštaš da ti se pripisuju izjave koje nikad nisi dao?“

„Sve ti je to politika, Ellie. To svatko zna. Nitko zapravo ne vjeruje...“

„Ali to je još gore. Pa zar ne vidiš što se sprema?“ Robert pođe prema izlaznim vratima. „I kamo ćeš sad?“ upita Ellie.

„U bolnicu. Trebam obaviti vizitu.“

Ellie nije vjerovala svojim ušima. Samo je stajala nekoliko sekundi, kao ukopana, zureći u muža. Onda: erupcija. „Znači to je tvoj odgovor“ počne. „Posao kao obično. Jedan luđak iznosi plan zbog kojeg ćemo najvjerojatnije svi pomrijeti, a za tebe je to uobičajen radni dan! Roberte, tko si ti? Zar ti ni do čega nije stalo?“

Robert ljutito pođe prema njoj. „Ne počinji opet s tim stavom neke, kao, moralne superiornosti. Nisi ti, Ellie, uvijek u pravu, i ne možeš sigurno znati da ćemo svi izginuti. Možda Nakamurin plan uspije...“

„Zavaravaš se, Roberte. Okrećeš glavu na drugu stranu i govoriš si da je sve u redu dokle god tvoj mali svijet nije narušen. Ali, griješiš. Strašno griješiš. I ako ti nećeš ništa poduzeti s tim u vezi, ja hoću“

„Na primjer što?“ reče Robert pojačavajući glas. „Reći ćeš cijelom svijetu da je tvoj muž lažov? Ići ćeš uvjeriti narod da su ti ljigavi pauci miroljubivi? Nitko ti neće vjerovati. Samo, ću ti još ovo reći: bit ćeš prije toga uhićena i izvedena pred sud kao izdajica. Ubit će te, Ellie, baš kao što će ubiti i tvog oca... Je li to ono što želiš? Da više nikad ne vidiš svoju kćer?“

Ellie je prepoznala tu mješavinu bola i gnjeva u njegovim očima. Ne poznajem ga, sijevne joj misao u umu. Kako je moguće da je ovo isti čovjek koji je proveo tisuće sati neplaćenog prekovremenog rada brinući se o neizlječivim bolesnicima? To se doista ne može razumjeti.

Odluči da neće više ništa reći. „Idem sada“ reče Robert poslije nekog vremena. „Vraćam se kući oko ponoći.“ Otišla je u zadnji dio kuće i otvorila Nikina vrata. Djevojčica je, na sreću, prespavala cijelu svađu. Ellie se u dnevnu sobu vratila duboko utučena. Poželjela je, više nego ikad, da iz Smaragdnog Grada nikad nije ni otišla. Ali ono što je učinjeno, nije mogla promijeniti. Što sad? Bilo bi tako lako da se ne moram brinuti za Niki. Počne polako klimati glavom naprijed-natrag, a onda napokon pusti suze, koje je do tog trenutka gutala.

„Dakle, kakva sam?“ reče Katie izvodeći piruetu ispred Franza.

„Predivna, čarobna“ odgovorio je. „Ljepšu te nisam nikad dosad vidio.“

Na sebi je imala jednostavnu crnu haljinu pripijenu uz vitko tijelo. S lijeve i desne strane haljina je bila naglašena s po jednom uspravnom bijelom vrpcom, od gornjeg do donjeg ruba. S prednje strane veliki izrez, dovoljan da se istakne njena ogrlica od dijamanata i zlata, ali ne i nepristojno dubok.

Katie baci pogled na ručni sat. „Dobro“ reče. „Da jednom i ja ustanem rano.“ Priđe stolu i zapali cigaretu.

Franzova odora bila je izglačana, cipele savršeno ulaštene. „U tom slučaju, imamo vremena“ reče on prateći je do kauča, „za moje iznenađenje.“ Pruži joj kutijicu obloženu baršunom.

„Što ti je to?“

„Otvori.“

Unutra je bio prsten s dijamantom. „Katie“ reče Franz, malo zapinjući u govoru, „hoćeš li se udati za mene?“ Katie pogleda Franza, pa makne pogled. Udahne polako dim iz cigarete, zatim ga puhne u zrak iznad sebe. „Polaskana sam, Franz.“ Ustane i poljubi ga. „Doista... Ali, Franz, već smo prolazili kroz ovo. Ja, jednostavno, nisam ona vrsta žene kojom bi se ti trebao oženiti.“

„Zašto ne pustiš da ja odlučujem o tome? Otkud znaš kakva je ‘vrsta žene’ meni potrebna?“

• „Slušaj,“ reče, nešto oštrijim tonom, „ne bih sada o tome. Kao što rekoh, vrlo sam polaskana, ali već sam dovoljno nervozna oko ovog saslušanja mog oca, a dobro znaš da ne mogu uspješno svladati prevelike količine raznog sranja u isto vrijeme.“

„Uvijek nađeš neki razlog da ne razgovaramo o ovome“ ljutito reče Franz. „Ako me voliš, mislim da zaslužujem točnije objašnjenje. I to sad.“

Katiene oči sijevnuše. „Satnik Bauer želi objašnjenje odmah. Evo ti ga. Pođi sa mnom, molim lijepo.“ Povede ga u svoju sobu za oblačenje. „Stani ovdje, Franz, i gledaj vrlo pažljivo.“

Izvuče iz ormarića špricu za injekcije i komad crne gumene cijevi. Osloni se desnim stopalom na stolicu, a haljinu podigne iznad modrica na bedrima. Franc instinktivno okrene glavu na drugu stranu.

„A, ne“ reče ona, pruži ruku i okrene njegovu glavu prema sebi. „Nema gledanja na drugu stranu, Franz... Moraš me vidjeti onakvu kakva jesam.“

Opustila je elastičnu vrpcu koja joj je pridržavala najlonsku čarapu. Onda je pritegnula crijevo oko bedra. Na tren je digla pogled da se uvjeri da on još gleda. U njenim očima vidjela se bol. „Zar ti nije jasno? Ne mogu se udavati za tebe, jer sam već udana... za ovu čarobnu drogu koja me nikad ne razočara. Ne razumiješ? Ni na koji način ne možeš se natjecati s kokomom.“

Zarila je iglu u venu, i pričekala nekoliko sekundi da je ponese. „Ti mi možeš goditi nekoliko tjedana, ili čak mjeseci“ nastavila je, izgovarajući riječi nešto brže, „ali prije ili kasnije moraš izgubiti. Tog trenutka bi tvoje mjesto u mom srcu zauzeo opet dobri stari kokomo.“

Vatom obriše dvije kapi krvi i spusti špricu u umivaonik. Franz je djelovao zbunjeno. „Razvedri se, hej“ reče ona i potapša ga po obrazu. „Nisi ostao bez ženske za krevet... Bit ću ti ja na usluzi za sve perverzije koje uspijemo smisliti...“

Franz se okrene. Baršunastu kutijicu vrati u jedan od džepova svoje odore. Katie opet priđe stolu. Povuče posljednji dim iz cigarete koju je bila ostavila upaljenu na pepeljari. „A sad, satnice Bauer, krenimo na jedno saslušanje.“

Saslušanje je održano u plesnoj dvorani, na glavnom katu Nakamurine palače. Šezdesetak stolica bijaše raspoređeno duž zidova, za specijalne goste! Na jednom kraju sobe, na platformi, na dodatno uzdignutoj, velikoj ukrašenoj fotelji, sjedio je Nakamura osobno, u onom istom japanskom kostimu u kojem se prije dva dana pojavio na televiziji. Pokraj njega su bila dvojica čuvara, u samurajskoj odjeći. Čitava dvorana bila je ukrašena jednim japanskim motivom iz šesnaestog stoljeća, koji je pridonosio Nakamurinoj želji da sebe prikaže kao svemoćnog šoguna Novoga Edena.

Tri policajca uvedoše Richarda i Archieja, kojima je samo četiri sata prije izlaska iz podruma rečeno da će biti izvedeni na saslušanje. Pokazaše im da sjednu na dva mala jastuka na podu, dvadeset metara od Nakamure. Katie primijeti da njen otac izgleda umoran i vrlo star. Odupre se impulsu da potrči naprijed, do njega.

Jedan od službenika proglasi da je saslušanje započelo i podsjeti slušatelje da ne smiju ništa govoriti niti se na bilo koji način umiješati u ovaj sudski postupak. Čim je službenik dovršio to priopćenje, Nakamura ustane i siđe, teatralnim kretnjama, niz dvije stube koje su vodile od njegove fotelje do same platforme.

„Ovo saslušanje zakazala je vlada Novog Edena“ reče on oholo, počinjući šetati lijevo-desno, „u nakani da se utvrdi je li predstavnik stranac spreman prihvatiti, u ime cijele svoje vrste, bezuvjetnu kapitulaciju koju mi tražimo kao nužni preduvjet za prestanak neprijateljstava među nama. Ako ga je bivši građanin Wakefield, koji zna razgovarati sa strancem, uspio uvjeriti da je mudro prihvatiti naše prijedloge, predati sve naoružanje i pripremiti se da mi uspostavimo punu okupaciju i vlast nad svim stranim teritorijima – u tom, dakle, slučaju – mi ćemo biti milosrdni. Kao nagradu za sudjelovanje u završetku ovog strašnog sukoba, pretvorit ćemo gospodinu Wakefieldu smrtnu kaznu u kaznu doživotnog zatvora.

„Ako su se, međutim“ nastavi Nakamura dižući glas, „ovaj osuđeni izdajica i njegov strani suučesnik predali našoj pobjedničkoj vojski zato što imaju podmukli plan potkopavanja naše odlučnost da kaznimo tuđince zbog agresivnog napada na nas, onda ćemo upotrijebiti tu dvojicu kao primjer, i kao nedvosmisleno upozorenje neprijatelju. Želimo da strani vođe znaju kako su građani Novog Edena čvrsti u odluci da ne dopuste ostvarenje njihovih ekspanzionističkih ciljeva.“

Do ovog trenutka obraćao se cijeloj publici. Sad okrene lice prema dvojici zatočenika koji su sjedili sami na sredini poda plesne dvorane. „Gospodine Wakefield, ima li taj tuđinac pokraj vas ovlaštenje govoriti u ime cijele svoje vrste?“

Richard ustane. „Koliko ja znam, ima.“

„A je li tuđinac spreman ratificirati dokument o bezuvjetnoj kapitulaciji, koji vam je pokazan?“

„Dobili smo taj dokument tek prije nekoliko sati, tako da još nismo imali vremena razgovarati o njegovom sadržaju. Ja sam Archieju objasnio najvažnije dijelove, ali ne znam...“

„Ovi odugovlače!“ poviče Nakamura gromko. Obratio se publici. Mahao je po zraku jednim listom papira. „Na ovom jednom jedinom listu papira su sve odredbe o kapitulaciji.“ Opet se okrene Richardu i Archieju. „Postavljeno pitanje traži posve jednostavan odgovor. Da ili ne?“

Trake boja potekoše oko Archiejeve glave; u publici počne žamor. Richard je to gledao, zatim šapnuo jedno pitanje svom oktoskom drugu i onda preveo Archiejev odgovor, gledajući u Nakamuru. „Ovaj oktopauk želi točno znati što će se dogoditi ako dokument bude ratificiran. Koji će se događaji tada odigrati i kojim redom. Ništa od toga nije navedeno u dokumentu.“

Nakamura je nekoliko trenutaka šutio. „Prvo, svi tuđinski vojnici moraju istupiti naprijed, s oružjem, i predati se našim trupama koje su sad na jugu. Drugo, tuđinska vlada, ili već kako im se zove, mora dostaviti potpun popis svega što postoji u njihovom području. Treće, moraju objaviti svim pripadnicima svoje vrste da ćemo mi okupirati tu koloniju, i da svi stranci moraju u svakom pogledu surađivati s našim vojnicima i građanima.“

Richard i Archie su opet kratko porazgovarali. „Što će se dogoditi s oktopaucima i sa svim životinjama koje su nosioci rada u njihovom društvu?“ upita Richard.

„Bit će im dopušteno nastaviti normalan život, naravno uz neka ograničenja. U okupiranim zemljama će važiti naši zakoni, a od naših građana će biti sastavljena privremena vlada za te prostore.“

„Pa, hoćete li dakle napisati amandman ili dodatak dokumentu o kapitulaciji, i u njemu jamčiti živote i sigurnost oktopauka, a i životinja, pod pretpostavkom da ne krše ni jedan od zakona koji će vrijediti na okupiranim teritorijima?“

Nakamurine oči se suziše. „S izuzetkom onih pojedinačnih tuđinaca za koje se utvrdi da su bili odgovorni za agresivni rat koji je pokrenut protiv nas, ja ću osobno jamčiti sigurnost svim oktopaucima koji budu poštovali okupacijske zakone. Ali to su sitnice, to ne mora pisati u dokumentu o kapitulaciji.“

Sad Richard i Archie počeše dugu raspravu. Katie je, sa strane, pažljivo gledala lice svoga oca. U prvi tren joj se činilo da se Richard ne slaže s onim što oktopauk signalizira. Kasnije joj se učini da je Richard nekako potišten ili da se pomirio sa sudbinom. Napokon je stekla dojam da se on trudi nešto zapamtiti.

Ovaj dugi zastoj u predstavi zasmetao je diktatoru. Specijalni gosti su počinjali međusobno šaptati. Napokon Nakamura opet progovori. „U redu, vrijeme je isteklo. Kako glasi vaš odgovor?“

Ali boje su se nastavile smjenjivati na Archiejevoj koži. Napokon to prestane, a Richard zakorači prema Nakamuri. Nakon još malo kolebanja, progovori.

„Oktopauci žele mir“ reče lagano, „i rado bi našli neki način da završe ovaj sukob. Da nisu moralna vrsta, mogli bi potpisati ovaj papir o kapitulaciji samo da dobiju malo na vremenu. Ali oktopauci nisu takvi. Moj izvanzemaljski prijatelj, koji se zove Archie, neće pristati ni na kakav ugovor u ime svoje vrste ako nije posve siguran da će ugovor biti povoljan za njihovu koloniju i jednako siguran da će njegovi drugovi oktopauci pristati na sve.“

Richard zastane. „Ne treba nam govor“ reče Nakamura nestrpljivo. „Samo odgovor na pitanje.“

„Oktopauci“ reče Richard pojačanim glasom, „poslaše Archieja i mene da pregovaramo o časnom miru, a ne o nekakvoj bezuvjetnoj kapitulaciji. Ako Novi Eden nije voljan pregovarati, i čvrstim dogovorom jamčiti poštovanje integriteta cjelokupnog oktoskog teritorija, onda oktopauci nemaju drugog izbora osim... Molim vas!“ nastavio je, sada vičući i okrećući se da bi mogao pogledati goste duž oba uzdužna zida dvorane. „Shvatite da ne možete pobijediti ako se oktopauci doista počnu boriti. Oni do ovog trenutka nisu pružili ni najmanji otpor, baš nikakav. Morate uvjeriti vaše vođe da uđu u ravnopravne pregovore...“

„Uhvatite zatvorenike!“ naredi Nakamura. da ne biste svi izginuli. Oktopauci su vrsta mnogo naprednija od nas. Vjerujte mi. Ja to znam. Živio sam s njima više od...“

Jedan od policajaca ga tresne u potiljak i Richard padne na pod, krvareći. Katie skoči, ali je Franz zadrži s obje ruke. Izvedoše iz sobe Archieja, i Richarda koji se držao rukom za sljepoočnicu.

Stavili su ih u malu zatvorsku ćeliju u policijskoj stanici u Hakoneu, nedaleko od Nakamurine palače. „Kako tvoja glava? Je li dobro?“ pitao je Archie bojama.

„Mislim da je. Premda se oteklina i dalje povećava.“

„Sad će nas ubiti, zar ne?“

„Vjerojatno“ reče Richard sumorno.

„Hvala ti što si pokušao“ signalizirao je Archie nekoliko trenutaka kasnije.

Richard slegne ramenima. „Nije mnogo pomoglo.“ Richard ode do umivaonika u kutu da opere krpu koju je držao na rani na glavi. „Zar mi nisi govorio da većina ljudi vjeruje u život poslije smrti?“ upita Archie, kad je Richard završio.

„Jesam. Neki ljudi vjeruju da bivamo reinkarnirani i da se opet vraćamo, da živimo kao neko drugo ljudsko biće, ili čak kao neka životinja. Mnogi drugi vjeruju da, ako si u životu dobro činio, dobivaš nagradu – vječni život u jednom divnom mjestu gdje nikad nema stresova, a koje se zove Raj...“

„A ti, Richarde“ prekine ga Archie svojim bojama, „u što ti, osobno, vjeruješ?“

Richard se nasmiješi i razmisli nekoliko sekundi. „Oduvijek sam vjerovao da je ono što postoji u nama, što god to bilo, jedinstveno, i određuje našu jedinstvenu, unikatnu ličnost – ali da to nestane u trenutku smrti.

Svakako je moguće recikliranje naših kemikalija u druge žive organizme, ali nema pravog kontinuiteta, ne u smislu onog što neki ljudi misle kad kažu ‘duša’“

Nasmijao se. „Međutim, u ovom trenutku, kad mi razum govori da su izgledi da još dugo živim nikakvi, jedan glas u meni moli da prigrlim neku od tih bajki o životu poslije smrti. Bilo bi lako, priznajem... Ali, takvo preobraćenje u zadnjem trenutku bilo bi u neskladu s načinom života koji sam živio toliko godina.“

Richard polako priđe vratima ćelije. Rukama uhvati rešetke. Nekoliko trenutaka je samo zurio, šutke, niz hodnik. Okrene onda lice oktopauku i tiho upita: „A što okto-pauci misle da se događa poslije smrti?“

„Prethodnici su nas učili da je svaki život jedan ograničeni interval, koji ima početak i kraj. Svako individualno biće je čudo, pa ipak, nijedno nije osobito važno u ukupnom poretku stvari. Važne su samo dvije stvari, govorili su Prethodnici: kontinuitet i obnavljanje. Po njihovom shvaćanju, svatko od nas je ‘besmrtan’ ali ne u smislu da vječnoga života, nego u smislu da je svaki život jedna spona, genetska ili kulturna, ili i jedna i druga, u vječnom lancu života. Kad su nas uzdigli iz neznanja, Prethodnici su nas naučili da se ne bojimo smrti već da svaki pojedinac ode dobrovoljno, čim vidi da će to biti korisno za obnovu koja slijedi.“

„Znači vi ne doživljavate ni tugu ni strah kad vam se smrt bliži?“

„U nekom idealnom slučaju, ne“ reče Archie. „U našem društvu vedrina je prihvaćeni način suočavanja sa smrću. Međutim, daleko je lakše ako je pojedinac okružen, u vrijeme terminacije, prijateljima i drugima koji predstavljaju tu obnovu koja će njegovom smrću biti omogućena.“

Richard mu priđe i prebaci ruku preko njega. „TI i ja imamo samo jedan drugog, prijatelju moj. Uz to, spoznaju da smo pokušali, zajedničkim snagama, zaustaviti rat u kojem će vjerojatno biti na tisuće mrtvih. Ne može biti mnogo ciljeva u životu koji bi bili...“

Zašuti, jer je čuo da se vrata na kraju zatvorskog hodnika otvaraju.

Prvo je ušao policijski satnik s još jednim policajcem. Njih dvojica su stali lijevo i desno. Između njih prođe četvoro biota, dva Lincolna i dvije Garde, svi šutke, svi s rukavicama na rukama, pa produžiše hodnikom do njihove ćelije. Jedan Garcia otvori vrata ćelije. Onda četiri biorobota uđoše unutra. Trenutak zatim nestane svjetla. Nekoliko sekundi čuli su se zvuci borbe, zatim Richardov krik i udar jednog tijela o rešetke, i njegov pa na pod. Zatim, tišina.

„Franz“ govorila je Katie dok su otvarali ulazna vrata policijske stanice, „ne boj se iskoristiti svoj čin. „Ovaj ovdje, neće taj tebi zabraniti da vidiš zatvorenike.“

Ušli su upravo kad su dva mjesna policajca zatvarala vrata jednog hodnika za grupom biorobota. „Narednice Mijazava“ reče Franz svojim najslužbenijim tonom, „ja sam satnik Franz Bauer iz Glavnog štaba. Došao sam posjetiti zatvorenike.“

„A ja imam strogu zapovijed, sa samog vrha, satnice Bauer, da ne pustim nikoga u taj blok ćelija“ odgovori policajac.

U hodniku odjednom zavlada mrak. „Što je sad ovo?“ reče Franz.

„Izgleda da nam je pregorio osigurač“ odgovori kapetan Mijazava. „Westermark, idi van i pregledaj razvodnu ploču.“

Franc i Katie začuše krik. Poslije tišine koja je potrajala, činilo im se, cijelu vječnost, začuše otvaranje vrata i korake. Svjetla se počeše, treperavo, paliti. Vidjeli su tri biota kako izlaze iz policijske stanice.

Katie potrči za njima, do vrata. „Franz, vidi“ poviče ona. „Krv, krv im je na odjeći.“ Okrene se izbezumljeno. „Moramo vidjeti oca.“

Protrčala je pokraj trojice policajaca i jurnula niz hodnik. „Bože!“ kriknula je približavajući se jednoj ćeliji i opazivši da unutra njen otac leži na podu, naslonjen na rešetke. Bio je obliven krvlju. „Mrtav je, Franz!“ počne ona jaukati. „Tata je mrtav!“

8.

Nicole je već dvaput vidjela taj filmski odlomak. Sada, unatoč umornim očima i potpunoj emotivnoj iscrpljenosti, zatraži da gleda i po treći put. Doktorica Plava joj da čašu vode. „Jesi li sigurna?“ upita je Plava.

Ona kimne glavom. Još jednom, pomisli, neće biti previše. Želim da svaka pojedina sličica, kako god užasna bila, ostane zauvijek sačuvana u mom umu.

„Zamolila bih da pustiš od početka saslušanja. Normalnom brzinom do ulaska biorobota u hodnik s ćelijama, onda usporeno na jednu osminu.“

Richard nikad nije želio biti heroj, razmišljala je dok je na ekranu odmicala scena saslušanja. To nije bio njegov stil. Pošao je s Archiejem samo da ne bih morala ja otići. Lice joj se trgne: čuvar je upravo udario Richarda po glavi i on je pao na pod. Plan je bio od početka beznadan, pomisli, gledajući kako novoedenski policajci izvode Richarda i Archieja iz Nakamurine palače. Oktosi su to znali. Znala sam i ja. Zašto se nisam, poslije onog predosjećaja, usprotivila? Zatraži od Plave da ubrza projekciju do posljednjih nekoliko minuta. Barem su na kraju imali jedan drugoga, pomisli ona gledajući posljednji razgovor Archieja i Richarda. A Archie ga je pokušao zaštititi... Na ekranu se pojaviše četiri biota, a slika se uspori. Nicole vidje kako se na Richardovom licu iznenađenje mijenja u strah u trenutku kad su bioti navalili u ćeliju.

Gašenjem svjetla nastupila je znatna promjena u kvaliteti slike. Infracrvene kvadroidske slike bile su više nalik na foto-negative. Na svakoj od zaustavljenih slika vidjeli su se obrisi najtoplijih predmeta. Bioti su ostavljali dojam sablasti; oči su im, gledane infracrvenim valovima, izgledale ogromne i izbuljene.

Čim je u ćeliji zavladao mrak, jedan Garcia uhvatio je Richarda za vrat. Preostalo troje biota su poskidali rukavice, otkrivajući klinasto zašiljene prste i ruke na kojima je brid dlana bio zaoštren kao bradva. Četiri snažna Archiejeva pipka omotala su se oko tog Garcie koji je počeo gušiti Richarda. Garcijin robotski tjelesni okvir se slomio; on padne, sada pretvoren u hrpu materijala, na pod ćelije. Ali ostali roboti mahnito napadoše Archieja. Richard se trudio u toj borbi pomoći. Jedan Lincoln divljačkim udarcem zahvati Archieja po vratu i gotovo mu odreže glavu. Richard, zapljusnut Archiejevom unutrašnjom tjelesnom tekućinom krikne. Vidjevši da je Archie izbačen iz borbe, bioti opkoliše Richarda, zabadajući u njega ruke ispruženih prstiju, opet i opet. On padne na rešetke, a zatim na pod. Njegova krv i Archiejeva davale su, na infracrvenim snimkama, različite boje, ali su se slijevale na isto mjesto, i stvorile jednu lokvu na podu ćelije.

Film se nastavio, ali Nicole više ništa nije vidjela. Tek sada je, prvi put, shvatila da je njen muž Richard, jedini doista blizak prijatelj kojeg je imala otkad je odrasla, mrtav. Na ekranu je Franz poveo uplakanu Katie natrag, hodnikom, i to je bio kraj filmskog odlomka. Nicole se nije micala. Sjedila je i zurila u prazan ekran na kojem su do malo prije bile slike. U njenim očima nije bilo suza, nije drhtala, činilo se da posve vlada sobom. Jedino se nije mogla pomaknuti.

U projekcijskoj sobi se upali svjetlo, ali vrlo blago. Doktorica Plava je još i sad sjedila uz nju. „Čini mi se“ reče Nicole sporo, iznenađena što njen glas zvuči tako udaljeno, „da u prva dva gledanja nisam shvatila... Mislim, sigurno sam bila u šoku... a možda sam i sad...“ Nije mogla nastaviti, disanje joj je išlo teško.

„Treba ti čaša vode i malo odmora.“

Richard je ubijen. Richard je mrtav. „Da, molim“ reče ona jedva čujno. Nikad ga više neću vidjeti. Nikad s njim razgovarati. „Hladne vode, ako imaš.“ Gledala sam kako umire... Jednom, pa drugi put, pa treći put. Richard je mrtav.

U sobu je ušao neki drugi oktopauk. Oni počeše razgovarati, ali Nicole nije mogla pratiti njihove boje. Richard je nestao zauvijek. Ja sam sama. Plava je prinosila čašu njenim usnama, ali Nicole nije mogla piti. Ubili su ga. Nije preostalo više ništa, samo tama.

Netko je drži za ruku. Nečija ruka, topla i ugodna, lupka njenu. Ona otvori oči.

„Zdravo, mama“ reče Patrick blago. „Je li ti bolje?“

Nicole opet sklopi oči. Gdje sam? Onda se prisjeti. Richard je ubijen. Sigurno sam pala u nesvijest.

„Hmmmmm“ protisne.

„Hoćeš li vode?“

„Da, molim“ šapne. Glas joj je zvučao čudno.

Pokuša sjesti, da bi popila vodu. Neuspješno.

„Polako“ reče Patrick. „Nema žurbe.“

Mozak joj proradi. Moram im reći. Richard i Archie su mrtvi. I helikopteri dolaze. Moramo biti vrlo pažljivi. Djeca, trebamo ih zaštiti. „Richard“ uspije prozboriti.

„Znamo, majko,“ odgovori Richard.

Kako znaju? Ja sam jedina od nas ovdje koja zna čitati boje...

„Oktopauci su se potrudili pa su nam sve napisali. Nije bio baš neki engleski, ali smo jako dobro razumjeli što nam poručuju. Rekli su nam i o ratu...“

Dobro, pomisli Nicole. Znaju. Mogu spavati. Iz nekog prostora u njenoj glavi stiže još jedan odjek. Richard je mrtav.

„S vremena na vrijeme čujem bombe, ali još nijedna nije pogodila kupolu.“ Bio je to Maxov glas. „Možda nisu otkrili gdje je grad.“

„Izvana gledan, vjerojatno je posve mračan“ reče Patrick. „Oktosi su zadebljali svod, a na ulicama je potpuni mrak.“

„Bombe sigurno padaju na Alternativno područje. Njegovo postojanje oktosi nikako ne mogu sakriti“ reče Max.

„A što poduzimaju?“ reče Patrick. „Je li nama poznato išta o tome? Pripremaju li ikakav protunapad ili barem obranu?“

„Ne znamo“ reče Max, „ali ne mogu vjerovati da i sad samo sjede i ne rade ništa.“

Nicole je čula tihe korake u predvorju. „Dječacima doista počinje smetati ovaj život u zatvorenom prostoru“ reče Nai. „Što misliš bi li bilo u redu da ih pustim van na igru? Signalne rakete za prestanak opasnosti ispaljene su još prije pola sata.“

„Ne vidim zašto ne bi“ reče Patrick. „Ali im reci da se vrate unutra ako vide ijednu raketu ili čuju bombu.“

„Pa, bit ću i ja vani s njima“ reče Nai.

„Što radi moja žena?“ upita Max.

„Čita s Benjyjem“ odgovori Nai. „Marius spava.“

„Zašto je ne zamoliš da dođe ovamo, da bude malo s nama?“

Nicole se, ležeći, okrene na drugu stranu. Pomisli na eventualno pridizanje u sjedeći položaj; bila je, međutim, previše umorna za tako nešto. Počne sanjariti, počne se prisjećati svog djetinjstva. Kako se postaje princeza? pitala je mala Nicole oca. Ili ti je tata kralj, ili se udaš za princa, glasio je njegov odgovor. Onda se on nasmiješio i poljubio je. Znači da sam ja već princeza, rekla mu je ona. Jer ti si za mene kralj...

„Kako je Nicole?“ upita Eponina.

„Jutros se opet uzbudila“ odgovori Patrick. „Plava nam je napisala poruku da bi Nicole možda večeras i sutra mogla malo sjediti. Također, da su provjerili – napad nije bio težak niti joj je srce trajno oštećeno. Dobro reagira na liječenje.“

„Mogu li je sada vidjeti?“ upita Benjy.

„Ne, Benjy, još ne“ reče Eponinin glas, „još se odmara.“

„Oktosi su doista posebni, zar ne?“ reče Patrick. „Čak i usred ovakvog rata potrudili su se pisati nam tako detaljne poruke.“

„Mene su već naveli da im vjerujem“ reče Max. „Ni sanjao nisam da će u tome ikad uspjeti.“

Znači, bio je to srčani napad, pomisli Nicole. Nisam tek tako pala u nesvijest zato što je Richard... Nije mogla dovršiti tu misao. Zato što je nestao.

Plutala je polusvjesna, između jave i sna, sve dok nije čula kako je doziva jedan dobro poznati glas. Jesi li to ti, Richarde, reče ona uzbuđeno. Da, Nicole, ja sam, odgovorio je. Gdje si? Želim te vidjeti, reče ona, i njegovo se lice pojavi na jednom oblaku, na sredini ekrana njenog sna. Izgledaš odlično, reče ona. Jesi li dobro? Da, odgovorio je Richard, ali moram razgovarati s tobom.

Što je, dragi? upita Nicole. Želim ti reći: dalje moraš bez mene. Moraš dati primjer drugima. Njegovo se lice mijenjalo, zato što se i oblik oblaka već mijenjao. Naravno, naravno, reče. Ali kamo ti ideš? Više ga nije vidjela. Zbogom, reče njegov glas. Zbogom, Richarde, odgovori Nicole.

Kad se sljedeći put probudila, u glavi joj je bilo bistro. Sjela je na krevet i pogleda oko sebe. Bilo je mračno, ali je odmah znala da je u svojoj sobi, u kući u Smaragdnom Gradu.

Nije čula nikakav zvuk. Pretpostavila je da je noć. Odgurnula je pokrivače sa sebe i prebacila noge preko ruba kreveta. Do sada ide dobro, pomislila je. Polako, vrlo polako ustane. Noge su joj klecale.

Na stoliću pokraj kreveta bila je čaša soka. Nicole napravi dva pažljiva koraka, pridržavajući se desnom rukom za krevet, i dohvati čašu. Sok joj je godio. Zadovoljna sobom, Nicole pođe prema ormaru da vidi što bi mogla odjenuti. Poslije nekoliko koraka, međutim, počne joj se mutiti u glavi, te pođe natrag u krevet.

„Majko“ čuo se Patrickov glas, „jesi li to ti?“ Vidje njegove obrise na pragu.

„Ja sam.“

„Zašto ne bismo imali malo svjetla?“ reče i kucne po zidu. Jedna krijesnica uleti u sredinu sobe. „Zašto si ustala?“

„Ne mogu vječno ostati u postelji.“

„Ali u početku trebaš ustajati samo po malo“ reče Patrick prilazeći i pomažući joj da se vrati u krevet.

Ona ga uhvati za ruku. „Slušaj, sine. Nemam namjeru biti invalid, niti želim da se sa mnom postupa kao da sam invalid. Očekujem da budem ona ista kao prije, i to u roku od nekoliko dana, najviše sedam.“

„Da, majko“ reče Patrick sa zabrinutim osmijehom.

Doktorica Plava bila je oduševljena Nicoleinim oporavkom. Četiri dana kasnije Nicole je uspjela otpješačiti, polako i uz malu Benjyjevu pomoć, do postaje za gradska vozila i natrag.

„Ne navaljuj previše“ reče joj Plava tijekom jednog večernjeg pregleda. „Napreduješ odlično, ali ja se još brinem.“

Plava je završila pregled i počela se spremati za odlazak. Tad uđe Max i reče da dva druga oktosa čekaju pred ulaznim vratima kuće. Plava požuri van i vrati se minutu-dvije kasnije s glavnim optimizatorom i jednim članom pratnje.

Glavni se najprije ispričao što dolazi tako neočekivano i što nije pričekao da se Nicole posve oporavi. „Međutim, sada smo u izvanrednoj situaciji“ nastavio je predvodnik oktopauka, „pa smo smatrali da s odmah moramo vidjeti s tobom.“

Nicole osjeti da joj se puls ubrzava i pokuša se smiriti. „Što se dogodilo?“

„Vjerojatno si primijetila da već nekoliko dana nema bombardiranja“ reče glavni optimizator. „Ljudi su privremeno obustavili helikopterske napade, zato što su procjenjivali je li naš ultimatum ozbiljan, i koliko. Prije pet dana uputili smo istu pismenu poruku svakome od njihovih vojnih logora. Ima ih tri. U poruci stoji da više ne možemo tolerirati bombardiranja te da ćemo upotrijebiti našu superiornu tehnologiju da izvedemo odlučujući napad ako neprijateljstva odmah ne prestanu. Kao ilustraciju naših tehnoloških moći, priložili smo papir u kojem je prepričano, iz nileta u nilet, što su točno radili Nakamura i Macmillan u posljednja dva radna dana prošloga tjedna.

„Ljudski vođe su bili izvan sebe. Počeli su sumnjati da smo nekako potplatili neke službenike, i da sad znamo sve njihove ratne planove. Macmillan je predložio da prihvate našu ponudu o prekidu vatre i da se povuku s našeg teritorija. Nakamura je na to poludio. Otjerao je Macmillana i reorganizirao Glavni stožer. Privatno je priznao svom šefu osiguranja da bi bilo kakvo povlačenje s osvojenih teritorija upropastilo njegov položaj u Novom Edenu.

„Prekjučer je netko spomenuo Nakamuri da bi tvoja kćer Ellie možda mogla znati nešto o načinu kako mi dolazimo do informacija. Odveli su je u palaču i tu ju je saslušavao Nakamura osobno. Ona je u početku bila voljna surađivati. Potvrdila je da smo mi na nekim područjima daleko odmakli u odnosu na ljudsku tehnologiju. Također je rekla da je, po njezinom mišljenju, posve moguće da mi dolazimo do informacija o događajima u Novom Edenu bez ikakve upotrebe uhoda ili drugih konvencionalnih obavještajnih sredstava.

„Kako je to rekla tako otvoreno, Nakamura je zaključio da Ellie zna i više, ali da ne želi reći. Satima joj je postavljao pitanja o mnogim temama, pa i o našim vojnim sposobnostima, i o geografiji našeg carstva. Ellie je dovitljivo izbjegavala odati bilo koju ključnu informaciju. Na primjer, nijednom nije spomenula Smaragdni Grad. Mnogo puta je ponovila da nikada nije vidjela nikakvo oružje niti jednog vojnika. Nakamura joj nije vjerovao. Na kraju je zapovjedio njezino uhićenje i fizičko maltretiranje. Od tog događaja ona prkosno šuti, iako je izložena stalnom maltretiranju.“

Boje na Glavnom prestanu. Nicole je primjetno problijedjela dok je slušala opis zlostavljanja koje je Ellie pretrpjela. Predvodnik oktopauka se okrene Plavoj. „Da nastavim?“ upita je.

Max i Patrick su stajali na ulazu. Nisu razumjeli signale u boji, ali su vidjeli Nicoleino bljedilo. Patrick uđe u sobu. „Moja majka je bila vrlo bolesna...“ počne.

„Ma u redu je“ reče Nicole i mahne mu da se udalji. Duboko udahne. „Nastavi, molim te“ reče Glavnom.

„Nakamura je“ nastavio je Glavni, „napokon uvjerio sebe i svoje doglavnike da je naša prijetnja bila samo blef. On smatra da je naša tehnologija u nekim područjima vrlo napredna, ali da nemamo nikakvu vojnu moć. Na posljednjem sastanku Glavnog stožera, prije samo nekoliko terta, odobrio je plan da nas bombardiraju svim raspoloživim oružjima sve dok se ne predamo. Prva masovna bombardiranja počet će ujutro.

„Mi smo, zato, zaključili, iako nerado, da sada moramo uzvratiti. Ako sada to ne učinimo, opstanak naše naseobine bio bi ugrožen. Prije nego što sam došao ovamo, odobrila sam primjenu našeg plana broj 41, koji je jedan od uzvratnih planova srednje jačine. On neće dovesti do uništenja svih kolonista u Novom Edenu, ali će poubijati toliki broj njih da će rat brzo prestati. Naši analitičari procjenjuju da će poumirati dvadeset do trideset posto ljudske populacije.“

Glavni zastane, vidjevši bolan izraz na Nicoleinom licu. Nicole zatraži da popije nešto. Dadoše joj čašu vode, i ona je ispije. „Hoće li nam biti dopušteno znati još ponešto o vašem napadu?“ reče Nicole.

„Izabrali smo jedan mikrobiološki agens, kemijski vrlo sličan enzimu koji ometa reprodukciju stanica kod vaše rase. Mladi i zdravi ljudi imaju tako jaku prirodnu obranu da će odoljeti tom napadu. A svi stari i bolesni će umrijeti brzo. Njihove stanice neće se moći obnavljati i zato će im organizam jednostavno pomalo prestajati funkcionirati. Iskoristili smo uzorke kože, krvi i drugih tkiva uzete od svih vas u Smaragdnom Gradu da potvrdimo teorijske pretpostavke. Posve smo sigurni da se mladima neće ništa dogoditi.“

„Naša vrsta smatra da je biološki rat nemoralan“ reče Nicole poslije kraće stanke.

„Svjesni smo da su, u vašem sustavu vrijednosti, neke vrste ratovanja prihvatljivije od nekih drugih. Nama je, međutim, svaki rat neprihvatljiv. Borimo se samo ako apsolutno moramo. Ne možemo ni zamisliti zbog čega je mrtvima važno jesu li ubijeni bombama, mecima, ili atomskom bombom, ili mikroorganizmom. Osim toga, moramo upotrijebiti ono oružje koje imamo.“

Tišina je dugo trajala. Nicole uzdahne, odmahne glavom. „Pa, čini se da bi se trebala zahvaliti što si nam rekao toliko mnogo o onome što se u ovom glupom ratu događa; zahvaliti se, iako je perspektiva tolike pogibije zastrašujuća. Kamo sreće da je bio moguć neki drugi put...“ Troje oktopauka pođoše van. Odmah zatim, Max i Patrick počeše Nicole postavljati pitanja. „Polako“ reče im ona umorno. „Prvo sazovite sve ostale. Ono što su mi oktopauci rekli želim ponoviti samo jednom.“

Nije mogla zaspati. Koliko god se trudila, nije mogla ne razmišljati o svima onima koji će uskoro pomrijeti u Novom Edenu. Lica: većinom lica starijih, lica onih koje je Nicole poznavala i s njima radila dok je bila aktivna u koloniji. Ta lica su sad plovila kroz njen um, približavala se i udaljavala.

A Katie i Ellie?, pomisli Nicole. Što ako oktopauci nisu točno izračunali? Dočara sebi Ellie kako ju je posljednji put vidjela, u kući, s mužem i Niki. Prisjeti se i filmskog snimka one rasprave između Ellie i Roberta. Njegovo umorno, istrošeno lice ostane kao trajna slika u njenoj svesti. Pa, zaboga, Robert. On je stariji, a o sebi uopće ne vodi računa.

Počne se vrpoljiti po krevetu, nesretna zbog svoje nemoći da bilo što učini. Napokon se odluči sjediti u mraku. Nije li već prekasno? upita se. Opet pomisli na Roberta. Ne slažem se s njim, i nisam uvjerena da je dobar muž za Ellie. Ali on je, ipak, Nikin otac..

U njenoj glavi se tada rodi jedan plan. Oprezno klizne iz kreveta i priđe ormaru s odjećom. Odjene se. Možda neću uspjeti, ali barem ću znati da sam pokušala.

Tiho se provukla kroz hodnik. Nije htjela probuditi Patricka ni Nai, koji su još od dana njenog srčanog napada spavali u Ellienoj sobi. Oni bi me samo natjerali da se vratim u krevet.

Vani, u Smaragdnom Gradu, bijaše gotovo isto onoliko mračno kao u kući. Nicole je zastala na vratima, nadajući se da će joj se oči prilagoditi dovoljno da pronađe susjednu kuću. Poslije nekog vremena počela je raspoznavati neke sjene. Siđe s trijema i pođe desno.

Napredovala je polako. Desetak koraka, pa novo promatranje gdje je. Tek poslije nekoliko minuta došla je do trijema kuće doktorice Plave.

Sad, uz nešto sreće, pomislila je, nastojeći se prisjetiti, trebala bih je naći u drugoj sobi lijevo. Ulazeći u stan oktopauka, Nicole blago kucne po zidu. Jedna krijesnica blago obasja par oktosa, koji su činili jednu gomilu na podu. Doktorica Plava i Jamie spavali su priljubljeni tijelom uz tijelo; pipci su im bili spleteni u zbunjujuću gomilu. Nicole priđe i kucne Plavu po glavi. Nije bilo reakcije. Ona kucne jače, i tvar u očnoj leći doktorice Plave počne se gibati.

„Što radiš ovdje?“ reče Plava nekoliko sekundi kasnije. „Treba mi tvoja pomoć. Važno je.“

Oktopauk se počne izvlačiti vrlo lagano, nastojeći ne probuditi Jemiea. U tome nije uspjela: mladi oktopauk se probudio. Plava mu reče da nastavi spavati. Njih dvije izađu na trijem.

„Trebala bi biti u krevetu“ reče Plava.

„Znam. Ali, hitno je. Moram razgovarati s glavnim optimizatorom. Potrebno je da i ti pođeš sa mnom.“

„U ovo doba noći?“

„Ne znam koliko vremena još imamo“ reče Nicole. „Moram ga vidjeti prije nego što to biološko oružje počne ubijati ljude u Novom Edenu... Brinem se zbog Katie, i zbog Elliene obitelji također.“

„Niki i Ellie neće pretrpjeti nikakvu štetu. Katie je, ako sam dobro razumjela, također dovoljno mlada.“

„Ali je Katien organizam upropašten drogama“ reče Nicole, prekidajući tijek boja na Plavoj. „Njeno tijelo vjerojatno funkcionira kao da je staro. A Robert je sav istrošen zato što neprestano radi.“

„Nisam sigurna da razumijem što mi govoriš“ reče Plava. „Zašto hoćeš vidjeti Glavnog?“

„Želim moliti za poseban postupak prema Katie i Robertu, podrazumijevajući naravno da se Ellie i Niki ne smije dogoditi ništa loše. Sigurno postoji neki način, nešto u vašoj biološkoj čaroliji, da se ti pojedinci izdvoje i spase. Zato želim da pođeš sa mnom. Da podržiš moj zahtjev.“

Oktopauk nije ništa odgovarala nekoliko sekundi. „U redu, Nicole, idem s tobom. Iako mislim da bi trebala biti u krevetu. Ne vjerujem da se išta može učiniti.“

„Mnogo ti hvala!“ reče Nicole i, nesvjesno, zagrli Plavu oko vrata.

„Moraš mi obećati jednu stvar“ reče Plava dok su išle ulicom. „Ne smiješ se noćas naprezati. Kaži mi čim osjetiš slabost.“

„Evo, čak ću se i naslanjati na tebe dok pješačimo“ reče Nicole s osmijehom.

Taj neobični par je polako odmicao ulicom. Plava je stalno pridržavala Nicole s najmanje dva pipka. Dnevne aktivnosti i emocije već su istrošile dio Nicoleine ionako skromne zalihe energije: zamorila se prije nego što su stigle do postaje.

Zastala je da se odmori. Daleki zvuci koje je već neko vrijeme čula, ali ne i primjećivala, postadoše istaknutiji. „Bombe“ reče ona Plavoj. „Mnogo bombi.“

„Rečeno nam je da očekujemo bombardiranja iz helikoptera“ reče oktopauk. „Ali, pitam se zašto nije bilo upozoravajućih svjetlećih raketa.“

Odjednom, eksplozija: jedan dio gradskog svoda iznad njihovih glava pretvori se u plamenu loptu. Nekoliko sekundi kasnije do Nicole stiže zaglušujući zvuk. Ona se čvrsto uhvati za Plavu i zagleda se u pakao iznad sebe. Učini joj se da u plamenu vidi i ostatke helikoptera. Zapaljeni komadi svoda padali su s neba, neki ni kilometar daleko od njih dvije.

Nicole nikako da uhvati dovoljno zraka. Plava vidje naprezanje na njenom licu. „Nema šanse da ovo izvedeni“ reče Nicole držeći se svom preostalom snagom za oktopauka. „Moraš otići kod Glavnog bez mene. Kao moja prijateljica. Zatraži od nje, ne, moli je da učini nešto za Katie i Roberta... Reci joj da je to osobna usluga... meni...“

„Učinit ću koliko budem mogla“ odgovori doktorica Plava. „Ali prvo te trebam vratiti.“

Nicole je čula iza sebe Patrickov povik: „Majko!“ Patrick je već trčao ulicom prema njima. Čim je stigao, Plava ostavi Nicole i uđe u vozilo. Nicole digne pogled prema svodu: helikopterska elisa obavijena zapaljenim lijanama upravo je padala prema tlu, daleko od njih.

9.

Katie ispusti špricu u umivaonik i pogleda se u zrcalo. „Dakako“ reče ona glasno. „Sad je mnogo bolje. Ne tresem se više.“ Bila je u istoj onoj haljini u kojoj je išla na saslušanje svoga oca. Još prije sedam dana je odlučila tako se odjenuti, kad je rekla Franzu što namjerava učiniti.

Počne se okretati, kritički procjenjujući svoj izgled. Kakva mi je to oteklina na ruci? upitala se. Nije ranije primijetila tu oteklinu. Na desnoj podlaktici, točno na pola puta između lakta i zapešća: izraslina velika kao loptica za golf. Katie je protrlja. Oteklina je blago boljela samo na dodir, ali nije ni svrbjela niti boljela ako je ništa ne bi dodirivalo.

Katie slegne ramenima i ode u dnevnu sobu. Papiri koje je spremila ležali su na stoliću. Ona popuši cigaretu, za to vrijeme sredi papire i stavi ih u jednu veliku omotnicu.

Telefonski poziv iz Nakamurinog ureda stigao je jutros. Slatki ženski glas je obavijestio Katie da je Nakamura može primiti u pet poslije podne. Kad je spustila slušalicu, Katie se jedva suzdržavala da ne skače od radosti. Bila je već gotovo posve izgubila nadu da će ikad više vidjeti Nakamuru. Tri dana ranije, kad je zvala da bi ugovorila sastanak ‘o zajedničkim poslovima’ Nakamurina tajnica joj je rekla da je on jako zauzet zbog ratnog stanja i da ne ugovara nikakve sastanke koji nisu s tim u vezi.

Sad Katie još jednom provjeri vrijeme na svom ručnom satu. Petnaest do pet. Pješice joj od stana do palače treba deset minuta. Ona dohvati omotnicu i otvori vrata stana.

Čekanje je vrlo loše djelovalo na njeno samopouzdanje. Već je šest, a još je nisu pustili ni u unutrašnji, japanski dio palače, onaj gdje Nakamura doista radi i živi. Dvaput je već išla na WC, i oba puta pitala, vraćajući se prema svom sjedalu u čekaonici, hoće li morati još dugo čekati. Djevojka za radnim stolom pokraj ulaza oba puta je odgovorila neodređenim gestom, znakom da ne zna.

Katie se borila sa sobom. Djelovanje kokomoa je popuštalo, sumnje su rasle. Pušeći u WC-u nastojala je misliti na Franza, da bi zaboravila brige. Sjećala se kako je bilo kad su posljednji put vodili ljubav. Njegove su oči, kad je odlazio, bile otežale od tuge. Voli me, razmišljala je Katie, na neki njegov način...

Japanka se oglasila s vrata. „Sad možete ući“ reče. Katie prijeđe iz čekaonice u japanski, glavni dio palače. Skine cipele, ostavi ih na policu, i pođe naprijed, stupajući po tatami-podu stopalima u najlon-čarapama. Pričeka je pratilja, policajka po imenu Marge, i reče joj da pođe za njom. Stežući u jednoj ruci omotnicu s papirima, Katie pođe još petnaestak metara naprijed, za policajkom. Dođoše do mjesta gdje je, s njihove desne strane, jedan zastor bio otvoren. „Izvoli, uđi“ reče Marge.

U sobi je čekala druga policajka, orijentalka, ali ne Japanka. Ta je nosila pištolj na desnom kuku. „Sigurnost oko Nakamura-sana je jako pojačana u posljednje vrijeme“ objasni Marge. „Molim te, skini svu odjeću sa sebe, a i nakit isto tako.“

„Sve da skinem, a?“ reče Katie. „I gaćice?“

„Sve“ reče Marge.

Presavile su svu njenu odjeću, uredno, i složile je u jednu košaru na kojoj je već bio listić s natpisom: Katie. Nakit staviše u posebnu kutiju. Dok je Katie bila gola, Marge je provjerila sve dijelove njenog tijela, pa i intimne. Čak je provjerila i unutrašnjost njenih usta: pritisnula joj je jezik nadolje i držala ga tako tridesetak sekunda. Onda joj dadoše bijelu i plavu jukatu i par japanskih papuča. „Sad možeš poći s Bangorn u posljednju čekaonicu“ reče Marge.

Katie uzme omotnicu i pođe. Azijska policajka je zaustavi. „Sve ostaje ovdje.“

„Ali ovo je poslovni sastanak“ bunila se Katie. „Ono o čemu moram razgovarati s gospodinom Nakamurom nalazi se u ovoj omotnici.“

Policajke otvoriše omotnicu i izvadiše papire. Uzimale su jedan po jedan list, gledale ga prema svjetlu i propuštale kroz neku vrstu ispitnih uređaja. Napokon vratiše sve u omotnicu. Ona s imenom Bangorn dala je Katie znak da pođe za njom.

Posljednja čekaonica bila je još petnaest metara dalje niz hodnik. Opet je Katie morala sjediti i čekati. Osjećala je početak drhtavice. Kako sam samo mogla i pomisliti da će to uspjeti? Doista sam glupača!

Dok je sjedila ovdje počne očajnički čeznuti za novom dozom kokomoa. Nije se mogla prisjetiti da je ikada išta toliko željela. Plašeći se da će zaplakati, upita Bangorn može li na WC. Policajka pođe s njom. Tako se barem mogla umiti.

Kad su se vratile, u čekaonici je stajao sâm Nakamura. Njoj se učini da će joj srce iskočiti iz grudi. To je to, reče jedan unutrašnji glas. Nakamura je na sebi imao žuti i crni kimono prekriven blistavim cvijećem. „Hej, Katie“ reče on s razvratnim osmijehom. „Odavno te nisam vidio.“

„Dobar dan, Tošio-san.“ Glas joj se lomio.

Katie pođe za njim u ured i sjedne prekriženih nogu za nizak stolić. Nakamura sjedne nasuprot nje. Policajka Bangorn je ostala u sobi, ali neuočljivo, u jednom kutu. Oh, ne, reče Katie u sebi kad vidje da policajka ne odlazi. Što da sad radim?

„Smatrala sam“ reče ona Nakamuri sljedećeg trenutka, nastojeći da joj glas zvuči normalno, „da je odavno došlo vrijeme za izvještaj o našem poslu.“ Izvuče papire iz omotnice. „Iako je stanje ekonomije slabo, uspeli smo povećati profit za deset posto. U ovom skupnom izvještaju“ reče pružajući jedan list Nakamuri, „možeš vidjeti da su prihodi u Vegasu smanjeni, ali da su zato u lokalnim kavanama, gdje su cijene niže, znatno porasli. Čak i u San Miguelu...“

Preletio je pogledom preko papira i spustio ga na stol. „Ne trebaš mi pokazivati nikakve podatke. Svatko zna da si izvanredna poslovna žena.“ Pruži ruku lijevo od sebe i izvuče jednu veliku crnu kutiju od lakiranog drveta. „Postigla si izvanredne rezultate. Da nisu ovako teška vremena, svakako bi dobila veliku povišicu. Ovako ću ti samo ponuditi jedan dar, kao znak koliko te cijenim.“

Gurnuo je kutiju preko stola, prema njoj. „Hvala“ reče Katie, diveći se planinama pod snijegom koje su bile naslikane, intarzijom, na poklopcu. Kutija je bila doista divna.

„Otvori je“ reče Nakamura, uzimajući iz posude na stolu jedan od slatkiša umotanih u papir.

Katie otvori kutiju. Punu kokomoa. Iskren osmijeh oduševljenja prijeđe preko njenog lica. „Pa, hvala, Tošio-san. Tvoja velikodušnost je nemjerljiva.“

„Kušaj, kušaj“ reče, sada sa širokim osmijehom. „Nećeš me uvrijediti.“

Katie stavi malo praha na jezik. Droga je bila vrhunske kvalitete. Onda bez kolebanja zahvati znatno više praha između tri prsta, prinese ga nosu, i pridrži malim prstom druge ruke ispod lijeve nosnice. Zatvarajući desnu nosnicu, udahne duboko. Onda je još nekoliko puta udahnula polako i duboko, čekajući nalet. Napokon se nasmije. „Uuuuh!“ reče, ne suzdržavajući se više. „Prava stvar!“

„Znao sam da će ti se sviđati.“ Nakamura nehajno baci omot pojedene poslastice u mali koš za otpatke pokraj stola. To će biti negdje unutra, čula je u glavi Franzov glas. Na nekom neuočljivom mjestu. Zaviruj u koševe za otpatke. Zaviruj iza zavjesa.

Diktator Novog Edena joj se smiješio s druge strane stola. „Imaš još nešto?“ upita on.

Katie duboko udahne i nasmiješi se. „Samo ovo.“ Ispružila se, oslonila se laktovima o stolić, i poljubila ga u usta. Sljedećeg trenutka osjetila je na ramenima policajkine grube ruke. „Samo mali znak moje zahvalnosti za kokomo.“ Dobro ga je procijenila. Pohota se sada jasno vidjela u njegovim očima. Nakamura mahne policajki da ode. „Možeš nas ostaviti sad“ reče joj, ustajući. „Katie, dolazi ovamo. Poljubi me.“

Katie, cupkajući oko stola, pogleda mali koš za otpatke. Unutra nije bilo ničeg osim tih nekoliko omota od slatkiša. Dakako, to bi bilo previše uočljivo... Ovo sad treba dobro napraviti. Malo je izazivala Nakamuru – jednim poljupcem, pa drugim. Jezikom je golicala njegove usne i jezik. Onda se brzo izmaknula, smiješeći se. Nakamura se okrenu za njom.

„A, ne“ reče ona izmičući prema vratima. „Mi tek počinjemo.“

Nakamura se isceri. „Već sam bio zaboravio koliko si talentirana. Te djevojke imaju sreću što si im ti mentorica.“

„Samo poseban muškarac može izvući ono najbolje iz mene“ reče Katie zaključavajući vrata. Pogledom brzo preleti ured i nađe drugi mali koš za otpatke, u udaljenom kutu. To bi bilo savršeno mjesto, reče sama sebi uzbuđeno.

„Je l’ ti misliš samo tako tu stajati, Tošio“ reče, „il’ ćeš mi poslužiti piće?“

„Ohhh, naravno“ reče Nakamura i pođe prema ručno izrezbarenom ormariću za piće ispod jedinog prozora. „Čist viski, je li tako?“

„Imaš fenomenalno pamćenje.“

„Pamtim ja tebe i te kako“ reče Nakamura spremajući dvije čaše pića. „Kako bih mogao zaboraviti sve one igre – osobito kad smo bili rob i princeza, to sam najviše volio... Jedno vrijeme smo se tako dobro zabavljali.“

Dok nisi počeo inzistirati na sudjelovanju još nekih. I na zlatnoj kiši. I na raznim drugim gadostima, pomislila je. Jasno si mi stavio do znanja da ja, sama, nisam dovoljna. „Momak!“ drekne ona iznenada, zapovjedničkim tonom. „Žedna sam! Gdje je to piće?“

Brzo mrštenje preleti prvo Nakamurinim licem, no odmah se razvuče u široki osmijeh. „Da, Vaše veličanstvo“ reče, i priđe joj duboko pognute glave, donoseći piće. Nakloni joj se. „Želite li još nešto, Vaše veličanstvo?“ upita ponizno.

„Da!“ reče Katie uzimajući čašu lijevom, i posežući desnom rukom agresivno pod njegov kimono. Vidje da Nakamura sklapa oči. Poljubi ga snažno, ne prestajući ga nadraživati desnom rukom.

Onda se naglo odmakne. Zatim, pred njegovim očima, počne polako skidati jukatu. Nakamura pođe naprijed. „A sad, momče“ zapovjedi ona pružajući ruku, „smanji to svjetlo i legni na leđa tamo na onu prostirku, pokraj stola!“

Nakamura to poslušno učini. Katie mu priđe. „Dakle“ reče ona nešto blažim tonom, „pamtiš što princezi treba, a? Ali ona to mora dobiti polako, posve polako, bez ikakve žurbe.“ Pruži ruke nadolje i počne ga milovati. „Musaši je gotovo posve spremna...“

Poljubi ga pa mu počne prstima prelaziti po licu i vratu. „Sada sklopi oči“ šapne mu u uho, „i broj do deset, vrlo lagano.“

„Iči, ni, san...“ počne on, bez daha.

Brzinom koja je i nju samu iznenadila, Katie požuri preko sobe i dohvati drugi koš za otpatke. Odgurne neke bačene papire i nađe pištolj.

„Ši, go, rjoku...“

Srce joj je ludo tuklo. Katie uzme pištolj, okrene se i pođe natrag, prema Nakamuri.

„Šiči, hači, kju...“

„Ovo ti je za ono što si učinio mome ocu“ reče Katie stavljajući cijev pištolja na njegovo čelo. Iznenađeni Nakamura otvori oči, ona istoga trena povuče okidač.

„A ovo, za sve što si učinio meni“ reče, ispaljujući tri metka u brzom slijedu u njegov spolni organ.

Straža je već razvaljivala vrata. Ali Katie je bila brža. „A ovo, Katie Wakefield“ reče ona glasno i gurne cijev pištolja sebi u usta, „ovo je za ono što si učinila sama sebi.“

Ellie se probudila, jer je čula štropot ključa u bravi svoje ćelije. Protrljala je oči. „Roberte, jesi ti?“ reče ona.

„Jesam, ja sam, Ellie“ reče. Ušao je u ćeliju u trenutku kad je ona već ustajala. On zagrli Ellie i stegne je jako. „Tako mi je drago što te vidim“ reče. „Došao sam čim mi je Hans rekao da su stražari napustili ovu stanicu.“

On poljubi zbunjenu ženu. „Strašno mi je žao, Ellie“ reče. „Jako sam, jako sam pogriješio.“

Ellie se tek poslije nekoliko sekundi počela snalaziti. „Napustili stanicu?“ reče. „Zašto? Roberte, što se događa?“

„Događa se kaos, opći i totalan“ reče on teško. Izgledao je kao čovjek posve dotučen.

„Što ti to znači?“ reče Ellie, odjednom uplašena. „Niki je dobro?“

„Ona je odlično, Ellie. Ali ljudi umiru, ogroman broj ljudi... A mi ne znamo zašto. Ed Stafford se srušio prije jedan sat. Umro je prije nego što sam ga stigao pregledati. Neka vrsta kuge. Djeluje brzo“

Oktopauci, pomisli Ellie odmah. Napokon su uzvratili udarac. Zadrži uza se muža, jer je počela plakati. Poslije nekoliko sekundi on se odmakne i progovori. „Žao mi je, Ellie, takvi preokreti su se ovdje dogodili... Jesi li dobro?“

„Dobro sam. Već nekoliko dana me nitko nije saslušavao niti mučio. Gdje je Niki?“

„S Brianom Walshom, u našoj kući. Sjećaš li se Briana, Patrickovog kompjuterskog prijatelja? Jadnik. Prekjučer, kad se probudio, vidio je da oba njegova roditelja leže mrtvi.“

Ellie izađe iz policijske stanice s Robertom. On je neprestano pričao, preskačući s teme na temu, gotovo se gubeći, ali je Ellie ipak mogla ponešto shvatiti. Po Robertovim podacima, smo u posljednja dva dana bilo je više od tri stotine neobjašnjenih smrti u Novom Edenu. Kraj toga umiranja se ne nazire. „Ali, čudna stvar“ gunđao je. „Samo jedno dijete je umrlo. Žrtve su uglavnom stariji ljudi.“

Ispred policijske stanice Beauvois, jedna žena tridesetih godina je prepoznala Roberta i odmah ga zgrabila. „Doktore, morate odmah sa mnom, odmah“ vikala je ona očajničkim glasom. „Moj muž je u nesvijesti. Sjedio je s nama i ručao, požalio se na glavobolju, a kad sam se vratila iz kuhinje, bio je na podu. Bojim se da je mrtav.“

„Vidiš...“ reče Robert okrećući se Ellie.

„Idi ti s njom“ reče Ellie, „a onda u bolnicu, ako moraš. Ja idem kući, da budem s Niki. Čekamo te.“ Nagnula se naprijed i poljubila ga. Zausti da kaže Robertu nešto o oktopaucima, ali ipak to prešuti.

„Mamice, mamice“ plakala je Niki, potrčala je hodnikom i uskočila u Ellieno naručje. „Bila sam tužna bez tebe, mamice.“

„A i ja bez tebe, anđele moj“ reče Ellie. „Što si radila?“

„Igrala sam se sa Brianom. On je vrlo drag čovjek. On mi čita i uči me o brojevima.“

Brian Walsh, u ranim dvadesetim godinama, dođe iza kuta s nekom dječjom knjigom u rukama. „Zdravo, gospođo Turner“ reče. „Ne znam pamtiš li me.“

„Naravno da te se sjećam, Briane. Dovoljno je da mi kažeš Ellie... Vrlo sam ti zahvalna što pomažeš oko Niki.“

„Ja to rado činim, Ellie. Ona je sjajna. Pomogla mi je da ne mislim na mnoge bolne stvari.“

„Robert mi je rekao o tvojim roditeljima. Strašno mi je žao.“

Brian odmahne glavom. „Bilo je tako čudno. Oboje su prošle večeri bili posve dobro. Pošli su spavati.“ Suze mu se pojaviše u očima. „Izgledali su tako smireno...“

Okrenuo se i izvukao rupčić da obriše oči. „Nekoliko mojih prijatelja govori da su ovu kugu, ako je to, izazvali oktopauci. Misliš li ti da bi to moglo...?“

„Moglo bi“ reče Ellie. „Vjerojatno smo ih previše pritisnuli.“

„Pa, hoćemo li sada svi pomrijeti?“ reče Brian.

„Ne znam“ reče Ellie. „Doista ne znam.“

Stajali su nekoliko sekundi u neugodnoj tišini. „Dobro, barem nas je tvoja sestra oslobodila onog Nakamure“ reče Brian iznenada.

Ellie je bila posve sigurna da nešto u toj rečenici nije dobro čula. „O čemu ti to govoriš?“

„Zar nisi još čula? Prije četiri dana Katie je ubila Nakamuru, pa sebe.“

Ellie je bila zaprepaštena. Zurila je u Briana otvorenih usta. „Tata je jučer rekao meni za tetu Katie“ reče Niki majci. „Rekao je da mi baš on želi reći, a ne netko drugi.“ Ellie nije mogla doći do riječi. U glavi joj se vrtjelo. Uspije se nekako pozdraviti s Brianom i još jednom mu zahvaliti. Onda sjedne na kauč. Niki se uvali uz nju i stavi glavu majci u krilo. Sjedile su tako, zajedno, šutke, dugo vremena.

Konačno Ellie upita: „A kako je bilo tvome tati dok ja nisam bila tu?“

„Dobro“ odgovori djevojčica. „Osim što ima grudu.“

„Kakvu grudu?“

„Na ramenu“ reče Niki. „Veliku kao moja ruka. Vidjela sam kad se brijao, prije tri dana. Kaže da ga je to vjerojatno ugrizao neki pauk ili tako nešto.“

10.

„Benjy i ja sad idemo u bolnicu“ reče Nicole.

Ostali su još doručkovali. „Sjedi, Nicole, molim te“ reče Eponina. „Popij barem kavu do kraja.“

„Hvala“ odgovorila je, „ali, obećala sam Plavoj da ćemo danas doći ranije. U jučerašnjem bombardiranju bilo je mnogo žrtava.“

„Ali, ti radiš vrlo naporno, majko, a ne spavaš ni približno dovoljno“ reče Patrick.

„Bolje mi je kada imam puno posla“ reče Nicole. „Tad nemam vremena za razmišljanje.“

„Idemo, ma-ma“ reče Benjy, koji je ušao u sobu, donoseći joj kaput. Stojeći uz majku, Benjy mahne dvojici blizanaca, koji su jutros bili neobično tihi. Galilej isplazi jezik; Kepler i Benjy se nasmijaše.

Čim je Nicole otišla, Nai tiho reče: „Nije si još dopustila pokazati tugu zbog Katiene smrti. To me brine. Prije ili kasnije...“

„Ona se plaši nečega, Nai“ reče Eponina. „Možda još jednog srčanog udara. Ili, čak, ludila... Nicole je još u fazi poricanja.“

„Opet ti, Frenchi, guraš tu tvoju psihologiju“ reče Max. „Ne brini se ti zbog Nicole... Jača je ona nego itko od nas. Plakat će za Katie kad bude spremna.“

„Od srčanog udara do danas mama nije bila u projekcijskoj dvorani. Kad joj je Plava rekla o atentatu i samoubojstvu, ja sam bila sigurna da će željeti vidjeti snimke. Znaš, da vidi Katie posljednji put. Ili barem da vidi kako je sada Ellie.“

„To je najbolja prokleta stvar koju je tvoja sestra ikad učinila“ reče Max obraćajući se Patricku. „Ubila je tog gada. Bez obzira na sve ostalo, treba priznati da je bila hrabra.“

„Imala je Katie mnogo dobrih strana“ reče Patrick tužno. „Bila je sjajna, znala je šarmirati... Na žalost, imala je i onu drugu stranu.“

Oko stola za doručak zavlada kratkotrajna tišina. Eponina htjede nešto reći, ali, kroz ulazna vrata kuće dopre žareća svjetlost. „Au“ reče ona ustajući. „Idem s Mariusom u drugu sobu. Opet bacaju bombe.“

Nai se okrene Galileju i Kepleru. „Završite brzo, dječaci. Idemo u onu posebnu kućicu koju je stric Max napravio za nas.“

Galilej iskrivi lice. „Ne opet“ reče nezadovoljno.

Tek što su Nicole i Benjy stigli do bolnice, prve bombe proletješe kroz gradsku kupolu, koja je sad bila sva u krhotinama. Teška bombardiranja sada su bila svakodnevna. Više od polovice kupole bilo je već uništeno. Bombe su pale na gotovo sve dijelove grada.

Doktorica Plava ih je pozdravila, i odmah poslala Benjyja dolje, u prijemni odjel. „Užas“ rekla je Nicole. „Samo od jučerašnjeg bombardiranja, preko dvjesto mrtvih.“

„Što se događa u Novom Edenu?“ reče Nicole. „Čovjek bi pomislio da sada, već...“

„Mikroagensi rade nešto sporije nego što se predviđalo“ odgovori Plava. „Ali, konačno postižu neke rezultate. Glavna kaže da bi ova bombardiranja trebala sutra prestati, najkasnije preksutra. Ona i njeni pomoćnici spremaju planove za sljedeću fazu.“

„Pa, neće valjda kolonisti nastaviti taj nerazumni rat“ reče Nicole, prisiljavajući se ne razmišljati previše o onome što se događa u Novom Edenu, „sad kad je Nakamura likvidiran.“

„Mislimo da moramo biti spremni za svaku moguću novu opasnost“ reče Plava. „Ali, svim srcem se nadam da si u pravu.“

Išle su hodnikom jedna uz drugu. Priđe im druga oktos-doktorica, ona kojoj je Benjy dao ime Mrljica zato što je imala jednu okruglu mrlju, nalik na novoedenski novčić, desno od proreza na glavi. Mrljica opiše Plavoj, jezikom boja, užasne scene koje je vidjela tog jutra u Alternativnom području. Nicole je razumjela glavni dio tog opisa, zato što je Mrljica koristila vrlo jednostavne rečenice i ponavljala neke stvari i po nekoliko puta.

Zatim Mrljica reče da su medicinski materijali i medicinsko osoblje očajnički potrebni, odmah, u Alternativnom području. Plava joj pokuša objasniti da osoblja nema dovoljno ni za pacijente u samoj bolnici.

„Mogla bih ja otići s Mrljicom, da tamo provedem ovih prvih nekoliko sati, danas“ predloži Nicole, „ako bi to bilo od neke koristi.“

Doktorica Plava baci pogled prema svojoj ljudskoj prijateljici. „Sigurna si da to možeš podnijeti, Nicole?“ upita ona bojom. „Koliko shvaćam, tamo je pravi užas.“

„Ja sam iz dana u dan sve jača. Osim toga, želim biti tamo gdje je najpotrebnije.“

Plava reče Mrljici da joj dodjeljuje Nicole kao pomoć za rad u Alternativnom području, pod uvjetom da ne ostane duže od tert ili dva, i da Mrljica osobno preuzme obavezu da nakon tog vremena vrati Nicole u zgradu bolnice. Mrljica pristane, i zahvali se Nicole za ovo dobrovoljno angažiranje.

Kad su ušle u vozilo, Mrljica joj objasni što se događa u Alternativnom. „Ranjene prenosimo u prvu neoštećenu zgradu, tamo ih pregledamo, saniramo rane koliko je moguće, i organiziramo prijevoz do bolnice. Ali, situacija je svakim danom sve gora. Mnogi alternativci su se već odrekli svake nade.“

Vožnja je bila sumorna koliko i te riječi. Pri svjetlosti nekolicine krijesnica razasutih po gradu, Nicole vidje razaranje svuda uokolo. Da bi otvorili južna vrata i omogućili prolazak njihovog vozila, stražari su morali prvo odgrnuti masu od nekoliko desetaka okupljenih alternativaca koji su navaljivali da uđu u grad. Izvan grada razaranje je bilo još veće. Ogromni amfiteatar, u kojem je svojevremeno Nicole, s prijateljima, gledala oktosku predstavu, sada je bio samo ruševina. Više od polovice građevina bilo je srušeno. Uhvati je muka. Pojma nisam imala da je šteta ovolika. Odjednom bomba udari u njihovo vozilo.

Eksplozija izbaci Nicole iz vozila, na ulicu. Ona se, ošamućena, počne dizati na noge. Vozilo je bilo prerezano na dva dijela, oba izobličena. Mrljica i još jedan oktopauk ostali su zarobljeni u olupini. Nicole je sljedećih nekoliko minuta pokušavala doći Mrljice, ali shvati da je uzalud. U blizini padne još jedna bomba. Nicole zgrabi svoju malu medicinsku torbu, koju je našla na ulici, i ode, teturajući, niz jednu bočnu uličicu, ne bi li pronašla neko sklonište.

Jedan oktopauk je ležao nepomično na sredini uličice. Nicole se sagne prema njemu i izvuče iz torbe baterijsku svjetiljku. U oktosovoj leći nije bilo nikakvog kretanja. Ona ga prevrne na bok i odmah otkrije ranu na njegovom potiljku. Iz rane se na ulicu prosula velika količina bijele, naborane mase. Nicole se strese; grlo joj se zatvori od gađenja. Počne brzo tražiti nešto čime bi pokrila mrtvog oktosa. Nova bomba udari u jednu zgradu, ni dvjesto metara udaljenu. Nicole ustane i pođe dalje.

Desno od uličice nađe jednu malu šupu, ali ta je već bila puna: u nju se natisnulo pet ili šest malih životinja-kobasica. Počele su škljocati zubima na nju, čak je i otjeraše. Jedna od tih životinja je jurila za njom nekih dvadeset ili dvadeset pet metara, pokušavajući je ugristi za pete. Kad se životinja konačno povukla u šupu, Nicole stane. Trudila se vratiti dah. Sljedećih nekoliko minuta pregledala se i ustanovila, na svoje veliko iznenađenje, da zapravo nema nikakvih značajnih ozljeda, samo nekoliko modrica.

Bombardiranje prestane. U Alternativnom području zavladala je sablasna tišina. Ispred Nicole, nekih sto metara niz uličicu, jedna krijesnica se uzdigla nad kuću koja kao da nije bila jako oštećena. Nicole vidje da dva oktosa, od kojih je jedan bio teško ranjen, ulaze u zgradu. To im je sigurno jedna od privremenih bolnica, reče sama sebi. Krene onamo.

Nekoliko trenutaka poslije, Nicole je čula jedan neobičan zvuk, tako slab da ga je njen sluh jedva uhvatio. U prvi mah ga nije bila svjesna; ali zvuk se ponovio, i ona stane kao ukopana. To je bio plač djeteta, pomisli. Stajala je nepomično, u polumraku, naprežući oči da vidi što se nalazi desno od nje, jer joj se činilo da je zvuk došao odatle. Je li mi se to učinilo?

Četrdesetak metara dalje niz poprečnu uličicu, ugleda jednu žičanu ogradu koja je većim dijelom bila srušena. Opet pogleda prema privremenoj bolnici. Sigurno sam potrebna oktosima tamo, ali ne mogu se oglušiti na... Plač odjekne kroz noć, sada jasno čujan, uzdižući se i slabeći naizmjence: tipično jecanje očajnog ljudskog djeteta.

Ona žurno pođe preko srušene ograde. Na tlu je ležala odvaljena ploča s natpisom u bojama. Nicole se spusti na koljena i uzme ploču. Shvati da obojene trake znače ‘zoološki vrt’. Njeno srce zakuca brže. Richard je čuo taj plač kad je bio u zoološkom vrtu, sjetila se.

Prolomila se eksplozija, približno kilometar udaljena, lijevo od nje; zatim druga, mnogo bliža. Helikopteri su se vratili na još jedno bombardiranje. Bebin plač se više nije prekidao. Nicole je nastojala stići do bebe, ali to je bilo jako sporo. Plač je bilo sve teže raspoznati kroz tutnjavu eksplozija.

Jedna bomba padne ispred nje, ni stotinjak metara daleko. U tišini koja poslije nastane Nicole više nije ništa čula. O, ne, krikne njeno srce, ne sad. Ne kad sam tako blizu. Negdje u daljini prolomila se sljedeća eksplozija, iza koje nastane novo razdoblje tišine. Nicole se prisjeti što je svojevremeno rekla Richardu: „Možda je nekakva životinja.“ Možda negdje u svemiru postoji životinja koja se glasa kao plač ljudskog djeteta.

Sad je čula samo šum svog disanja. Što sad? Da tražim dalje, i da se nadam... ili da odustanem i vratim se?

Misli joj prekine nova, prodorna dreka djeteta. Nicole pođe najbrže što je mogla. Ti očajnički vriskovi razdirali su njeno materinsko srce. Ne, tu pogreške ne može biti. Ne može postojati drugi takav zvuk. Desno od nje pružala se neka ograda, djelomično srušena. Nicole prođe kroz jedno provaljeno mjesto i uoči, u sjenama ispred sebe, neki pokret.

Rasplakano dijete je sjedilo na zemlji, pokraj jednog beživotnog tijela odrasle ljudske osobe. Nije bilo teško pretpostaviti da je to majka. Ta žena je ležala na zemlji, licem nadolje. Donja polovica njenog tijela bila je sva u krvi. Nicole se ubrzo uvjerila da je žena mrtva. Zatim oprezno dohvati i podigne tamnokoso dijete koje se, iznenađeno tim postupkom, počne bacakati i vrištati. Nicole prisloni dijete uz svoje rame i pogladi ga po leđima. „Dobro, dobro, sve će biti dobro.“

U vrlo slabom svjetlu ona vidje da je dijete obučeno samo u dvije grube vreće s rupama za ruke i noge. Ta ‘odjeća’ je na nekim mjestima bila krvava. Ne obazirući se na otpor i bacakanje djeteta, Nicole ga brzo pregleda. Shvati da je to djevojčica, približno godinu dana stara; normalna i zdrava, ali s jednom površinskom ranom na nozi, i strahovito prljava po cijelom tijelu.

Najnježnije što je mogla, Nicole ju je stavila na jedan komad čistog platna koji je izvukla iz svoje torbe. Počne čistiti djevojčicu, koja se trzala i savijala pri svakoj eksploziji bombe u blizini. Nicole se trudila umiriti je tako što joj je pjevušila Brahmsovu uspavanku. U jednom trenutku, dok joj je previjala ranu na nozi, djevojčica je prestala plakati – ne zadugo – i zagledala se u nju očima ogromnim, iznenađujuće plavim. Nije se, tada, bunila ni protiv mokre krpice kojom je Nicole brisala prljavštinu s njene kože. Međutim, malo kasnije, kad ju je pokušala čistiti ispod ‘košulje’ od razrezane vreće, Nicole vidje na malenim dječjim grudima ogrlicu od spletenog konopa; tog trenutka djevojčica se oglasi novim, još jačim plačem.

Uzme je u naručje i ustane. Nema sumnje, gladna je, pomislila je gledajući uokolo ne bi li našla kakav zaklon. U blizini mora biti nešto za jelo. Petnaestak metara od sebe Nicole vidje nešto nalik na veliku stijenu ispod koje je bila udubina, gotovo špilja; tu pronađe veliku pliticu punu vode, nekoliko malih predmeta nepoznate namjene, prostirku za spavanje, i još nekoliko vreća sličnih onima od kojih je bila ‘odjeća’ djevojčice i mrtve žene. Ali, hrane nije bilo. Nicole pokuša, bez uspjeha, navesti djevojčicu da pije iz plitice. Onda joj na um dođe druga ideja.

Vrati se mrtvoj ženi i procjeni da u dojkama i sad ima dobrog mlijeka; uspravi zato njen torzo, nasloni ga leđima na sebe, i prinese bebu jednoj dojci. Poslije je samo gledala proces hranjenja. Beba je gladno sisala.

U jednom trenutku eksplozija bombe je obasjala crte lica mrtve majke. Bilo je to isto ono lice koje je Nicole vidjela na umjetničkoj slici koju je neki oktopauk naslikao na zidu jedne zgrade pokraj Trga umjetnika. Dakle, nije mi se pričinilo.

Kad se najela, djevojčica zaspi. Nicole ju je zamotala u još jednu vreću i pažljivo položila na do. Tek tada počne pregledavati mrtvu ženu. Po otvorenim ranama na donjoj polovici trbuha i na desnoj nozi, zaključi da je pogođena s dvije krhotine iste bombe te da je iskrvarila i umrla. Proučavajući ranu na nozi napipa čudnu izbočinu na desnoj polovici stražnjice.

To je pobudilo njenu radoznalost. Okrenula je tijelo i počela detaljno pipati to mjesto i okolno tkivo. Činilo se da je neki tvrd predmet usađen pod kožu.

Nicole uzme medicinsku torbu, nađe škare i zareže kožu s jedne strane izbočine. Izvuče implantirani predmet, koji se u mutnoj svjetlosti činio srebrnast. Imao je oblik i veličinu male cigare, dvanaest do petnaest centimetara duge i oko dva debele. Nicole je, zbunjena, okretala tu stvar u desnoj ruci, pokušavajući zamisliti što bi to moglo biti. Predmet je bio savršeno gladak, bez ikakvog vidljivog prekida na bilo kojem mjestu. Vjerojatno neki identifikator za potrebe zoološkog vrta, zaključila je. Sljedećeg trenutka jedna bomba eksplodira u blizini i probudi djevojčicu.

Bombe su sada sve učestalije padale na Smaragdni Grad. Nicole je tješila djevojčicu i ujedno razmišljala što dalje poduzeti. Jedna bomba izazva sekundarnu eksploziju nečega na zemlji; velika plamena lopta se uzdiže prema nebu. U toj privremenoj svjetlosti Nicole vidje da se ona i dijete nalaze na vrhu jednog nevelikog brijega, vrlo blizu razvijene zone Alternativnog područja. Samo stotinjak metara zapadno počinjala je Središnja ravnica.

Nicole podigne djevojčicu na rame i ustane. Bila je već blizu potpune iscrpljenosti. „Idemo mi tamo gdje nema bombi“ reče glasno djetetu, pokretom pokazujući prema Središnjoj ravnici. Ubaci srebrnasti predmet u medicinsku torbu i zgrabi dvije-tri vreće. Mogle bi korisno poslužiti na hladnoći, pomisli, prebacujući preko drugog ramena vreće koje su, iako prazne, bile teške.

Pješačila je čitav sat, s djetetom i vrećama na leđima. Napokon je došla do jednog mjesta u Središnjoj ravnici koje je, po njenoj procjeni, bilo dovoljno udaljeno od bombardiranja. Tu je legla na leđa, položila dijete sebi na grudi, pokrila i sebe i nju vrećama, i već sljedećeg trenutka utonula u san.

Probudili su je pokreti djevojčice. U snu je Nicole razgovarala s Katie, ali sad se nije mogla sjetiti što su rekle jedna drugoj. Digla se, sjela i povila bebu, upotrijebivši još jedan komad čiste krpe iz svoje torbe. Dijete je svojim širokim plavim očima radoznalo zurilo u Nicole. „Dobro jutro, djevojčice mala, tko god da si“ reče Nicole vedro. Djevojčica se po prvi put nasmiješi.

Nije više bilo onoliko mračno. U daljini su, iznad Smaragdnog Grada, lebdjele velike grupe krijesnica; kroz ogromne rupe na kupoli veliki dio njihove svjetlosti razlijevao se i po okolnim prostranstvima Rame. Sigurno se rat završio, pomisli Nicole, ili su barem bombardiranja prestala. Inače grad ne bi bio toliko osvijetljen.

„Dobro, prijateljice moja najnovija“ reče Nicole. Dijete je pažljivo položila na jednu ‘čistu’ vreću. Zatim je ustala i protegnula se. „Da vidimo kakve nas pustolovine danas čekaju.“

Djevojčica je krenula četveronoške i ubrzo se našla na tlu Središnje ravnice. Nicole je dohvati, podigne, i opet stavi na vreću. Djevojčica opet pođe naprijed. „Ma, polako malena“ reče Nicole smiješeći se, i uhvati je drugi put.

Nije bilo lako držati živahno dijete i istovremeno prikupiti sve stvari. Kad je to poslije nekog vremena uspjela, pođe polako hodajući natrag, prema civilizaciji. Bile su samo oko tristo metara udaljene od najbliže građevine alternativaca. Nicole još u hodu odluči prvo otići u bolnicu i naći Plavu. Ako je točna njena pretpostavka da je rat završen, ili barem privremeno obustavljen, posvetit će ovo jutro pokušajima da sazna sve što može o tom djetetu. Tko su bili njeni roditelji, uobliči se prvo pitanje u njenoj glavi. Prije koliko vremena su oteti iz Novog Edena? Sada je bila ljuta na oktopauke. Razmišljala je koje će pitanje postaviti glavnom optimizatoru: Zašto mi niste rekli da u Smaragdnom Gradu ima i drugih ljudskih bića? Čime možete opravdati svoje postupanje prema ovoj majci i njenom djetetu?

Djevojčica, posve budna, nije htjela mirovati u Nicoleinom naručju. Nicole ju je teško obuzdavala pa zato odluči stati i odmoriti se. Ostavi dijete da se igra na zemlji, a ona se zagleda u ruševine Alternativnog područja i onog dijela Smaragdnog Grada koji je mogla obuhvatiti pogledom. Odjednom osjeti veliku tugu. Čemu sve ovo? upita se. U njen um doplovi Katiena slika, ali je Nicole izbaci, sjedne i počne zabavljati dijete. Pet minuta kasnije začuo su zvižduk.

Zvuk je dolazio s neba, stvarao ga je Rama. Nicole skoči na noge; puls joj se odjednom strašno ubrzao. Osjeti laku bol u grudima, ali sad ništa nije moglo umanjiti njeno uzbuđenje. „Gledaj“ poviče ona djevojčici, „gledaj tamo! Prema jugu!“

U dalekoj južnoj zdjeli mlazovi obojene svjetlosti su se poigravali oko vrha Velikog roga, divovskog šiljka koji se pružao duž same osi valjkastog svemirskog broda. Mlazovi su se postepeno spojili u crven obruč, u blizini vrha roga. Nekoliko trenutaka zatim ovaj prsten zaplovi polako prema sjeveru, duž osi rotacije Rame. Oko Velikog roga počeše plesati novi mlazovi svjetlosti, koji poslije nekog vremena stvore drugi prsten, narančaste boje. Taj drugi polako pođe za prvim, crvenim, po osi, po nebu Rame.

Zvižduk se nastavljao. Nije bio ni oštar ni grub. Nicoleinom sluhu se činilo da je čak glazbeno harmoničan. „Nešto će se dogoditi“ reče ona djevojčici pobjedonosno. „Nešto dobro!“

Djevojčica nije shvaćala što se oko nje događa, no počne se oduševljeno smijati kad je Nicole uhvati i baci uvis. Prsteni svjetlosti privlačili su i joj pogled. Sada su jedan žuti i jedan zeleni prsten krenuli kroz crno nebo Rame, a onaj na čelu kolone, crveni, već je stigao do Cilindričnog mora.

Nicole još jednom baci dijete oko pola metra uvis. Ovaj put ogrlica poleti djevojčici ispod košulje; malo je nedostajalo pa da joj spadne preko glave. Nicole uhvati i zagrli dijete. „Već sam zaboravila ogrlicu,“ reče. „Sad kad imamo dovoljno svjetlost, dopuštaš mi da je pogledam?“

Djevojčica je gugutala dok joj je Nicole skidala, preko glave, tu ogrlicu od konopa. Na dnu ogrlice bio je okrugli drveni komad, oko četiri centimetra u promjeru; u njega je bila urezan lik čovjeka dignutih ruku, okruženog odasvud nečim kao vatra. Nicole je vidjela jedan sličan drvorez prije mnogo godina, na radnom stolu Michaela O’Toolea, u njegovoj sobi na brodu.

Sveti Michael od Siene, reče u sebi Nicole i okrene komadić drveta. Na poleđini je bila brižljivo ispisana riječ ‘Maria’, s malim početnim slovom. „To je zasigurno tvoje ime“ reče Nicole djevojčici. „Maria... Maria.“ Djevojčica ničim nije pokazala da prepoznaje tu riječ. Samo se počela mrštiti. Nicole je opet baci u vis, sada se i sama smiješeći.

Ubrzo je opet spustila nemirno dijete na tlo. Maria odmah otpuže na sve četiri. Nicole je pazila na dijete, ali je češće dizala pogled prema koloni obojenih prstena na nebu. Sad je svih osam prstena plovilo nebom: prva četiri nad sjevernim dijelom Rame, a plavi, smeđi, ružičasti i grimizni nad južnim dijelom. Crveni nestane u sjevernoj zdjeli, ali se na vrhu Velikog roga odmah počne stvarati novi, isti takav.

Isto kao prije mnogo godina, pomislila je. Ali njen um još nije bio doista koncentriran na prstene. Pretraživala je svoja sjećanja pokušavajući naći bilo što o osobama čiji je nestanak, u Novom Edenu, ikada prijavljen. Bilo je nekoliko nesreća s čamcima na Shakespeareovom jezeru, prisjeti se; osim toga, događalo se da neki duševni bolesnik nestane iz ludnice u Avalonu. Ali kako je mogao nestati par? A i gdje je Mariin otac? Mnoga je pitanja željela postaviti oktopaucima.

Blistavi prsteni nastavili su plovidbu iznad nje. Nicole se dobro sjećala onog posebnog dana kad je Katie, tada djevojčica od deset ili jedanaest godina, vrištala od oduševljenja dok je gledala iste ovakve ogromne prstene. Oduvijek je bila moje najsamostalnije dijete. Nije mogla zaustaviti kretanje svojih misli u tom pravcu. Njen smijeh je bio tako potpun, istinski... Katie je bila silan potencijal.

Oči joj se ispuniše suzama. Brisala ih je, ulažući istodobno veliki trud da pazi na Mariu. Dijete je sad sjedio i veselo trpalo u usta ramansku zemlju. „Ne to jesti, Maria“ reče Nicole blago joj sklanjajući ruke. „To je prljavo.“ Djevojčica se na to natmuri i počne plakati. Kao Katie, pomisli Nicole. Ona nije podnosila riječ zabrane. Prava poplava uspomena na Katie sad joj se pokrene u glavi. Suze joj potekoše niz obraze, a cijelo se tijelo počne tresti od jecaja. „Oh Katie,“ povikala je, „zašto? zašto? zašto?“ Zagnjurila je lice u ruke. Maria je prestala plakati i sad je samo gledala, upitno, što Nicole radi.

„Sve je u redu, Nicole“ reče jedan glas iza nje. „Sve će se uskoro završiti.“

Bila je uvjerena da joj se pričinilo. Ipak se okrene, polako. Prilazio joj je Orao, ispruženih ruku.

I treći crveni prsten stigao je u sjevernu udubinu. Oko Velikog roga se nije stvorio novi. „Hoće li se sva svjetla upaliti kad prsteni nestanu?“ upita Nicole Orla.

„Odlično pamćenje!“ reče Orao. „Moglo bi se dogoditi da si u pravu.“

Nicole je opet držala Mariu u rukama. Poljubila je dijete blago u obraz, a Maria se nasmiješila. „Hvala ti za ovu djevojčicu“ reče Nicole. „Prekrasna je... shvaćam što mi kažeš.“

Orao pogleda Nicole ravno u oči. „O čemu pričaš? Mi s tim djetetom nismo imali nikakve veze.“

Nicole je pogledom ispitivala strančeve mistične plave oči. Još nikad nije vidjela oči s tako bogatim rasponom izraza. Ali, već odavno nije ni imala prilike uvježbavati vještinu tumačenja izraza Orlovog lica. Zadirkuje li je, ili misli ozbiljno? Pa, nije moguće da je ona pukim slučajem dobila ovu djevojčicu tako brzo poslije Katiene smrti...

Prisjeti se što joj je Richard svojedobno, u Čvorištu, govorio. Previše si kruta u razmišljanju. To što Orao nije biološki stvor kao ti i ja, ne znači da nije živ. On je robot, dakako, ali je mnogo pametniji nego mi. I mnogo finiji u svom djelovanju.

„Znači ti si se sve ovo vrijeme skrivao u Rami?“ upita ga Nicole nekoliko sekundi kasnije.

„Ne,“ odgovori Orao. Nije ponudio nikakvo dodatno objašnjenje.

Nicole se nasmiješi. „Već si mi rekao da nismo stigli na Čvorište, niti na nešto nalik Čvorištu. Sigurna sam da nisi samo svratio ovamo iz ljubaznosti. Hoćeš li mi otkriti zašto si ovdje?“

„Ovo je drugi stupanj posredovanja“ reče Orao. „Odlučili smo prekinuti proces promatranja.“

„U redu“ reče Nicole vraćajući Mariu na zemlju. „Razumijem taj pojam. I što će se sad točno dogoditi?“

„Svi će zaspati.“

„A kad se probude?“

„Ja ti samo mogu reći da će svi zaspati.“

Nicole zakorači prema Smaragdnom Gradu i digne obje ruke prema nebu. Preostala su još samo tri prstena u boji, daleko nad sjevernim poluvaljkom. „Pitam iz puke radoznalosti – ne žalim se, da se razumijemo...“ reče Nicole, ne bez ironije. Zastane i okrene se Orlu. „Ali zašto niste posredovali mnogo ranije? Prije nego što se sve ovo dogodilo?“ Mahne rukom prema Smaragdnom Gradu. „Prije tolikih smrti.“

Orao nije odmah odgovorio. „Ne možete imati i jedno i drugo,“ reče napokon. „I slobodnu volju i dobronamjernu višu silu koja vas štiti od vas samih.“

„Oprosti“ reče Nicole zbunjenog izraza lica. „Da nisam zabunom postavila teološko pitanje?“

„Ne, nisi. Ali moraš shvatiti da je naš cilj napraviti kompletan katalog svih vrsta u ovom dijelu Galaktike koje su u stanju putovati svemirom. Mi ne izričemo sudove tko je kakav. Mi smo znanstvenici. Nas nije briga imate li ili nemate prirodnu sklonost prema samouništenju. Ali briga nas je ako vjerojatna buduća korist od ovog našeg projekta više ne opravdava značajna ulaganja u njega.“

„Tako dakle? Želiš mi reći da vi ne posredujete zato da biste zaustavili krvoproliće već to činite zbog nekog drugog razloga?“

„Točno“ reče Orao. „Međutim, promijenit ću temu, zato što nam je vrijeme vrlo ograničeno. Svjetla će se upaliti za minutu ili dvije. Minutu kasnije, ti ćeš zaspati. Pa, ako želiš išta reći ovom djetetu ženskog spola...“

„Hoćemo li umrijeti?“ reče Nicole, odjednom uplašena.

„Ne odmah. Ali ne mogu jamčiti da će svi preživjeti razdoblje spavanja.“

Nicole klone na zemlju, pokraj djevojčice. Maria je upravo zagrizla još jedan grumen zemlje. Usta su joj bila blatnjava. Nicole joj blago obriše lice i ponudi joj vodu iz jedne male posude nalik vrču. Na njeno iznenađenje, djevojčica počne piti, prosipajući dio vode niz bradu.

Nicole se nasmiješi, a Maria se počne smijati. Onda je Nicole prstom zagolica ispod brade. Maria prasne u smijeh, čist, slobodan, čarobnim smijeh malog djeteta. Taj zvuk je bio tako divan, i dirnuo Nicole tako duboko da se njene oči opet napuniše suzama. Ako to bude posljednji zvuk koji ću ikad čuti, pomislila je, bit će dobro...

Odjednom se sav Rama okupa u svjetlosti. Bio je to spektakl koji je morao pobuditi strahopoštovanje. Nebom iznad njih dominirao je Veliki rog, okružen sa šest manjih, a svi pojačani masivnim potpornjima. „Četrdeset pet sekundi?“ upita Nicole Orla.

Stranac ptica-čovjek kimne glavom. Nicole podigne djevojčicu i stavi je sebi u krilo. „Znam da ti nije jasno ništa od svega ovoga što se u posljednje vrijeme dogodilo, Maria. Ali, želim ti reći da si bila strašno važna u mom životu i da te jako volim.“

U očima male djevojčice pojavi se pogled zaprepašćujuće mudrosti. Ona se nagne naprijed i položi glavu na Nicoleino rame. Sljedećih nekoliko sekundi Nicole nije znala što da radi. Onda počne tapšati Mariu po leđima i pjevušiti: „Bajuuu, bajuuu, bajuški... Spavaj slatko, sanjaj ti...“

PETI DIO

POVRATAK
NA ČVORIŠTE

1.

Snovi su došli prije svjetlosti. Snovi nepovezani: slučajne slike koje se ponekad razviju u kratku scenu, ali bez neke opće svrhe ili usmjerenja. Kasnije se sjetila da je prvo sanjala boje i geometrijske likove. Nije pamtila koliko dugo je to trajalo. U jednom trenutku je po prvi put pomislila: Ja sam Nicole. Bit će da sam još živa. Poslije toga je, u prostoru svoga uma, vidjela mnoge scene i lica mnogih ljudi. Neke od njih je i prepoznala. Ono je Omeh, reče samo sebi. Ono je moj otac. Pri svakom prepoznavanju – nova tuga, i nova plovidba prema budnom stanju. U posljednjih nekoliko snova pojavljivao se Richard. Zatim Katie. Oboje su mrtvi, sjeti se ona. Umrli su prije nego što sam zaspala.

Otvorila je oči, ali ništa nije vidjela. Tama je bila potpuna. Polako počne istraživati svoj okoliš. Negdje oko kukova napipa pjenastu podlogu. Okrene se na stranu: to je izvela vrlo lako. Sigurno sam u bestežinskom stanju. Njen um je, poslije više godina uspavanosti, postepeno počinjao funkcionirati. Ali gdje sam? S tom mišlju opet zaspi.

Pri sljedećem buđenju vidjela je jedan usamljeni izvor svjetlosti na drugom kraju zatvorenog kovčega u kojem je ležala. Počne pokretati stopala; uspije ih odvojiti od bijele pjene i podići prema svjetlosti. Vidje da na njima ima nekakve prozirne papuče; počne se protezati da provjeri može li nožnim prstima dosegnuti taj izvor svjetlosti, no bio je previše udaljen.

Nicole podigne ruke ispred očiju. Svjetlost je bila tako slaba da nije mogla vidjeti nijedan detalj, nego samo tamne obrise dlanova i prstiju. U kovčegu nije bilo dovoljno mjesta da sjedne. Oslanjajući se na jednu ruku i dižući drugu dotakla je poklopac: opet meka pjenasta tvar, kao umjetna spužva. Iza pjene je bila neka tvrda površina, možda drvo ili čak metal.

Sva ta aktivnost ju je umorila. Disanje i puls su joj bili ubrzani. Mozak se počne buditi. Jasno se sjetila posljednjih trenutaka u Rami prije negoli je zaspala. Došao je Orao, pomisli, baš kad sam bila našla onu malu djevojčicu u Alternativnom području... Dakle, gdje sam sada? Koliko dugo sam spavala?

Čula je blago kucanje po kovčegu i legla opet u pjenu. Netko je došao. Uskoro ću dobiti odgovor na moja pitanja. Poklopac se polako dizao. Nicole rukom zakloni oči od svjetlosti. Vidjela je Orlovo lice i čula njegov glas.

Njih dvoje, Orao i ona, sjedili su u jednoj velikoj sobi. Sve je bilo bijelo: zidovi, strop, mali okrugli stol ispred njih, stolice, šalica, posuda i žlica. Nicole uzme još jedan gutljaj tople juhe. Okus joj je podsjećao na pileću juhu. Lijevo od nje je bio bijeli kovčeg u kojem je spavala, prislonjen na zid. Ničeg drugog nije bilo u sobi.

„...prije oko šesnaest godina, imajući u vidu, naravno, putnikovo vrijeme“ govorio je Orao. Putnikovo vrijeme, pomisli Nicole. Richard je upotrebljavao isti taj izraz. „Nismo usporili tvoje starenje ni približno onako dobro kao ranije. U žurbi nije bilo vremena za pripremu.“

Unatoč bestežinskom stanju, činilo joj se da joj je svaki pokret potreban silan napor. Njeni su mišići bili su predugo neaktivni. Orao joj je pomogao da prijeđe, lagano vukući stopala, tih nekoliko koraka od kovčega do stola. Ruke su joj pomalo drhtale dok je pila vodu i jela juhu.

„Znači, sada mi je oko osamdeset?“ upita ona Orla, glasom koji je i njoj samoj bio jedva prepoznatljiv, i koji se na mahove prekidao.

„Više-manje“ reče izvanzemaljac. „Nema smisla određivati tvoju starost na uobičajen način.“

Nicole se zagleda preko stola, u svog sugovornika. Orao je izgledao savršeno isto kao i uvijek. Duboko plava boja očiju, s obje strane njegovog izbočenog sivog kljuna, nije izgubila ništa od svoje mistične napetosti. Pera na vrhu njegove glave bila su i sad čiste bijele boje, u jakom kontrastu s tamnosivim perima njegovog lica, vrata i leđa. Njegovi prsti – na svakoj ruci imao ih je po četiri, krem bijele boje, bez perja – bili su i sad glatki kao u djeteta.

Nicole prvi put pogleda svoje ruke. Bile su smežurane i prekrivene staračkim pjegama svjetlije i tamnije boje. Okrene ih, i čuje smijeh negdje u dubini svog pamćenja. „Ftistične“ govorio bi Richard. Zar to nije prava riječ, nešto poput: smežuranije od smežurano. Superriječ. Pitam se hoću li je ikad imati prilike upotrijebiti. Uspomena se raspline. Moje ruke su ftistične, pomisli Nicole.

„Ti uopće ne stariš?“ upita Orla.

„Ne“ odgovori. „Barem ne u vašem smislu te riječi. Ja redovno idem na održavanje, i tom prilikom svaki podsustav koji je počeo slabije funkcionirati biva zamijenjen.“

„Znači i ne umireš?“

Kolebao se na trenutak. „To se ne može reći. Kao i svi članovi moje skupine, stvoren sam za jednu određenu svrhu. Kad se zaključi da moje postojanje više nije potrebno, a ne mogu se brzo reprogramirati za neki drugi koristan posao, bit ću isključen.“ .

Nicole se počne smijati, ali odmah prestane. „Oprosti, znam da nije smiješno, ali rekao si to na tako neobičan način. ‘Bit ću isključen’, to zvuči tako...“

„To su točne riječi. U meni se nalazi nekoliko izvora energije. Imam i vrlo sofisticiran sustav za raspodjelu energije. Svi ti izvori su modularni, što u biti znači da se mogu premještati iz jednog od nas u drugog. Kad više ne budem potreban, ti elementi će biti izvađeni i uklopljeni u neko drugo biće.“

„Kao transplantacija organa“ reče Nicole, ispijajući vodu do kraja.

„Ima sličnosti. To me dovodi do još jedne teme. Tijekom tvog dugog sna srce ti je dvaput stalo. Drugi put tek što smo stigli ovamo, u sustav Tau Ceti. Održali smo te na životu pomoću lijekova i mehaničke stimulacije, ali ti sada imaš izuzetno slabo srce. Ako želiš duže dodatno razdoblje aktivnog života, morat ćeš razmisliti o tome da ti srce bude zamijenjeno.“

„Jeste li me zbog toga ostavili u onome (Nicole pokaže na kovčeg) tako dugo?“ zapita.

„To je bio jedan od razloga“ reče Orao. On je na početku njihovog razgovora objasnio Nicole da je većina drugih stanovnika Rame probuđena još odavno, neki čak prije godinu dana, i da sad svi žive u prilično stiješnjenim stambenim uvjetima, u letjelici koja nije jako udaljena od ove. „Također smo se brinuli hoće li ti biti udobno tamo, u Morskoj Zvijezdi. Taj zvjezdani brod smo preuredili na brzinu, pa su u njemu skromne životne pogodnosti. Također smo bili zabrinuti i zbog toga što si ti daleko najstarije od svih preživjelih ljudskih bića.“

To je točno, pomisli Nicole. Oktopaučni napad je poubijao sve ljude starije od, približno, četrdeset godina. Ja sam jedina preostala stara osoba...

Orao je za trenutak šutio. Nicole ga opet pogleda: njegove hipnotičke oči kao da su, sada, izražavale neku emociju. „Osim toga, ti si za nas nešto posebno“ nastavio je. „Odigrala si ključnu ulogu u ovom pothvatu.“

Je li moguće, pomisli Nicole odjednom, zureći u njegove fascinirajuće oči, da ova elektronska kreatura ima osjećaje? Prave osjećaje? Je li Richard bio u pravu kad je govorio da ne postoji nijedan oblik ljudskosti koji se inženjerskim radom ne može kad-tad imitirati?

„Odlagali smo tvoje buđenje najduže što smo mogli, da bi provela što kraće vrijeme u uvjetima koji nisu idealni. Međutim, na pragu smo jedne nove faze u našim operacijama. Kao što možeš vidjeti, iz ove sobe su odavno odseljeni svi osim tebe. Za nekih osam do deset dana počet ćemo demontirati i zidove. Dotad ćeš se ti, vjerojatno, dovoljno oporaviti.“

Nicole opet postavi pitanje o svojoj obitelji i prijateljima. „Kao što ti rekoh“ odgovori Orao, „svi oni su preživjeli dugo spavanje. Međutim, prilagođavanje na život u ustanovi koju tvoj prijatelj Max naziva Grand hotel, nije bilo svima lako. Svi oni koji su bili s tobom u Smaragdnom Gradu, zatim djevojčica Maria i Ellien muž Robert, prvobitno su raspoređeni u dvije velike sobe, jedne uz druge, u jednom odjeljku Morske Zvijezde. Svima je rečeno da je to samo privremen smještaj, a da će kasnije biti prebačeni u bolje prostorije. Robert i Galilej nisu se mogli prilagoditi neobičnim uvjetima u Grand hotelu.“

„Što se njima dogodilo?“ upita Nicole zabrinuto. „Obojica su prebačeni, iz socioloških razloga, u drugi, čvršće kontrolirani dio tog svemirskog broda. Robert je prebačen prvi. On je ubrzo poslije buđenja iz dugog spavanja zapao u tešku depresiju, iz koje se više nikako nije mogao otrgnuti. Na žalost, umro je, prije oko četiri mjeseca. Galilej je fizički u redu, ali se njegovo antidruštveno ponašanje nastavilo.“

Nicole, čuvši da je Robert umro, osjeti duboku tugu. Jadna Niki, pomislila je odmah. Nikad nije dobila priliku upoznati svog oca... Ellie, draga Ellie, tvoj brak nije bio onako uspješan kao što si se nadala...

Sjedila je šutke, lutajući kroz svoju zbirku uspomena na Roberta Turnera. Bio si kompliciran čovjek. Talentiran, odan svom poslu. Ipak, u osobnom životu – iznenađujuće nesposoban. Možda je neki kritični dio tebe umro još odavno... u onoj sudnici na planetu zvanom Zemlja.

Ona odmahne glavom. „Onda je, izgleda, energija koju sam utrošila da spasim Katie i Roberta od oktoskog biološkog oružja uzalud utrošena.“

„Nije tako“ reče Orao jednostavno. „Bilo ti je važno u tom trenutku.“

Nicole se nasmiješi i pogleda svog stranog kolegu. Dobro, prijatelju moj sveznajući, pomislila je, prigušujući zijevanje. Moram priznati da mi je drago što sam opet u tvom društvu. Možda ti nisi baš živ živcat, ali zasigurno imaš veliku mudrost kad je riječ o nama živima.

„Da ti pomognem da se vratiš na spavanje“ reče Orao. „Ovo je dovoljno za prvo ustajanje.“

Nicole je bila vrlo zadovoljna sobom. Napokon je uspjela prehodati puni krug oko sobe bez odmaranja.

„Bravo“ reče joj Orao, prilazeći joj. „Izvrsno napreduješ. Nismo ni pomišljali da ćeš za tako kratko vrijeme tako dobro hodati.“

„Ali treba mi vode,“ reče smiješeći se. „Ovo staro tijelo se jako uznojilo.“

Orao joj donese čašu vode sa stola. Kad ju je ispila cijelu, Nicole se opet okrene njemu. „A hoćeš li sad održati svoj dio nagodbe? Imaš li zrcalo i novu odjeću u tom kovčegu tamo?“

„Imam. Čak sam ti donio i kozmetiku koju si tražila. Ali prvo te želim pregledati, vidjeti kako je tvoje srce reagiralo na ovaj napor.“ Podigne pred nju jednu malu crnu spravu i zagleda se u oznake koje su se počele pojavljivati na malom ekranu. „Ovo je dobro“ reče. „Ne, ovo je odlično. Nema nikakvih nepravilnosti. Samo se vidi da se srce vrlo napreglo, što je normalno za ljudsko biće tvojih godina.“

„Mogu li to vidjeti?“ reče Nicole, pokazujući prstom na aparat. Orao joj ga pruži. „Pretpostavljam“ reče, „da ova stvar prima neke signale iz unutrašnjosti mog tijela. Što točno predstavljaju ove zaobljene crtice i drugi neobični simboli na ekranu?“

„Imaš u svom tijelu više od tisuću malenih sondi, od čega je više od polovice u području srca. One ne samo što mjere najvažnije funkcije tvoga srca i drugih organa, nego i reguliraju neke važne parametre, kao što su protok krvi i raspodjela kisika. Neke od tih sondi zapravo nadopunjuju normalno funkcioniranje tvog organizma. Ovo što vidiš na ekranu je zbroj podataka iz vremenskog intervala koji si provela vježbajući. Podatke je komprimirao i telemetrijski poslao jedan procesor koji je također u tebi.“

Nicole se namršti. „Možda nisam trebala pitati. Misao da u sebi imam toliko tog elektronskog smeća nije osobito ugodna.“

„Sonde zapravo nisu elektronske, ili barem ne u onom smislu kako vi ljudi koristite tu riječ. A u ovom razdoblju tvog života, nužne su. Bez njih ne bi preživjela ni jedan jedini dan.“

Nicole se zagleda u Orla. „Zašto me niste pustili da jednostavno umrem? Ili možda za mene imate neki zadatak, koji bi opravdao ulaganje ovolikog truda? Neki zadatak koji tek trebam obaviti?“

„Možda“ reče Orao. „Ili, možda smo samo pomislili da bi voljela još jednom vidjeti svoju obitelj i prijatelje.“

„Teško mi je vjerovati da moje želje imaju ikakvu važnu ulogu u vašoj hijerarhiji vrijednosti.“

Orao nije odgovorio. Prišao je kovčegu, koji je ležao na podu pokraj stola i vratio se noseći zrcalo, mokru krpu, jednu jednostavnu plavu haljinu i vrećicu s kozmetičkim sredstvima. Nicole skine sa sebe bijelu spavaćicu, protrlja cijelo tijelo mokrom krpom, i odjene haljinu. Uzimajući od Orla zrcalo, duboko udahne. „Nisam sigurna da sam spremna za ovo“ reče, s nejakim osmijehom.

Ne bi prepoznala to lice u zrcalu da se nije mentalno dobro pripremila za to. Njeno lice joj je izgledalo kao kolaž bora i vrećica. Sva njena kosa, pa i obrve i trepavice, bijahu sad bijele ili sjede boje. Njen prvi impuls bio je da zaplače, ali hrabro zaustavi suze. Bože moj, koliko sam stara. Je li moguće da sam ovo doista ja?

Proučavala je te crte u zrcalu, rukovodeći se pamćenjem: pokušavala naći barem neki, najmanji ostatak one divne mlade žene koja je nekad bila. Tu i tamo je mogla prepoznati osnovne crte nečega što je svojevremeno bilo smatrano lijepim licem, ali za to je bilo potrebno da oko unaprijed zna gdje treba gledati. Srce je zaboli; sjetila se jednog sitnog događaja iz doba kad je bila tinejdžerica. Pješačila je, tada, sa svojim ocem, jednom seoskom stazom blizu njihove kuće. U susret im je dolazila neka baka koja je hodala pomažući se štapom. Nicole je pitala oca mogu li njih dvoje prijeći na drugu stranu puta, da se ne bi morali mimoići s tom starom ženom.

„Zašto?“ pitao je otac.

„Pa, neću je gledati izbliza“ rekla je tad Nicole. „Stara je i ružna. Ježim se od nje.“

„Bit ćeš i ti stara jednoga dana“ odgovorio joj je otac i odbio prijeći na drugu stranu puta.

Stara sam i ružna. Ježim se od pogleda na samu sebe same. Dodala je zrcalo Orlu. „Upozorio si me“ reče nezadovoljno. „Možda sam trebala poslušati.“

„Naravno da si šokirana“ reče Orao. „Šesnaest godina nisi se vidjela. Većini ljudi proces starenja teško pada i ako ga prate svaki dan pomalo.“ On joj sad pruži vrećicu s kozmetikom.

„A, ne, hvala“ reče Nicole snuždeno, odbijajući vrećicu. „Mi ovdje imamo jednu beznadnu situaciju. S ovim licem ni Michelangelo ne bi mogao ništa učiniti.“

„Kako god hoćeš. Ali, mislio sam da ćeš možda ipak poželjeti upotrijebiti kozmetiku prije negoli tvoj posjetitelj stigne.“

„Posjetitelj!“ reče Nicole, iznenađena, ali i uzbuđena. „Imat ću posjetitelja!... Pa... koga?“ Pruži ruke prema zrcalu i kozmetici.

„Mislim da ću ostaviti to kao iznenađenje. Tvoj posjetitelj stiže za koju minutu.“

Napudrala se i našminkala, tek toliko, i iščešljala svoju sijedu kosu te ispravila i malo počupala obrve. Napokon baci pogled pun neodobravanja prema zrcalu. „Otprilike toliko mogu učiniti“ reče, koliko Orlu toliko i sebi.

Nekoliko minuta kasnije Orao je otvorio vrata sobe i izašao. Kad se vratio, s njim je ušao jedan oktopauk.

S mjesta gdje je sjedila, Nicole vidje da se kraljevska plava boja razlijeva više nego što bi trebalo, dok je taj oktos slao signale: „Zdravo, Nicole. Kako si?“

„Doktorice Plava!“ vikne Nicole uzbuđeno.

Plava je postavila onu spravu ispred Nicole. „Ostat ću ovdje s tobom sve dok ne budeš spremna za prebacivanje“ reče oktoska liječnica. „Orao sada ima druge dužnosti.“ Sada su preko ekrana jurile trake boja. „Pa, nije mi jasno“ reče Nicole, gledajući ekran ‘naopako’ sa svoje strane. „Kad je ovo bilo u Orlovim rukama, pokazivalo je samo neke crtice i kukice.“

„To je njihov poseban namjenski jezik za znanost i tehniku“ reče doktorica Plava. „Nevjerojatno je točan, mnogo bolji od naših boja, samo, naravno, ja ga ne znam ni početi čitati. No ova sprava je multilingvalna. Ima čak i ljudski modus.“

„Dobro, a kojim jezikom ti razgovaraš s Orlom kad ja nisam tu?“

„Onda oboje koristimo boje. One se njemu pojavljuju na čelu, i idu s lijeva na desno.“

„Zezaš se“ reče Nicole, pokušavajući zamisliti Orla s bojama na čelu.

„Ni najmanje. Orao je zapanjujući stvor. On kriješti i cvrkuće s pticama, ciči i zviždi s mirmimačkama.“

Nicole još nikada, do sada, nije vidjela riječ ‘mirmimačka’ ispisanu jezikom boja. Morala je pitati što ta riječ znači. Dobila je objašnjenje; Plava je ujedno rekla da šest takvih bića sada stanuje u Grand hotelu, i da će se još četiri uskoro ispiliti iz oplođenih mana-dinja. „Za razliku od oktosa i ljudi, koji su spavali šesnaest godina, mana-dinje su puštene da se razviju u mirmimačke i zatim u sesilijski materijal. Ovo im je već druga generacija.“

Vidjevši da Plava ostavlja taj dijagnostički aparat na stol, Nicole reče; „Dakle, kakva je presuda za danas, kolegice?“

„Obnavljaš snagu“ odgovori Plava. „Međutim, živa si samo zahvaljujući tim mnogobrojnim sondama koje su ugrađene u tebe, i koje djeluju komplementarno. Prije ili kasnije treba razmisliti...“

„...o ugradnji novog srca. Znam. Možda će ti izgledati čudno, ali, to je ideja koja mi se baš ne sviđa. Ne znam točno zašto sam protiv toga. Možda još nisam vidjela što je još ostalo kao razlog za život. Da je Richard živ, znam da bih...“

Zašuti. Za tren, samo jedan, sjećanje ju je vratilo u projekcijsku dvoranu, u one trenutke kad je gledala usporene snimke Richardove pogibije. O tome nije, otkad se probudila, nijednom razmišljala.

„Mogu li te pitati nešto vrlo osobno?“ reče ona Plavoj. „Zašto ne?.“

„Zajedno smo gledale smrt Richarda i Archieja. Mene je to toliko uništilo da nisam mogla funkcionirati. Archie je ubijen u istom trenutku; Archie, koji je bio tvoj životni drug. Pa ipak, ti si sjedila pokraj mene i tješila me. Zar nisi imala nikakav osjećaj tuge ili gubitka zbog Archiejeve pogibije?“

Plava nije odgovorila odmah. „Mi oktopauci se od djetinjstva uvježbavamo kontrolirati ono što vi ljudi nazivate emocijama. Alternativci su, naravno, jako podložni osjećajima. Međutim, oni među nama koji...“

„Uz sve dužno poštovanje“ reče Nicole prekidajući tijek signala Plave, i dodirnuvši je rukom, „moram reći da te ovo nisam pitala klinički, kao doktorica doktoricu. Bilo je to pitanje jedne prijateljice drugoj.“

Jedan kratkotrajni val grimizne boje, a zatim drugi, plave, potekoše razliveno i nepovezano preko glave strankinje. „Da, imala sam osjećaj gubitka“ reče doktorica Plava. „Ali, znala sam da će se to dogoditi, prije ili kasnije. Čim se Archie uključio u ratni stožer, njegova terminacija postala je neizbježna. Osim toga, tada je moja dužnost bila pomoći tebi.“

Vrata se otvoriše i Orao uđe. Nosio je veliku kutiju punu hrane, odjeće i razne opreme. Reče Nicolei da joj je donio skafander, i da će izaći iz ove kontrolirane životne sredine, i to u vrlo skoroj budućnosti.

„Doktorica Plava kaže da ti možeš govoriti i bojama“ reče Nicole šaljivim tonom. „Želim da mi pokažeš.“

„Što želiš da kažem?“ reče Orao, ali ne glasom nego bojama koje su, u obliku uspravnih uskih traka, počinjale na lijevoj strani njegovog čela i pomicale se prema desnoj.

„Dovoljno je“ reče Nicole smiješeći se. „Zaista me zapanjuješ.“

Nicole je stajala na podu ogromne tvornice i gledala piramidu ispred sebe. Desno od Nicole, manje od kilometar udaljena, radila je jedna skupina biota za posebne namjene; dvojica od njih su bili divovi-buldožeri. Gradili su visoku planinu. „Zašto radite sve ovo?“ reče Nicole u maleni mikrofon u svojoj kacigi.

„To je priprema za sljedeći ciklus“ odgovori Orao. „Zaključili smo da će ove konstrukcije povećati vjerojatnost da svojim eksperimentom postignemo ono što želimo.“

„To znači da već znate tko će biti sljedeći putnici u Rami?“

„Ne znam odgovor na to“ reče Orao. „Nemam nikakve dužnosti u vezi s budućim putovanjem Rame.“

„Ali, ranije si nam rekao“ nastavi Nicole, koju takav odgovor nije zadovoljio, „da se nikakve promjene ne obavljaju ako nisu potrebne.“

„Ne mogu ti reći ništa više“ reče Orao. „Idemo, uđi u terenac. Plava želi pogledati planinu izbliza.“

Plava je u skafanderu izgledala vrlo neobično. Nicole se, zapravo, na sav glas smijala kad ju je prvi put vidjela takvu: tijelo crno kao ugljen, s osam nogu/pipaka, pokriveno bijelom tkaninom koja se pripila uz samu kožu; na glavi ogromna prozirna kaciga, kroz koju su se mogle čitati boje.

„Bila sam iznenađena kad smo prvi put išli van“ reče Nicole Plavoj, koja je sjedila pokraj nje u otvorenom vozilu koje je jurilo preko ravnice, prema planini. „Ne, riječ ‘iznenađena’ nije dovoljno jaka. I ti i Orao ste mi rekli da smo u tvornici gdje Ramu preuređuju za sljedeće putovanje, ali ovako nešto nisam ni slutila.“

„Piramidu smo zidali oko tebe“ reče Orao s vozačkog sjedala ispred njih. „Za to vrijeme, ti si spavala. Nismo narušili tvoju životnu sredinu. Da to nismo bili sposobni izvesti, morali bismo te probuditi ranije.“

„Zar te ne zadivljuje sav ovaj posao?“ reče Nicole, još okrenuta Plavoj. „Zar se ne pitaš kakva su bića pokrenula sve ovo? Štoviše, i napravila umjetne inteligentne stvorove kao što je Orao? Gotovo je nemoguće zamisliti...“

„Nama to nije tako teško“ reče oktos. „Imaj na umu da smo mi od početka znali da postoje superiorna bića. Mi kao inteligentna vrsta postojimo samo zahvaljujući tome što su Prethodnici promijenili naše gene. Ni u jednom trenutku naše povijesti mi nismo ni pomišljali da smo vrhunac života.“

„A ni mi, vjeruj mi, to više nećemo zamišljati“ reče Nicole, utonula u misli. „Kakva god da je ljudska povijest bila, sada je duboko i nepovratno promijenjena.“

„Možda i nije“ reče Orao s prednjeg sjedala. „Naša zaliha podataka ukazuje na to da se neke vrste nisu značajno promijenile u dodiru s nama. A i naši pokusi su tako smišljeni da dopuštaju tu mogućnost. Kontakt s nama je vremenski ograničen i zahvaća samo mali dio ukupne populacije. Nema nastavljanja odnosa, osim ako ispitivana vrsta ne poduzme intenzivne korake u tom pravcu. Ne vjerujem da je život na Zemlji sada mnogo drukčiji nego što bi bio da Rama nije nijednom ušao u vaš Sunčani sustav.“

Nicole se nagne naprijed. „Znaš li to sigurno,“ upita ga ona, „ili samo nagađaš?“

Orlov je odgovor bio neodređen. „Sigurno je pojava Rame promijenila vašu povijest“ reče. „Mnogih krupnih događaja ne bi bilo da nije bilo tog kontakta. Ali, za sto godina od danas, ili za petsto – kakva će biti razlika između tadašnje Zemlje i one kakva bi bila da se mi nismo pojavili?“

„Ali ljudsko gledanje na svijet se moralo promijeniti“ reče Nicole. „Spoznaja da negdje u svemiru postoji, ili da je barem postojala, inteligencija dovoljno napredna da izgradi međuzvjezdani robotski brod veličine vrlo velikog grada ne može se tek tako odbaciti. Ono ljudskom doživljaju svijeta otvara posve novu perspektivu. Zbog toga se mora promijeniti religija, filozofija, čak i temelji biologije...“

„Drago mi je što vidim“ prekine je Orao, „da je barem neki mali dio tvog optimizma i idealizma nadživio sve ove godine. Imaj na umu, međutim, da su ljudi u Novom Edenu znali da stanuju u jednom umjetnom carstvu koje su izvanzemaljci namjenski oblikovali, baš za njih. Rečeno im je, i ti si mi govorila, da ih neprekidno promatramo. Pa ipak, čim se pokazalo da se ‘stranci’ nemaju namjeru miješati u svakodnevni ljudski život, počeli su se ponašati kao da ta naprednija bića i ne postoje.“

Terensko vozilo stiže do podnožja planine. „Ja sam iz čiste radoznalosti željela doći ovamo“ signalizirala je Plava. „Kao što znate, mi nismo imali, u našem carstvu u Rami, nikakve planine. Nema ih mnogo ni u onom dijelu našeg planeta gdje sam živjela kad sam bila vrlo mlada. Pomislila sam da bi bilo lijepo biti na samom vrhu.“

„Angažirao sam, za naše potrebe, jednog od divova-rovokopača“ reče Orao. „Put do vrha trajat će samo deset minuta. Možda ćete se vas dvije na nekim mjestima uplašiti zbog strmog uspona, ali, savršeno je sigurno, pod uvjetom da se dobro vežete za sjedala.“

Nicole ipak nije bila previše stara da uživa u tom spektakularnom usponu. Nosio ih je veliki biot-rovokopač. Nije imao osobito udobna sjedala za putnike, neke neravnine je savladavao vrlo grubo, ali vidici koji su se otvarali tijekom uspona svakako su bili vrijedni truda.

Ova planina u rasklopljenom Rami bila je, sada, preko tisuću metara visoka, a njen približno kružni opseg iznosio je oko deset kilometara. Već s visine od četvrt kilometra Nicole je jasno vidjela piramidu u kojoj je donedavno spavala. Dalje se, u svim pravcima, širio obzor s mnogo započetih građevina i drugih konstrukcija, čije se namjene nisu mogle pogoditi.

Znači, tako, sve kreće iz početka, pomislila je Nicole. Preuređeni Rama će uskoro krenuti u neke druge zvjezdane sustave. Što li će ondje naći? Kakve će to biti vrste koji će, poslije nas, hodati po ovom tlu? Ili se penjati po ovoj planini?

Rovokopač je zastao na jednoj visoravni u blizini vrha. Troje putnika siđoše. Pogled s vrha je bio zadivljujući. Gledajući panoramu Nicole se prisjećala kakav je osjećaj čudesnog doživjela na svom prvom putovanju u Ramu, kad se vozila pokretnom stolicom nalik na ski-lift prema dolje, prema ravnici, i kad se taj divovski strani svijet prvi put raširio pred njom. Hvala ti, pomisli ona obraćajući se Orlu, ali samo u svojim mislima, hvala ti što si me održao na životu. Dobro si učinio. Samo ovaj jedan doživljaj, i uspomene njime potaknute, dovoljan su razlog i više nego dovoljan, da nastavim.

Nicole se okrene da pogleda druge dijelove planine. Vidjela je da nešto maleno leti u blizini, ulijeće u crveno grmlje udaljeno dvadesetak metara i izlijeće iz njega. Priđe i rukom uhvati jednu od tih letećih stvari. Oblikom i veličinom bio je to leptir. Krila su mu bila ukrašena šarenim mrljama bez ikakve simetrije ili bilo koje druge pravilnosti koja bi njoj bila vidljiva. Ona ga pusti i uhvati drugog. Šara na tom drugom ramanskom leptiru bila je posve drukčija, ali, opet, jednako bogata bojama i ukrasima.

Plava i Orao priđoše i stadoše uz nju. Nicole im pokaže što ima u ruci. „Leteći bioti“ reče Orao bez ikakvog dodatnog komentara.

Nicole se divila toj malenoj kreaturi. Svakoga dana dogodi se nešto iznenađujuće, sjetila se Richardovih riječi, što nas uvijek iznova podsjeti kakva je radost biti živ.

2.

Tek što se Nicole okupala, u sobu uđoše dva biota, jedan rakolik, a drugi nalik na ogromnu dječju igračku u obliku kamiona. Rak je pomoću svojih snažnih štipaljki i cijelog arsenala dodatnih alata razrezao Nicolein kovčeg za spavanje u manje dijelove. Zatim ih je natovario u ‘kamion’. Bioti pođoše prema vratima. No rak, onako usput, uhvati i Nicoleinu bijelu kadu za kupanje, i sve stolice osim one na kojoj je ona sjedila, i sve to pobaca preko dijelova kovčega. Onda nabaci sebi na leđa i bijeli stol i izađe za ‘kamionom’.

Nicole popravi haljinu. „Nikad neću zaboraviti svoj prvi pogled na biot-raka“ komentirala je, obraćajući se svojim suputnicima. „Vidjela sam ga na ekranu u kontrolnom centru Newtona, prije tako mnogo, mnogo godina. Svi smo se prestrašili.“

„Eto, došao je taj dan“ signalizirala je doktorica Plava nekoliko sekundi kasnije. „Jesi li spremna za prelazak u Grand hotel?“

„Pa i nisam“ reče Nicole s osmijehom. „Sudeći po onome što ste mi ispričali ti i Orao, mome uživanju u samoći došao je kraj.“

„Tvoja obitelj i tvoji prijatelji vrlo su uzbuđeni što će te vidjeti“ reče Orao. „Jučer sam ih posjetio i rekao im da dolaziš. Stanovat ćeš u sobi gdje su Max, Eponina, Ellie, Marius i Niki. U drugoj sobi su Patrick, Nai, Benjy, Kepler i Maria. Kao što ti rekoh prošlog tjedna, Patrick i Nai su tako reći odmah poslije buđenja počeli postupati prema Marii kao prema svojoj kćeri. Poznata im je cijela priča o tome kako si je spasila u vrijeme bombardiranja.“

„Ne znam je li ‘spas’ prava riječ za to“ reče Nicole. Jasno se sjećala svojih posljednjih sati u onom starom Rami, s oktosima i ljudima. „Uzela sam je zato što nije imao tko drugi brinuti o njoj. Svatko bi isto učinio.“

„Spasila si joj život“ reče Orao. „Odnijela si je iz zoološkog vrta; približno jedan sat poslije toga, tri velike bombe pale su na taj dio zoo vrta i raznijele ga u komade. Da ti nisi pronašla Mariu, ona bi zasigurno poginula.“

„To je sad divna i inteligentna mlada osoba“ reče doktorica Plava. „Vidjela sam je, nakratko, prije nekoliko tjedana. Ellie kaže da je Maria nevjerojatno aktivna. Prva se budi ujutro, posljednja zaspi navečer.“

Kao Katie, pomisli, i protiv svoje volje, Nicole. Tko si ti, Maria? Zašto si poslana u moj život baš u tom trenutku?“

„Ellie mi je također rekla da su Maria i Niki nerazdvojne“ nastavljali su se signali Plave. „Uče zajedno, jedu zajedno, i neprekidno pričaju o svemu i svačemu. Niki je ispričala Marii sve o tebi.“

„Kako je to moguće?“ reče Nicole s osmijehom. „Kad sam posljednji put vidjela Niki, ona nije imala ni četiri godine. Djeca ne zadržavaju uspomene iz tako ranog životnog doba...“

„Zadržavaju ako prespavaju sljedećih petnaest godina“ reče Orao. „Kepler i Galilej se također vrlo jasno sjećaju tih dana. Ali, možemo pričati i usput. Vrijeme je da krenemo.“ Orao pomogne objema da navuku skafandere. Onda uzme kovčeg s Nicoleinim stvarima. „Ovdje sam stavio i tvoju liječničku torbu, zajedno s tvojom odjećom, a i kozmetiku koju si koristila posljednjih nekoliko dana“ reče.

„Moju liječničku torbu?“ reče Nicole i nasmije se. „Zaboga, pa ja sam to već zaboravila... gotovo. Imala sam je sa sobom, zar ne, kad sam našla Mariu? Hvala ti.“

Svi izađoše iz te sobe, koja je bila na najnižem, prizemnom katu velike piramide. Nekoliko minuta kasnije prođoše kroz velika nadsvođena vrata te zgrade. Vani ih je, u blistavoj svjetlosti tvornice, čekalo terensko vozilo. „Trebat će nam nekih pola sata da stignemo do brzih dizala“ reče Orao. „Naš šatl je parkiran na doku na najvišem katu.“ Kad je terensko vozilo krenulo, Nicole se okrenula i pogledala iza sebe. Vidjela je, iza piramide, onu planinu na koju su se penjali jučer. „Znači, ti doista ne znaš zašto su pušteni biot-leptiri?“ reče ona u mikrofon u kacigi svog skafandera.

„Ne znam“ reče Orao. „Moje radne dužnosti tiču se isključivo vašeg ciklusa.“

Nicole nastavi promatrati područje iza sebe. Vozilo prođe pokraj jedne grupe visokih stupova; bilo ih je desetak, i bile su žicama povezane pri vrhu, na sredini i pri dnu. Sve ovo će biti dio novog Rame, razmišljala je. Odjednom joj padne na um da je ovo njen posljednji izlazak iz Rame – posljednji u životu. Zahvati je ogromna tuga. Ovo je bio moj dom. A ja, evo, odlazim zauvijek.

„Je li moguće“ rekla je, ne okrećući se ali ipak govoreći Orlu, „da pogledamo još neki dio Rame prije nego što odemo zauvijek?“

„Zašto?“ reče Orao.

„Pa, nisam baš sigurna... Možda samo zato da bih još jedan sat mogla ploviti kroz svoje uspomene.“

„Rama je rasklopljen, obje polarne zdjele i cijeli južni poluvaljak su potpuno promijenjeni. Ti ih sad ne bi prepoznala. Cilindrično more je ispražnjeno i uklonjeno. U tijeku je proces demontaže New Yorka.“

„Ali New York još nije posve uništen?“

„Ne, još nije.“

„Možemo li, dakle, svratiti do njega, samo na kratko?“

Molim te, učini toliko za jednu staru ženu, pomislila je. Čak i ako ni ona sama ne razumije svoj zahtjev.

„Dobro“ reče Orao, „ali za to će nam trebati nešto vremena. New York je prenesen u drugi dio tvornice.“

Stajali su uz nisku ogradu pri vrhu jednog od nebodera. Veći dio New Yorka bio je već srušen, jednostavno sravnjen naletima silno jakih biot-bagera. Ostalo je samo još dvadesetak zgrada oko jednog gradskog trga.

„Nekad su postojala tri velika legla ispod grada“ govorila je Nicole Plavoj. „Jedno za nas, jedno za ptice, a jedno za tvoje rođake. Pala sam u ptičje leglo i tu ostala dok me Richard nije izvukao.“ Zašuti. Shvati da je tu priču već pričala Plavoj, i da oktosi nikad ništa ne zaboravljaju. „No ti to već znaš, zar ne?“ reče joj.

„Molim te, nastavi“ reče oktos.

„Tijekom cijelog našeg boravka ovdje, na ovom otoku, nismo otkrili da bilo koja od ovih zgrada ima ulaz. Nije li to iznenađujuće? O, kako bih voljela da je Richard još živ pa da vidim njegovo lice dok Orao otvara vrata oktaedra... Baš bi se šokirao...“

„U svakom slučaju“ nastavio je, „Richard se vratio u Ramu samo da bi me našao. Zaljubili smo se, i smislili način da odemo s otoka, uz pomoć ptica. Bilo je to jedno tako slavno vrijeme – prije tako mnogo godina...“

Nicole zakorači naprijed, uhvati objeručke šipku ograde, i zagleda se u okolna prostranstva. U svome duhu vidjela je onaj negdašnji ramanski New York. Tamo su bili lukobrani. Iza njih, Cilindrično more. Negdje oko sredine onih ružnih hrpa metala bio je ono čudno spremište, a u njemu jama u kojoj sam zamalo umrla.

Suze joj dođoše iznenada, iznenadivši je. Slijevale su joj se iz očiju i klizile niz lice. Sada se nije se okretala. Od šestoro moje djece, petoro je rođeno tu, ispod ovog tla. U blizini one naše jazbine našli smo Richarda poslije njegovog dvogodišnjeg nestanka. Bio je u komi.

Sjećanja su navirala jedno za drugim u njezin duh, miješala se, a svako pojedino je donosilo po jednu nejasnu tugu i po jednu novu navalu suza. Nicole ih nije mogla zaustaviti. U jednom trenutku ona silazi u oktosko leglo da spasi svoju kći Katie; evo drugog trenutka, ona je strašno uzbuđena i oduševljena, upravo je preletjela Cilindrično more u mreži koju su nosila tri leteća stvora. Moramo prije ili kasnije umrijeti, pomislila je nastojeći zaustaviti suze, zato što u našem mozgu nije preostalo više nimalo mjesta za nove uspomene.

Zureći preko potpuno slomljenog krajolika New Yorka i trudeći se u svijesti obnoviti onaj nekadašnji, odjednom se vrati u jednu mnogo raniju epohu svog života. Hladna večer kasne jeseni u gradiću Beauvoisu; bili su to njezini posljednji dani na Zemlji, i posljednji dan prije njenog i Genevieveinog odlaska na skijanje u Davos. Sjedila je s ocem i s kćeri ispred kamina, u njihovoj vili. Pierre je tu večer bio vrlo zamišljen. Ispričao je kćeri i unuci mnoge posebne trenutke iz vremena kad se udvarao Nicoleinoj majci.

Kasnije, kad je došlo vrijeme za spavanje, Genevieve je majci postavila jedno pitanje. „Zašto djed toliko priča o stvarima iz davne prošlosti?“ pitala je tinejdžerica.

„Zato što su njemu važne“ odgovorila je tada Nicole.

Oprostite mi, pomisli Nicole, zureći jednako u preostale nebodere. Oprostite mi svi vi stari ljudi čije sam priče zanemarivala. Nisam željela biti nepristojna, niti bahata. Jednostavno, nisam razumjela što to znači biti star.

Nicole uzdahne, zatim duboko udahne, i okrene se. „Jesi li dobro?“ upita je Plava bojama.

Kimnula je glavom. „Hvala ti za ovo“ reče Orlu. Glas joj se slamao. „Sada sam spremna.“

Vidjela je svjetla čim je njihov mali šatl napustio hangar i našao se u svemirskom prostoru. Premda više od stotinu kilometara udaljena, činila je veličanstven prizor nasuprot crnog svemira i dalekih zvijezda.

„Ovo Čvorište ima jedan vrh više“ reče Orao. „Zato je sad to pravilni tetraedar. Čvorište koje ste posjetili kod Siriusa nije imalo Modul znanja.“

Nicole je šuteći gledala kroz prozor šatla; doista joj je bio zastao dah. Ta blistava konstrukcija koja se polako okretala u daljini, izgledala je nestvarno: kao tvorevina njene mašte. Četiri velike kugle na uglovima tetraedra, spojene pomoću šest pravocrtnih transportnih hodnika. Svaka sfera bila je potpuno iste veličine, svaka tanka cijev između njih jednake dužine. S ove udaljenosti, pojedinačna svjetla u prozirnom Čvorištu stapala su se u jedno neprekinuto blistanje, tako da je cjelina izgledala kao divovska tetraedarska luč u tami svemira.

„Predivno“ reče ona, ne uspijevajući iznaći nijednu drugu riječ za divljenje i strahopoštovanje koje osjećala.

„A tek da vidiš s promatračke palube naše stambene zone“ reče Plava svojim bojama pokraj nje. „Blistavo. Tamo si tako blizu da možeš razlučiti pojedinačna svjetla u tim kuglama, primjećuješ čak i pojedina vozila kako jure duž tih transportnih cijevi. Mnogi gosti Granda satima ostaju na toj palubi. Zabavljaju se nagađanjima koje svjetlo označava kakvu aktivnost unutra.“

Nicole je, gledajući bez riječi Čvorište, osjećala da joj se koža ježi. Čula je daleki glas, glas Francesce Sabatini, zatim riječi pjesme koju je naučila još u osnovnoj školi.

Tigre, tigre, blistaj sjajan,

U prašume noći tajan,

Besmrtna ti ruka kakva

Simetriju groznu dade?

Bila je zadivljena izgledom Čvorišta. Čak i s ove daljine, njegove različite dimenzije predstavljene tetraedrom djelovahu hipnotički. Dok je promatrala, ta cijela divovska konstrukcija došla je svojim gibanjem u takav položaj da je jedan od četiri istostranična trokuta bio točno ispred šatla; drugim riječima, staza šatla je bila točno okomita u odnosu na taj dio tetraedra, i produžavala se ravno prema njegovom središtu. Sad je Čvorište bilo, prividno, posve drukčije, kao da nema dimenziju dubine. Četvrti vrh, koji je zapravo bio nekih tridesetak kilometara s druge strane, kao da je postao svjetlosno središte savršenog trokuta njoj nasuprot.

Ali šatl naglo promjeni pravac leta. Čvorište nestane iz njihovog vidnog polja. Sad je Nicole vidjela, u daljini, jednu usamljenu svijetložutu zvijezdu. „Ono je Tau Ceti“ reče joj Orao, „zvijezda vrlo slična vašem Suncu.“

„A zašto je, ako smijem pitati“ reče Nicole, ovo Čvorište baš ovdje, kod Tau Ceti?“

„To mu je optimalno privremeno boravište“ odgovori Orao. „Naime, ovo je najbolji položaj za obavljanje našeg trenutnog zadatka – prikupljanja informacija o ovom dijelu Galaktike.“

Nicole takne Plavu. „Pričaju li u boji vaši inženjeri ponekad tako da ništa ne kažu?“ reče ona smješkajući se. „Naš domaćin nam je upravo tako govorio.“

„Mi smo, kao vrsta, ponizniji nego vi“ uzvrati Plava. „To je, opet, vjerojatno zbog našeg odnosa prema Prethodnicima. Ne težimo tome da shvatimo baš sve.“

„U posljednje vrijeme, nakon mog buđenja, vrlo malo smo razgovarale o tvojoj vrsti“ reče Nicole, obuzeta osjećajem da je previše mislila samo na sebe. „Sjećam se samo da si mi rekla da su vaš bivši Glavni i svi njegovi, i svi koji su u ratu sudjelovali, terminirani na propisan način. Kako radi novo vodstvo?“

„Uglavnom dobro“ odgovori Plava, „ako se uzme u obzir u kakvoj smo teškoj stambenoj situaciji. Jamie je sad na jednom od nižih razina novog rukovodstva. Gotovo sve svoje vrijeme, kad je u budnom stanju, posvećuje poslu. Nismo još uspjeli ostvariti ni približnu ravnotežu u našoj naseobini, zato što stalno izbijaju vanjske nesuglasice.“

„Pretežno krivnjom ljudi“ reče Orao. „Nicole, mi ranije nismo razgovarali o toj temi, ali sad je vjerojatno dobar trenutak. Iznenađeni smo neuspjehom tvoje vrste da se prilagodi životu u društvu od više vrsta. Vrlo mali broj ljudi prihvaća da su pripadnici raznih drugih svemirskih vrsta jednako važni i sposobni.“

„Ja sam ti to rekla ubrzo poslije našeg prvog susreta, prije više godina“ reče Nicole. „Upozorila sam te na činjenicu da zbog raznih povijesnih i socioloških razloga postoji ogroman raspon različitih ljudskih reakcija na nove ideje i pojmove.“

„Sjećam se“ reče Orao. „Međutim, zavelo nas je iskustvo s tobom i tvojom obitelji. Sve dok nismo probudili sve preživjele, smatrali smo da je ono što se bilo dogodilo u Novom Edenu, samo anomalija, jer su agresivni i teritorijalno grabežljivi pojedinci prigrabili vlast. Ali nakon što smo ih probudili promatramo, evo, već godinu dana njihovo ponašanje u Grand hotelu i zaključili smo da doista imamo pred sobom tipičan uzorak ljudskog roda.“

„To mi zvuči kao da ću se naći u nekoj neugodnoj situaciji“ reče Nicole. „Postoji li još nešto što bih trebala znati prije nego što stignemo?“

„Ne zapravo“ reče Orao. „Sada sve držimo pod nadzorom. Siguran sam da će ti tvoji prijatelji ispričati svoje najvažnije doživljaje. Osim toga, cijela ta situacija je privremena, dapače, svemu se već bliži kraj.“

„U početku su“ reče Plava, „preživjeli ljudi iz Rame bili razmješteni u sve dijelove Morske Zvijezde. U svakom kraku našlo se i ljudi i oktopauka i po nekoliko naših pomoćnih životinja, kojima je dopušteno preživjeti zato što su bile od bitnog značenja za opstanak naše društvene strukture. Sve je to promijenjeno nekoliko mjeseci kasnije, ponajviše zbog ljudskog agresivnog i neprijateljskog ponašanja. Sad svaka vrsta živi strogo u svom prostoru.“

„To je segregacija“ reče Nicole tužno. „Jedna od bitnih karakteristika moje vrste.“

„Međuspecijski kontakti sad se događaju samo u restoranima i drugim zajedničkim prostorijama u središtu Morske Zvijezde“ reče Orao. „Ali, više od polovice ljudskih bića nikad ne izlazi iz svog kraka hotela, osim da bi jeli, a mnogi i tamo pažljivo izbjegavaju susrete s drugim vrstama. S naše točke gledišta, ljudska bića su iznenađujuće ksenofobična. U našim bazama podataka nema mnogo primjera poznatih svemirskih vrsta koje bi bile sociološki toliko nazadne kao vaša.“

Šatl se još jednom okrene. Monumentalni tetraedar uplovi opet u njihovo vidno polje. Sad su mu bili mnogo bliže. Ljudsko oko je moglo raspoznati mnoge pojedinačne izvore svjetlosti, ne samo u kuglama nego i u šest vitkih prozirnih cijevi između njih. Nicole, zagledana u tu ljepotu, teško uzdahne. Razgovor s Plavom i Orlom ju je rastužio. Možda je Richard bio u pravu, možda ljude ne možeš promijeniti osim ako svima potpuno ne izbrišeš pamćenje, i ako ljudski rod ne počne iz početka, u novoj životnoj sredini, s poboljšanim operativnim sustavom.

Dok se šatl približavao Morskoj Zvijezdi, uvjeravala je samu sebe da ne treba brinuti zbog smiješnih sitnica, ali unatoč tome osjećala se nelagodno zbog svog vanjskog izgleda. Bacala je poglede u zrcalo, pokušavala se malo urediti. Nije bila u stanju ublažiti svoju zabrinutost. Stara sam. Jednostavno sam stara. Djeci ću izgledati ružna.

Morska Zvijezda je bila znatno manja od Rame. Nicole je sad bilo jasno zašto je unutra gužva. Orao joj je objasnio da se posredovalo samo zato što je u Rami nastalo krizno stanje, a posljedica svega toga bio je dolazak na Čvorište nekoliko godina ranije nego što je početno zamišljeno. Ova Morska Zvijezda, zapravo zastarjeli svemirski brod koji igrom slučaja još nije recikliran, na brzinu je preuređen u privremeni hotel gdje će stanovnici Rame boraviti dok ne budu preseljeni na trajnije boravište.

„Dali smo stroge zapovijedi“ reče Orao, „da tvoj ulazak prođe što mirnije. Ne želimo nikakvo nepotrebno opterećivanje tvog organizma. Veliki Blok i njegova vojska su već ispraznili sve hodnike i zajedničke prostorije duž staze kojom ćeš se kretati od šatla do tvoje sobe.“

„Znači, ti ne ideš sa mnom?“

„Ne“ odgovori Orao. „Imam posla na Čvorištu.“

„Ja ću te pratiti preko palube za promatranje, sve do ulaza u ljudski krak hotela“ reče Plava. „Od te točke bit ćeš sama. Srećom, tvoja soba nije daleko od ulaza u krak.“ Nicole i Plava se iskrcaše, Orao ostane u šatlu. Izvanzemaljski čovjek-ptica im je mahnuo za zbogom dok su stajale u zračnoj pretkomori. Nekoliko minuta kasnije bile su u velikoj sobi za presvlačenje; tu ih je pozdravio robot poznat pod imenima Veliki Blok.

„Dobrodošla, Nicole des Jardins Wakefield, reče divovski robot. „Drago nam je što napokon i ti dolaziš. Molim te ostavi skafander na klupu koja je desno od tebe.“ Veliki Blok je bio visok nešto manje od tri metra, širok nešto manje od dva, sastavljen od pravokutnih blokova poput dječje igračke. Izgledao je posve isto kao onaj robot koji je prije mnogo godina, na sirijuskom Čvorištu, testirao inženjerske sposobnosti Nicole i njene obitelji. Sad se nadvio nad Nicole i Plavu.

„Iako sam siguran da ti nećeš praviti nikakve probleme“ reče on mehaničkim glasom, „želim te podsjetiti da sve zapovjedi koje izreknemo ja ili netko od meni sličnih, manjih robota, moraju biti izvršene bez pogovora. Naš je zadatak da u ovom svemirskom brodu održavamo red. A sad pođi za mnom, molim te.“

Veliki Blok se okrene, ali samo gornjim dijelom tijela, koji se jednostavno okrenuo na središnjem zglobu koji je činio robotov ‘struk’. Zatim pođe niz hodnik, ali ne zakoračivši nego zakotrljavši kotačiće ispod svog jedinog, ogromnog, valjkastog ‘stopala’. „Ovu veliku sobu zovemo paluba za promatranje“ reče robot. „Obično je to najposjećenija od naših zajedničkih prostorija. Noćas smo je privremeno ispraznili da bi ti lakše stigla do svoje sobe.“ Doktorica Plava i Nicole provedoše minutu vremena gledajući kroz ogromni prozor okrenut prema Čvorištu. Prizor je bio doista veličanstven, ali se Nicole nije mogla koncentrirati na ljepotu i uređenost izvanzemaljske arhitekture. Bila je previše obuzeta željom da vidi svoju rodbinu i prijatelje.

Veliki Blok je ostao na palubi za promatranje, a Nicole i njena pratilja pođoše širokim kružnim hodnikom koji je, kao obruč, obuhvaćao vrhove svih pet krakova hotela. Plava obavijesti Nicole gdje su postaje malog tramvaja. Također joj reče da su ljudi u trećem kraku, idući ili na lijevo ili na desno od stanice za šatl, dok oktopauci imaju dva bliža kraka, krećući se u smjeru kazaljke na satu. „četvrti i peti krak su drukčije uređeni“ rekoše boje na Plavoj. „Tamo žive sve ostale vrste bića, kao i oni ljudi i oktopauci koji su stavljeni pod posebnu stražu.“

„Znači, Galilej je u nekoj vrsti zatvora?“

„Ne doista“ odgovori Plava. „Razlika je samo u tome što tamo ima mnogo više robota kakav je Veliki Blok, ali ipak manjih.“

Zajedno su sišle s tramvaja koji je obišao polovicu kruga oko Morske Zvijezde. Kad su stigle pred vrata ljudskog kraka hotela, Plava izvuče dijagnostički aparat, usmjeri ga prema Nicole i počne čitati rezultate, koji su ekranom prolazili kao zrake boja.

„Sve u redu?“

„Tvoje srce je imalo nekoliko nepravilnih otkucaja tijekom posljednjih šezdeset minuta“ reče Plava. „Samo bih željela provjeriti amplitudu i učestalost tih nepravilnosti.“

„Vrlo sam uzbuđena“ reče Nicole. „Kod ljudi je normalno da uzbuđenje izazove...“

„Znam, ali Orao mi je rekao da budem vrlo pažljiva.“ Sljedećih nekoliko sekundi proučavala je rezultate; za to vrijeme na koži njene glave nije bilo nikakvih boja. Onda one opet krenuše. „Mislim da je u redu, ali ako osjetiš i najmanju bol u grudima ili iznenadnu zadihu, odmah pritisni dugme za hitne slučajeve, koje se nalazi u tvojoj sobi.“

Nicole zagrli doktoricu Plavu. „Neizmjerno ti hvala. Bila si divna.“

„Bilo je to moje zadovoljstvo. Nadam se da će sve dobro proći. Tvoja soba je broj 41, ravno hodnikom, dvadeseta vrata lijevo. Tramvaj se zaustavlja pred svakom petom sobom.“

Nicole duboko udahne i okrene se. Čekao ju je manji tramvaj. Vukući noge, lagano klizeći stopalima po podu, ona uđe, i mahne Plavoj za zbogom. Minutu ili dvije kasnije stajala je pred jednim običnim vratima na kojima je bio bojom nacrtan broj 41.

Zakucala je. Vrata se istog trenutka otvoriše. Pozdravi je pet nasmiješenih lica. „Dobrodošla u Grand hotel“ reče Max, šireći osmijeh i ruke. „Uđi i zagrli ovog arkanzaskog seljaka.“

Čim je stupila u sobu, osjetila je da ju je netko uhvatio za ruku. „Mama“ reče Ellie. Nicole se okrene i pogleda svoju najmlađu kćer. Ellie je već bila djelomično posjedila na sljepoočnicama, ali su joj oči bile bistre i iskričave kao i uvijek.

„Ellie“ reče Nicole, i osjeti da su joj suze krenule. Prve, ali ne i posljednje suze tijekom sljedećih nekoliko sati ponovnog susreta sa svojima.

3.

Njihova soba bila je kvadratnog oblika, stranica približno sedam metara. Uz zadnji zid bila je kupaonica, ipak odvojena pregradom, a u njoj umivaonik, tuš i WC. Pokraj kupaonice je bio velik otvoreni ormar, u kojem je stajala sva odjeća i sva druga njihova imovina. Danju su madraci za spavanje bili umotani u valjke, noću su ih odmotavali i prostirali po podu.

Prve noći Nicole je spavala između Ellie i Niki, a na suprotnoj strani su spavali Max, Eponina i Marius. U sredini je bio stol sa šest stolica, jedini preostali namještaj u njihovoj sobi. Nicole se bila toliko umorila da je istog trenutka utonula u san, još prije nego što su ugasili svjetla; ostali su se tek spremali na počinak. Poslije pet sati spavanja bez ikakvih snova, Nicole se odjednom probudi. Provede neko vrijeme ne znajući točno gdje je.

Zatim je ležala u mraku i tišini i razmišljala o događajima od prošle večeri. Tijekom samog susreta bila je toliko svladana emocijama da nije doista imala vremena srediti i razmotriti svoje reakcije na ovo što je vidjela i čula. Čim je Nicole došla, Niki je otišla u susjednu sobu pozvati ostale. Tijekom sljedeća dva sata jedanaestero ljudi je boravilo u istoj, prepunoj sobi, a u svakom trenutku je barem četvoro njih govorilo istovremeno. Nicole je stigla sa svakim popričati, ali ni s kim se nije mogla upustiti u iole ozbiljniji razgovor.

Četvoro mladih, Kepler, Marius, Niki i Maria, bijahu vrlo povučenog držanja. Maria, čije su zadivljujuće plave oči bile u jakom kontrastu s njenom kožom boje bakra i crnom kosom, zahvali Nicole, kao da to govori po dužnosti, što ju je spasila. Također pristojno reče da se ne sjeća apsolutno ničeg iz razdoblja prije velikog spavanja. Niki je u susretu s bakom bila puna poštovanja, ali i nervozna. Nicole je imala dojam da je u očima te djevojčice vidjela i trag straha; međutim, Ellie joj kasnije reče da je to vjerojatno strahopoštovanje, jer se Niki naslušala toliko priča o Nicole da je sad imala osjećaj da razgovara s legendom.

Dvojica mladića su bili pristojni, ali i donekle suzdržani. Tijekom te večeri Nicole je, u jednom trenutku, vidjela kako Kepler zuri u nju s drugog kraja sobe, netremice. Nicole se podsjeti da je prva doista stara osoba ljudskog roda koju su ti dječaci ikada vidjeli. Vrlo stare i ftistične žene osobito smetaju dječacima, pomislila je u jednom trenutku. Zato što kvare njihove fantazije o suprotnom spolu.

Benjy ju je dočekao nesuzdržanim zagrljajem. Podigao ju je s poda svojim snažnim rukama i počeo vriskati od radosti. „Ma-ma, ma-ma“ uzvikivao je i okretao se oko sebe, držeći Nicole tako da je njena glava bila iznad njegove. Činilo se da je odličnog zdravlja. Nicole se iznenadila kad je primijetila da se njegova kosa prorijedila i povukla unatrag, i da Benjy zapravo izgleda sredovječno. Tek kasnije je razmislivši shvatila da to nije nimalo čudno, jer njemu je sad oko četrdeset godina.

Patrick i Ellie je pozdraviše vrlo toplo. Ellie je izgledala umorno, ali je objasnila da je to zato što je imala naporan dan. Trudila se potaknuti druženje među vrstama u Grandu. „Mogu barem toliko učiniti“ rekla je ona Nicole, „kad već znam oktoski jezik. Nadam se da ćeš mi ti pomoći kad ojačaš.“

Patrick je tiho rekao Nicole da je zabrinut zbog Nai. „Muči je ova situacija s Galilejom, majko“ rekao je. „Ljuta je što su ga glupani – mi tako zovemo ove robote – odveli iz normalnog stambenog prostora, bez mnogo objašnjenja, i bez ičeg što bismo mi nazvali ‘suđenjem po zakonu’. Također je ljuta što joj je dopušteno da provodi samo dva sata dnevno s njim. Siguran sam da će od tebe tražiti da joj pomogneš.“

Nai se promijenila. U njenim očima nije više bilo ni iskrica ni blagosti, a njeno ponašanje bilo je – netipično za nju – negativno već od prvih riječi. „Mi ovdje živimo u najgoroj policijskoj državi, Nicole, daleko goroj nego što je bila Nakamurina. Kad se smjestiš, imat ću ti puno toga ispričati.“

Max Puckett i njegova voljena Francuskinja, Eponina, također su ostarjeli, kao i svi drugi, ali se vidjelo da ih njihova međusobna ljubav, i ljubav prema njihovom sinu Mariusu, održava iz dana u dan. Eponina je samo slegnula ramenima kad ju je Nicole upitala je li joj ovako skučen životni prostor smeta. „Ne doista“ glasio je njen odgovor. „Čuj, pa ja sam kao dijete živjela u sirotištu u Limogesu... Osim toga, jednostavno sam presretna što sam živa i što imam Maxa i Mariusa. Godinama nisam vjerovala da ću stići do sijedih vlasi.“

Max je ostao onaj isti simpatični neobuzdani prostak. Kosa mu je, doduše, većim dijelom osijedjela, njegovi koraci bili su nešto manje energični, ali je Nicole po njegovim očima vidjela da uživa u životu. „Ima jedan tip s kojim se redovno viđam u pušačkom salonu“ rekao joj je Max tu prvu večeri, „koji je tvoj veliki obožavatelj... majke mi. On je nekako preživio kugu, premda njegova žena nije. E, sad, dakle“ nastavio je, smiješeći se, „razmišljao sam dogovoriti spoj za vas dvoje, čim budeš imala iole slobodnog vremena. Tip je nešto malo mlađi od tebe, ali ne vjerujem da će to biti smetnja.“

Nicole upita Maxa o problemima između ljudi i okto-pauka. „Pa, znaš“ odgovorio je Max, „rat je završen prije, što, petnaest-šesnaest godina, ali nitko od ljudi nije stekao tijekom tog razdoblja neke lijepe uspomene koje bi ublažile gnjev. Svatko od ovih je u onoj užasnoj epidemiji izgubio nekoga svoga, nekog rođaka, prijatelja, susjeda. Ne mogu ljudi tako brzo zaboraviti da su oktosi to izazvali.“

„Kad su napokon odgovorili na napad ljudske vojska“ rekla mu je Nicole na to.

„Ali većina ljudi ne gleda na to tako. Možda i dalje vjeruju u ono što je govorila Nakamurina propaganda, a ne u ‘službenu’ povijest, koju nam je rekao tvoj prijatelj Orao čim smo ovamo preseljeni. Istina je jednostavno ova: većina ljudi mrzi oktose i plaši ih se. Samo oko dvadeset posto ljudi čini kakve-takve pokušaje da sazna nešto o okto-sima ili se druži s njima, iako se Ellie vrlo hrabro angažira da ih navede da to čine. Većina ljudi ostaje u našem kraku... Na nesreću, ova stambena stiješnjenost ne pomaže baš da se uzdignemo iznad problema.“

Nicole se, sada, okrene na jednu stranu. Njena kći Ellie je spavala, licem okrenuta prema njoj. Elliene oči su se lako trzale. Sanja, pomisli Nicole. Nadam se ne o Robertu... Opet se upusti u misli o svom ponovnom susretu s prijateljima i obitelji Orao je vjerojatno imao dobre razloge da me održi u životu, bez obzira što možda nema neki određeni radni zadatak za mene. Sve dok ne postanem invalid, ili na neki drugi način teret, moći ću ovdje biti korisna.

„Ovo će biti tvoje prvo veliko društveno iskustvo u Grand hotelu“ reče joj Max. „Ja kad god odem u kafić, naravno kad je njima radno vrijeme, sjetim se kako je izgledao Dan obilja u Smaragdnom gradu. Svakojaka čudna stvorenja su se dovukla s oktićima. Meni je doista mnogo draže da ih ne vidim.“

„Da pričekamo vrijeme koje je samo za ljude, tata?“ reče Marius. „Niki se plaši onih iguana, zato što bulje u nas onim žutim očima i onako gadno kokodaču dok jedu.“

„Sine“ odgovorio mu je Max, „ti i Niki pričekajte vrijeme posebnog, ljudskog ručka, ako hoćete. Nicole je protiv odvajanju i želi ručati zajedno sa svim stanovnicima ovog mjesta. To je za nju stvar načela... Tvoja majka i ja ćemo ići s njom da bismo joj omogućili da nauči kakvi običaji tamo vladaju.“

„Nemoj se brinuti za mene“ rekla mu je Nicole. „Sigurna sam da bi Ellie ili Patrick...“

„Ma, svašta“ prekinuo ju je Max. „Eponini i meni će biti zadovoljstvo pratiti te. Osim toga, Patrick i Nai su skoknuli do Galileja, Ellie je u prostoriji za rekreaciju, a Benjy čita s Keplerom i Mariom.“

„Cijenim tvoje razumijevanje, Max“ rekla mu je Nicole. „Meni je važno da se izjasnim od samog početka na pravi način. Orao i Plava mi nisu rekli mnogo o pojedinostima dosadašnjih nesuglasica.“

„Nemaš što objašnjavati. A, čim si sinoć zaspala, rekao sam svojoj Frenchi da sam siguran da ćeš se rado miješati s onima.“ Nasmijao se. „Ne zaboravi, mi te dobro znamo.“ Dođe i Eponina; izađoše svi troje u hodnik, koji bijaše uglavnom prazan. Nekoliko ljudi je hodalo lijevo od njih, iz smjera središta Morske Zvijezde; desno, na drugom kraju hodnika, na samom ulazu u jedan krak, stajali su jedan čovjek i jedna žena. I oni se ukrcaše na tramvaj.

Za vrijeme kratke vožnje tramvajem. Max se nagne prema Nicole. „Ono dvoje nisu tu samo zato da bi gubili vrijeme. Oboje su veliki aktivisti u Vijeću. Vrlo su zadrti, bezobzirni laktaši.“

Silazeći, Nicole prihvati Maxovu pruženu ruku. „A što žele?“ šapne kad vidje da taj par kreće prema njima.

„Ne znam“ progunđa Max, „ali brzo ćemo saznati.“

„Zdravo, Maxe, zdravo, Eponina“ reče taj čovjek. Bio je to krupan muškarac u ranim četrdesetim godinama. Pogleda Nicole i razvuče lice u širok političarski osmijeh. „Ti si sigurno Nicole Wakefield“ reče pružajući ruku. „Svi smo toliko slušali o tebi. Dobro došla... dobro došla. Ja sam Stephen Kowalski.“

„A ja Renée du Pont“ reče i žena, prilazeći, i također pruži ruku Nicole.

Poslije razmjene nekoliko pristojnih fraza, Kowalski upita Maxa što njih troje rade. „Vodimo gospođu Wakefield na ručak“ odgovori Max jednostavno.

„Još uvijek je zajedničko razdoblje“ reče Kowalski s još jednim širokim osmijehom. Pogleda na svoj ručni sat. „Zašto ne pričekate još četrdeset pet minuta pa da s vama pođemo i Renée i ja. Mi smo, znate, članovi Vijeća. Vrlo rado bismo porazgovarali s gospođom Wakefield o našim aktivnostima. Vijeće bi svakako željelo čuti gospođu Wakefield što prije.“

„Hvala na ponudi, Stephen“ reče Max. „Ali, svi smo gladni. Želimo jesti, i to odmah.“

Čelo gospodina Kowalskog se nabora. „Ja ne bih to činio da sam na tvome mjestu, Max. U ovom trenutku vlada napetost.... Poslije onog incidenta jučer na bazenu, Vijeće je jednoglasno odlučilo proglasiti bojkot svih zajedničkih aktivnosti, u trajanju od dva dana. Emily je posebno razbjesnilo kad je Veliki Blok izrekao uvjetnu kaznu Garlandu, a protiv oktoskog prekršitelja nije učinio baš ništa. To je četvrta uzastopna kazna koju te kockaste glave izriču protiv nas.“

„Ma, Stephen“ reče Max. „Čuo sam jučer za večerom tu priču. Garland je ostao u bazenu petnaest minuta poslije isteka ljudskog termina. On je prvi pograbio oktosa.“

„Bila je to namjerna provokacija“ reče Renée du Pont. „Bila su samo tri oktosa u cijelom bazenu. Nije bilo nikakvog razloga da se jedan od njih nađe baš na stazi kojom je plivao Garland.“

„Osim toga“ reče Stephen Kowalski, „jučer smo na Vijeću zaključili da u ovom slučaju nije bitno sitničarenje oko takvih detalja. Bitno je da pošaljemo poruku i oktosima i glupanima, poruku koja kaže da je ljudska strana jedinstvena. Vijeće će se večeras opet sastati i napraviti popis naših žalbi.“

Max se počinjao ljutiti. „Hvala ti što si nas obavijestio, Stephen“ reče cinično. „Sad se skloni da prođemo, jer želimo na ručak.“

„Griješiš“ reče Kowalski. „Bit ćete jedina ljudska bića u restoranu. Mi ćemo, dakako, prenijeti Vijeću na večerašnjoj sjednici sadržaj ovog razgovora.“

„Samo naprijed“ reče Max.

Max, Eponina i Nicole prođoše kroz vrata i pojaviše se u glavnom kružnom hodniku koji je činio prsten oko jezgre Morske zvijezde. „Što je Vijeće?“ reče Nicole.

„Jedna grupa, samoizabrana, mogu dodati, koja tvrdi da zastupa sve ljude“ odgovori Max. „U početku su bili samo gnjavatori, ali u posljednjih nekoliko mjeseci dokopaše se i neke stvarne vlasti... Čak su pridobili i jadnu Nai, tako što su ponudili svoju pomoć u rješavanju problema s Galilejem.“

Veliki tramvaj stane dvadesetak metara desno od njih. Iskrca se jedan par iguana. Dva robota, koji su dotad nenametljivo stajali po strani, sada pođoše hodnikom, postavivši se točno između ljudi i te dvije zubate životinje. Iguane odoše svojim putem, zaobilazeći ljude i robote. Nicole je razmišljala o proslavi Dana obilja, kad je Niki bila napadnuta.

„Zašto su iguane ovdje?“ upita Nicole Maxa. „Moglo bi se pretpostaviti da su previše opasne za...“

„Veliki Blok i Orao su to objasnili, u dvjema zasebnim prilikama, na kompletnim saborima ljudske populacije. Rekli su da bez iguana nije moguća proizvodnja biljke zvane barikan, bez koje bi oktosko društvo bilo vrlo zajebano. Nisam slušao sve detalje njihovih objašnjenja, bila je to teška biologija, ali sjećam se da su svježa jaja iguana vitalna karika u cijelom procesu. Orao je više puta ponovio da je ovdje u Grand hotelu zadržan samo minimalan broj iguana.“

Njihov trio bio je sada pred ulazom u restoran. „Jesu li iguane izazivale mnogo nevolja?“ reče Nicole.

„Zapravo ne“ reče Max. „Iguane mogu biti opasne, kao što znaš i sama, ali ako odbacimo sve ono sranje koje Vijeće gura, ostaje činjenica da se dogodilo samo nekoliko incidenata u kojima su iguane prve nekoga napale, bez povoda. Mnogo češće su se ljudi namjerno svađali s njima. Naš momak Galilej je jedne noći, u kafiću, ubio dvije iguane, kad ga je obuzela ta njegova sklonost prema nasilju.“

Max primijeti koliko jako je Nicole reagirala na tu posljednju rečenicu. „Ne volim pričati iza leđa“ nastavio je, „ali to s Galilejem je doista unijelo razdor u našu malu obitelj. Hm, obećao sam Ep da ću pustiti da ti o tome prvo porazgovaraš s Nai.“

Manji blok roboti bili su napravljen po istom uzorku kao Veliki Blok. U restoranu je dvanaest takvih obavljalo posao konobara; nekih šest ili osam drugih su samo stajali uokolo. Kad su Nicole i njeni prijatelji ušli, unutra je sjedilo i jelo četiri do pet stotina oktopauka, među kojima i dva divovska opskrbljivača i možda stotinjak patuljastih morfa, koji su hranu dobili u jednom kutku, na podu. Dok su Max, Eponina i Nicole prolazili, mnogi se okrenuše prema njima. Desetak iguana, također nazočnih u blizini, prestane jesti i sumnjičavo se zagledaju u ljude.

Nicole je bila iznenađena raznovrsnošću raspoložive hrane. Za sebe je odabrala krumpir i riblje meso, kruh, jednu oktosku vrstu voća i oktoski med, da ga namaže na kruh.

„Odakle sva ova svježa hrana?“ upitala je Maxa kad su sjeli za jedan prazan stol.

Max pokaže prstom iznad njih. „Ova Morska Zvijezda ima i gornji kat. Svu hranu za svaku vrstu odgajaju tamo gore. Jedemo vrlo dobro. Doduše, Vijeće se žalilo da mesa nema dovoljno.“

Nicole uzme prva dva-tri zalogaja. „Mislim da te treba obavijestiti“ reče Max tiho, naginjući se preko stola prema njoj, „da su dva oktosa krenula prema tebi.“

Okrenula se. Doista, prilazila su joj dva oktopauka. Krajičkom oka Nicole vidje da i Veliki Blok žurno prilazi njihovome stolu. „Zdravo, Nicole“ reče prvi oktos svojim bojama. „Ja sam bio jedan od asistenata doktorice Plave u bolnici. Želim ti izraziti dobrodošlicu i još ti se jednom zahvaliti na pomoći koju si nam onda pružala.“

Nicole se uzalud trudila naći neko obilježje po kojem bi prepoznala tog oktosa. „Baš mi je žao“ reče ona prijateljskim tonom, „što se ne mogu točno sjetiti...“

„Mene si tada zvala ‘Mliječna’“, signalizirao je oktopauk, „zato što sam se u to vrijeme oporavljala od operacije leća. Imala sam višak bijele tekućine.“

„A, da“ reče Nicole s osmijehom. „Sad te se sjećam, Mliječna. Jesam li s tobom, jednog dana, imala za ručkom dug razgovor o starosti? Koliko se sjećam, bilo ti je teško vjerovati da mi ljudi ostajemo živi bez obzira na to jesmo li korisni ili nekorisni, sve dok ne umremo prirodnim putem.“

„Točno“ reče Mliječna. „Eto, ne bih te htjela smetati u ručku, ali tu je i moja prijateljica, koja te je jako željela upoznati.“

„I da ti se, također, zahvalim“ reče njezina prijateljica, „za tako pošten stav o svemu. Doktorica Plava kaže da si bila primjer svima nama.“

Počeli su i drugi oktosi ustajati od stolova gdje su sjedili i stati u red iza ta dva. Na glavama većine njih već su bile vidljive boje za „hvala ti“ Nicole je bila duboko dirnuta. Na Maxov prijedlog, ustala je i obratila se svima njima odjednom. „Hvala vam svima za ovaj topli doček. Doista sam dirnuta. Nadam se da ću imati priliku posjetiti vas, svakog ponaosob, dok živimo ovdje zajedno.“

Nicolein pogled odluta udesno. Vidje da joj prilaze kćer Ellie i unuka Niki. „Došla sam najbrže što sam mogla“ reče Ellie, priđe i poljubi je u lice. „Ali, trebala sam i znati...“ doda s blagim osmijehom. Zatim energično zagrli Nicole. „Volim te, majko“ reče joj. „Jako si mi nedostajala.“

„Objasnila sam Vijeću“ reče Nai, „da si tek stigla te da nisi potpuno razumjela značaj ovog bojkota. Nadam se da ih je to zadovoljilo.“

Nai otvori vrata. Nicole pođe za njom u praonicu. Izvanzemaljci su, svojevremeno, ispitali strojeve za pranje i sušenje rublja koje su vidjeli u Novom Edenu, pa su, polazeći od toga kao osnove, složili praonicu uz restoran. Upotreba te praonice bila je besplatna. Nicole i Nai zatekoše u toj velikoj prostoriji samo još dvije žene. Nai namjerno povede Nicole u suprotan kut, da bi mogla s njom privatno razgovarati.

„Zamolila sam te da danas pođeš sa mnom“ reče Nai počinjući sortirati rublje, „da bih razgovarala s tobom o Galileju.“ Zastane, boreći se sama sa sobom. „Oprosti, Nicole, moji osjećaji o ovome su tako jaki... Nisam sigurna mogu li...“

„U redu je, Nai“ reče Nicole blago. „Razumijem. Shvati da sam i ja majka.“

„Očajna sam, Nicole“ nastavila je Nai. „Potrebna mi je tvoja pomoć. Nijedan događaj u mom životu, pa čak ni ubojstvo Kenjija, nije me potresao kao ova situacija. Izjeda me zabrinutost za sina. Čak ni meditacija mi ne donosi mir“

Nai je podijelila odjeću na tri hrpe. Stavi ih u tri razna stroja za pranje pa se vrati do Nicole. „Vidi, ja prva priznajem da Galilejevo ponašanje nije bilo savršeno... Poslije dugog spavanja, kad smo se uselili ovamo, vrlo sporo se uključivao u zajednički život. Nije htio biti na školskim satima koje smo Patrick, Ellie, Eponina i ja organizirali za djecu. Kad je i pristao, odbio je raditi bilo kakve domaće zadatke. Bio je pun sebe, grub i neugodan prema svima, osim prema Marii.

Nikad nije htio razgovarati sa mnom o tome kako se osjeća. Činilo se da uživa jedino u odlascima u dvoranu za rekreaciju, gdje je jačao mišiće. Usput rečeno, počeo se ponositi svojom fizičkom snagom.“

Nai zastane na trenutak. „Galilej nije loš kao osoba, Nicole“ nastavila je tonom punim isprike. „Samo je zbunjen. Zaspao je kao dječak od šest godina, a probudio se u dobi od dvadeset jedne godine, s tijelom i željama u skladu s tim...“

Zašutjela je. Oči su joj bile pune suza. „Kako se uopće moglo od njega očekivati da će znati kako se ponašati...“ Riječi je izgovarala s teškoćom. Nicole pruži ruke prema njoj, ali Nai ne prihvati tu ponudu. „Pokušavala sam mu pomoći, ali nije uspjelo. Ne znam više što učiniti... I bojim se da je sada prekasno.“

Nicole se sjetila svojih besanih noći u Novom Edenu, onih kad je često plakala od očaja zbog Katie.

„Shvaćam, Nai“ rekla je nježno. „Doista shvaćam.“

„Jednom, samo jednom sam uspjela zaviriti ispod te hladne vanjštine koju Galilej tako ponosno nosi. Bilo je to usred noći, poslije onog s Mariom. Vratio se nakon razgovora s Velikim Blokom. Stajali smo vani, u hodniku, samo nas dvoje, on je plakao i udarao šakom o zid. ‘Nisam joj htio učiniti ništa nažao, mama, vjeruj mi.’ Tako je vikao. I još: ‘Ja volim Mariu. Ali, jednostavno se nisam mogao suzdržati.“‘

Nai ušuti. Kad je tišina potrajala nekoliko sekundi, Nicole upita: „Što je to bilo s Galilejom i Mariom? Nisam čula za to.“

„Oh“ reče Nai iznenađeno. „Bila sam sigurna da će ti to netko već stići ispričati.“ Malo se kolebala. „Max je u to vrijeme izjavio da je Galilej pokušao silovati Mariu, i da bi čak i uspio da nije u sobu ušao Benjy i odvukao ga s te djevojke... Kasnije mi je Max priznao da je riječ ‘silovati’ možda pretjerana. Ali, Galilej je svakako učinio prijestup... A sam Galilej mi je rekao da ga je Maria ohrabrivala, barem u početku. Ljubili su se, onda su se spustili na pod. Po Galilejevim riječima, Maria je u tome oduševljeno sudjelovala, sve dok joj on nije počeo skidati gaćice. Tada je počelo hrvanje.“

Nai se pokušavala smiriti. „Ostatak priče nije ugodan, bez obzira tko je priča. Ona je počela vrištati. Galilej priznaje da ju je tada počeo tući, da ju je pritisnuo na pod i nastavio joj skidati gaćice. A prije svega toga je zaključao vrata. Međutim, Benjy je ramenom razvalio vrata, a onda se svom svojom snagom bacio na Galileja. Zbog buke i materijalne štete, tu se stvorio i Veliki Blok, a došla je i cijela gomila znatiželjnika.“

Nove suze su se pojavile u Nainim očima. Nicole reče: „Vjerojatno je bilo užasno.“

„Te noći moj život se raspao na komade. Svi su osuđivali Galileja. Veliki Blok je Galileju izrekao samo uvjetnu kaznu i vratio ga u naše obiteljske prostorije. Max, Patrick, pa čak i Galilejev rođeni brat Kepler, smatrali su da je to preblaga kazna. A ako sam ja neki put samo nagovijestila da je i lijepa mala Maria djelomično kriva, svi su mi odmah rekli da sam ‘neuravnotežena’ i ‘slijepa za činjenice’... Maria je svoju ulogu odigrala savršeno“ nastavila je Nai, ne skrivajući zajedljivost u svom glasu. „Kasnije je priznala da se svojom voljom ljubila s Galilejom, ne samo tada, nego i dva puta prije toga. Ali, uporno je ponavljala da mu je počela govoriti ‘ne’ još prije nego što ju je povukao na pod. Neposredno poslije tog incidenta, plakala je jedan sat bez prestanka. Jedva je govorila. Svi muškarci, pa i Patrick, trudili su je utješiti. I prije njene prve riječi bili su svi ‘sigurni’ da ona nije nimalo kriva.“

Začulo se tiho zvono, signal da je pranje završeno. Nai polako ustane, ode do strojeva i prebaci odjeću u dvije sušilice.

„Svi smo se složili da se Maria treba preseliti u drugu sobu, kod Maxa, Epi i Ellie“ nastavila je. „Mislila sam da će vrijeme izliječiti te rane. I pogriješila sam. Galileja su svi izopćili, bio je to pravi ostracizam. Svi, svi osim mene. Kepler nije htio ni razgovarati sa svojim bratom. Patrick je bio pristojan, ali dalek. Galilej se povukao u svoju ljušturu. Posve je prestao pohađati nastavu, gotovo cijelo vrijeme je provodio u teretani.

Prije nekih pet mjeseci obratila sam se Marii i zamolila sam je da pomogne Galileju. Bilo je to ponižavajuće, Nicole“ nastavila je Nai, opet zaplakavši. „Ja, odrasla žena, da moljakam jednu tinejdžericu. Prvo sam molila Patricka, pa onda Eponinu, pa Ellie, da razgovaraju s Mariom u moje ime. Samo je Ellie pokušala posredovati, ali me je poslije obavijestila da će molba morati doći od mene osobno.

Maria je napokon pristala razgovarati s Galilejom“ reče Nai gorko, „ali tek nakon što me je prisilila odslušati njene tirade kako još osjeća da je Galilejev napad bio ‘nasilan čin’. Odredila je da prije sastanka mora dobiti iskrenu, pismenu ispriku od Galileja, i da ja osobno budem na njihovom sastanku, da bi se izbjegle bilo kakve neugodnosti.“

Ona odmahne glavom. „E, sad, ja tebe pitam, Nicole, kako je moguće da djevojka od šesnaest godina, koja je u cijelom svom životu ukupno bila budna samo dvije godine, postane odjednom tako savršena? Netko ju je dobro poučio. Rekla bih, Max i Eponina, eto tko. Maria me je htjela poniziti, a ujedno nanijeti Galileju najveću moguću patnju. U tome je svakako uspjela.“

„Znam da će zazvučati nevjerojatno“ reče Nicole, progovorivši prvi put od početka ove ispovjedi, „ali, sretala sam ljude koji od rane mladosti pokazuju fantastičnu intuiciju za takve stvari. To je prirodan talent: neki jednostavno znaju kako da postupe u svakoj društvenoj situaciji. Možda je Maria upravo takva osoba.“

Nai je prečula ovaj komentar. „Sastanak je prošao vrlo dobro. Galilej je htio surađivati. Maria je prihvatila njegovu pismenu ispriku. Sljedećih nekoliko tjedana primjetno se trudila uključiti i Galileja u sve aktivnosti mladih. Ali, on je ostao stranac u toj grupi, izoliran. Jasno sam to vidjela. Naslućujem da je to i njemu bilo jasno.

Onda je došao taj dan kad su njih petoro sjeli u restoran. Mi ostali smo jeli ranije, i već se vratili u sobe. Za njihov stol su sjele, s druge strane, dvije iguane. Kepler tvrdi da su se namjerno ponašale odbojno. Zabile su glave u tanjure srčući bučno te njihove uskomešane crviće koje toliko vole jesti. Onda su zurile u djevojke, a osobito u Mariu, tim svojim sitnim žutim očima. Niki je rekla nešto u smislu da više nije gladna. Maria se složila s tim.

U tom trenutku Galilej je ustao, napravio dva-tri koraka prema iguanama, i rekao im: ‘Iš! Odlazite!’ ili nešto slično. Iguane se nisu pomaknule, a on je napravio još jedan korak prema njima. Jedna iguana je skočila na njega. Galilej ju je ščepao za vrat i protresao. Uginula je, jer joj je slomio vrat. Napala ga je također i druga iguana, i zarila one svoje jake zube u njegovu podlakticu. Prije nego što su kockaste glave stigle intervenirati, Galilej je lupao s tom drugom iguanom o stol sve dok nije uginula.“

Nai je iznenađujuće smireno dovršila priču. „Odveli su Galileja. Tri sata kasnije, Veliki Blok je došao u našu sobu i rekao nam da će Galilej biti za stalno zadržan u drugom dijelu svemirskog broda. Kad sam pitala zašto, taj super-glupan je rekao, a kasnije, na svaku moju intervenciju, istim riječima ponavljao: ‘Zaključili smo da njegovo ponašanje nije prihvatljivo.’“

Niz signala objavi da je sušenje završeno. Nicole pomogne Nai da presavije odjeću na dugom stolu. „Dopušteno mi da ga viđam samo dva sata dnevno“ reče Nai. „Njemu ponos ne dopušta da se žali, ali ja vidim da pati... Vijeće je stavilo Galileja na popis pet ljudskih bića koja su ‘zatočena’ bez opravdanja za to, ali ja ne znam razmatraju li ovi blok-roboti ozbiljno žalbe Vijeća.“

Nai prestane savijati odjeću, i položi ruku na Nicoleinu podlakticu. „Zato te molim da ti pomogneš. U stranoj hijerarhiji, Orao je na višem stupnju od Velikog Bloka. Jasno je da Orao obraća pažnju na tvoje riječi. Hoćeš li, molim te, zbog mene, razgovarati s njim o Galileju?“

„Bolje je tako“, reče Nicole Ellie, vadeći svoje stvari iz ormara. „Trebala sam od početka biti u onoj drugoj sobi.“

„Razgovarali smo mi o tome prije tvog dolaska“ reče Ellie. „Ali, Nai i Maria su govorile da će biti posve u redu da ta djevojka prijeđe u drugu sobu da bi ti bila ovdje s Niki i sa mnom.“

„Ipak...“ Nicole stavi svoju odjeću na stol, i pogleda kćer. „Znaš, Ellie, tek nekoliko dana sam ovdje, ali me neprestano iznenađuje koliko se svi bave isključivo tim sitnim trivijalnostima svakidašnjeg života. Ne govorim samo o Nai i njenim brigama. Ljudi s kojima sam razgovarala u restoranu i u drugim zajedničkim sobama odvaja iznenađujuće malo vremena na razgovor o onome što se ovdje doista događa. Samo dvoje njih su me pitali o Orlu. Jučer navečer bila sam na palubi za promatranje. Tamo nas je bilo možda dvanaestoro. Gledali smo tetraedar, ali nitko nije htio razgovarati o tome tko je sve to sve sagradio i za koju svrhu.“

Ellie se nasmije. „Svi osim tebe su već godinu dana ovdje, mama. Sva ta pitanja su oni postavili odavno, i postavljali su ih tjednima, ali nisu dobili nikakav zadovoljavajući odgovor. To ti je ljudska priroda: kad ne možemo naći odgovor na neko beskonačno veliko pitanje, stavljaš ga na stranu, dok ne stignu neke nove informacije.“

Podigla je sve majčine stvari. „Dakle, rekli smo svima da te ostave na miru da odspavaš. Ne bi nitko trebao ući u ovu sobu tijekom sljedeća dva sata. Molim te, mama, iskoristi ovu priliku da se odmoriš. Kad je odlazila, jučer navečer, doktorica Plava mi je rekla da tvoje srce pokazuje znake umora, unatoč svih tih ugrađenih sondi.“

„Gospodinu Kowalskom svakako nije bilo drago da je jedan oktopauk ušao u naš krak.“

„Objasnila sam mu. A to je učinio i Veliki Blok. Nemoj se brinuti zbog toga.“

„Hvala ti, Ellie“ reče Nicole i poljubi svoju kćer.

4.

„Jesi li spremna, mama?“ upita Ellie ulazeći.

„Pa, duboko se nadam“, odgovori Nicole. „Premda se osjećam malo glupo. Nisam igrala bridž već godinama, ako se ne računa ona partija jučer, s tobom, Maxom i Eponinom.“

Ellie se nasmiješi. „Mama, nije važno koliko dobro igraš. Razgovarale smo o tome sinoć.“

U hodniku su, pokraj tramvajske stanice, čekali Max i Eponina. Max je pozdravi i reče: „Ovo će biti vrlo zanimljiv dan. Pitam se koliko će drugih doći.“

Vijeće je prošle večeri izglasao novo produženje bojkota za još tri dana. Premda je Veliki blok odgovorio na niz ljudskih žalbi; štoviše, uvjerio je oktopauke, koji su bili osam puta brojniji od ljudi, da se odreknu dijela svog vremena u zajedničkim prostorijama u korist ljudi. Ipak, Vijeće je smatrao da sve to još nije dovoljno.

Na sastanku je vođena i rasprava o načinima da se poštovanje bojkota nametne svim ljudima. Neki od najglasnijih tražili su kazne za prekršitelje bojkota. Sastanak se završio odlukom da se vijećnici trebaju ‘aktivno angažirati’ kod onih ljudi koji nastavljaju ignorirati o preporuke Vijeća o izbjegavanju kontakta s drugim vrstama...

Tramvaj u glavnom hodniku bio je gotovo prazan. U prvim kolima bilo je samo pet-šest oktosa, a u drugim još troje-četvoro oktosa i par iguana. Nicole i njeni prijatelji bijahu jedina ljudska bića u tramvaju.

„Prije tri tjedna, prije nego što je počela ova najnovija kriza“ reče Ellie, „imali smo dvadeset tri stola za naš tjedni turnir u bridžu. Smatrala sam da dobro napredujemo. Svakog tjedna privlačili smo još po petoro ili šestoro novih ljudi.“

„Odakle ti, zaboga, Ellie ideja za bridž-turnire?“ upita Nicole kad je tramvaj stao; u njihova kola uđu još dva oktopauka. „Kad si mi prvi put spomenula mogućnost da se kartamo s oktosima, pomislila sam da si skrenula s uma.“ Ellie se nasmije. „Čim smo se doselili ovamo, znala sam da će biti potrebno neko organizirano druženje. Čovjek neće tek tako prići oktosu i zapodjenuti razgovor, čak ni ako smo tu ja ili netko od blok robota, kao prevoditelji. ...Igra mi je izgledala kao najbolje način da potaknem druženje vrsta... Neko vrijeme je to i uspijevalo, ali je uskoro bilo jasno da ni u jednoj igri ni najsposobniji čovjek nije dostojan protivnik nijednom oktosu. Čak ni uz popuštanje s njihove strane...“

„Pred kraj onog prvog mjeseca“ prekine je Max, „igrao sam šah s tvojom prijateljicom Plavom. Davala mi je kulu i dva pješaka prednosti, pa ipak me je uništila. To doista demoralizira čovjeka.“

„Konačni udarac je bio turnir u skreblu“ nastavi Ellie. „Oktosi su odnijeli sve nagrade, iako su sve upotrijebljene riječi bile na engleskom! Tad sam shvatila da moram naći neku igru u kojoj ljudi i oktosi ne igraju jedni protiv drugih... Pokazalo se da je bridž idealan za to. Svaki par igrača sastoji se od jednog čovjeka i jednog oktosa. Nije nužno da partneri razgovaraju međusobno. Napravila sam dvojezične kartaške turnire. Čak i najgluplji čovjek može tijekom jedne runde naučiti oktoske brojeve od jedan do sedam i oktoske simbole za četiri boje u bridžu. Stvar je savršeno uspjela.“

Nicole odmahne glavom. „Još uvijek mislim da si luckasta“ reče ona s osmijehom. „Premda ću priznati da primjećujem i mrvicu genijalnosti.“

U rekreacijskom kompleksu, u dvorani za kartanje nađoše samo četrnaest ljudi. Već je došlo dogovoreno vrijeme za početak turnira u bridžu. Ellie se vješto prilagodila ovoj okolnosti: odlučila je voditi dva odvojena turnira, jedan za ‘mješovite parove,’ kako ih je nazvala, a drugi samo za oktose.

Nicolein partner je bila doktorica Plava. Složile su se da pristup osnovnoj licitaciji bude s pet karata. Bio je to jedan od šest pristupa koje je Ellie kodificirala. Sjedoše za jedan stol blizu vrata. Nicole nikada nije bila neki vrsni igrač bridža. Naučila je tu igru kao studentica Sveučilišta Tours, kad ju je otac, zabrinut jer nema dovoljno društva, potaknuo da se više uključi u izvannastavnim aktivnostima. Igrala je ponekad i u Novom Edenu, gdje je ta igra bila glavni hit u prvoj godini nakon naseljavanja. Pokazala je izvjestan prirodni talent, ali je, u biti, uvijek smatrala da bridž oduzima previše vremena i da ima drugih, važnijih stvari kojima se čovjek treba baviti.

Sad je Nicole, od samog početka igre, jasno vidjela da je Plava, kao i drugi oktosi u mješovitim parovima, velemajstor bridža. Pri drugoj ruci Plava je igrala izuzetno tešku varijantu i pokazala finese i majstorsko završno stezanje protivnika, poput ljudskog profesionalnog igrača bridža.

„Dobro izvedeno“, reče joj Nicole kad je Plava završila još jedan kontrakt s prekoštihom.

„Jako je jednostavno, kad zapamtiš gdje je koja karta“, odgovori doktorica Plava pomoću boja.

Bilo je fascinantno gledati kako oktopauci rukuju kartama bez ruku. Uzimali su karte jednim pipkom, savijajući ga samo u posljednja dva zgloba/koljena, ali uz korištenje i cilija na donjoj strani pipka. Zatim su držali svoje grupe karata – zvane ruke – pomoću tri pipka, i to jednim pipkom s lijeve strane, jednim s desne, i jednim u sredini. Kad je trebalo staviti neku kartu na stol, oktos ju je polagao onim pipkom koji se našao najbliže toj karti; u zraku ju je, tijekom spuštanja, balansirao među cilijama.

Nicole i Plava su između pojedinih ‘ruku’ razgovarale na svoj uobičajeni živahan način. Upravo kad je Plava rekla Nicole da je nova glavna optimizatorica zbunjena najnovijim postupcima Vijeća, vrata se otvoriše. Uđe troje ljudi, za njima Veliki Blok i još jedan manji robot.

Naprijed je išla žena u kojoj Nicole prepozna Emily Bronson, predsjednicu Vijeća. Emily je prešla pogledom po dvorani, a onda krenula prema Nicoleinom stolu. Odigrana je još jedna karta. Nasuprot Nicole i Plave sjedili su Mliječna i njezin partner, ugodna sredovječna žena po imenu Margaret.

„Dakle, Margaret Young, iznenađena sam što te vidim ovdje“ reče Emily Bronson. „Valjda si čula da je Vijeće noćas produžilo bojkot.“

Uz nju su bila dva muškarca. Jedan od njih bio je onaj Garland poznat po incidentu na bazenu. Obojica su prišli i stali, kao i Emily, iznad Margaret.

„Emily... žao mi je“ reče Margaret spuštajući pogled. „Ali, znaš koliko volim bridž...“

„Ovdje je u pitanju nešto više od igre“ reče gospođa Bronson.

S obližnjeg stola ustala je Ellie, koja sada zatraži od Velikog Bloka da prekine ovo ometanje. Emily Bronson je bila brža. „Svi vi pokazujete nelojalnost već time što ste ovdje“ reče. „ no ako izađete odmah sada, Vijeće vam neće uzeti zamjeriti to što ste došli. Međutim, ako ostanete unatoč upozorenju...“

Sad se umiješa Veliki blok i obavijesti gospođu Bronson da ona i njeni prijatelji doista ometaju igru. Troje upadača se okrenuše da odu, ali više od polovice nazočnih ljudi također ustane sa svojih sjedala, da pođu za njima.

„Ovo je neopisiva glupost“ čuo se tada jedan glas, iznenađujuće jasan i snažan. Bila je to Nicole. Stajala je naslonjena jednom rukom o stol. „Sjednite na svoja mjesta“ reče ona istim tonom. „Ne dopustite da vas zastraši jedna prodavačica mržnje.“

Svi igrači bridža opet sjedoše. „Šuti, stara ženo“ reče Emily puna bijesa s vrata. „Što se tebe to tiče.“ Veliki Blok isprati nju i njeno društvo van.

„Ništa ne znam o tome, gospođo Wakefield, što su zapravo ti predmeti?“

„Ni ja. Mogu samo nagađati, Maria,“ reče Nicole. „Vjerojatno su tvojoj majci nešto posebno značili. U ono vrijeme sam mislila da je srebrnasti valjak ugrađen tvojoj majci ispod kože zbog neke vrste identifikacije u zoološkom vrtu. Kako nitko od oktoskog osoblja zaposlenog u zoološkom vrtu nije preživio bombardiranje, i kako je vrlo malo podataka sačuvano, mala je vjerojatnost da ćemo tu moju hipotezu moći ikada potvrditi.“

„Što je ‘hipoteza’?“ upita djevojka.

„Pretpostavka o nečemu, ili objašnjenje nečeg što se dogodilo, ali bez činjenica; više kao nagađanje. Usput rečeno, tvoj engleski je, po mom mišljenju, doista impresivan.“

„Hvala, gospođo Wakefield.“

Sjedile su u zajedničkom salonu odmah do palube za promatranje. Pijuckale su voćni sok. Iako je Nicole provela već tjedan dana u petokrakom Grand hotelu tek sad je dobila prigodu nasamo popričati s djevojčicom, sada već djevojkom, koju je spasila iz ruševina zoološkog vrta prije šesnaest godina.

„Je li moja majka bila doista lijepa?“ upita Maria. „Izuzetno lijepa. Toga se sjećam, iako pri onoj slaboj svjetlosti nisam mogla dobro vidjeti. Srednje građe, tvoje boje kože ili nešto svjetlije. Možda oko trideset pet godina, ili nešto manje.“

„Nije bilo nikakvih tragova mog oca?“

„Ništa, koliko sam mogla vidjeti“ reče Nicole. „Naravno, pod onim okolnostima nisam osobito temeljito tražila... Moguće je da je on u to vrijeme lutao negdje po Alternativnom području, tražeći pomoć. Ograda kojom ste vas dvije bile opkoljene srušena je u bombardiranju. Sljedećeg jutra, kad smo se probudile, ja sam se neko vrijeme brinula zbog mogućnosti da je on kasnije došao tamo, no tebe više nije ondje bilo. Kasnije sam došla do zaključka, na temelju onoga što sam vidjela u vašem prostoru u zoo vrtu, da ste vas dvije ipak najvjerojatnije živjele same.“

„Znači vaša je hipoteza da je moj otac umro prije tih događaja?“ reče Maria sramežljivo.

„Vrlo dobro,“ odgovori Nicole. „No, ne bih mogla tvrditi nešto tako određeno. Jednostavno nije izgledalo da je tu stanovao itko osim vas dvije, u to isto vrijeme.“

Maria otpije još nekoliko gutljaja soka. „Rekli ste mi neki dan, gospođo Wakefield“ nastavila je, „kad smo razgovarali s Maxom i Eponinom, da ste pretpostavili da su moja majka i možda moj otac oteti znatno ranije, iz sela zvanog Avalon. Nisam te posve razumjela.“

Nicole se nasmiješi Marii. „Cijenim tvoju pristojnost, ali ti si ipak dio naše obitelji i možeš mi reći ‘ti’ zvati me ‘Nicole!’ Njen um otplovi natrag, do Novog Edena. Učini joj se da je sve to postojalo tako davno. Onda se sjeti da djevojka čeka odgovor.

„Avalon je bio jedna naseobina izvan teritorija Novog Edena, u mraku i hladnoći Središnje ravnice. Stvorila ga je novoedenska vlada kao karantenu za ljude zaražene smrtonosnim virusom RV-41. Zatim je diktator Novog Edena, čovjek zvan Nakamura, uvjerio Senat da je Avalon također odlično mjesto za druge ‘abnormalne’ ljude, na primjer za one koji kritiziraju vladu te za mentalno oboljele i retardirane...“

„Ne zvuči baš kao neko dobro mjesto.“

Benjy je proveo ondje cijelu jednu godinu, pomisli Nicole. Ali nikad ne priča o tome. Osjeti se krivom što nije više vremena provela razgovarajući nasamo s Benjyjem, poslije buđenja iz višegodišnjeg spavanja. No on se nije nikad ni požalio.

Opet prisili samu sebe da obrati pažnju na razgovor s Mariom. Mi stari smo skloni otploviti u razmišljanja. Zato što nam tolike stvari koje vidimo i čujemo bude uspomene.

„Već sam sama pokušala nešto istražiti“ reče Nicole. „Na žalost, cjelokupno administrativno osoblje iz Avalona pomrlo je u ratu. Opisala sam tvoju majku nekima koji su proveli znatno vrijeme u Avalonu, ali nitko od njih se nije sjećao takve žene.“

„Što misliš, je li bila pacijent iz grupe ‘mentalnih’?“

„Moguće. Možda nikad nećemo saznati. Mogu reći da je tvoja ogrlica najjasniji trag identiteta te osobe; naime, tvoja majka je očito bila odana katoličkom redu Svetog Mihaela od Siene. Ellie kaže da na ovom brodu ima još nekih mihaelita... Namjeravam razgovarati s njima čim nađem vremena.“

Nicole zašuti i okrene se prema palubi za promatranje, gdje je nastala nekakva gužva. Nekoliko ljudi i jedna skupina oktopauka pokazivahu kroz prozor, gestikulirajući uzbuđeno. Dvoje ljudi odjuriše prema glavnom hodniku, vjerojatno da pozovu i ostale da vide to što su oni vidjeli.

Nicole i Maria ustanu, popnu se uz nekoliko stuba do te palube, i pogledaju kroz ogromni prozor. Iz daljine, iza blistavog tetraedra, Čvorištu se približavao ogroman svemirski brod s ravnom gornjom stranom, nalik nosaču zrakoplova. Nicole i Maria su nekoliko minuta šutke gledale kako postaje sve veći i veći.

„Što je to?“ reče Maria.

„Pojma nemam,“ odgovori Nicole.

Paluba za promatranje se brzo punila. Vrata su se neprestano otvarala, propuštajući mnoštvo ljudi, oktopauka, iguana, pa čak i dvije ptice. Gomila počne gurati Mariu i Nicole.

Novi brod nalik nosaču je bio jako dug, čak duži od transportnih koridora između vrhova tetraedra. Nekoliko desetaka velikih prozirnih ‘mjehura’ bilo je raspoređeno po gornjoj površini tog svemirskog broda. Nosač stane pokraj kugle na jednom od vrhova Čvorišta. Iz sebe ispruži dugu prozirnu cijev koja se precizno uklopi u jedan otvor na kugli.

Masa na palubi za promatranje se uskomešala. Raznolika stvorenja su se gurala naprijed, da budu što bliže prozoru. Dvije iguane su, koristeći bestežinsko stanje, skočile u vis, i zadržale se pri gornjem dijelu prozora. Odmah im se pridružilo dvadesetak ljudi. Nicole se počne osjećati klaustrofobično i pokuša se nekako maknuti odavde Ali, kroz gomilu se nije moglo nikamo. Počeše je gurati na razne strane. Izgubila je iz vida i Mariu. Onda je jedan jak val u masi uhvati sa strane i baci o zid. Nicole osjeti oštru bol u lijevom kuku, na mjestu gdje je tijelom naletjela na zid. Kaos je mogao postati još veći, a njene ozljeda još teža da se nisu pojavili roboti na čelu s Velikim Blokom i uspostavili red.

Nicole je bila na izmaku snaga kad je Veliki Blok stigao do nje. Bol u lijevom kuku bila je neizdrživa. Nije mogla hodati.

„Sve ti je to posljedica starosti“ reče joj Orao. „Moraš biti pažljivija.“ On i Nicole bili su sami u sobi. Ostali su bili otišli na doručak.

„Ne volim biti lomljiva. Također ne volim odustati od nekih stvari samo zato da se ne bih ozlijedila.“

„Kuk će ti zacijeliti, ali ne brzo“ reče Orao. „Imaš sreće da je samo nagnječen, ali ne i slomljen. U tvojim godinama slomljen kuk može od čovjeka napraviti trajnoga invalida.“

„Hvala ti na umirujućim riječima.“ Otpila je gutljaj kave. Ležala je na svom madracu. Glava joj je bila podignuta pomoću nekoliko jastuka. „Dosta smo pričali o meni... Prijeđimo na važnije stvari. Što je onaj ravni zvjezdani brod?“

„Ljudi su mu već dali ime Nosač. Vrlo prikladno ime.“ Nastane šutnja. „Ma, hajde sad, hajde“ reče Nicole čangrizavim tonom. „Nemoj mi tu glumiti sramežljivca. Ležim ovdje puna analgetika, a ipak trpim bolove. Ne bi bilo lijepo da izvlačim jednu po jednu informaciji iz tebe.“

„Ova faza operacije uskoro će se završiti“ reče izvanzemaljac. „Neki od vas bit će preseljeni na Nosač, a svi ostali na Čvorište.“

„A što zatim? I kako se odlučuje tko će gdje?“

„To ti još ne mogu reći. Ali, ovo mogu: ti ideš na Čvorište. Međutim, ako ikome kažeš ovo što sam ti upravo otkrio, nikad ti više neću povjeriti ni jednu informaciju unaprijed. Želimo da prijenos prođe bez poteškoća.“

„Vi uvijek želite da sve prođe bez... uhhh“ jaukne, zato što se malo pomaknula. „Mogu dodati da mi i nisi dao baš neke važne informacije.“

„Znaš više nego itko drugi.“

„Velika stvar!“ reče Nicole tonom gunđanja. Popije još malo kave. „Usput, imaš li tamo u Čvorištu nekog superliječnika koji može mahnuti čarobnim štapićem iznad ove moje bolne masnice pa da to nestane?“

„To nemamo, ali ti možemo dati nov kuk, ako želiš. Ili pseudokuk, vjerojatno bi ga ti tako nazvala.“

Nicole odmahne glavom. Lice joj se trgnulo od bola: spuštajući šalicu i tanjurić na pod opet je pomaknula kuk. „Usrano je biti star.“

„Žao mi je“ reče Orao. Pođe prema vratima. „Svratit ću da te pogledam kad god mogu.“

„Prije nego što odeš, imam još jedno pitanje. Nai me je molila da od tebe zatražim da posreduješ u Galilejevom slučaju. Ona bi željela da joj sin bude vraćen obitelji.“

„To je sad nevažno“ reče Orao na odlasku. „Svi ćete ionako za četiri-pet dana otići odavde. Doviđenja, Nicole. Ne pokušavaj ustati. Koristi ova invalidska kolica. Kuk ti neće ozdraviti budeš li ga opterećivala.“

5.

Bilo je rano jutro; većina ljudi još je spavala. Nicole je već pola sata bila u velikom hodniku. Eksperimentirala je s upravljačkim tipkama na rukonaslonu svojih invalidskih kolica. Iznenađivalo ju je kako se brzo i tiho kreću. Jurnula je kao na trkama pokraj niza konferencijskih soba koje su bile raspoređene duž sredine hodnika, kilometar dugog. Upita se kakva se savršena tehnologija nalazi u hermetički zatvorenoj metalnoj kutiji ispod sjedala. Richard bi se oduševio ovim kolicima, pomislila je. Vjerojatno bi ih pokušao rastaviti na dijelove.

Provezla se pokraj nekoliko ljudi. Oni su se svakojako vukli hodnikom, većina u namjeri da im to bude jutarnja gimnastika. Nicole se nasmije u sebi kad vidje kako joj se dvoje tih šetača brzo sklanja s puta. Vjerojatno im izgledam kao čudo. Baka, posve sijeda, jurca hodnikom u invalidskim kolicima.

Stiže mali tramvaj koji je nosio pet-šest putnika prema zajedničkim prostorijama, na rani doručak. Pritišćući tipku za ubrzanje, lako ga prestigne. Mahnula je iznenađenim putnicima u tramvaju i nasmiješila im se. Ali, nekoliko trenutaka poslije, jedna vrata su se naglo otvorila, samo stotinjak metara ispred nje; dvije žene su iskoračile na hodnik. Nicole shvati da tako brza vožnja ovdje krije i opasnost. Uspori kolica, još i sad se tiho smiješeći zbog ustreptalog oduševljenja koje je osjetila.

Približavajući se svojoj sobi Nicole vidje da na samom kraju tog kraka Grand hotela, na mjestu gdje je krak bio spojen s velikim kružnim hodnikom koji je kao kotač okružio cijelu zvijezdu, stoji Orao. Ona se odveze do njega.

„Izgledaš kao da se zabavljaš“ reče.

„Pa i zabavljam se“ Nicole se nasmije. „Ova kolica su fantastična igračka. Gotovo sam zaboravila da me išta boli.“

„Jesi li dobro spavala noćas?“ upita Orao.

„Mnogo bolje. Hvala na pitanju. Učinila sam onako kao što smo rekli, spavala sam na boku, a povrijeđeni kuk podigla. Sredstvo koje si mi dao, što god da je, doista je smanjilo bol.“

Orao mahne prema jednom salonu koji je bio dodan s vanjske strane kružnom hodniku. „Pođimo tamo, molim te. Htio bih nešto s tobom nasamo razgovarati.“

Nicole potjera kolica preko hodnika i uz rampu koja je vodila do salona. Orao je hodao iza nje; pokretom ruke on joj pokaže da nastavi. Tu i tamo u salonu je sjedilo ukupno desetak oktopauka. Orao i Nicole izabraše jedno mjesto daleko desno, da bi bili sami.

„Nosač je završio gotovo sav svoj posao na Čvorištu“ reče Orao. „Za dvanaest sati zastat će, nakratko, blizu ovog broda, da bi ukrcao još neke putnike. Ja ću poslije ručka objaviti tko prelazi na Nosač.“

Stranac se okrene i pogleda Nicole u oči, svojim intenzivnim plavim očima. „Neki ljudi možda neće biti zadovoljni nakon moje objave... Kad je donesena odluka da vašu vrstu podijelimo na dvije odvojene grupe, meni je odmah postalo jasno da je nemoguće izvesti podjelu tako da svi budu zadovoljni. Volio bih da mi pomogneš da taj proces protekne što bezbolnije.“

Nicole je proučavala to neobično lice, te oči. Sjetila se u kojoj situaciji je već vidjela taj izraz njegovog lica. Na Čvorištu, davno, sjetila se, kad je tražio da pročitam onu poruku pred kamerom.

„Što očekuješ da učinim?“

„Odlučili smo dopustiti i određeni stupanj fleksibilnosti. Svi pojedinci koje smo odlučili prebaciti na Nosač, moraju tamo poći, htjeli ili ne htjeli. Međutim, dopustit ćemo da neki od onih koje smo predvidjeli za Čvorište odluče sami žele li ipak na Nosač ili ne. Kako neće postojati nikakva veza između ta dva vozila, a kako je moguće da postoje jake emotivne veze, ne bismo željeli nametati...“

„Kažeš li mi“ prekine ga Nicole, „da će to razdvajanje možda značiti i trajni raspad nekih obitelj?“

„Da, to bi moglo biti. U nekoliko slučajeva muž, ili žena, su raspoređeni na Nosač, a onaj drugi supružnik na Čvorište. Ima i slučajeva gdje će roditelji biti razdvojeni od djece.“

„Isuse!“ uzvikne Nicole. „Kako, za ime svega, možete tek tako, pukim slučajem, razdvojiti muža i ženu koji su odlučili zajedno provesti život, a onda očekivati da oni budu time zadovoljni? Budite sretni ako odmah poslije te objave ne izbije opća pobuna.“

Orao se kolebao nekoliko sekundi. „Ničeg slučajnog nije bilo u našem odlučivanju“ reče. „Već mjesecima proučavamo svaki pojedini podatak o svakom pojedinom biću koje stanuje u ovoj Morskoj Zvijezdi. U svačijem dosjeu je i cijelo njegovo, ili njeno, ponašanje tijekom svih godina provedenih u Rami. Na Nosač idu oni koji, zbog nekog razloga, nisu zadovoljili naše kriterije potrebne za prelazak na Čvorište.“

„A koji su, točno, ti kriteriji?“ reče Nicole brzo.

„Zasad ti mogu reći samo ovo: životni okoliš u Čvorištu bit će multispecijski. Oni pojedinci čija je sposobnost prilagodbe manja, određeni su za Nosač.“

„Meni to zvuči“ reče Nicole nekoliko sekundi kasnije, „kao da je jedna podgrupa ljudi iz Grand hotela odbačena. Oni kao da nisu ‘prihvatljivi’...“

„Ako dobro razumijem tvoj izbor riječi“ reče Orao, sada upadajući Nicole u riječ, „ti sugeriraš da je podjela napravljena na temelju zasluga: tko je gdje zaslužio ići. Ali, nije baš tako. Mi mislimo da će, na kraju, većina ljudi i iz jedne i iz druge grupe biti sretnija u životnoj sredini koja im je dodijeljena.“

„Čak i bez bračnih drugova, i bez svoje djece?“ reče Nicole i namršti se. „Ponekad se pitam jeste li vi uopće primijetili što motivira ljudsku rasu. ‘Emotivne veze’, kažeš ti. Pa, one su obično najvažnija komponenta ljudske sreće.“

„To nam je poznato. Održali smo po jedno posebno savjetovanje o svakom pojedinom slučaju razdvajanja obitelji. U nekim slučajevima smo izveli određena prilagođavanja. Prema našem mišljenju, preostala razdvajanja obitelj, koja nisu tako brojna kao što bi se po ovoj raspravi moglo zaključiti, sva su utemeljena na iskustvenim podacima.“

Nicole je zurila u njega. Onda snažno zatrese glavom. „Zašto se o tom razdvajanju nije govorilo ranije? Nikad, nikad u našim razgovorima o transferu nisi spomenuo da će biti napravljene dvije skupine.“

„Ni mi nismo, donedavno, imali tu odluku. Sjeti se da smo zbog posredovanja i rješavanja unutrašnjih sukoba u Rami, morali prijeći na krizno planiranje. A kad smo shvatili da bi nekakvo razdvajanje bilo nužno, nismo željeli narušiti status quo.“

„Ma daj“ reče Nicole. „Ni trunčicu ti ne vjerujem. Znali ste vi, odavno, što ćete učiniti, ali niste htjeli čuti bilo kakvo protivljenje.“

Ona okrene kolica i na taj način okrene leđa strancu. „Ne“ reče odlučno. „Neću biti tvoj sudionik u ovome. I vrlo sam ljuta što si doveo u pitanje moj integritet na taj način što mi sve do sada nisi rekao istinu.“

Pokrene kolica i krene prema glavnom hodniku. „Zar ne postoji ništa čime bih te mogao navesti da se predomisliš?“ reče Orao krenuvši za njom.

Nicole stane. „Mogu zamisliti samo jedan scenarij u kojem bih ti pristala pomoći. Zašto ne biste jednostavno iznijeli razlike između ta dva životna okoliša i pustili da svaki pojedinac, iz svake vrste, slobodno odluči kamo će?“

„Bojim se da to ne možemo.“

„Onda ne računajte na mene“ reče Nicole i odveze se invalidskim kolicima.

Do vrata svoje sobe stigla je već ljuta. Nagnula se naprijed i ukucala ulaznu šifru na vratima.

„Patrick i majka te traže,“ reče joj Kepler nekoliko sekundi kasnije. „Zabrinuli su se kad te nisu našli u hodniku.“ Nicole se proveze pokraj mladića, u sobu. Benjy izađe iz kupaonice; na sebi je imao samo ručnik, umotan oko tijela. „Zdravo, ma-ma“ reče, s velikim osmijehom. Vidje izraz nezadovoljstva na Nicoleinom licu i požuri do nje. „Što nije u redu? Nisi se valjda opet udarila?“

„Nisam, Benjy. Dobro mi je. Samo, imala sam uznemirujući razgovor s Orlom.“

„O čemu?“ reče Benjy hvatajući je za ruku.

„Reći ću ti kasnije“ reče mu, poslije kratkog kolebanja. „Kad se osušiš i odjeneš.“

Benjy se nasmiješi i poljubi majku u čelo pa se vrati u kupaonicu. Njoj se vrati onaj mučni osjećaj u trbuhu, koji je imala tijekom razgovora s Orlom. O, Bože moj, pomisli iznenada. Ne Benjy. Nije mi valjda Orao pokušavao reći da ćemo biti odvojeni od Benjyja. Sjeti se Orlove primjedbe da su ‘kapaciteti ograničeni’ i počne je hvatati panika. Ne sada. Molim, ne sada. Ne poslije ovoliko vremena.

Sjetila se jednog posebnog trenutka od prije mnogo godina. Obitelj je tada prvi put bila na Čvorištu. Nicole se našla sama u svojoj spavaćoj sobi. Onda je polako ušao Benjy; želio je znati hoće li biti dobrodošao, da zajedno s obitelji krene natrag, prema Sunčevom sustavu. S ogromnim olakšanjem je primio vijest da neće biti odvojen od svoje majke. On je već dovoljno propatio, pomisli Nicole sjećajući se kako je poslan na prinudni boravak u Avalonu dok je ona bila u tamnici u Novom Edenu. To Orao svakako zna, ako je proučio sve podatke.

Iako je svjesno nastojala ostati mirna, nije mogla zaustaviti strah i nelagodu koji su rasli u njoj. Radije bih umrla u snu nego da se to dogodi, gorko je pomislila, plašeći se najgoreg. Ne mogu reći Benjyju zbogom. To bi mu slomilo srce. A i meni.

Jedna usamljena suza klizne joj iz lijevog oka i zakotrlja se niz lice. „Je li ti dobro?“ upita je Kepler zabrinuto.

„Da, Keplere, hvala“ reče Nicole i obriše lice. Nasmiješi se. „Mi stari ljudi smo vrlo emotivni. Ne trebaš se zbog toga brinuti.“

Netko pokuca na vrata. Kepler ode i otvori ih. Uđoše Patrick i Nai, a za njima Orao. „Našli smo ovog tvog prijatelja u hodniku, mama“ reče Patrick i pozdravi je poljupcem. „Rekao nam je da ste vas dvoje imali neku raspravu... Nai i ja smo se zabrinuli gdje si.“

Orao priđe Nicole. „Želio sam o još jednoj temi razgovarati s tobom. Bi li, molim te, mogla izaći sa mnom van na još koju minutu?“

„Ne čini se da baš imam izbora“ odgovori Nicole. „Ali, neću se predomisliti...“

Pun tramvaj prođe pokraj Orla i Nicole upravo kad su izlazili iz ‘stana’. „Što je sad?“ reče Nicole nestrpljivo.

„Želim te obavijestiti da će sve manifestacije sesilijske vrste, pa i preostale preživjele ptice, biti u skupini koju premještamo na Nosač, večeras. Ako još želiš, kao što si nagovijestila u jednom našem razgovoru ubrzo poslije tvog prvog buđenja ovdje, stupiti u vezu sa sesilijom, i doživjeti ono što je Richard opisao...“

„Prvo ti meni reci jednu drugu stvar“ reče Nicole grabeći ga za podlakticu neočekivano snažno. „Hoćemo li Benjy i ja biti razdvojeni u ovom dijeljenju ljudi koje ćeš poslije podne objaviti?“

Orao se kolebao. „Ne, nećete“ reče on poslije određenog vremena. „Ali, ne bih ti trebao iznositi bilo kakve detalje...“

Nicole odahne. „Hvala ti“ reče ona jednostavno, i uspije se čak nasmiješiti.

Sad je šutnja potrajala.

„Sesiliji ti neće biti na raspolaganju poslije...“ počne Orao opet.

„Da, da. To je stvarno odlična ideja. Mnogo ti hvala. Rado ću otići u posjet sesilijima. Ali, prvo ću doručkovati, naravno.“

U kraku gdje su boravile ptice i sesiliji bilo je mnogo blok robota. Krak je bio pregrađen na nekoliko odvojenih područja, zidovima koji su se prostirali od poda do stropa. Roboti su stražarili na svim vratima između tih područja, kao i na svim tramvajskim postajama.

Leteći stvorovi i sesiliji stanovali su u zadnjem dijelu kraka. Kad su Orao i Nicole stigli, na ulazu su bila dva stražara – jedan blok robot i jedna ptica. Orao je počeo čavrljati i kričati, odgovarajući na seriju pitanja ptice. Kad uđoše u područje, priđe im jedna mirmimačka. Počne razgovor s Orlom kratkim visokofrekventnim tonovima koji su izlazili iz malog kružnog otvora ispod njenih tamnosmeđih ovalnih mutnih očiju. Nicole se divila Orlovim odzviždanim odgovorima, koji su bili posve vjerna imitacija mirmimačkinih tonova. Istovremeno je fascinirano gledala kako se drugi par mirmimačkinih očiju, na stabljikama koje su se iz njenog čela pružale desetak centimetara u vis, nastavlja okretati lijevo i desno, promatrajući okolinu. Kad je Orao završio razgovor s mirmimačkom, to šestonogo biće, koje je u mirovanju podsjećao na divovskog mrava, odjuri niz hodnik, brzo i graciozno kao mačka.

„Oni znaju tko si“ reče Orao. „Oduševljeni su što si im došla u posjet.“

Nicole digne pogled prema svom pratitelju. „Kako znaju? Vidjela sam samo nekoliko njih u zajedničkim prostorijama, a ni s jednim nisam razgovarala.“

„Tvoj muž je ovoj vrsti kao bog. Nitko od njih sada ne bi bio ovdje da ih on nije spasio. Znaju te po slikama, slikama tebe, Nicole, koje su bile u njegovom mozgu.“

„Kako je to moguće? Richard je umro prije šesnaest godina.“

„Ali zapisi o njegovom boravku kod njih vrlo pažljivo se čuvaju u kolektivnoj svijesti“ reče Orao. „Svaka mirmimačka izlazi iz mana-dinje s već stečenim znanjem o glavnim oblicima njihove kulture i povijesti. Embrionalni razvoj koji se u mana-dinji odvija, nije samo fizičko: bitne informacije se unose izravno u mozak mladunčeta, točnije, u njihov ekvivalent mozga.“

„Ti mi to želiš reći da ovi stvorovi počinju učiti prije nego što se rode? I da su u onim mana-dinjama, koje sam ja jela, bile zalihe znanja za mladunčad koja se trebala izlegnuti iz njih?“

„Točno tako“ reče Orao. „Ne vidim što te u tome toliko zaprepašćuje. Fizički, ta bića nisu ni približno tako složena kao ljudski rod. Embrionalni razvitak čovjeka je neusporedivo finiji i složeniji proces nego kod njih. Vaše dijete stiže na svijet opremljeno zapanjujućim fizičkim osobinama i sposobnostima, ali ipak ovisna o starijim ljudskim bićima, bez kojih ne može preživjeti niti učiti. Mirmimačka se rađa ‘pametnija’ i neovisnija, ali ima daleko manji potencijal za ukupni intelektualni razvoj.“

Čuli su oštar ton mirmimačke koja ih je čekala, udaljena pedesetak metara. „Zove nas“ reče Orao.

Nicole pokrene kolica niz hodnik, u početku sporo, zatim brzinom koja je odgovarala brzini Orlovog hoda. „Richard mi nije rekao da ta stvorenja prenose podatke iz jedne generacije u drugu.“

„On to nije znao. Dokučio je njihov metamorfni ciklus, i shvatio da mirmimačke prenose informacije živčanoj mreži, živčanoj masi, ili kako već želimo nazvati onu njihovu završnu fazu. Ali nije ni slutio da se najvažnije informacije njihovog kolektiva čuvaju u mana-dinji, i odatle neposredno ugrađuju mladuncu koji će iz dinje izaći... Jasna je stvar da je u pitanju jedan vrlo snažan mehanizam opstanka.“

Nicole je bila očarano time što joj pričao Orao. Zamisli samo, pomisli, kad bi se ljudska djeca mogla rađati s već stečenim osnovnim znanjem o našoj povijesti i kulturi. Kad bi, recimo, placenta sadržavala te informacije, u nekom komprimiranom obliku. Zvuči nemoguće, ali ne smije biti nemoguće. Ako je jedna vrsta to postigla, onda, prije ili kasnije...

„Koliko podataka se prenese iz dinje mladuncu?“ upita Nicole dok su prilazili mirmimački koja ih je pozivala.

„Približno tisućiti dio onih informacija kojima raspolaže posve odrasli primjerak kakav je bio onaj u kojem je Richard boravio. Glavna funkcija konačne manifestacije te vrste je upravo obrada i sabijanje podataka, radi kasnijeg njihovog unošenja u mana-dinju. Već duže vremena mi proučavamo taj njihov proces obrade podataka. E, vidiš, živčana mreža s kojom ćeš se sresti za nekoliko minuta bila je u početku samo mala kriška živčanog materijala, ali je sadržavala ogromnu količinu podataka. Izgleda da imaju sjajan algoritam za komprimiranje podataka. Procijenili smo da je Richard u onom malom valjku nosio u New York, prije mnogo godina, informacijski sadržaj koji odgovara memorijskom kapacitetu stotinu ljudskih mozgova.“

„Zapanjujuće“ reče Nicole kimajući glavom.

„To je samo početak. On je nosio i četiri mana-dinje. Svaka od njih je imala svoj komplet podataka, ali s određenim razlikama. U oktoskom zoološkom vrtu sve četiri dinje su se izlegle u mirmimačke. Sadašnja živčana masa sadrži i ta iskustva. Mislim da je pred tobom velika pustolovina.“

Nicole zaustavi kolica. „Zašto mi nisi ranije rekao sve ovo? Mogla sam posvetiti više vremena...“

„Ne vjerujem“ prekine je Orao. „Najvažnije je bilo da uspostaviš prekinute veze s vlastitom vrstom. Mislim da do ovog trenutka nisi još bila spremna za sesilije.“

„Ti si dakle upravljao mojom ličnošću, određivao što ću vidjeti i doživjeti“ reče Nicole, bez gorčine.

„Možda.“

Iznenadio ju je strah koji je osjetila kad se konačno našla pred samom živčanom masom. Orao i ona su zajedno ušli u sobu sličnu zajedničkoj sobi u kojoj je, u ljudskom kraku hotela, stanovala. Vidjeli su da iza njih, pokraj zida, sjede dvije mirmimačke. Sesilijska mreža bila je razapeta preko, približno, jedne sedmine te prostorije, i to u desnom kutu. U gustom bijelom materijalu vidio se procijep koji je svojim oblikom i veličinom bio upravo dovoljan da Nicole, zajedno s invalidskim kolicima, stane u nju. Na Orlov zahtjev, ona zavrne rukave do iznad lakata i zadigne suknju do iznad koljena.

„Pretpostavljam“ reče, ne bez straha, „da ovo očekuje da ja uguram kolica u taj procijep, pa da onda obavije svoja vlakna oko mog tijela.“

„Da. Jedna mirmimačka je rekla mreži da te oslobodi čim ti to budeš željela. Ja se neću micati odavde, ako ti je to neko olakšanje.“

„Richard mi je pričao...“ reče. Odugovlačila je; još joj se nije ulazilo. „... Richard mi je govorio da se tek nakon dužeg vremena počne uspostavljati stvarna komunikacija.

„Sad neće biti više tog problema. Dio informacija sadržanih u prvobitnom komadu, koji je on donio, odnosi se na metode učinkovitog komuniciranja s ljudskim bićima.“

„Pa, dobro“ reče Nicole, nervozno provlačeći prste kroz kosu. „Hm, evo mene. Poželi mi sreću.“

Ugurala je kolica u rupu i isključila njihov pogon. Svuda oko nje bila je mreža nalik na pamuk, koja joj se sve bliže pripijala. Minutu kasnije Nicole više nije mogla vidjeti ni siluetu Orla. Pokušavala je učvrstiti svoje samopouzdanje. Nikakve štete od ovoga neću imati, pomisli. Osjećala je kako se na stotine, a zatim i na tisuće vlakana pripija uz njene ruke, noge, vrat, glavu; najgušće oko glave, kao što je i očekivala. Sjećala se Richardovog opisa. Vrlo tanka vlakna, ali izgleda da imaju oštre, prodorne vrhove. Nisam ni znao da su mi se zavukli pod kožu, dok nisam pokušao odvojiti jedno.

Zurila je u jedno klupko vlakana udaljeno oko metar od njenog lica. Taj ganglijski splet se sad spuštao prema njoj. Drugi dijelovi tkiva su se premještali. Nju prođe jeza niz kralježnicu. Konačno, um joj prihvati činjenicu da je ta masa oko nje živo biće. Nekoliko sekundi kasnije, slike krenuše.

Odmah je znala da sesilij čita njeno pamćenje. Slike iz ranijih razdoblja njenog života sijevale su joj kroz um fantastičnom brzinom; nijedna nije ostajala dovoljno dugo da izazove bilo kakvu emociju. Nisu bile ni u kakvom redu; jednog trena dječja uspomena iz šuma iza njenog doma u pariškom predgrađu, sljedećeg trena prizor kako se Maria slatko smije nekoj Maxovoj anegdoti.

Ovo je prva faza, prijenos podataka, pomislila je. Sjećala se kako je Richard tumačio vrijeme koje je proveo u jednoj takvoj živčanoj mreži Ovo stvorenje učitava moju memoriju u svoju. Jako brzo. Za trenutak se upita što će sesiliji sve njene uspomene. Tad, odjednom: Richard stoji u dvorani na čijim zidovima su ogromni, nedovršeni murali. Počne praviti film, s izvanrednom kvalitetom projekcije; Nicole je imala dojam da gleda TV u boji ugrađen negdje u njezin mozak. Vidjela je i detalje zidnih slika. Na ‘filmu’ je jedna mirmimačka pokazivala Richardu pojedine stvari na muralima. Duž zidova su radile druge mirmimačke, crtale skice ili nanosile boju na pojedina mjesta.

Njihov umjetnički rad bio je izvanredan. Sve su to radile samo da bi Richarda obavijestile što on može učiniti da bi pomogao da njihova vrsta opstane. Neke zidne slike bile su zapravo udžbenik njihove biologije; tu su, iz slike u sliku, bila objašnjena tri stadija u njihovom razvitku – mana-dinja, mirmimačka i mrežasto živčano tkivo – i odnosi među njima. Projekcija je pred Nicoleinim očima bila tako oštra da joj se činilo da doista stoji u toj sobi. Zato se trgnula kad je tom ‘filmu’ naglo došao kraj. Odjednom se pojavio prizor opraštanja Richarda od mirmimačke koja mu je bila vodič.

Richard i ta mirmimačka bijahu u jednom tunelu pri dnu smeđeg valjka. Novi ‘film’ se s ljubavlju zadržavao na svakom detalju ovog konačnog rastanka. Moglo se primijetiti da bradatome Richardu nije bilo lako nositi četiri teške mana-dinje, dva kožna ptičja jajeta, i valjak sa sesilijskim živčanim materijalom, sve u istoj naprtnjači, na leđima. Ali, vidjela se i odlučnost u njegovim očima dok je polazio iz legla mirmimačaka osuđenih na propast. Nicole je sada bilo jasno zašto ga ta vrsta smatra herojem. Život je stavio na kocku, razmišljala je, da ih spasi od izumiranja.

Poplava novih slika naiđe u njen um. Bile su iz oktoskog zoo vrta; prikazivale su događaje poslije klijanja te četiri mana-dinje koje je Richard donio u New York. Bile su isto tako jasne, ali sad Nicole nije mnogo paziti na njih. Razmišljala je o Richardu. Otkako sam se probudila iz dugog spavanja, nijednoga trenutka nisam si dopustila osjećaj da mi njegovo društvo nedostaje. Smatrala sam da bih time pokazala slabost. A sad, kad opet vidim tvoje lice tako jasno, i kad se sjećam kroz što smo sve zajedno prošli, shvaćam koliko je smiješno bilo prisiljavati se da ne razmišljam o tebi. Ako nadživimo one koje volimo, zašto ne bi bio savršeno prihvatljiv izvor zadovoljstva to da opet preživljavamo najljepše trenutke te ljubavi?

Samo na trenutak kroz njenu svijest proleti, ali joj itekako privuče pažnju, slika tri ljudska bića: jedan čovjek, jedna žena, jedno vrlo malo dijete. Nicole htjede povikati: Čekaj! Vrati to! Željela sam to vidjeti! Ali živčana masa oko nje nije primila tu poruku. Nastavila je s emitiranjem. Nicole se odvoji od razmišljanja o Richardu i počne obraćati punu pažnju na slike na televizoru u njenoj svijesti.

Minutu kasnije opet vidje ono troje. Prolazili su, s oktoskim čuvarom zoo vrta, ispred nastambe u kojem su bile mirmimačke. Maria je bila u rukama svoje majke. Njen otac je bio privlačan čovjek, tamne kože, kose crne, ali prosjede na sljepoočnicama. Vukao je jednu nogu kao da je slomljena. Nikad ranije nisam vidjela tog čovjeka. Da jesam, zapamtila bih ga.

Više nije bilo nijedne slike Marie niti njenih roditelja. Potok slika jurio je kroz Nicolein um, pokazujući kako su mirmimačke, prije bombardiranja, preseljene na drugu lokaciju. Za posljednju seriju slika Nicole je pretpostavila da je napravljena tijekom onih godina kad su, u Rami III, svi ljudi i svi oktosi spavali. Ili ne mnogo poslije toga, pomislila je. Ako dobro razumijem njihov životni ciklus, sve četiri mirmimačke nastale iz Richardovih mana-dinja pretvorile su se u ovu mrežastu tvar. Ovdje je i sva njihova memorija.

Sad se slike u njenom umu posve promijeniše. Vidjela je stvari za koje je odmah pretpostavila da su snimljene na matičnom planetu sesilija. Prisjeti se da joj je Richard govorio o takvim slikama, onda kad su, poslije njenog bijega iz Novog Edena, živjeli zajedno u New Yorku.

Svjesno je, ušavši u sesilijski materijal, ostavila svoju desnu ruku na upravljačkoj konzoli invalidskih kolica. Sad je samo na tren pritisnula tipku za uključivanje pogona, i odmah ga isključila. Sesilij je registrirao taj trzaj. U njenoj glavi film prestane. Uskoro joj se vlakna izvukoše iz kože.

6.

Sljedećeg dana, jedan sat prije početka razdoblja određenog za ručak, po jedan dio jednog zida u svakoj sobi Morske Zvijezde preoblikovao se u veliki televizijski ekran. Svim stanovnicima je zatim rečeno da stiže važno priopćenje.

„Ovo je treći puta da se događa“ rekao je Max Nicole dok su čekali. „Prva je bila odmah nakon doseljenja. Druga, kad je bilo odlučeno da se stanari hotela razdvoje po vrstama.“

„Što će biti sada?“ upita Marius.

„Naslućujem da će nam biti rečeni podaci o našem preseljenju“ reče Max. „Tako se, barem, priča po hotelu.“ U dogovoreno vrijeme na ekranu se pojavi Orlovo lice. „Prošle godine, kad ste svi probuđeni i preseljeni iz Rame ovamo“ reče Orao, emitirajući simultano iste riječi i bojama na svome čelu, „rekli smo vam da ovo mjesto neće biti vaš stalni dom. Sada smo spremni preseliti vas na druge lokacije, gdje će vam životni uvjeti biti znatno bolji.“

Orao zastane, pa poslije nekoliko trenutaka nastavi. „Ali nećete biti svi preseljeni na isto mjesto. Otprilike jedna trećina svih sadašnjih stanovnika bit će prebačena na Nosač. To je onaj ogromni ravni svemirski brod koji je prije nekoliko dana pristao uz Čvorište. Tijekom sljedećih nekoliko sati Nosač će završiti svoje poslove na Čvorištu i premjestiti se ovamo uz Morsku Zvijezdu. Oni među vama koji su za Nosač, bit će premješteni na njega poslije današnje večere. Ostali će poći na Čvorište, tri ili četiri dana kasnije. Ovdje, u Morskoj Zvijezdi neće ostati nitko. Želio bih naglasiti da će uvjeti smještaja na oba mjesta biti odlični, daleko bolji nego ovdje.“

Orao je, zatim, šutio sljedećih tridesetak sekundi, kao da slušateljima ostavlja vremena da reagiraju na već rečeno. „Kad ovaj naš sastanak bude završen“ nastavi on, „ekran u svakom stanu počet će prikazivati popis stanovnika i odredište za svakog. To će se ponoviti nekoliko puta. Čitanje će biti vrlo jednostavno. Ako se tvoje ime i/ili identifikacijski broj pojave crnim slovima na bijeloj podlozi, ideš na Nosač. Ako se pojave bijela slova na crnoj podlozi, ostaješ ovdje nekoliko dana, a onda ideš na Čvorište. Informacije radi, dodajem da će na Nosaču svaka vrsta imati svoj životni prostor, posve odvojen od drugih. Tu neće biti nikakvog miješanja vrsta, osim, dakako, u slučajevima simbiotskih odnosa. Za razliku od toga...“

„To bi se moralo sviđati vođama Vijeća“ reče Max brzo. „Već mjesecima traže potpunu odvojenost...“

„... životna sredina na Čvorištu će podrazumijevati česte veze među raznim vrstama i njihove zajedničke aktivnosti. Nastojali smo, određujući tko kamo ide, izabrati najbolje rješenje za svaku osobu pojedinačno. Radili smo pažljivu selekciju, na temelju promatranja ovdje obavljenih, ali i ranije, tijekom vaših ramanskih godina. Važno je da sad shvatite da između onih na Nosaču i onih na Čvorištu neće biti nikakve veze. Dopustite mi da to kažem na još jedan način, da ne bi bilo nesporazuma. Oni koji večeras odu na Nosač, nikada više neće vidjeti one koji su određeni za Čvorište.“

„Ako ste određeni za Nosač“ nastavio je Orao, „počnite se odmah pakirati, i budite posve spremni za pokret prije polaska na večeru. Ako ste među onim koji su premješteni na Čvorište, ali smatrate da vam to ne odgovara, možete tražiti premještaj na Nosač i vaš će zahtjev biti razmotren. Ja ću večeras, poslije transfera na Nosač svih onih koji su za Nosač određeni, doći u restoran i sresti se s onima koji su određeni za Čvorište, a ipak žele na Nosač. A sada, ako netko ima dodatna pitanja, bit ću sljedećih sat vremena za velikim radnim stolom u salonu.“

„Što je Orao rekao tebi?“ upita Max Nicole.

„Isto što i ostalima koji su ga to pitali u salonu“ odgovori Nicole. „A bilo ih je možda dvadeset. Ako je netko određen za Nosač, to je neopozivo, i tu nikakve promjene ne može biti. Može se preispitati samo odluka o onima koji su predviđeni za Čvorište.“

„Je li se tad Nai... hm... slomila?“ upita Eponina.

„Da“ reče Nicole. „Dotad se prilično dobro držala. Poslije prvog emitiranja popisa, kad je došla u našu sobu, učinilo mi se da je jako smirena. Očito je tada samu sebe bila uvjerila da je odluka o Galilejevom odredištu posljedica neke administrativne pogreške.“

„Razumijem kako joj je“ reče Eponina. „Priznat ću da je moje srce preskočilo ne jedan, nego nekoliko otkucaja dok se nisam uvjerila da smo svi mi, ostali, došli na popis za Čvorište. Zajedno.“

„Sigurno nije samo Nai uznemirena“ reče Max. Ustane i počne šetati po sobi. „Doista su napravili zbrku. Što bismo radili, na primjer, da je Marius određen za Nosač?“

„To je lako pitanje“ odgovori Eponina brzo. „Javili bismo se, i ti i ja, da idemo s našim sinom.“

„Da-hhhhh...“ reče Max, ali tek poslije kratkog kolebanja. „Valjda...“

„O tome Patrick i Nai sad pričaju u onoj drugoj sobi“ reče Nicole. „Zamolili su mlađi svijet da izađe van, da bi njih dvoje mogli to nasamo riješiti.“

„Misliš da Nai može izdržati ovaj novi stres, tako brzo poslije... onog incidenta?“ reče Eponina.

„Pa, mora izdržati“ reče Max. „Imaju još sat-dva do odluke.“

„Mislim da je onaj laki sedativ od prije dvadesetak minuta počeo djelovati na nju“, reče Nicole. „Otad joj je, čini mi se, znatno bolje. Patrick i Kepler su vrlo ljubazni s njom. Mislim da je ona uplašila ponajviše samu sebe kad je napravila scenu malo prije.“

„Je li stvarno napala Orla?“ upita Eponina.

„Nije... Jedan od robota ju je svladao čim je počela vrištati“ reče Nicole. „Ali, bila je izvan sebe, svašta je mogla učiniti.“

„Sranje“ reče Max, „da si mi rekla, dok smo živjeli u Smaragdnom Gradu, da je Nai sposobna za nasilje, ja bih odgovorio...“

„Nitko tko nije bio roditelj“ upade mu Nicole u riječ, „ne može ni približno shvatiti koliko su jaki majčini osjećaji kad je njeno dijete u pitanju. Nai već mjesecima živi pod pritiskom. Ja njen postupak ne odobravam, ali ga razumijem.“

Nicole zašuti: netko je iznenada pokucao na vrata. Malo zatim u sobu uđe Patrick. Na njegovom licu čitala se zabrinutost. „Majko“ reče, „trebamo razgovarati s tobom.“

„Epi i ja ćemo izaći, ako će to pomoći“ reče Max.

„Hvala, Max. Da, pomoglo bi“ reče Patrick kao da se bori s riječima. Nicole ga još nikad nije vidjela tako uznemirenog.

Čim su ostali nasamo, Patrick reče: „Ne znam što ću. Sve se događa tako brzo. Mislim da Nai ne postupa razumno, ali ni ja nikako ne uspijevam...“ zašuti. „Majko, ona želi da svi mi zatražimo premještaj na Nosač. Svi, baš svi – ti i ja, Kepler, Maria, Max... Kaže, ili tako ili će Galilej imati osjećaj da je napušten.“

Nicole ga pogleda. Njen sin tek što nije zaplakao. Nije još proživio dovoljno pa se ne zna snaći u ovakvoj krizi, pomislila je brzo. Budan je samo desetak godina.

„Što Nai sada radi?“ reče Nicole tiho.

„Meditira. Rekla je da će je to smiriti i izliječiti njen duh. I da će joj dati snage.“

„A ti za to vrijeme trebaš uvjeriti nas ostale?“

„Da. To se valjda očekuje od mene... Ali, majko, Nai čak i ne pomišlja da bi netko mogao odbiti. Smatra da je apsolutno jasno što svi mi moramo učiniti.“

Njegova bol je bila očita. Nicole poželi da ima neku moć da se pruži prema njemu, dotakne ga i oslobodi ga te boli. „Što ti misliš da bismo svi trebali učiniti?“ upitala ga je, poslije duže tišine.

„Ne znam“ reče Patrick počinjući šetati po sobi. „Čim su popisi prikazani, primijetio sam, kao i svatko, da su za Nosač određeni svi aktivni članovi Vijeća i gotovo svi oni koji su po kazni sklonjeni iz zajedničkog ljudskog stambenog prostora. Svi oni ljudi koji nam se sviđaju, i koje poštujemo, kao i svi oktosi, osim nekoliko alternativaca, određeni su za Čvorište... Ali, suosjećam s Nai. Ona ne može podnijeti misao da Galilej bude usamljen, zauvijek odsječen od jedinog sustava podrške koji je njemu ikad bio poznat...“

Što bi ti radila da si Nai?, upita je jedan glas u njenoj glavi. Zar se nisi jutros uspaničila kad si pomislila da bi mogla biti razdvojena od Benjy ja?

„Hoćeš li popričati s njom, majko“ molio je Patrick, „čim završi meditaciju? Ona će tebe poslušati. Oduvijek je govorila da cijeni tvoju mudrost.“

„A bi li htio da joj kažem nešto određeno?“

„Reci joj...“ reče Patrick, križajući ruke, „reci joj da nema pravo određivati što je najbolje za druge u našoj skupini. Neka odlučuje samo u vlastito ime.“

„To je dobar savjet“ reče. Zagleda se u svog sina. „A jesi li ti odlučio što ćeš ako ona prijeđe na Nosač, a svi mi, ostali idemo na Čvorište?“

„Jesam, majko“ reče Patrick tiho. „Ići ću s Nai i Galilejom.“

Nicole je parkirala svoja invalidska kolica u jedan kut, tako da je mogla gledati kroz prozor za promatranje. Bila je posve sama, kao što je i željela. Posljednji sati su bili toliko puni emocija da je sad osjećala potpunu iscrpljenost. Dok je razgovarala s Nai, činilo joj se da sve ide prilično dobro. Nai je pažljivo slušala njene savjete i nije puno govorila. Toliko je veće bilo Nicoleino zaprepaštenje kad je, sat kasnije Nai dojurila, kipteći od bijesa, i okomila se na skupinu u kojoj su bili Nicole, Max, Eponina i Ellie.

„Patrick mi je rekao da nitko od vas neće s nama!“ povikala je. „Sad vidim koja mi je nagrada što sam se tako vjerno i postojano držala, toliko godina! Svoja dva sina blizanca otrgnula sam iz njihovog doma iz lojalnosti prema vama, prijatelji moji. Uskratila sam i Galileju i Kepleru normalno djetinjstvo zato što sam poštovala tebe i divila ti se, Nicole. Ti si mi bila uzor. A sad, sad kad ja prvi put tražim da se meni izađe u susret...“

„Nisi fer, Nai“ rekla je tada Ellie, blago. „Svi te volimo, i svi smo duboko uznemireni zbog svega ovoga. Pošli bismo s tobom i Galilejom kad bismo bili uvjereni da...“

„Ellie, Ellie“ rekla je Nai, padajući na koljena pred svoju prijateljicu i počinjući plakati. „Kako možeš zaboraviti sve one sate koje sam provela s Benjyjem u Avalonu? Da, priznajem da sam to radila zato što sam sama tako htjela, ali bih li dala toliko sebe Benjyju da on nije bio tvoj brat, a ti moja najbolja prijateljica? Ja te volim, Ellie. Potrebna mi je tvoja podrška. Molim te, pođi s nama. Barem ti i Niki...“

Tada su i Ellie potekle suze. Uskoro nijedno oko u sobi nije bilo suho. Ali sve se završio tako što se Nai s mnogo riječi svima ispričala.

Nicole sada duboko udahne i zagleda se kroz prozor. Znala je da joj treba predah u ovoj emocionalnoj buri. Tijekom popodneva je dva puta osjetila bol u grudima. Ni sve te čudesne sonde neće je moći spasiti ako se ne budem sama brinula o sebi.

Ogroman Nosač sada je bio udaljen samo nekoliko stotina metara. Bio je to inženjerski proizvod od koje je zastao dah, viđen tek sada u pravoj svojoj veličini i veličajnosti kad se udaljio od Čvorišta i približio Morskoj Zvijezdi, Grand hotelu kako je zovu ljudi. Interstelarni brod je parkirao bokom uz Morsku Zvijezdu, tako da se samo malen dio njega mogao vidjeti s prozora. Njegova gornja strana bila je ogromna ravna ploha po kojoj su, cijelom njenom dužinom i širinom, bili po nekom uzorku raspoređeni mjehuraste, zapravo prozirne kupole, a ponegdje još i nešto manje izbočine s raznom opremom. Neke od tih kupola bile su vrlo velike. Ona najbliža, koja se nalazila točno ispred prozora, dizala se iz palube više od dvjesto metara. Neke druge kupole bile su vrlo male. Kroz prozor je sad bilo moguće vidjeti samo jedanaest prozirnih kupola, ali ljudi su ranije, kad je Nosač bio u drugom položaju, izbrojali ukupno sedamdeset osam.

Donja strana Nosača imala je metalno-sivu površinu koja se pružala oko kilometar prema dolje, zaobljujući se postupno prema valjkastom dnu broda. Ranije je, iz daljine, izgledalo da je taj donji dio beznačajan u usporedbi s ravnom palubom, čija je dužina iznosila najmanje četrdeset, a širina najmanje petnaest kilometara. Izbliza je, međutim, bilo očito da taj brodski trup ima titanski obujam.

Dok je Nicole očarana gledala taj brod, na sivkastoj površini se, odmah ispod ruba palube, pojavi mala izbočina, koja počne rasti i uskoro se izduži u oblu cijev koja počne rasti prema njima. Poslije nekih manjih podešavanja pravca, cijev se priključi na glavnu zračnu pretkomoru Morske Zvijezde.

Nicole se nasmiješi u sebi. Još jedan nevjerojatan dan u mom zapanjujućem životu. Ona se promeškolji u stolici, i odmah osjeti neugodu, doduše sitnu, u svom ozlijeđenom kuku. Kamo sreće da sam mogla nešto učiniti za Nai. Ali natjerati sve nas da se žrtvujemo zbog Galileja, ne bi bilo ispravno rješenje.

Netko je dotakne po ruci. Okrene glavu na tu stranu. Bila je to Plava. „Kako se osjećaš?“ upita oktopauk bojama.

„Sada bolje“ odgovori Nicole. „Ali, imala sam teških razdoblja ovo poslijepodne.“

Doktorica Plava pogleda Nicole pomoću dijagnostičkog aparata. „Bila su barem dva velika udara“ reče Nicole svojoj liječnici. „Oba sam uočila vrlo jasno.“

Plava je proučavala podatke koje su kao nizovi boja prelazili ekranom. „Zašto me nisi pozvala?“

„Pomišljala sam na to“, reče Nicole. „Ali, toliko toga se događalo... Osim toga, smatrala sam da imaš puno posla i ti sa svojima.“

Plava joj da bočicu u kojoj je bila neka svijetloplava tekućina. „Popij ovo. Time će biti ublažene tvoje srčane reakcije u emocionalno napetim situacijama u sljedećih dvanaest sati.“

„A hoćemo li još biti zajedno, nas dvije, kad Nosač ode?“ reče Nicole. „Nisam pažljivo proučila vaš dio popisa.“

„Bit ćemo. Osamdeset pet posto oktoske populacije ide na Čvorište. Više od polovice onih koji idu na Nosač su alternativci.“

Nicole popije tu tekućinu. „Dakle, prijateljice moja, kakvo je tvoje mišljenje o cijeloj ovoj selidbi?“

„Koliko mi možemo procijeniti, pokus je, kao cjelina, stigao do značajne razdjelnice. Dvije skupine stanovnika odsad će se baviti potpuno različitim poslovima.

Nicole se nasmije. „To i nije baš nešto određeno,“

„I nije.“

U restoranu se skupilo ukupno osamdeset dvoje ljudi i devetoro oktopoda kad je i posljednji od putnika upućenih na Nosač otišao iz Morske Zvijezde, a Orao pet minuta kasnije stigao na sastanak s onima koji su željeli preispitati žele li ići na Čvorište ili ne. Na sastanak su došli samo oni koji su bili zatražili takvo preispitivanje, jer nikome drugome i nije bilo dopušteno sudjelovanje. Mnogi drugi pripadnici svih vrsta motali su se po palubi za promatranje i po zajedničkim prostorijama, razgovarajući o selidbi i/ili čekajući rezultat sastanka.

Nicole se vratila na svoje mjestu pokraj prozora za promatranje, u invalidskim kolicima. Zurila je u Nosač, a po glavi su joj prolazile scene kojima je bila svjedok u prethodnih sat vremena. Većina ljudi u odlasku nije krila svoje oduševljenje što više neće morati živjeti u zajednici s izvanzemaljcima. Bilo je, i tužnih rastanaka na ulazu u zračnu pretkomoru, ali zapravo iznenađujuće malen broj njih.

Galileju je dopušteno da provede deset minuta sa svojim prijateljima i rođacima, u zajedničkim prostorijama. Patrick i Nai su uvjeravali tog mladog čovjeka, koji nije pokazao gotovo nikakve osjećaje, da će mu se iste večeri oboje pridružiti na Nosaču. A i njegov brat Kepler, koji još nije završio pakiranje.

Galilej je bio među posljednjima koji su otišli s Morske Zvijezde. Za njim je pošao mali kontingent ptica i mirmimačaka. Tvar živčane mreže sesilija, kao i preostale mana-dinje spremili su i u velikim sanducima odnijeli blok roboti. Vjerojatno više nikad neću vidjeti nijednog pripadnika vaše vrste, razmišljala je Nicole. Posljednja ptica se okrenula i promatračima za zbogom uputila jedan prodoran krik.

„Svatko od vas“ počne Orao u restoranu, „tražio je da se njegov premještaj preispita, a to znači da vam se dopusti iseljenje umjesto na Čvorište na Nosač. Sada vam želim iznijeti još dvije razlike među tih dviju životnih sredina. Ako, razmotrivši nove podatke, opet izjavite da želite prelazak na Nosač, bit će vam udovoljeno.

Kao što sam rekao poslijepodne, na Nosaču nema nikakvih dodira između različitih inteligentnih vrsta. Ne samo što će svaka vrsta biti zatvorena u svoj habitat, nego neće biti baš nikakvog utjecaja nijedne druge inteligencije, pa ni one koju ja predstavljam, na život bilo koje vrste. Ni sada, ni ikada. Svaka vrsta će biti apsolutno prepuštena sama sebi. Za razliku od toga, život različitih vrsta u Čvorištu bit će pod nadzorom. Ne onako intenzivnom kao što je bio ovdje, u Morskoj Zvijezdi, ali ipak pod nadzorom. Uvjereni smo da su nadzor i vanjski poticaj od bitne važnosti kad različite vrste žive zajedno.

Drugi dodatni čimbenik možda je i najznačajniji. Na Nosaču neće biti razmnožavanja. Sterilni će biti svi pojedinci svih rasa, doživotno. Dat će im se svi elementi potrebni za dug i sretan život, ali nitko neće imati djecu. Za razliku od toga, na Čvorištu će biti dopušteno stvaranje potomstva, bez ikakvog ograničenja.

„Dopustite mi da završim“ nastavi Orao kad je vidio da ga nekoliko slušatelja pokušava prekinuti pitanjima. „Imate dva sata za donošenje odluke. Budete li i nakon toga htjeli na Nosač, jednostavno dovucite svoju prtljagu do zračne pretkomore i zatražite od Velikog Bloka da vas pusti da prođete.“

Nicole nije iznenadilo da Kepler više ne želi prijeći na Nosač. Mladiću očito ni dotad nije bilo lako odlučiti se; preispitivanje je zatražio isključivo iz lojalnosti prema svojoj majci. Nakon toga, najveći preostali dio popodneva proveo je s Mariom, koju je očito obožavao.

Kepler je na svoju stranu pridobio cijelu njihovu proširenu obitelj i svi bi mu priskočili u pomoć u slučaju raspravljanja s majkom; međutim, svađe nije bilo. Nai se složila da Kepleru ne treba uskratiti zadovoljstvo da postane otac. Čak je velikodušno predložila da i Patrick preispita svoju odluku, ali on to odmah odbije riječima da je ona, Nai, već izašla iz plodnih godina, tako da više ne može imati djece, dok je on, Patrick, već bio, u izvjesnom smislu, otac Kepleru i Galileju.

Nicole, Patrick, Nai i Kepler ostadoše na kraju sami u jednom od zajedničkih stanova da se zauvijek oproste. Dan je protekao s mnogo suza i emotivnih oluja. Dvije majke sada rekoše zauvijek zbogom dvojici sinova. Posljednje rečenice imale su dirljivu simetriju. Nai je tražila da Nicole svojom mudrošću vodi Keplera; Nicole je zatražila da Nai i ubuduće pruža Patricku svoju nesebičnu, bezuvjetnu ljubav.

Napokon Patrick podigne obje teške vreće i prebaci ih preko ramena. Dok su Nai i on izlazili, Kepler je stajao uz Nicoleina invalidska kolica i držao joj smežuranu ftističnu ruku. Tek kad su se vrata zatvorila, iz Nicoleinih očiju poteče rijeka suza. Zbogom, Patrick, pomislila je s tugom u srcu. Zbogom Genevieve, Simona, Katie. Zbogom, Richarde.

7.

Snovi su dolazili jedan za drugim, ponekad bez ikakvog reda. Henry joj se smije zato što je crnkinja, a zatim je jedan kolega u bolnici zaustavlja, jer je skoro napravila veliku grešku pri rutinskoj operaciji mandula. Prolaze trenuci, Nicole šeće po pjeskovitoj plaži; iznad nje lebde tmurni oblaci. U daljini: lik umotan u pelerinu, ne daje ni glasa od sebe, ali je poziva pokretima prsta. To je smrt, kaže Nicole sebi u tom snu. Ali nije bila smrt već gruba šala. Nicole je prišla tome liku i dotakla pruženu ruku, pelerina je pala i pokazao se nasmijani Max Puckett.

Vuče se na rukama i golim koljenima kroz neku mračnu podzemnu betonsku cijev. Koljena je već raskrvarila. Ovdje sam, rekao je Katien glas. Gdje ovdje? pita Nicole nezadovoljno. Ja sam iza tebe, Ma-ma, kaže Benjy. Cijev se počinje puniti vodom. Ne mogu ih naći. A ni pomoći im.

Plivala je, ali s naporom. Struja vode u cijevi vrlo je jaka. Hvata je, nosi, izbacuje je van, postaje sad šumski potok. Njena odjeća zapne za neki grm koji se našao nad vodom. Ustaje i trese prljavštinu s odjeće. Šeće jednom stazom.

Noć je. Čuje malobrojne ptice. Kroz povremene praznine između grana, iznad sebe, ponekad ugleda mjesec. Staza krivuda i sad se račva. Kojom ću od ove dvije staze? pita se Nicole u snu. Pođi sa mnom, kaže Genevieve, koja je izašla iz šume i dohvatila Nicole za ruku.

Što radiš ovdje? reče Nicole. Genevieve se smije, ja bih to isto mogla pitati tebe.

Stazicom dolazi, njima u susret, mlada Katie. Zdravo, mama, kaže ona i uzima Nicole za drugu ruka Nemaš ništa protiv da pođem s tobom? Naravno da ne, odgovara Nicole.

Šuma oko njih postaje gušća. Nicole čuje korake iza sebe i okreće se, ne prestajući hodati. Patrick i Simona: uzvraćaju joj osmijesima. Već smo gotovo stigli, kaže Simona. A kamo idemo? pita Nicole. Vi to morate znati, gospođo Wakefield, odgovara Maria. Ti si nam rekla da dođemo. Sad ta djevojka hoda usporedo s Patrickom i Simonom.

Nicole i petoro mladih izlaze na neki proplanak. U sredini plamsa logorska vatrica. S druge strane vatre nailazi Omeh i pozdravlja ih. Oni se raspoređuju u krug oko vatre. Šaman zabacuje glavu i pozdravlja ih napjevima na jeziku Senuofa. Pred Nicoleinim očima lice mu se ljušti s glave, ostaje užasavajuća lubanja. Ne, ne, kaže Nicole. Ne, ne.

„Ma-ma“ kaže Benjy. „Probudi se, ma-ma. Ru-žno sanjaš.“

Nicole protrlja oči. Mogla je vidjeti svjetlo na drugom kraju sobe. „Koliko je sati, Benjy?“

„Već je kasno, ma-ma“ odgovara on s osmijehom. „Kepler je otišao na doru-čak sa ostali-ma. Htjeli smo te pustiti da se na-spavaš.“

„Hvala, Benjy“ reče Nicole, i pomakne se malo na madracu. Osjeti bol u kuku. Pogleda po sobi i sjeti se da su Patrick i Nai otišli. Otišli zauvijek, pomisli, boreći se da je tuga opet ne savlada.

„Bi li se htjela ku-pati?“ reče Benjy. „Ja bih ti pomogao kod ski-danja, i ponio te do tuša.“

Nicole digne pogled prema svom proćelavom sinu. Nisam se trebala toliko brinuti za tebe, pomislila je. Ti bi se i bez mene dobro snašao. „Pa, hvala, Benjy, da, dobro bi bilo.“

„Ja ću to fino, polako“ reče on otkopčavajući haljinu svoje majke. „AT ako te bude zaboljelo, ti samo reci.“

Kad je Nicole bila posve gola, Benjy je podigne u naručje i ponese prema tušu. Poslije dva koraka stane. „Što je sad, Benjy?“ reče Nicole.

Benjy se posramljeno nasmiješi. „Nisam smis-lio plan do kraja, ma-ma. Tre-ba prvo po-desiti vodu.“

Okrenuo se, spustio Nicole na madrac, otišao u kupaonicu. Nicole čuje kako teče voda.

„Ti voliš srednje vru-ću?“ dopre njegov glas.

„Tako je“ doviknula je.

Nekoliko sekundi kasnije on se vrati i opet je ponese. „Stavio sam dva ruč-nika na dno. Da ti ne bu-de tvrdo ni hlad-no.“

„Hvala, sine.“

Benjy je razgovarao s njom dok je sjedila na podu tuš-kabine. Pustila je da se osvježavajuća voda slijeva preko njenog tijela. Kad je zatražila sapun i šampon, donio ih je. Kad je završila, Benjy joj je pomogao da se osuši i odjene. Onda ju je prenio natrag u invalidska kolica.

„Sagni se ti ovamo, molim te“ reče Nicole, smještajući se udobno u kolica. Poljubi ga u obraz i stisne njegovu ruku. „Hvala ti za sve, Benjy“ Nije mogla zaustaviti suze, jednostavno su se stvorile u njenim očima. „Veličanstveno si pomogao.“

Benjy je stajao uz svoju majku, blistajući od sreće. „Ja tebe volim, ma-ma. Sretan sam kad mo-gu ti po-moći.“

„Volim i ja tebe, sine“ reče Nicole, opet stišćući njegovu ruku. „A sad, hoćeš sa mnom na doručak?“

„To je bio i moj plan“ reče Benjy, jednako se smješkajući.

Još su bili zabavljeni jelom kad u restoranu uđe Orao i priđe im. „Doktorica Plava i ja ćemo te čekati u tvojoj sobi“ reče Orao. „Želimo te temeljito pregledati.“

Kad su se Nicole i Benjy vratili, u sobi se već nalazila savršena medicinska oprema, spremna za rad. Plava je injektirala nove mikrosonde izravno u Nicoleine grudi. Zatim je poslala novu grupu sondi u područje bubrega. Pregled je potrajao pola sata. Za to vrijeme su Orao i Plava razgovarali oktoskim jezikom boja. Kad su od Nicole tražili da ustane ili da se okrene, Benjy joj je pomagao. Bio je apsolutno zadivljen Orlovom sposobnošću govora pomoću boja. „Kako si to naučio?“ upitao je Benjy Orla u jednom trenutku.

„Pa, iskreno rečeno“ odgovori Orao, „nisam ništa učio. Moji konstruktori su dodali dva nova, specijalizirana podsustava u moju građu. Jedan mi omogućuje da razumijem kolorni govor oktopauka, a drugi da stvaram takve boje na svom čelu.“

„Nisi morao u ško-lu, ni ništa?“ ustrajavao je Benjy. „Ne“ reče Orao jednostavno.

„Bi li tvoji kons-truk-to-ri mogli tako za mene?“ upita Benjy nekoliko sekundi kasnije, kad su Orao i doktorica Plava već nastavili raspravu o Nicoleinom stanju.

Orao se okrene i pogleda ga. Benjy nastavi: „Ja ja-ko spo-ro učim. Bilo bi div-no ako bi netko tako sta-vio sve u moj mozak.“

„To, ipak, još ne možemo“ reče Orao.

Kad je pregled bio gotov, Orao zatraži od Benjyja da spremi sve Nicoleine stvari. „Kamo ćemo?“ upita Nicole.

„Provozati se šatlom“ reče Orao. „Želim detaljno raspraviti s tobom o tvom zdravstvenom stanju, a ujedno te prebaciti na mjesto gdje će se svaka zdravstvena kriza moći brzo riješiti.“

„Pa, mislila sam da je dovoljno što imam toliko tih sondi u sebi, i što sam popila onu plavu tek...“

„Pričat ćemo o tome kasnije“ reče Orao, upadajući joj u riječ. Uzme Nicoleinu torbu od Benjyja. „Hvala ti za svu pomoć“ reče Benjyju.

„Da vidimo, jesam li dobro razumjela ovih posljednjih pola sata razgovora“ reče Nicole u mikrofon svoje kacige. Šatl se bližio polovici puta između Morske Zvijezde i Čvorišta. „Moje srce može izdržati najviše još deset dana, i to uz svu vašu medicinsku čaroliju; bubrezi mi u ovim trenucima već otkazuju, i to konačno i neopozivo, a jetra pokazuje znakove ozbiljnog otkazivanja. Je li to ispravan rezime?“

„Doista je.“

Nicole se usiljeno nasmiješi. „A ima li i nekih dobrih vijesti?“

„Tvoj um još uvijek izvanredno funkcionira, a i kuk će se zaliječiti, ako te sve ovo drugo ne ubije prije toga.“

„Zato predlažeš da ja budem danas primljena u ono što mi zovemo bolnicom, i da tamo moje srce, bubrezi i jetra budu zamijenjeni savršenijim strojevima koje će obavljati iste funkcije?“

„Možda će biti potrebno zamijeniti još neke organe, kad se već upuštamo u veliku operaciju. Gušterača ti je na mahove otkazivala, kompletni spolni sustav je izvan funkcije. Treba razmisliti i o mogućnosti kompletne histerektomije.“

Nicole je odmahivala glavom. „U kojem trenutku sve to postaje besmisleno? Što god da učinite, samo je pitanje vremena kad će otkazati još neki organ. Što bi došlo sljedeće? Pluća? Možda oči? Biste li izvršili i transplantaciju mozga, kad jednog dana ne budem sposobna misliti?“

„Mogli bismo.“

Nicole je šutjela gotovo minutu. „Možda ti moj stav neće zvučati razumno“ reče ona tada, „jer ga ni ja sama ne mogu nazvati logičnim. Ali, ne sviđa mi se zamisao da postanem hibridno biće.“

„Kako to misliš?“

„Od koje točke više neću biti Nicole des Jardins Wakefield? Ako mi ugrade strojeve umjesto srca, mozga, očiju i ušiju, hoću li još biti Nicole? Ili netko drugi, nešto drugo?“

„To pitanje je irelevantno. Ti si barem liječnik. Što ćeš reći o šizofreniku, koji mora redovno uzimati lijekove da bi utjecao na funkcioniranje mozga. Je li ta osoba i pod lijekovima ista osoba? Ovdje je pitanje u filozofskom smislu isto, samo je stupanj promjene drukčiji.“

Poslije kraće šutnje Nicole reče: „Razumijem te, ali se time moji osjećaji ne mijenjaju. Žao mi je, ako imam izbora, a vas dvoje me navodite da vjerujem da imam, ja ću odbiti... Barem danas.“

Orao je nekoliko sekundi zurio u nju. Onda utipka nove parametre u komandnu ploču. Šatl zaokrene.

„Dakle, vraćamo se na Morsku Zvijezdu?“ reče Nicole. „Ne odmah. Prije toga želim ti pokazati nešto drugo.“ Zavuče ruku u vrećicu koju je nosio oko pojasa i izvuče cjevčicu u kojoj su bili ona plava tekućina i nekakav sićušan aparat. „Daj ruku, molim. Ne želim da umreš prije nego što završi ovo poslijepodne.“

Dok su se bližili stambenom modulu Čvorišta, Nicole se požali Orlu da preseljenje ljudi i ostalih vrsta s Morske Zvijezde na dva druga različita mjesta ‘nije obavljen baš najpoštenije’. „Kao i obično“ nastavila je, „vama se ne može prebaciti da ste lagali – samo ste prešutjeli neke bitne informacije.“

„Ponekad nema dobrih načina da obavimo neki zadatak. U takvim slučajevima izaberemo najmanje loš. Što si očekivala da učinimo? Da kažemo stanovnicima, na samom početku, da nećemo moći sve njih održavati na životu, zauvijek, iz generacije u generaciju? Nastao bi kaos. Osim toga, mislim da ne cijeniš dovoljno naš trud. Spasili smo iz Rame tisuće bića. Većina njih bi, bez naše intervencije, vjerojatno izginula u obračunu među vrstama. Imaj na umu da će svatko, pa i svi oni na Nosaču, moći živjeti svoj život do kraja.“

Nicole je šutjela. Pokušavala je zamisliti kako će izgledati život na Nosaču bez ikakve biološke reprodukcije. Njen um prenese taj scenarij u daleku budućnost, kad će ostati još samo nekoliko živih. „Ne bih voljela biti posljednje ljudsko biće na Nosaču.“

„U ovom području Galaktike je prije otprilike tri milijuna godina, postojala jedna vrsta koja je milijun godina uspješno letjela svemirom, doživljavajući procvat. Bili su fantastično dobri inženjeri. Podigli su neke od najdivnijih građevina ikad viđenih. Njihova sfera utjecaja se brzo širila, sve dok nisu zavladali nad dvadesetak zvjezdanih sustava. Bili su puni znanja, suosjećanja i mudrosti. Ali, učinili su jednu fatalnu pogrešku.“

„Koju?“ upita Nicole odmah.

„Njihov ekvivalent vašeg genoma sadržavao je deset puta više informacija nego vaš. Dakle, za jedan red veličine više. Bio je rezultat četiri milijarde godina prirodne evolucije i bio je izuzetno složen. Njihovi prvi pokusi u genetskom inženjerstvu, koje su obavljali i na drugim vrstama i na sebi, bili su savršeno uspješni. Ta vrsta je mislila da zna što radi. Međutim, bez njihovog znanja, polako ali sigurno, otpornost gena prenošenih iz generacije u generaciju je slabila. Kad su napokon shvatili što su učinili sami sebi, bilo je prekasno. Nisu sačuvali ni jedan jedini uzorak iz ranih dana, iz epohe prije nego što su počeli mijenjati svoje gene. Povratka nije bilo. Ništa se tu više nije moglo.

„Zamisli“ nastavi Orao, „da nisi samo posljednji preživjeli član jedne izolirane skupine, kao što je ova na Nosaču, nego da si posljednji pripadnik cijele jedne razumne vrste, bogate povijesti, umjetnosti i znanja... U našoj enciklopediji ima mnogo takvih priča; svaka nosi po jednu pouku.“

Šatl je doplovio do loptastog modula na jednom od uglova Čvorišta, prošao kroz otvoreni ulaz i našao se unutra. S obje strane prema njemu su se pružile automatske hvataljke, koji su ga uhvatile i stabilizirale. Iz šatla se ispruži most za izlazak putnika, i dotakne veći most koji je vodio u središte tog transportnog kompleksa.

Nicole se nasmije. „Toliko sam se zanijela u priču da nisam ni pogledala kako ovaj modul izvana izgleda.“

„Ne bi ni vidjela bogzna što novo.“

Onda se izvanzemaljac okrene prema Nicole i učini nešto posve neuobičajeno. Pruži ruke sa svog pilotskog mjesta i uhvati obje njene ruke u rukavicama. „Za manje od jedan sat“ reče, „doživjet ćeš nešto što će te iznenaditi, ali i uzburkati tvoje osjećaje. Naš plan je bio da to, na ovoj ekskurziji, iskrsne kao totalno iznenađenje za tebe. Međutim, kako je tvoj organizam vrlo slab, ne možemo riskirati toliko emocionalno preopterećenje. Zato smo odlučili da ti unaprijed otkrijemo što će se dogoditi.“ Nicole osjeti da joj se puls ubrzava. Što li je to? Što bi moglo biti to iznenađenje?

„Ukrcat ćemo se u jedno malo vozilo i njime otputovati nekoliko kilometara u unutrašnjost ovog modula. Na kraju tog kratkog putovanja sastat ćeš se s Michaelom O’Tooleom i s tvojom kćeri Simonom.“

„Što?“ vikne Nicole, otrgne ruke od njega i pritisne ih na bočne strane kacige. „Jesam li dobro čula? Vidjet ću Simonu i Michaela?“

, „Da. Nicole, molim te, moraš se opustiti i...“

„Bože! Bože!“ poviče Nicole, prečuvši njegove riječi. „Ne mogu vjerovati. Jednostavno ne mogu vjerovati. Nadam se da ovo nije neka neslana šala.“

„Uvjeravam te da nije.“

„Ali kako bi Michael mogao biti još živ? Morao bi imati barem sto dvadeset godina...“

„Pomogli smo mu našom, kako ti to kažeš, medicinskom čarolijom.“

„O, Simona, Simona!“ poviče Nicole. „Je li to stvarno? Je li to doista stvarno?“

Suze su zakasnile samo zbog emotivnog šoka. Sada potekoše. Ne mareći za bol u kuku i za glomaznu kacigu koja joj je smetala, Nicole se gotovo baci sa svog sjedala prema Orlu i zagrli ga. „Hvala, hvala, hvala ti. Ne mogu ti reći koliko mi to znači.“

Orao je postavio njena invalidska kolica čvrsto na pokretne stube. Počelo je silaženje u središte glavnog transportnog kompleksa. Nicole se na trenutak osvrne. Raspored dijelova stanice bio je isti kao na onom Čvorištu kod Siriusa. Glavna prostorija bila je kružna, visoka dvadesetak metara. Šest pokretnih pločnika vodilo je od središnje platforme u tunele, koji su se odatle širili na šest strana. Iznad šatla, desno, uzdizale su se dvije višekatne strukture.

„Odavde polaze međumodulski vlakovi?“ upita Nicole, sjećajući se jedne vožnje s Katie i Simonom, kad su bile djevojčice.

On kimne glavom. Pogura njena kolica na jedan pokretni pločnik i oni njime nakon putovanja od nekoliko stotina metara napusti središte ovog modula. „Naše vozilo bi trebalo čekati odmah desno, u prvome hodniku, reče Orao.“

Bilo je to malo vozilo, dvosjed. Poklopac kabine se otvarao kao jedna cjelina, prema gore. Orao podigne Nicole i stavi je na putničko sjedalo, zatim sklopi invalidska kolica. Tako sklopljena nisu bila veća od torbe; on ih uvuče u mali prtljažnik, nalik na nekakav džep u unutrašnjosti kabine. Ubrzo zatim vozilo pođe kroz labirint tunela krem boje bez ijednog prozora. Nicole je bila neuobičajeno tiha. Pokušavala se uvjeriti da će sad doista vidjeti kćer koju je prije mnogo godina ostavila u drugom zvjezdanom sustavu.

Činilo se da vožnji kroz Stambeni modul nema kraja. U jednom trenutku ipak stadoše i Orao joj reče da sad može skinuti kacigu. „Jesmo li blizu?“ upitala je.

„Nismo još, ali smo ušli u zonu njihove atmosfere.“

Dvaput su vidjeli čudesne izvanzemaljce, u vozilima koja su im nailazila u susret, ali Nicole je bila toliko obuzeta onim što se događalo u njenoj glavi da ni na što drugo nije obraćala pažnju. Čak je i Orla jedva slušala. Smiri se, reče jedan od njenih unutrašnjih glasova. Kakvo smirenje! Ne budi naivna, odvrati drugi unutrašnji glas. Vidjet ću kćer koju nisam vidjela četrdeset godina. Kako da ostanem smirena.

„...Na svoj način jednako neobičan kao tvoj“ govorio je Orao, „premda drukčiji. Posve drukčiji život, dakako. Kad smo, rano jutros, odveli Patricka da ih vidi...“

„Što si rekao?“ upita Nicole naglo. „Patrick ih je vidio jutros? Vodio si Patricka da vidi svog oca?“

„Da. Oduvijek smo planirali taj ponovni obiteljski susret. Uvjet je bio da sve ostalo ide po planu. U idealnom slučaju, i Patrick i ti biste vidjeli Simonu, Michaela i njihovu djecu tek...“

„Djecu!“ krikne Nicole. „Ja imam još unučadi?!“

„... tek kad se svi smjestite u Čvorište; ali, kako je Patrick zatražio da prijeđe na Nosač, smatrali smo da bi bilo bezdušno pustiti ga da otputuje zauvijek, a da nijednom ne vidi svog biološkog oca.“

Nicole se više nije mogla suzdržati. Nagne se prema Orlu i poljubi ga u pernato lice. „A Max je rekao da si ti samo bešćutan stroj i ništa više. Kako je pogriješio! Hvala ti! U Patrickovo ime kažem, hvala ti!“

Drhtala je od uzbuđenja. Sljedećeg trenutka pala je u nesvijest. Orao odmah zaustavi maleni automobil.

„Gdje sam?“ reče, izranjajući iz duboke magle.

„Parkirani smo unutar zatvorene zone gdje stanuju Michael, Simona, i njihova obitelj. Ipak, na krajnjoj smo periferiji te zone. Stojimo već četiri sata. Toliko dugo spavaš.“

„Imala sam srčani napad?“

„Ne baš, ali svakako značajan poremećaj u radu srca. Pomišljao sam da te odmah vratim u bolnicu, ali sam odlučio pričekati dok se probudiš. Neke lijekove ionako imam pri ruci.“

Orao se zagleda u nju svojim intenzivnim plavim očima. „Nicole, što želiš? Posjetiti Simonu i Michaela, kao što je planirano, ili se vratiti u bolnicu? Izbor je tvoj, ali shvati da...“

„Znam“ prekine ga, „moram dobro paziti da se previše ne uzbudim...“ Baci pogled prema Orlu. „E, vidjet ću Simonu pa makar mi to bilo posljednje što ću u životu učiniti. Možeš li mi dati nešto što će me smiriti, ali tako da ne postanem tupava i ne zaspim?“

„Blago sredstvo za umirenje će pomoći samo ako se i ti svjesno trudiš obuzdavati svoje uzbuđenje.“

„Dobro. Učinit ću najbolje što mogu.“

Orao poveze vozilo jednom popločanom ulicom duž koje je raslo visoko drveće. Dok su se vozili, Nicole se sjeti one jeseni koju je, kao tinejdžerica, provela sa svojim ocem u Novoj Engleskoj. Tada je lišće na drveću bilo crveno, zlatno i smeđe.

„Prava ljepota“ reče Nicole.

Vozilo je prošlo pokraj bijele ograde kojom je bila ograđena jedna livada. Unutra su bila četiri konja, a između njih je šetalo dvoje tinejdžera. „Djeca su prava“ reče Orao. „Konji su imitacija.“

Do vrha brijega vodili su, odasvud, blagi usponi. Na vrhu je bila dvokatna bijela kuća s kosim crnim krovom, a ispred nje kružni put za pristup automobila. Orao tu uđe vozilom i zaustavi se pred vratima kuće koja se trenutak kasnije otvoriše. Van zakorači visoka divna crnkinja, crna kao čađa, ali s već prosijedom kosom.

„Majko!“ vikne Simona i potrči prema njoj.

Čim se vozilo otvorilo, Simona se baci u majčino naručje. Njih dvije se počeše grliti i ljubiti, uz silne suze. Nijedna nije mogla progovoriti ni riječi.

8.

„Patrickov posjet bio je i gorak i sladak“ reče Simona spuštajući šalicu kave. „Proveo je ovdje više od dva sata, a činilo nam se da je trajalo samo nekoliko minuta.“

Njih troje su sjedili za stolom pokraj prozora. Odatle se otvarao pogled na blago valovito područje obrađene zemlje kojim je kuća bila okružena. Nicole se sada, privremeno, zagledala u taj seoski prizor. „Najveći dio toga je iluzija, dakako“ reče Michael. „Ali vrlo kvalitetna... Tko ne zna, pomislio bi da je u Massachusettsu, ili u južnom Vermontu.“

„Cijela ova naša večera izgledala mi je kao san“ reče Nicole. „Nisam još doista prihvatila da je išta od ovoga stvarnost.“

„Tako smo se mi osjećali jučer navečer“ reče Simona, „kad nam je rečeno da će ujutro doći Patrick. Ni ja ni Michael nismo cijele noći spavali. Oka nismo sklopili.“ Nasmijala se. „U jednom trenutku, tijekom noći, uvjerili smo se da će doći lažni Patrick, pa smo smišljali pitanja na koja nitko osim pravog Patricka ne bi znao odgovoriti.“

„Ovi raspolažu stravičnom tehnologijom“ reče Michael. „Ako bi htjeli napraviti robota Patricka i podvaliti umjesto pravog, nama bi bilo vrlo teško otkriti istinu.“

„Ali, nisu“ reče Simona. „Za samo nekoliko minuta znala sam da je pravi.“

„Kako ti se činio?“ reče Nicole. „Ja, u onoj gužvi posljednjeg dana, nisam stigla razgovarati s njim.“

„Rezigniran, uglavnom“ reče Simona. „Ali, čvrsto uvjeren da je donio ispravnu odluku. Rekao je da će mu vjerojatno trebati nekoliko tjedana da sredi sve one emocije iz posljednja dvadeset četiri sata.“

„To svakako vrijedi za sve nas“ reče Nicole.

Za stolom zavlada kratkotrajna tišina. „Mama, jesi li umorna?“ upita Simona. „Patrick nam je pričao o tvojim zdravstvenim problemima, pa kad smo danas poslijepodne dobili poruku da si usput zadržana...“

„Da, pomalo sam umorna“ reče Nicole. „Ali, ni slučajno ne bih mogla spavati. Barem ne sad.“ Odmakne invalidska kolica od prozora i malo spusti sjedalo. „Ali bih rado na WC.“

„Nema problema“ reče Simona skačući na noge. „Otpratit ću te.“

Simona je hodala uz njena kolica. Prošle su dugim hodnikom s lažnim parketom. „Znači, ovdje s vama živi šestoro djece“ reče Nicole, „uključujući troje koje si ti rodila?“

„Tako je. Michael i ja smo imali dva dječaka i dvije djevojčice, ‘prirodnim metodom’ kako si ti to govorila. Prvi dečko, Darren, umro je kad mu je bilo sedam. To je jedna duga priča. Ako budemo imali vremena, pričat ću ti sutra... Ostala djeca su razvijena iz embrija u njihovim laboratorijima.“

Stigle su do vrata WC-a. „Znaš li koliko su djece tako ‘razvili’ Orao i njegovi?“ reče Nicole.

„Ne znam. Ali, rekli su mi da su iz mojih jajnika izvadili više od tisuću zdravih jajnih stanica.“

Dok su se vraćale u blagovaonicu, Simona je objašnjavala da su sva prirodno rođena djeca živjela, neprekidno, s Michaelom i s njom. To troje ‘prirodnih’ su stupili u bračne veze s troje ‘proizvedenih’ koji su također nastali od Michaelove sperme i njenih jajnih ćelija, ali uz prethodno detaljno odabiranje genetskih osobina, što su obavili stranci.

„Znači, to su bili unaprijed ugovoreni brakovi?“

„Pa, ne baš“ reče Simona i nasmije se. „Svakom prirodnom djetetu je omogućeno je da se upozna s nekoliko potencijalnih partnera, koji su svi prošli kroz testove genetske podobnosti.“

„Nikakvih problema nisi imala s unučićima?“

„Nikakvih ‘statistički signifikantnih’, kako bi to rekao Michael.“

U blagovaonici vidješe prazan stol. Michael im reče da je premjestio lončić s kavom i šalice u radnu sobu. Nicole poveze svoja kolica za njima. Radna soba bijaše velika, uređena u muškom stilu, s policama za knjige napravljenim od tamnog drveta. U kaminu je gorjela vatra.

„Je li vatra prava?“ reče Nicole.

„Dakako“ reče Michael. Iz svoje mekane fotelje nagnuo se naprijed. „Pitala si o djeci. Naravno da želimo da ih vidiš, ali nismo te htjeli odmah zatrpati svime.“

„Razumijem“ reče Nicole, otpočinjući piti novu šalicu kave. „Slažem se. Ne bismo mogli ovako opušteno i nevezano razgovarati uz večeru, da je tu bilo još šestoro ljudi.“

„Ne zaboravi i četrnaestoro naše unučadi“ reče Simona. Nicole pogleda Michaela i nasmiješi se. „Oprosti, Michael, ali ti si mi najnestvarniji dio ove večeri. Kad god te pogledam, moj um se buni. Moraš biti četrdeset godina stariji od mene, ali izgledaš kao da nemaš više od šezdeset. Apsolutno si mlađi nego kad smo te ostavili na Čvorištu. Kako je to moguće?“

„Njihova tehnologija je apsolutna Čarolija,“ reče on. „Popravili su gotovo sve moje organe. Zamijenili su mi, i to ne jednom nego više puta, srce, pluća, jetra, cijeli probavni i urinarni sustav, i gotovo sve endokrine žlijezde. Ugrađivali su manje, ali djelotvornije zamjene. Moje kosti, mišići i žile sada podržavaju milijuni mikroskopskih implanta, koji ne samo što osiguravaju da se svaka bitna funkcija obavi, nego, u mnogim slučajevima, i podmlađuju ostarjele stanice, i to biokemijskim putem. Ova moja koža, to ti je jedan specijalan materijal. Usavršili su ga tek nedavno. Ima sve osobine prave ljudske kože, samo što nikad ne ostari, niti dobiva madeže, ni bradavice. Jednom godišnje otpješačim u tu njihovu bolnicu, budem ondje dva dana u nesvijesti, a kad izađem, doslovno sam novi čovjek.“

„Bi li bio dobar da dođeš ovamo, da te ja malo ispipam?“ reče Nicole i nasmije se. „Ne boj se, ali, shvatit ćeš da je teško povjerovati u to što si mi napričao.“

Michael O’Toole joj priđe i klekne pokraj invalidskih kolica, a ona pruži ruku i dodirne kožu njegovog lica. Bila je glatka i elastična kao u mladića. Oči su mu bile svježe i bistre. „A mozak, Michael?“ reče Nicole nježno. „Što su ti uradili s mozgom?“

Smješkao se. Nicole primijeti da na njegovom čelu nema bora. „Mnogo toga“ reče on. „Kad me je pamćenje počelo izdavati, oni su mi rekondicionirali hipokampus. Čak su mu dodali jednu njihovu malu strukturu, da bi mi dali veći kapacitet. Tako su rekli. Prije nekih dvadeset godina su mi instalirali i ‘bolji operativni sustav’ što je opet njihov izraz, s ciljem da mi izoštre proces razmišljanja.“ Michael je bio manje od jednog metra udaljen od nje. Svjetlost vatre odbijala se o njegovo lice. Nju odjednom ponese poplava uspomena. Prisjeti se kako su bliski prijatelji bili Michael i ona u Rami; kako su postali intimni kad je Richard nestao i kad se smatralo da je izgubljen. Opet dotakne njegovo lice.

„Jesi li ti još i sad Michael O’Toole? Ili si postao nešto drugo, dijelom ljudsko, a dijelom izvanzemaljsko?“

Ustao je, ne odgovorivši ništa. Vratio se do fotelje i sjeo. Kretao se kao mladić, a ne kao starac od sto dvadeset godina. „Ne znam kako da ti odgovorim“ reče. „Jasno pamtim svaku sitnicu iz mog djetinjstva u Bostonu, i iz svih ostalih važnih etapa u mom životu. Koliko je meni poznato, još i sad sam manje-više onaj isti.“

„Michael se i sad izuzetno interesira za religiju, a i za stvaranje“ progovori Simona, po prvi put poslije dužeg vremena. „Ali, donekle se promijenio. Životna iskustva mijenjaju svakoga od nas.“

„Ostao sam odani rimokatolik“ reče Michael, „pa se i molim Bogu, redovito, svakodnevno. Ali, dakako, moji pogledi na Božanstvo, pa i na genus humanum drastično su promijenjeni onim što smo Simona i ja vidjeli. Moja vjera je zapravo pojačana... ponajviše zbog razgovora s...“

Zastane i pogleda preko stola, prema Simoni. „Majko“ reče, „u ranim godinama, kad smo Michael i ja bili sami u prvom Čvorištu, kod Siriusa, bilo nam je teško. Nismo imali s kim razgovarati, osim jedno s drugim. Ja sam bila tek djevojka, a Michael zreo čovjek. Nisam mogla razgovarati s njim o fizici, niti o religiji ni o mnogim drugim Michaelovim omiljenim temama.“

„Vidiš, bilo je problema“ reče Michael. „Ne ogromnih, ali ipak, bijasmo oboje usamljeni, na jedan neobičan način. Ono što je postojalo između nas, bilo je izvanredno, obogaćivalo nas je. No bilo nam je potrebno još nešto. Nešto dodatno...“

„Čvorišna inteligencija – mogli bismo i drukčije zvati ovu silu koja se brine o nama – osjetila je tu poteškoću“ reče. „Također je shvatila da Orao ne može zadovoljiti naše potrebe, jer moje nisu bile iste kao Simonine. Zato je ta inteligencija proizvela jednog druga za mene, i jednu družicu za nju. Oba ta bića su u biti kao Orao...“

„Bio je to genijalan potez“ reče Simona. „Uklonio je emotivne napetosti koje su prijetile našem savršenom braku. Čim je Sveti Michael...“

„Ne, pusti da ja to ispričam, draga“ prekine je Michael. „Jedne noći, gotovo dvije godine poslije odlaska vas ostalih, Simona je bila u spavaćoj sobi i dojila je Katyu, netko je pokucao na vrata. Pretpostavio sam da je to Orao. Otvorio sam; kad tamo, jedan mlad čovjek kovrčave tamne kose i plavih očiju, savršena imitacija Svetog Mihaela iz Siene. Rekao je da Orao više neće održavati vezu s nama, i da će od tog trenutka on biti naš novi posrednik za odnose s inteligencijom koja je upravlja Čvorištem.“

„Sveti Michael je došao opremljen ogromnim znanjem o povijesti Zemlje, o katolicizmu, o fizici, i o svim tim drugim temama o kojima ja nisam ništa znala“ reče Simona.

„Uz to“, reče Michael ustajući, „bio je voljan odgovarati na pitanja o događajima oko nas, na Čvorištu. Ne kažem da je Orao to odbijao, ali, Sveti Michael je bio mnogo topliji, osobniji. Bilo je kao da su ga poslali oni koji su na vlasti, ili možda sam Bog, da bude moj intelektualni drug.“ Nicole je prenosila pogled s njega na Simonu i natrag. Njegova religijska zanesenost nije posustala, pomislila je. Samo je preusmjerena.

„Taj vaš Sveti Michael, je li on još i sad u blizini? reče Nicole popivši zadnji gutljaj kave.

„Dakako“ reče Michael. „Nismo mu predstavili Patricka – nije bilo dovoljno vremena kao što je Simona već rekla – ali, svakako želimo da ga ti upoznaš.“ Michael, odjednom kipeći energijom, pođe preko radne sobe. „Sjećaš se Richardovih upornih pitanja o tome tko je sagradio Čvorište, a tko Ramu, i čemu služi ovo i ono. Pa, Sveti Michael zna odgovore na sve to. I zna sve to dobro objasniti!“

„Bože, bože“ reče Nicole s tragom ironije u glasu. „Zvuči fantastično. Previše dobro da bi bilo istinito. Kad ću imati sreću upoznati Svetog Michaela?“

„Ovoga trena, ako želiš“ reče Michael O’Toole tonom iščekivanja.

„Može“ reče Nicole prigušujući zijevanje. „Ali imaj na umu da sam ja jedna umorna, bolesna baka... Ne mogu ostati dugo budna.“

Michael energičnim korakom priđe vratima u najudaljenijem dijelu radne sobe. „Sveti Michaele“ pozove , „hoćeš li, molim te, doći, upoznati Simoninu majku, Nicole.“

Nekoliko sekundi kasnije u sobu uđe nešto što je izgledalo kao mladi ljudski svećenik. Činilo se da je u ranim dvadesetim godinama. Na sebi je imao svećeničku odjeću tamnoplave boje. On priđe Nicoleinim kolicima. „Drago mi je“ reče Sveti Michael s blaženim osmijehom. „Godinama već slušam o tebi.“

Nicole pruži ruku. Pažljivo je proučavala stranca. Nije na njemu pronalazila apsolutno ništa po čemu bi se vidjelo da nije ljudsko biće. Bože moj, pomislila je, ne samo što imaju tu fantastičnu tehnologiju, nego i uče nevjerojatno brzo.

„E, pa, da mi jednu stvar odmah razjasnimo“ reče, s ironičnim osmijehom, Svetom Michaelu. „Ovdje ima previše Michaela. A nemam namjeru obraćati se sa ‘sveti’. To nije u mom stilu. Da te zovem jednostavno Sveti, ili Mike, ili Mikey – što bi bilo najprikladnije?“

„Kad su obojica ovdje, ja moga muža zovem ‘Veliki Michael,’ a sveca samo ‘Michael’ i to dosta dobro ide“ reče Simona.

„U redu, u redu“ reče Nicole. „Kao što je moj Richard uvijek govorio, ‘Kad si u Rimu...’ Sjedi ovdje, Michael. Blizu mojih invalidskih kolica. Veliki Michael te je toliko hvalio da ne bih željela da zbog mog slabog sluha propustim neki od bisera tvoje mudrosti.“

„Hvala, Nicole“ reče Sveti Michael s osmijehom. „Michael i Simona su hvalili tvoje vrline, ali, očito, nisu dovoljno spominjali tvoju duhovitost.“

Pa, ovaj ima čak i osobnost, pomisli Nicole. Zar čuda nikad neće prestati?

Sat kasnije Simona joj je pomogla leći. Tako se Nicole našla u krevetu u gostinskoj sobi, koja je bila na kraju hodnika. Ležala je na boku i zurila u prozor. Iako vrlo umorna, nije mogla zaspati. Njen um je bio previše aktivan. Neprestano su joj glavom prolazili događaji proteklog dana.

Možda bih trebala pozvoniti i tražiti neko sredstvo za spavanje, pomislila je. Ruka joj automatski pođe prema dugmetu na stoliću uz krevet. Simona je rekla da će Sveti Michael doći ako ga pozovem, i da će moći u svemu pomoći jednako kao Orao. Uvjerivši se da će doista moći pozvati pomoć ako nesanica potraje, Nicole se okrene na leđa, u svoj najudobniji položaj za spavanje, i dopusti svome umu slobodnu plovidbu.

Misli se usmjeriše na ono što je vidjela i čula u enklavi gdje žive Michael, Simona i njihova obitelj. Svetac je objasnio da je ta pseudo-Nova Engleska zapravo malen odjeljak u stambenom modulu ovog Čvorišta, i da u blizini ima još nekoliko stotina drugih razumnih rasa, koje su također dobile pravo polutrajnog boravka. Nicole je pitala zašto su Veliki Michael i Simona izabrali provoditi svoj svakodnevni život izolirano od svih drugih.

Odgovorio joj je Michael O’Toole. „Godinama smo živjeli s raznim izvanzemaljcima. I prije, i poslije rođenja naše prirodne djece premještani smo, često, jer su htjeli testirati našu sposobnost prilagođavanja na vrlo raznovrsne životne sredine i na okoliš najrazličitijih biljaka i životinja. Sveti Michael nam je izričito potvrdio da je to bilo namjerno, što smo i mi naslutili. Domaćini su nas izlagali tim promjenama da bi što više saznali o nama. Svako novo boravište bilo je novi izazov...“

Tada je Veliki Michael zastao, kao da se bori s osjećajima. „U tim ranim danima psihološke teškoće bijahu ogromne. Tek što se mi prilagodimo nekim određenim životnim uvjetima, oni nas bace u druge, posve drukčije... Ja i sad vjerujem da Darren ne bi umro da u onom podzemnom svijetu nije sve bilo onako čudno... A gotovo smo izgubili Katyu, kojoj su tad bile otprilike dvije godine. Jedno morsko stvorenje nalik hobotnici protumačilo je njenu radoznalost kao početak agresije.“

„Kad su nas drugi put uspavali i premjestili u ovo Čvorište“ rekla je Simone, „bili smo već vrlo umorni od tog višegodišnjeg testiranja. Djeca su bila već odrasla, počela su zasnivati svoje obitelji. Tražili smo, i dobili, nešto više privatnosti...“

„Ipak, mi i sad izlazimo u onaj drugi svijet“ rekao je Veliki Michael, „ali u odnose s egzotičnim bićima s drugih zvjezdanih sustava stupamo samo kad mi to poželimo, a ne prisilno... Sveti Michael nas redovno obavještava o dolascima i odlascima raznih stvorenja nalik košarkaškim loptama, skočivjevericama, letećim kornjačama... On je naš informacijski prozor u onaj drugi dio Čvorišta.“

Sveti Michael je izvanredan, pomislila je Nicole, i mnogo savršeniji čak i od Orla. Na sva pitanja odgovara s tolikom sigurnošću! Ipak, nešto u njemu mi nije jasno... Jesu li svi ti jasni odgovori o Bogu i o porijeklu i sudbini svemira doista točni? Ili je Sveti Michael nekako programiran da tako priča samo zato da bi bio idealan drug Michaelu, čovjeku sklonom katekizmu i svojoj teologiji?

Nicole se promeškolji u krevetu i razmisli o svom odnosu s Orlom. Možda sam samo ljubomorna zato što je Sveti Michael toliko nabijen znanjem...a Orao ili nije htio ili nije mogao odgovoriti na moja pitanja toga tipa. Ali, tko bolje prođe, dijete s mentorom koji sve zna i sve kaže, ili dijete kojem učitelj samo pomaže, a ono ipak mora samostalno doći do odgovora? ...Ne znam... Ne znam... Ali Sveti Michael je izveo pred njom vrlo dojmljiv nastup.

„Zar ne shvaćaš, Nicole“ rekao je Veliki Michael, skačući na noge već po tko zna koji put. „Svi smo mi sudionici u velikom Božjem pokusu. Cijeli ovaj svemir, ne samo naša galaktika. Sve galaktike, sve do kraja neba, samo su jedna informacijska točka za Boga. On ili Ona ili Ono traga za savršenstvom, za onim malim rasponom početnih parametara koji će omogućiti da svemir, kad se jednom pokrene prvim pretvaranjem energije u materiju, postigne poslije mnogo milijardi godina evolucije savršenu harmoniju, svjedočanstvo savršene vještine Stvoritelja.“

Nicole nije mogla pratiti višu matematiku, ali je posve dobro razumjela bit onih dijagrama koje je Sveti Michael nacrtao na ploči što je, na tronožnom stativu, stajala u radnoj sobi. „Dakle, u ovom trenutku“ rekla je ona tada strancu plavih očiju i kovrčave kose, „postoje i bezbrojni drugi svemiri, bezbrojni drugi univerzumi, i svi se razvijaju. Sve njih je pokrenuo Bog, ali je za svaki univerzum odredio nešto drukčije početne uvjete, a u ovaj univerzum je, nekako, ubacio tebe i Orla, Čvorište i Ramu, da bi pribavljao podatke unutar ovog razvojnog procesa? A svrha svega toga je da Bog može odrediti neki matematički konstrukt udružen sa stvaranjem koje će uvijek proizvesti neki skladni rezultat?“

„Upravo tako“ odgovorio je Sveti Michael. Opet je pokazao na dijagram na ploči. „Zamisli da je ovaj koordinatni sustav, koji sam nacrtao, simbolični dvodimenzionalni prikaz raspoložive hiperpovršine na kojoj su svi parametri koji određuju trenutak stvaranja, trenutak u kojem se energija prvi put pretvarala u materiju. Neki raspored ili vektor, koji predstavlja specifičan skup početnih uvjeta, može se na ovom crtežu prikazati kao jedna točka. Bog već odavno traga za jednom zbijenom, gustom grupom točaka na ovoj matematičkoj hiperpovršini. Taj podskup točaka imat će jednu bitnu osobinu: svaka točka u njemu davat će po jedan svemir koji će, prije ili kasnije, dostići potpuni sklad. Punu harmoniju.“

„Ali gotovo je nerješiv problem“ umiješao se tada Veliki Michael, „stvoriti svemir u kojem će, na kraju, sva živa bića proglašavati slavu Božju? Ako nema dovoljno materije, eksplozija i inflacija odmah nakon trenutka stvaranja imat će za posljedicu svemir koji se vječito širi, a pritom bez dovoljnog međudjelovanja pojedinih sastojaka tijekom razvoja koji bi na kraju iznjedrio održiv život. A ako materije ima previše, opet nema dovoljno vremena da se život i razum dovoljno razviju, jer gravitacija izazove stiskanje svega pa takvom svemiru bude prebrzo kraj.“

„Kaos zbunjuje i Boga“ nastavio je Sveti Michael. „Kaos je posljedica svih fizikalnih zakona koji vladaju evolucijom bilo kojeg stvorenog svemira. Kaos onemogućava točno predviđanje ishoda nekog obuhvatnog procesa pa stoga Bog ne može a priori izračunati što će se u budućnosti dogoditi te stoga ne može jednostavnim analitičkim tehnikama izolirati područja sklada... Eksperimentiranje je čak i Njemu jedini put otkrivanja onoga što traži.“

„Struktura koja se suprotstavlja Božjem planu je golema i nadmoćna, „doda Veliki Michael. „Da bi uspio, Bogu je potrebno ne samo da se život razvije iz subatomskih čestica, koje se u zvjezdanim katastrofama sastavljaju u razne atome, već da taj život postigne neku razinu i duhovne svjesnosti i tehnološke sposobnosti da aktivno preuredi svijet oko sebe...“

Znači, Bog je, razmišljala je Nicole u postelji u svojoj sobi, vrhunski dizajner, vrhunski inženjer. On, ili Ona ili Ono oblikuje trenutak stvaranja, ali svaki puta tako da, za nekoliko milijardi godina, živa bića mogu biti svjedoci Njegovog ili Njenog čuda stvaranja.

„Ima tu nečeg što ne razumijem“ rekla je Nicole dvojici Michaela i Simoni pri kraju te večeri. „Zašto Bog u svom eksperimentiranju mora napraviti tako mnogo različitih svemira? Zar nije dovoljno da se uvjeri, jednom, da je postigao harmoniju, a onda da samo umnožava svemire po toj uspješnoj formuli?“

„To za Boga nije dovoljno težak, dovoljno izazovan problem“ odgovorio joj je Sveti Michael. „Bog također želi znati opseg područja harmonije na superpovršini kreacijskih parametara, kao i sve matematičke karakteristike tog područja... Uz to, meni se čini da ti još ne shvaćaš koliko je težak Božji problem. Samo jedan malen djelić svih mogućih univerzuma može završiti u skladu. Prirodna posljedica pretvaranja energije u materiju je svemir u kojem uopće nema života, ili, u najboljem slučaju, svemir u kojem postoje samo kratkotrajna, agresivna stvorenja, koja više razaraju nego što stvaraju. Čak i maleno područje harmonije u nekom svemiru u razvoju pravo je čudo... Zato je ovaj pothvat tako težak izazov i za Njega samoga.“

Veliki Michael je tada opet uskočio. „Ono za čim Bog traga je svemir koji će, prije svoje smrti u Velikom sažimanju, postići potpunu harmoniju. To znači ne samo da svako živo biće na svakom svijetu radi za opće dobro, nego i da svaka subatomska čestica cijelog tog Njegovog dijela pridonosi harmoniji... Ni ja, dugo, nisam bio sposoban shvatiti koliko je grandiozna ta namjera. Onda mi je Sveti Michael opisao jednu živu vrstu koja od zemlje i kamena, transmutacijom i preraspoređivanjem elemenata, pravi živa bića. Za potpuni sklad potrebno je da napredne vrste, kao što smo mi, pomoću svojih tehnoloških alata preoblikuju neživu materiju u živu, i to u stvorenja koja će pridonositi harmoniji.“

Nicole se sjetila da je negdje na tom mjestu u razgovoru, rekla da joj je mozak već prepun i da bi sad željela na spavanje. Sveti Michael ju je zamolio da ostane samo još nekoliko minuta, da bi mogao sažeti ovu raspravu, koja je, po njemu, bila pomalo neorganizirana. Nicole je pristala.

„Vraćam se na tvoje prvo pitanje“ rekao je Sveti Michael. „Svako Čvorište sastavni je dio hijerarhijskog obavještajnog sustava prikupljanja informacija u našem slučaju diljem ove galaktike. Većina galaktika, pa tako i naš Mliječni put, ima jednu jedinu superpostaju zvanu Primarni Monitor, a svaka od njih je smještena negdje u blizini središta svoje galaktike. Sve te Primarne Monitore stvorio je Bog u trenutku nastanka svemira. Postavio ih je da saznaju sve što mogu o razvojnom procesu u svome svemiru. Čvorove, Nosače, i sve druge inženjerske konstrukcije koje si vidjela, kreirao je pak Primarni Monitor. Svrha svih aktivnost, uključivo i sva ona događanja otkako je prvi brod Rama ušao u vaš solarni sustav prije mnogo godina, je razvijanje – za potrebe Stvoritelja – kvantitativnih kriterija koji će omogućiti da sljedeći svemiri završe u slavnome skladu, unatoč težnjama prema kaosu koja je sadržana u zakonima prirode.

Nicole je zazviždala. „Od ovog razgovora mi staje pamet“ reče. „Sada sam doista iscrpljena.“

Ali ne dovoljno iscrpljena da zaspim, pomislila je. Zar bi mogao zaspati itko kojem su upravo objasnili svrhu svemira? Ona se u sebi nasmije. Ne mogu zamisliti što bi Richard rekao poslije tog razgovora... Dobra hipoteza, možda, ali kako ona objašnjava afričku dominaciju u Svjetskom kupu između 2140. i 2160?... Ili: Zar smisao života više nije 42? Ona se opet nasmije. Richard bi uvažavao Svetog Michaela, naravno, ali bi imao za njega stotinu pitanja... Onda bismo došli u spavaću sobu, vodili ljubav pa proveli ostatak noći u razgovoru...

Zijevnula je i okrenula se na bok. Dok je tonula u san, eksplozije svemira u nastajanju plesale su u njenoj mašti.

9.

Probudila se osvježena, začuđujuće puna energije. Pruži ruku prema pozivnom dugmetu pokraj kreveta, ali se predomisli i vlastitim snagama se nekako prebaci u invalidska kolica. Onda ih doveze do prozora i razgrne zavjese.

Vani bijaše krasno jutro. Onda ugleda lijevo potočić i pokraj njega troje djece, negdje između osam i deset godina starosti. Djeca su bacala ‘žabice’ po površini bare nastale razlijevanjem potoka u stranu. Nicole pođe pogledom preko izvrsno simuliranih polja, šumica i brjegova. Obuze je, barem privremeno, osjećaj da je mlada i puna života.

Možda je ipak trebalo dati im da me popravljaju. Da zamjene sve moje oštećene i istrošene dijelove... pa da živim ovdje, kod Michaela i Simone. Možda bih čak mogla i moju unučad ponešto naučiti.

Djeca su potrčala preko livade, do ograde s konjima. Dječak je trčao najbrže, ali je ipak jedva izmicao dvjema djevojčicama, koje su bile mlađe od njega. Sve troje su se smijali. Stadoše kod ograde i počeše pozivati konje.

„Dječak je Zachary“ reče Veliki Michael iza nje. „Djevojčice su Colleen i Simona. Zachary i Colleen su Katyina djeca, a Simona je Timothijevo najstarije.“

Nicole nije ni čula da je ušao u sobu. Sad okrene kolica. „Dobro jutro, Michael.“ Opet pogleda kroz prozor. „Lijepa djeca.“

„Hvala“ reče Michael prilazeći prozoru. „Ja sam doista imao sreće. Bog mi je dao zapanjujući život u nevjerojatnom bogatstvu.“

Šutke su gledali dječju igru. Zachary se popeo na jednog bijelog konja. Počeo se praviti važan. „Žao mi je što čujem da je Richard nastradao“ reče Michael. „Patrick nam je jučer ispričao. Vjerojatno je to bilo strašno za tebe.“

„Da, bilo je“ odgovori Nicole. „Richard i ja smo imali tako divno prijateljstvo...“ Pogleda ga u oči. „Ti bi se jako ponosio njime, Michael... Posljednjih godina bio je doista drugi čovjek...“

„Naslućivao sam da se promijenio. Jer, onaj Richard kojeg sam ja poznavao, nikad ne bi dobrovoljno otišao u opasnost, osobito ne da bi spašavao tuđe živote.“

„Trebao si ga vidjeti s njegovom unukom Niki, kćeri naše Ellie. Bili su nerazdvojni. Taj čovjek je tako kasno u životu otkrio nježnost.“

Nije mogla nastaviti. Savlada je neočekivana tuga. Odveze se do stolića pokraj kreveta i popije još malo iz bočice s plavom tekućinom. Onda se vrati prozoru i zagleda se, sa svojim starim prijateljem, u dječju igru. Sada su i djevojčice bile na konjima. Bila je u tijeku nekakva igra.

„Patrick nam je rekao da je Benjy izrastao u finog čovjeka, s nekim ograničenjima naravno, ali vrlo uspješnog ako se uzme u obzir s kakvim urođenim sposobnostima je počeo i kakva je duga razdoblja spavanja imao u međuvremenu. Patrick također reče da je Benjy živi dokaz tvojih talenata, i da si neumorno radila s njim, ne pokušavajući izbjeći taj posao pod izgovorom da je hendikepiran...“ Sad Michaela zaguše snažni osjećaji. Okrene se Nicole već sa suzama u očima i položi ruke u njene. „Nikad ti neću moći dovoljno zahvaliti što si s toliko pažnje podizala tu dvojicu dječaka. Osobito Benjyja.“

Nicole, iz invalidskih kolica, digne pogled prema njemu. „To su naši sinovi, Michael. Obojicu jako volim.“ Michael rupčićem obriše nos i oči. „Simona i ja smo željeli da upoznaš našu djecu i unučad, naravno. Ali, složili smo se da ti prvo treba nešto reći. Ne znamo kako ćeš reagirati... A mora ti se reći, jer inače ne bi razumjela reakciju djece na tvoju pojavu.“

„O čemu je riječ, Michael? Toliko ti treba da pređeš na stvar.“

„Doista mnogo“ reče on. Priđe dugmetu pokraj njenog kreveta i pritisne ga dvaput uzastopce. „Nicole, reći ću ti nešto pomalo delikatno. Pamtiš da smo ti jučer navečer rekli da su stranci napravili prijatelje i za mene i za Simonu.“

„Da, Michael.“

Još je gledala kroz prozor. Veliki Michael joj je prišao i uzeo je za ruku. Iz kuće je izašla neka žena u kasnim četrdesetim godinama; njena koža imala je tamnu bakrenu boju, tijelo joj je bilo atletsko. Energično se zaputila ogradi s konjima. Nicole pomisli da su joj taj lik i taj hod poznati. Djeca vidješe tu ženu, mahnuše joj, i pojahaše prema njoj.

Nicole je čula kako Zachary uzvikuje ime te pridošlice. Shvati, i ostane skamenjena. Pridošlica se nakratko okrene prema njoj, i Nicole vidje samu sebe. Izgledala je baš isto kao pri odlasku sa Čvorišta, prije četrdeset godina. Sad joj je bilo vrlo teško pod kontrolom zadržati emocije.

„Simoni si ponajviše nedostajala upravo ti“ reče Michael, vidjevši iznenađen izraz Nicoleinog lica i klimajući glavom. „Zato su ovi izvanzemaljci napravili – što bi drugo... družicu za Simonu točno po tvom liku. Ne samo fizički sličnu, nego i po ličnosti. Simona i ja smo bili iznenađeni savršenstvom te izrade. Ta umjetna je govorila i hodala kao ti, i mislila kao ti. U roku tjedan dana Simona joj se počela obraćati s ‘majko’, a ja s ‘Nicole’. I od tada, pa sve do danas, ona je s nama.“

Nicole je bez riječi buljila u tu imitaciju sebe. Točno su pogođeni i izrazi lica, i pokreti, pomislila je. Žena se sad približavala kući. Djeca su išla uz nju.

„Simona je smatrala da ćeš se ti možda malo uznemiriti, ili se osjetiti kao da te je netko istisnuo, kad otkriješ da ova kao Nicole živi u našoj obitelji toliko godina. Ja sam je uvjeravao da tebi to neće teško pasti, i da će ti samo biti potrebno izvjesno vrijeme da se navikneš na tu zamisao. Uostalom, nijedna žena u povijesti svijeta nije još dobila točnu robotsku kopiju sebe same.“

Umjetna Nicole podigne jednu djevojčicu i zavrti je u zraku. Onda sve četvoro pojuriše uza stube pa u kuću.

Zovu je baka. Može trčati, može jahati, baca ih u zrak... Nije ftistična ni vezana za invalidska kolica. U Nicole počne bujati jedan osjećaj koji se njoj nikad nije sviđao: samosažaljenje. Pa, možda ja i nisam toliko nedostajala Simoni, pomisli. Njena ‘majka’ je bila uz nju tijekom svih ovih godina, uvijek pri ruci, spremna da dođe na svaki poziv. Nije nikad starjela niti je ikad išta tražila...

Osjeti da će zaplakati. Smiri se nekako. „Michaele“ reče ona, prisiljavajući se na osmijeh, „daj mi nekoliko minuta da se pripremim za doručak.“

„Sigurna si da ti ne treba nikakva pomoć?“

„Nikakva. Bit će sve u redu. Samo se želim umiti i malo našminkati.“

Suze su potekle samo nekoliko sekundi poslije zatvaranja vrata. Eto, ni ovdje nema mjesta za mene. Ovi već imaju baku, mnogo bolju nego što bih ja ikada, ikada mogla biti, bez obzira što je samo stroj...

Tijekom vožnje natrag, do transportne postaje, Nicole gotovo nije progovorila. Šutjeli je i kad je šatl poletio sa Čvorišta i vinuo se u svemir.

„Ne želiš pričati o tome?“ reče Orao.

„Ne baš“ reče Nicole u mikrofon u svojoj kacigi.

„Drago ti je što si išla?“ reče on par sekundi kasnije.

„O, da... apsolutno. Bilo je to jedno od najljepših iskustava u mom životu. Mnogo ti hvala.“

Orao je okrenuo šatl tako da su let nastavili natraške. Polako su se udaljavali od blještavog, kolosalnog tetraedra koji je dominirao nebom ispred njihovih prozora.

„Postupak zamjene organa mogao bi se izvesti danas poslijepodne. Za samo tjedan dana izgledala bi mlađa od samog Velikog Michaela.“

„Ne, hvala.“

Šutnja se opet odužila.

„Ne izgledaš sretno.“

Nicole se okrene i pogleda svog umjetnog pratitelja. „Sretna sam. Osobito sam sretna zbog Simone i Michaela... Divno je sve što je njima život donio.“ Nicole duboko udahne. „Možda sam samo umorna. Toliko toga se događalo, u tako malo vremena.“

Nicole utone u razmišljanje. Lagano je u glavi opet prešla sve što joj se dogodilo od buđenja iz višegodišnjeg sna. Kroz um joj proletješe lica šestoro djece i četrnaestoro unučadi Simone i Michaela. Zgodni su, premda svi nekako sliče jedno na drugo.

U misli joj se vraćalo samo jedno lice, ono koje je dobro pamtila, jer ga je godinama viđala u zrcalu. Složila se sa Simonom i Michaelom da je ona druga Nicole nevjerojatno slična njoj, da je pravi uspjeh vrhunske tehnologije. Ali nije im mogla prenijeti onaj neobični osjećaj koji imaš dok vodiš razgovor s mlađim ‘ja’, štoviše razgovore sa strojem koji te je zamijenio u srcima i dušama tvoje vlastite obitelji.

Nicole je šutke gledala čak i dok su druga Nicole i Simona prepričavale, smiješeći se, neku svađicu koja se bila dogodila prije mnogo godina, na Čvorištu, između Simone i njene tada male sestre Katie. Umjetna Nicole je ponavljala detalje o tome, što je i Nicole pomoglo da osvježi svoja sjećanja na taj događaj. Pa ona i pamti bolje od mene... Eto savršenog rješenja za problem starenja i umiranja... Snimiš jednu osobu dok je mlada, na vrhuncu snaga i sposobnosti, i onda je sačuvaš zauvijek, kao legendu, barem u očima njenih najdražih.

„Kako mogu biti sigurna da su onaj Veliki Michael, i ona Simona, s kojima sam jučer i jutros razgovarala, prava ljudska bića, a ne simulacije s još većim stupnjem sličnosti nego moja dvojnica?“

„Sveti Michael kaže da si postavila nekoliko teških pitanja o ranom razdoblju života Velikog Michaela“ odgovori Orao. „Zar nisi bila zadovoljna odgovorima?“

„Ali shvatila sam, dok smo bili u vozilu, prije sat vremena, da su neke od tih informacija mogle biti u Michaelovom dosjeu prenijetom s broda Newton, a vi ste, znam to, imali pristup tim podatcima.“

„Pa zašto bismo mi išli tako daleko samo zato da tebe zavaramo? Jesmo li ikada ranije postupali tako?“

„A koliko je još Michaelove i Simonine djece u životu?“ upita ona nekoliko minuta kasnije, mijenjajući temu.

„Na ovom Čvorištu ih ima još trideset dvoje. A na drugim mjestima, još stotinjak.“

Nicole odmahne glavom. Sjeti se kronika naroda Senuofo. Njeno potomstvo bit će posijano među zvijezdama... Omeh bi bio zadovoljan.

„Jeste li usavršili izvanmaternično odgajanje ljudskih zametaka od oplođenih jajnih stanica?“

„Manje-više“ reče Orao.

Opet su letjeli šuteći. Opet je tišina potrajala dugo. „Zašto mi nisi nikad pričao o Primarnim Monitorima?

„Nije bilo dopušteno. Ne dok se ne probudiš poslije velikog spavanja. A otad jednostavno nije bilo povoljne prilike da o tome pričamo.“

„A je li istina sve ono što je Sveti Michael rekao? O Bogu, o kaosu i o mnoštvu svemira?“

„Koliko mi znamo, da“ reče Orao. „Barem je tako programirano u našim sustavima. Nitko od nas nije nikad svojim očima vidio Primarni Monitor“

„A je li moguće da je cijela ta priča samo svojevrsni mit koji je smislila ona inteligencija u hijerarhiji iznad vas, kao službeno objašnjenje namijenjeno i ljudskim bićima?“ Orao se kolebao. „Ta mogućnost postoji... Ne bih imao načina saznati je li doista tako.“

„A bi li znao da je nešto drukčije, neko drukčije objašnjenje ranije bilo uneseno u tebe?“

„Ne nužno. Ne odlučujem samo ja što ostaje, a što ne, u mojoj memoriji.“

Nicole se nastavila ponašati na ovaj neuobičajeni način: duge razdoblje šutnje prekidala je serijama prividno nepovezanih pitanja. U jednom trenutku upitala je zašto neka Čvorišta imaju četiri modula, a neka tri. Orao je objasnio da je čvorište u principu trokut, jer ima tri kugle spojene hodnicima, ali da se ponekad, otprilike kod svakog desetog ili dvanaestog Čvorišta, dodaje i četvrta kugla, modul znanja, tako da nastane tetraedar. U modulu znanja se čuvaju sve informacije koje su prikupljene o tom dijelu Galaktike.

„To je dijelom biblioteka, a dijelom muzej. Sadrži kolosalnu količinu informacija u različitim oblicima“ rekao je. „Jesi li ikad bio unutar modula znanja?“

„Nisam, „ odgovori Orao, „ali moja sadašnja memorija sadrži njegov puni opis.“

„Mogu li ja tamo?“ reče Nicole.

„Živo biće mora za to imati posebno dopuštenje.“

Kad je opet progovorila, Nicole upita što će se dogoditi s ljudima koji će za dan ili dva biti premješteni na Čvorište. Na to pitanje, i na seriju kasnijih, Orao je odgovarao vrlo strpljivo; objasnio je da će ljudi živjeti u stambenom modulu, u jednoj eksperimentalnoj životnoj sredini, zajedno s još nekoliko drugih vrsta; da će biti pod stalnim nadzorom, ali da Simona, Michael i njihova obitelj možda hoće, a možda i neće, biti integrirani s pridošlicama.

Nicole je nekoliko minuta prije stizanja u Morsku Zvijezdu donijela odluku. „Želim ostati ovdje samo još noćas“ reče lagano. „I to zato da bih se mogla sa svima oprostiti.“ Orao je pogleda s čuđenjem. „A sutra“ nastavi Nicole, „odvedi me u Modul znanja, ako uspiješ dobiti dopuštenje...Kad odem iz Morske Zvijezde, želim da se prekine s bilo kakvim novim unošenjem lijekova u mene... Ako srce počne zakazivati, ne želim nikakve herojske napore spašavanja.“

Gledala je ravno naprijed, kroz prozirni dio svoje svemirske kacige i kroz prozor šatla. Sad je, nema sumnje, pravo vrijeme, reče sama sebi. Samo ako imam hrabrosti. Ako se ne pokolebam.

„Da, majko“ reče Ellie, opet brišući suze. „Razumijem, doista razumijem. Ali, ja sam tvoja kći. Ja te volim. Koliko god to tebi bilo logično, ja jednostavno ne mogu biti sretna sad kad čujem da te više nikad neću vidjeti.“

„A što bih ja morala učiniti?“ reče Nicole. „Pustiti ih da me pretvore u nekakvu bioničku ženu, da bih ovdje mogla vječno trčkarati? Biti grande dame ove zajednice, puna savjeta i napuhane mudrost? To mi se ni najmanje ne sviđa.“

„Ali svi ti se dive, majko“ reče Ellie. „Ovdje je tvoja obitelj, koja te voli. Mogla bi provesti godine samo upoznajući se sa svim članovima Simonine i Michaelove obitelji... Nikada ne bi bila problem ni za koga od nas.“

„Nije to u pitanju.“ Nicole okrene kolica, tako da je sad gledala prema jednom golom zidu. „Svemir se neprestano obnavlja“ nastavila je, govoreći sebi koliko i Ellie. „Sve u njemu – pojedinci, planeti, zvijezde, čak i galaktike – sve ima svoj životni ciklus, smrt, a ne samo rođenje. Ništa nije zauvijek. Čak ni sam svemir... Promjena i obnova su bitni dio ukupnog procesa. Oktosi to dobro znaju. Zato su planske terminacije sastavni dio njihove ukupne strategije obnavljanja društva.“

„Ali, majko“ reče Ellie iza njenih leđa, „oktosi, osim ako izbije neki rat, stavljaju pojedince na te svoje popise za likvidaciju samo onda ako netko više ne daje njihovom društvu doprinos barem jednak troškovima za održavanje njegovog života. Nas ništa ne košta da te održimo u životu, a tvoja mudrost i tvoje iskustvo imaju, i sada, veliku vrijednost.“

Nicole se okrene i nasmiješi. „Mudrica si ti, Ellie. Priznat ću da ima istine u tome što govoriš. Ali namjerno zanemaruješ dva ključna elementa u mojoj odluci, a oba sam ti opširno objasnila. Zbog razloga koje možda nikad nećeš moći razumjeti ni ti, niti itko drugi: meni je važno da budem u stanju sama izabrati trenutak svoje smrti. Želim tu odluku donijeti prije negoli postanem teret, pa i prije nego što iskliznem iz glavnog toka aktivnosti; dok me obitelj i prijatelji još poštuju. Drugo, uvjerena sam da u ovom svijetu, koji će nastati poslije nove selidbe, ja nemam neku određenu ulogu. Zato ne mogu sama pred sobom opravdati krupne fiziološke intervencije koje bi bile potrebne da ja funkcioniram i dalje, a da ne opterećujem druge. Čini se da je, s mnogih točaka gledišta, sad baš pravo vrijeme za silazak.“

„Kao što rekoh još na početku“ reče Ellie, „ne treba uzimati u obzir samo tvoju hladnu, racionalnu analizu. Što je s osjećajem gubitka kod svih nas – Benjyja, Niki, mene, i drugih? Naša tuga bit će tim veća što ćemo znati da je tvoja smrt u ovom trenutku mogla biti izbjegnuta.“

„Ellie, vratila sam da se oprostim od vas troje, i od ostalih, među ostalim i zato što želim ublažiti taj eventualni osjećaj gubitka koje bi se kasnije mogao pojaviti... Pogledaj oktose. Oni ne žale ni...“

„Majko“ upadne joj Ellie u riječ. Borila se protiv novog nailaska suza. „Mi nismo oktopauci, ljudi smo. Mi žalimo... Očajni smo kad umre netko koga smo voljeli. Znamo, razumom, da se umrijeti mora, i da je to sve dio sustava prirode, ali ipak, ipak plačemo, i gubitak nas boli.“ Ellie zastane. „Zar si zaboravila kako je tebi bilo kad su nastradali Richard i Katie? To te je doista razbilo.“

Nicole pogleda svoju kćer. Znala sam da ovo neće biti lako. Možda se nisam trebala vraćati. Možda bi bilo bolje da sam zamolila Orla da svima kaže: Nicole je umrla, otkazalo joj je srce.

„Znam da te je uznemirio prizor one androitkinje koja te je zamijenila u Michaelovoj i Simoninoj obitelji... Ali, to te ne treba previše brinuti. Prije ili kasnije, sva njihova djeca i unuci će saznati da nije moguć nikakav supstitut za pravu Nicole des Jardins Wakefield.“

Nicole uzdahne. Osjećala je da gubi ovu bitku. „Da, ja sam tebi, Ellie, potvrdila da, po mojoj ocijeni, sada ne postoji mjesto za mene u toj obitelji. Ali, nije fer da mi sad pripisuješ da je reakcija na drugu Nicole jedini ili glavni razlog za ovu moju odluku.“

Već se zamarala. Planirala je razgovarati prvo s Ellie pa s Benjyjem, zatim s ostalima iz skupine i tek tada odspavati. Međutim, s Ellie se namučila više nego što je očekivala. A jesi li bila realistična? pitala se. Jesi li doista očekivala da će Ellie reći: super, pametno si to odlučila, mama. Baš mi je žao što odlaziš ali potpuno te razumijem.

Netko zakuca na vrata njihovog zajedničkog stana! Kad se ona otvoriše, pojavi se Orao. „Smetam li?“ upita izvanzemaljac, gledajući jednu pa drugu ženu.

Nicole se nasmiješi. „Mislim da smo spremne za kratku stanku.“

Ellie reče da mora u kupaonicu, i ode. Orao dođe do Nicole. „Kako ide?“ reče on saginjući se do razine invalidskih kolica.

„Ne baš najbolje.“

„Pomislio sam da navratim da bih ti javio da je odobren tvoj zahtjev da posjetiš Modul znanja. Pa, ako pretpostavimo da osnovna situacija koju si mi u šatlu opisala vrijedi i sad...“

Nicole se razvedri. „.Vrlo dobro! E, sad, ako skupim hrabrost i s tim izguram do kraja...“

Orao je potapše po leđima. „Ti to možeš. Ti si najposebnije ljudsko biće koje smo ikad sreli.“

Benjyjeva glava počivala je na njenim grudima. Nicole je ležala na leđima; jednom rukom je zagrlila svog sina. Znači, ovo bi mogla biti posljednja noć moga života, razmišljala je tonući polako prema snu. Mali drhtaj straha prođe kroz nju, ali ga ona odbaci. Ne bojim se smrti. Ne poslije svega što sam doživjela.

Orlov posjet ulio joj je novu snagu. Kad se razgovor s Ellie nastavio, Nicole je priznala da u svemu što Ellie govori ima istine, i da ni sama ne želi žalostiti svoje prijatelje i srodnike, ali je potvrdila da ostaje čvrsto pri svojoj odluci. Zatim je istaknula da će i Benjy i sama Ellie, i svi ostali dobiti priliku za dodatni individualni razvoj nakon nje, jer više neće postojati autoritet kojem se neprestano mogu obraćati.

Ellie je rekla Nicole da je ‘tvrdoglava stara žena’ ali da će, zbog ljubavi i poštovanja prihvatiti i podržavati tijekom preostalih sati Nicoleinu odluku. Također ju je pitala hoće li i jednim postupkom aktivno ubrzati svoju smrt. Nicole se na to nasmijala i rekla svojoj kćeri da se tu nema što poduzimati, jer je Orao rekao da će bez lijekova njeno srce otkazati za samo nekoliko sati.

Razgovor s Benjyjem nije bio tako težak zato što se Ellie dobrovoljno javila da mu prvo sve objasni, što je Nicole odobrila. Benjy je tako doznao da njegova majka pati i da je slabog zdravlja, ali nije doznao da stranci imaju medicinsko znanje da riješe njene probleme. Ellie je uvjerila Benjyja da će Max, Eponina, Niki, Kepler, Marius i Maria ostati dio njegove svakodnevice.

U široj skupini jedino su se Eponini pojavile suze u očima kad ih je Nicole obavijestila o svojoj odluci. Max je izjavio da nije posve iznenađen. Maria je izrazila žaljenje što nije provela više vremena sa ženom koja joj je spasila život. Kepler, Marius, pa čak i Niki, bili su zbunjeni i nisu znali što reći.

Dok se spremala na spavanje, Nicole si obeća da će ujutro, prije svakog drugog posla, pronaći doktoricu Plavu i lijepo se od nje oprostiti. I kad se već spremala ugasiti svjetlo, Benjy priđe svojoj majci i upita može li, kako je ovo njihova posljednja zajednička noć, leći pokraj nje, ‘kao kad sam bio mali dečko’. Nicole pristane, a kad se Benjy pripio uz nju, suze joj potekoše niz lice. Tekle su joj preko ušiju i močile jastuk.

10.

Probudila se rano. Benjy je već bio ustao i odjenuo se; Kepler je još spavao na drugom kraju sobe. Benjy joj opet, kao i u ranijim danima, strpljivo pomogne da se istušira i odjene.

Nekoliko minuta kasnije u veliku zajedničku sobu uđe Max, probudi Keplera, onda priđe Nicoleinim kolicima i rukuje se s njom. „Prijateljice moja, ne rekoh sinoć mnogo, jer ne mogoh naći prave riječi. A i sad mi nekako ne leže...“

On okrene glavu od nje. „Jebi ga“ nastavi glasom koji se slamao, „znaš kakvi su moji osjećaja prema tebi. Ti si jedna divna, divna osoba.“

Ušuti. Lice nikako nije okretao prema njoj. Jedini zvuk u toj sobi bio je Keplerov tuš. Nicole steže Maxu ruku. „Hvala ti, Max“ reče tiho, „ovo mi mnogo znači.“

„Kad mi je bilo osamnaest“ nastavi on neodlučno i tek sad se okrene da je pogleda, „umro mi je otac od jednog rijetkog oblika raka. Svi smo znali da će se to dogoditi. Clyde, stara i ja gledali smo ga mjesecima kako propada... Ali ja ipak nisam mogao vjerovati, pa ni kad je već bio u kovčegu... Održana je mala propovijed na groblju, došli su samo naši prijatelji s okolnih farmi i jedan automehaničar iz De Queena, tip imenom Willie Townsend, koji se svake druge subote navečer obavezno napijao s mojim starim.“

Max se osmjehnuo i opustio. Volio je pripovijedati. „Willie je bio dobar stari smotanac, neženja, izvana tvrd kao opeka, unutra mek kao maslac. Ostavila ga je neka cura, ljepotica, još u srednjoj školi, i on od tada nije imao druge... I, sad, pita mene stara jel’ bih ja rek’o nekoliko riječi ‘nad grobom’ poslije propovijedi. Ja pristanem, a bio sam napisao taj, kao, govor, i zapamtio ga od riječi do riječi, pa čak i probao jednom, pred Clydom.

„Znači, poslije propovijedi, ja sam bio spreman“ nastavio je. „Pa počnem: ‘Moj otac, Henry Allan Puckett, bio je dobar čovjek’ kažem. Onda malo ušutim, jer sam imao plan da na tom mjestu napravim stanku. Willie već šmrca, gleda u zemlju. Odjednom primijetim da sam zaboravio što je sljedeća rečenica. Stojimo mi, stojimo, pod onim vrućim suncem Arkansasa, kao da cijela vječnost prolazi, premda vjerojatno nije bilo više od deset sekundi. Nikad se, ni do danas, nisam sjetio ostatka tog govora. Što ću, gdje ću, onako očajan i posramljen, samo sam, na kraju, rekao: ‘E, jebi ga...’ a tad ti Willie na sav glas kaže: ‘Amen!’“

Nicole se počne smijati. „Max Puckett, „reče ona, „u ovome svemiru ne može postojati nitko drugi poput tebe!“

Max se naceri. „Noćas smo u krevetu Frenchi i ja pričali o onoj drugoj Nicole, koju su izvanzemaljci napravili za Simonu i Michaela, i onda Ep pita bi li oni napravili robota Maxa Pucketta za nju. Sviđala joj se zamisao da ima savršenog muža koji uvijek uradi sve što mu se kaže. Pa i ono noću... Smijali smo se do besvijesti zamišljajući što bi taj robot Max mogao raditi, a što ne bi, u krevetu.“

„Ma, sram te bilo.“

„Ne, pa Frenchi je sve to zamišljala, ne ja... Dobro, vidi, poslan sam ovamo s posebnom zadaćom da te obavijestim da je u susjednoj sobi spremljen de lux doručak, ljubaznošću naših kockastih glavonja. To nam je, kao, jedan od načina da ti kažemo zbogom ili ‘bon voyage’ ili već što treba... Stvar počinje za točno osam minuta.“

Nicole je s oduševljenjem utvrdila da je raspoloženje za doručkom dobro i ugodno. Jučer je nekoliko puta naglašeno rekla da njen odlazak ne treba biti početak vremena tuge već, naprotiv, da ga treba proslavljati kao kraj jednog divnog života. Sada se vidjelo da su njeni prijatelji i obitelj iskreno prihvatili taj njen zahtjev, jer je vidjela samo povremeno poneko tužno lice.

Najbliže njoj sjeli su Ellie i Benjy. Dugi stol za doručak postavili su blok roboti. Do Ellie su sjedili Niki, pa Maria, pa doktorica Plava. S druge strane, do Benjyja, sjedili su Max, pa Eponina, zatim Marius, Kepler i Orao. Tijekom doručka Nicole je primijetila, iznenađena, da Maria razgovara s Plavom. „Nisam znala da znaš čitati boje, Maria“ reče Nicole, s jasno pohvalnim tonom u glasu.

„Pomalo“ reče djevojka, koja kao da se malo posramila što su svi na nju obratili pažnju. „Ellie me je poučavala.“

„To je lijepo“ reče Nicole.

„Naravno da je pravi jezikoslovac u našoj grupi“ reče Max, „onaj čudni čovjek-ptica na kraju stola. Jučer smo bili nazočni kad je razgovarao s iguanama, pomoću onih njihovih čudnih coktanja i škripanja.“

„Bljaaak“ reče Niki. „Ja ne bih željela razgovarati s tako gadnim stvorovima.“

„Iguane imaju posve drukčiji pogled na svijet“ reče Orao. „Vrlo jednostavan, vrlo primitivan.“

„Ono što mene zanima“ reče Eponina, naginjući se naprijed i obraćajući se samom Orlu, „je sljedeće: što je potrebno učiniti da bih i ja dobila robota za druga. Uzet ću jednog koji izgleda kao ovaj Max ovdje, a pod uvjetom da ne psuje i da su mu neke funkcije pojačane...“

Svi se nasmijaše. Nicole se nasmiješi i u svojim mislima, gledajući sve oko stola. Ovo je savršeno, pomisli ona. Nisam mogla zatražiti ljepši rastanak.

Plava i Orao joj dadoše još jednu dozu plave tekućine, posljednju. Nicole je pakirala svoje stvari u jednu torbu. Bilo joj je drago što je dobila priliku da Plavoj gotovo nasamo kaže zbogom. „Hvala ti za sve“ reče sad jednostavno svojoj oktoskoj kolegici, i zagrli je.

„Nedostajat ćeš svima nama“ reče Plava svojim bojama. „Nova glavna optimizatorica željela je organizirati veličanstven ispraćaj, ali ja sam joj rekla da, po mom mišljenju, to ne bi bilo u redu. Tražila me da se, u ime cijele oktopaučne vrste, oprostim od tebe.“

Do zračne pretkomore je ispratiše svi, cijelo društvo. Još jedna runda osmijeha i grljenja – na visini invalidskih kolica – a onda Orao i Nicole, samo njih dvoje, prođoše kroz vrata komore.

On je podigne i stavi u sjedalo u šatlu. Zatim sklopi invalidska kolica. Nicole uzdahne. „Bili su veličanstveni?“

„Jako te vole i poštuju“ reče Orao.

Poletjeli su s Morske Zvijezde. Veliki tetraedar svjetlosti opet se lagano okretao pred njihovim očima. „Kako se osjećaš?“ upitao je.

„Lakše mi je. Ali, malo i strah.“

„To je i za očekivati.“

„Što misliš, koliko još imam?“ upita ona nekoliko sekundi kasnije. „Do trenutka kad će mi srce stati?“

„To je teško točno predvidjeti.“

„Znam, znam“ reče nestrpljivo. „Ali vi ste znanstvenici, sigurno ste pravili neke kalkulacije.“

„Još šest do deset sati.“

Za šest ili najdulje za deset sati bit ću mrtva, pomislila je. Strah je sad bio opipljiviji, nije ga mogla posve potisnuti.

„Kako to izgleda biti mrtav?“

„Očekivali smo da ćeš postaviti to pitanje“ reče Orao. „Nama kažu da je to kao isključenje.“

„Ništavilo, zauvijek?“

„Po svemu sudeći, da.“

„A sam čin umiranja?“ reče Nicole. „Ima li tu nečeg posebnog?“

„Ne znamo. Nadamo se da ćeš nam ti govoriti koliko god budeš mogla.“

Poslije su letjeli šuteći, dugo. Ispred njih se Čvorište brzo povećavalo. U jednom trenutku njihova svemirska letjelica samo malo promjeni pravac leta i Modul znanja se nađe točno u sredini njihovog prozora. Doletjeli su do njega tako okrenuti da su preostala tri vrha tetraedra bila ispod njih.

„Mogu li te nešto pitati?“ reče Orao.

„Ma, samo naprijed“ reče ona, okrene se prema strancu i nasmiješi mu se kroz kacigu svog skafandera. „Nemoj mi postajati bojažljiv u ovaj kasni sat.“

„Ne, ali nisam htio ometati tvoje razmišljanje.“

„U ovom trenutku ne razmišljam ni o čemu određenom. Moj um jednostavno pluta.“

„Zašto želiš svoje posljednje sate provesti u Modulu znanja?“

Nicole se nasmije. „Ako sam ikad čula unaprijed programirano pitanje, to je ovo. Već vidim kako se moj odgovor učitava u neku gotovo beskonačnu datoteku pod odrednicom: ‘Smrt: ljudska bića’, i pod još neke, povezane odrednice.“

Orao je ovo šutke primio.

„Kad smo Richard i ja bili nasukani u New Yorku, prije mnogo godina, i kad smo smatrali da nemamo mnogo izgleda za spas, razgovarali smo tko bi što volio raditi u posljednjim trenucima pred smrt. Složili smo se da na prvo mjesto baš tada dolazi vođenje ljubavi. Drugoplasirana želja bila je doznati nešto novo, osjetiti istraživačko uzbuđenje još jednom, posljednji put...“

„Vrlo napredno razmišljanje.“

„A također i praktično. Ako se ne varam, ovaj vaš Modul znanja bit će toliko zanimljiv da neću biti ni svjesna da mi otkucavaju posljednje sekunde života. Koliko god sam čvrsto odlučila ovako otići, mislim da bi me strah savladao kad se u svojim posljednjim satima ne bih aktivno bavila nečim.“

Sad je Modul znanja obuhvaćao cijelu visinu i širinu njihovog prozora. „Prije nego što uđemo“ reče Orao, „želim ti prenijeti neke informacije o ovom mjestu. Modul je kuglast, ali se sastoji od tri zasebna koncentrična dijela. Svaki dio ima svoju određenu svrhu. Vanjski, tanki sloj odnosi se na sadašnjost i blisku prošlost. U sloju ispod njega, koji je deblji, nalaze se sve povijesne informacije o ovome dijelu Galaktike. Ispod toga je unutrašnji, loptasti treći dio, koji je najveći. U njemu su svi modeli za predviđanje budućnosti, kao i stohastički scenariji za sljedeće eone.“

„Mislila sam da nisi nikad bio unutra.“

„Nisam. Ali moju bazu podataka o Modulu znanja su noćas dopunili.“

Na površini kugle otvorila su se jedna vrata. Šatl zaplovi unutra. „Samo malo“ reče Nicole. „Ako sam dobro shvatila, gotovo je stopostotno sigurno da iz ovog modula živa neću izaći?“

„Tako je.“

„Onda, možeš li, molim te, polako okrenuti ovu letjelicu, da još jednom, posljednji put, pogledam vanjski svijet?“

Šatl se počne lagano okretati oko sebe, ostajući u istoj vodoravnoj ravnini. Nicole se nagne malo naprijed u sjedalu i zagleda se netremice kroz prozor. Vidjela je druge dijelove Čvorišta, u daljini Morsku Zvijezdu u kojoj su, u tom trenutku, njeni prijatelji i njena obitelj pakirali svoju prtljagu za konačno preseljenje na Čvorište. S jedne strane bila je žuta zvijezda Tau četi, toliko slična Suncu, jedini veliki prirodni nebeski objekt koji se mogao vidjeti. Unatoč njenom jakom sjaju, i obilju svjetlosti zrcaljenoj sa Čvorišta, Nicole je ugledala i još neke zvijezde u tami svemira.

Ništa se u ovome prizoru mojom smrću promijeniti neće, pomisli Nicole. Samo će jedan par očiju manje gledati ovu veličanstvenost. I bit će u njoj manje jedna gruda tvari podignute do svijest da se divi i pita za smisao svega ovoga.

„Hvala“ reče Nicole kad se šatl opet okrenuo i bio usmjeren vrhom prema unutrašnjosti Modula znanja. „Možemo nastaviti.“

11.

Sva vozila koja su iz svemira ulazila u Modul znanja, baš kao i sva koja su kroz prometne cijevi stizala iz drugih vrhova tetraedra, morala su ući u izduženu prometnu postaju, koja se nalazila u obruču što je, kao ekvator, izvana obavijao divovsku sferu.

„Postoje samo dva ulaza, razmaknuta sto osamdeset stupnjeva. Tako je za svako od tri područja ovoga Modula“ govorio je Orao dok je pokretni pločnik brzo nosio njega i Nicole kroz taj cjevasti obruč oko Modula znanja. Desno od njih bio je prozirni zid cijevi, lijevo sam Modul – zid bez ikakvih prozora, krem bijele boje.

„Hoću li uskoro moći skinuti ovaj skafander?“ upita Nicole iz invalidskih kolica.

„Da, čim uđemo u izložbeni prostor“ reče Orao. „Morao sam izabrati pravac kretanja za naš obilazak. Nisu mogli preko noći u cijelom Modulu promijeniti atmosferu. Duž te staze neće ti trebati skafander.“

„Znači, ti si već izabrao što ćemo vidjeti,“

„To je bilo nužno. Ovo mjesto je ogromno, mnogo veće od poluvaljka Rame i prepuno podataka... Nastojao sam izabrati itinerer oslanjajući se na ono što znam o tvojim interesima, i u skladu s vremenom koje nam je na raspolaganju... Ako treba još nešto...“

„Ne, ne“ reče Nicole. „Ne bih ni znala što tražiti. Uvjerena sam da je tvoj izbor dobar.“

Bližili su se kraju pokretnog pločnika. Na tom mjestu je širok hodnik zalazio lijevo. „Usput rečeno“ reče Orao, „nisam ti objasnio da je naš obilazak ograničen na vanjsko i srednje područje... Domena predviđanja nama je zabranjena.“

„Zašto?“ reče Nicole uključujući pogon kolica i vozeći se usporedno s Orlom.

„Ne znam sigurno. Ali to nije doista važno, ako sam dobro shvatio što ti ovdje želiš postići. Bit će više nego dovoljno stvari za razgledavanje i u dva raspoloživa područja.“

Ispred njih pojavio se visok, prazan zid. Ali dok su mu prilazili, jedan njegov dio se otvori prema unutra, kao da se raskriljuju velika vrata. Oni uđoše u visoku kružnu dvoranu u čijem središtu je bila kugla promjera desetak metara. Zid i strop bijahu načičkani svakojakom opremom i oznakama. Orao prizna Nicole da ne zna ništa o tim dijelovima.

„No rečeno mi je da u prvoj dvorani očekujemo pojavu neke vrste orijentira za naš obilazak“ doda stranac.

Svjetlucava lopta se raspolovi duž svoga ‘ekvatora’ i gornja polovica se podigne, pokazujući da je šuplja. Nicole i Orao uđoše unutra, gornja polulopta se spusti i oni se nađoše posve zatvoreni.

Mrak je potrajao samo sekundu ili dvije. Onda se sitna, rasuta svjetla pojaviše pred njima, na unutrašnjoj površini sfere. „Ovo je izgleda dekorirano s mnogo pojedinosti“ reče Nicole.

„Ovo je model ovog sloja“ reče Orao. „Mi ga gledamo kao da smo u samom središtu Modula znanja, i kao da srednji sloj i Domena predviđanja ne postoje. Primijetit ćeš da se ništa ne pruža u prostor prema nama, jer i ne može, zadiralo bi u srednji sloj. Sada će ti kretanje svjetlosti pokazati kamo ćemo ići u sljedećih nekoliko sati.“ Približno tridesetak posto unutrašnje površine sfere sad se obasja blagom svjetlošću.

„Sve ovo u obasjanom području u vezi je s putovanjem u svemir“ reče Orao. „Naš obilazak će ostati u tom području. Ona titrava crvena točka smo mi.“

Nicole vidje da se crvena točka brzo pokreće i da je stala u jednoj točki iznad njene glave, gdje se vidjela slika galaktike Mliječni put. „Prvo ćemo u Geografski odjel“ reče Orao pokazujući to mjesto. „Onda u Inženjerski, pa Biološki. Imat ćemo tu kratak odmor, a onda poći u drugi sloj Modula znanja. Imaš li kakvih pitanja prije nego što pođemo?“

Povezli su se malim vozilom, koji je bio poput onog u stambenom modulu, kojim su išli u posjet Simoni i Michaelu. Staza iza i ispred bila je uvijek osvijetljena, ali lijevo i desno od vozila bio je gusti mrak.

„Što je oko nas?“ upita Nicole poslije desetak minuta vožnje.

„Uglavnom memorijski blokovi i poneki izložak. U mraku su da ti ne bismo nepotrebno skretali pažnju.“ Napokon stadoše ispred još jednih visokih vrata. „Dvorana u koju ćeš ući“ reče Orao rasklapajući njena invalidska kolica, „je najveća pojedinačna prostorija u cijelom ovom sloju, ili domeni. Na najširem dijelu njena širina je pola kilometra. U njoj se sada nalazi model galaktike Mliječni put. Kad uđemo, stat ćemo na jednu pokretnu platformu, koja će nas nositi gdje god želimo. Unutra će biti mrak, ali će biti i mnogo osvijetljenih točaka i struktura iznad i ispod nas. Možda će ti se učiniti da možeš pasti, ali, imaj na umu da si u bestežinskom stanju.“

Uskoro im se, s te platforme, ukaže veličanstven vidik. Nicole je bila svladana ljepotom još prije nego što je platforma krenula prema sredini dvorane. U tami oko njih posvuda su bile svijetle točke: svaka je predstavljala po jednu zvijezdu: pojedinačne zvijezde, zatim dvojne, trojne. Male stabilne žute zvijezde, crveni divovi; bijeli patuljci, čak i jedna supernova iznad koje su prošli baš kad je eksplodirala. U svim pravcima, svuda divota, svuda veličanstveni prizori.

Poslije nekoliko minuta Orao zaustavi platformu. „Mislio sam da trebamo ovdje početi, na teritoriju koji ti je dobro poznat.“

Pomoću štapa za pokazivanje, iz kojeg su se po potrebi pružale zrake svjetlosti, on pokaže jednu obližnju žutu zvijezdu. „Prepoznaješ ovo mjesto?“

Nicole je pokušavala pogledati obuhvatiti more svijetlih točaka svuda oko sebe – gledati svuda istovremeno. „Jesu li u ovoj dvorani prikazane baš sve zvijezde u našoj galaktici? Svih stotinu milijardi, svaka pojedinačna?“

„Nisu. Ovo što vidiš je samo jedno područje Galaktike, ali veliko. Reći ću ti više o tome za koju minutu, kad se popnemo do vrha dvorane. Tad ćemo moći s visine pogledati na središnju galaktičku ravninu. Ali, ja sam te doveo baš na ovo mjesto zbog nečeg drugog.“

Nicole je prepoznala Sunce, zatim trojku Alfa Centauri – najbliže susjede Sunca, pa Barnardovu zvijezdu i Sirius. Nije se mogla sjetiti imena drugih zvijezda u bliskom susjedstvu Sunca. Uočila je, međutim, da se u blizini nalazi još jedna pojedinačna žuta zvijezda.

„Da nije ono Tau Ceti?“

„Dakako“ reče Orao.

Tau Ceti izgleda kao da je nadomak Sunca, pomisli Nicole, a u stvarnosti je tako udaljena. To znači da je naša Galaktika neusporedivo veća nego što mi doista možemo shvatiti.

„Udaljenost od Sunca do Tau Ceti“ reče Orao kao da joj čita misli, „čini samo jedan desettisućiti dio promjera Galaktike.“

Nicole odmahne glavom. Platforma se počela udaljavati od Sunca i Tau Ceti. Postoji mnogo više toga negoli sam uopće mogla i zamisliti. Sva moja putovanja odnosila su se tek na jedan neznatno malen kutak svemira.

Rukujući nekom crnom kutijicom kao daljinskim upravljačem, Orao je pozvao crtež pravokutnog geometrijskog tijela, izvučen tankom, sjajnom crvenom crtom. Prema njegovoj daljinskoj naredbi, taj nacrt se širio i smanjivao.

„Imamo mnogo raznih načina za upravljanje projekcijama u ovoj dvorani“ reče. „Pomoću ove naprave možemo mijenjati veličinu slike. Možemo uvećati bilo koji dio galaktike. Evo, pokazat ću ti. Unijet ćemo crvenu točku, na primjer, u središte Orionove maglice. Time smo označili mjesto na kojem želimo da bude naša platforma. Zatim točku širimo u crtež geometrijskog tijela, kao malo prije. Obuhvaćamo, na primjer, nekih tisuću zvijezda. I, evo.“

Približno jednu sekundu u dvorani je vladao samo mrkli mrak. Onda je Nicole bila opet zadivljena, ali sad drukčijim skupom svijetlih točaka. Skupine zvijezda i pojedinačne zvijezde sad su bile daleko jasnije definirane, veće. Orao objasni da je sad cijelu dvoranu ispunila samo Orionova maglica, te da pola kilometra dvorane sada znači nekoliko stotina svjetlosnih godina, a ne šezdeset tisuća kao malo prije.

„Ovo područje je zvjezdano rodilište“ reče. „Tu se, ovoga trenutka, rađaju zvijezde i planeti.“ Povede platformu desno. „Evo, na primjer, jednog tek rođenog zvjezdanog sustava. On je u vrlo ranoj fazi svog oblikovanja. Ima mnoge značajke kakve je Sunčev sustav imao prije četiri i pol milijarde godina.“

Nacrta malo geometrijsko tijelo oko jedne zvijezde. Nekoliko sekundi kasnije dvorana je bila ispunjena blistanjem jednog mladog sunca. Nicole je gledala divovsku oluju koja se kretala preko uzavrele površine. Iz korone se izvije protuberanca i poleti visoko iznad njene glave: prst narančaste i žute svjetlosti zaboden u crnilo svemira.

Orao poleti platformom prema jednom udaljenom, mnogo manjem tijelu. Bila je to nekakva nakupina tvari, jedna od desetak takvih koje su se mogle primijetiti u neposrednoj okolici mlade zvijezde. Bio je to planet. Imao je crvenkastu, rastopljenu površinu. Vidješe kako jedan veliki nebeski projektil pada u tu vrelu tekućinu; materijal izbačen udarom razleti se na sve strane a lava se širom planeta počne žestoko valjati u svim pravcima.

„Po našim statističkim podacima“ reče Orao, „ovaj planet ima nezanemarive izglede da u sljedećih nekoliko milijardi godina razvoja proizvede život. Naravno, prvo mora završiti ovo razdoblje formiranja i vanjskog bombardiranja. Planet ima matičnu zvijezdu koja je pojedinačna i stabilna. Imat će i atmosferu s dovoljnim klimatskim varijacijama, a i sve potrebne kemijske sastojke. Evo, uvjeri se. Uključujem poseban program koji će brzo pregledati donju polovicu periodnog sustava elemenata, i pokazati nam koliko, postotno, ima atoma od svakog od tih elemenata u ovoj uzavreloj juhi.“

U crnilu iznad novorođenog planeta pojavi se ekran. Svaki kemijski element tog planeta bio je na ekranu prikazan kao jedan atom, koji se od ostalih razlikovao svojom bojom i brojem protona i neutrona. Razmjerna zastupljenost tog elementa bila je označena veličinom crteža atoma... „Uoči da je znatna količina ugljika, dušika, halogenih elemenata, i željeza“ reče Orao. „To su presudni kemijski elementi. Svi su oni stvoreni eksplozijom jedne obližnje supernove, u ne tako dalekoj prošlosti. Atomi tih elemenata bitno obogaćuju organizacijske mogućnosti na ovom tijelu u nastajanju... Bez složene kemije nema stvarnog života... Kad ne bi bilo atoma željeza, kad on ne bi mogao zauzeti svoje mjesto u središtu hemoglobina, kao što je slučaj na tvom planetu, sustav za prijenos kisika bio kod mnogih živih vrsta daleko nedjelotvorniji.“

I tako se proces nastavlja, pomislila je Nicole, eon za eonom. Zvijezde i planeti se stvaraju od kozmičke prašine. Poneki planet sadrži pravu kemijsku mješavinu, koja na kraju može dovesti do stvaranja života i inteligencije. Ali, što organizira taj proces? Koja nevidljiva ruka tjera kemikalije da se vremenom usložnjavaju, da dobivaju sve bolju strukturu, sve dok ne dođu u stanje samosvijesti? Postoji li neki prirodni zakon, koji mi tek moramo otkriti, o sklonosti materije da se organizira baš tako?

Orao je sada objašnjavao koliko je malena vjerojatnost da se život razvije na zvjezdanim sustavima gdje postoje samo jednostavni atomi kao što su vodik i helij, ali ne i oni teži atomi složenije građe, koje mogu iskovati samo umiruće zvijezde u eksplozijama supernova. Nicole osjeti da je neodoljivo preplavljuje osjećaj beznačajnosti. Već je čeznula za nečim što bi imalo ljudske dimenzije.

„Koliko možeš smanjiti dvoranu?“ reče. Onda se nasmije vlastitom nespretnom izražavanju. „Da bude preciznija, koja je najveća rezolucija ovog projektora?“

„Najsitniji detalji koje možemo ovdje prikazati bit će u omjeru 4096:1. Suprotni ekstrem je intergalaktički prizor promjera pedeset milijuna svjetlosnih godina. Ali, to je zato što je naše zanimanje za događaje izvan ove Galaktike ograničen.“

Nicole je u glavi nešto izračunavala. „Kako je najveća širina dvorane pola kilometra, to znači da možete uvećati sliku toliko da u nju stane neki teritorij oko dvije tisuće kilometara dug?“

„Tako je. Zašto pitaš?“

Nicole je sad živnula. „Pa, možemo li zumirati Zemlju? Da nadletim Francusku?“

„Rekao bih da možemo“ reče Orao poslije malo kolebanja. „Premda to nije ono što sam planirao.“

„Meni bi to jako puno značilo.“

„Dobro. Bit će potrebno nekoliko sekundi pripreme, ali možemo to napraviti.“

Let je počeo iznad kanala La Manche. Čekanje u mraku, na platformi parkiranoj pod plafonom, potrajalo je samo tri sekunde; onda je ispod njih nastala prava eksplozija svjetlosti. Kad su se Nicoleine oči, poslije dužeg vremena, prilagodile, ona prepozna plavetnilo morske vode ispod njih i oblik obale Normandije. U daljini se rijeka Seine praznila u La Manche.

Tražila je od Orla da postavi platformu iznad ušća Seine i da odatle polako krene prema Parizu. Prizor dobro znane geografije pobudi u njoj silne osjećaje. Jasno se sjetila dana svoje mladosti, kad je sa svojim voljenim ocem bezbrižno lutala tom zemljom.

Model ispod njih bio je izvrstan. Tamo gdje je stupanj povećanja dopuštao, vidjela se čak i treća dimenzija – visina pojedinih dijelova reljefa i pojedinih građevina. U Rouenu, slavna crkva gdje se Ivana Orleanska privremeno pokajala, bila je pola centimetra visoka i dva duga. Nicole vidje, u daljini, Pariz, a u njemu dobro znani Arc de Triomphe, također neznatno izdignut s površine.

Kad su doletjeli do Pariza, platforma je nekoliko sekundi lebdjela iznad šesnaestog arrondissementa. Nicolein pogled se zadrži na jednoj zgradi ispod nje. Bilo je to suvremeno konferencijsko središte. Nicole se tad vrati u jedan posebno dirljiv trenutak svoga djevojaštva. Mojoj dragocjenoj kćeri, koja se zove Nicole, ali i svim mladim ljudima na svijetu, nudim jedan jednostavan pogled, čula je opet glas svoga oca. Bilo je to na ceremoniji dodjeljivanja nagrade ‘Mary Renault’ koju je njen otac primio, i sad je završavao svoj govor. U životu sam našao dvije neprocjenjivo vrijedne stvari – stjecanje znanja, i ljubav. Ništa drugo – ni slava, ni vlast, ni postignuća koja bi bila sama sebi svrha – ne mogu nikad, ni približno, imati toliku vrijednost niti mogu biti tako trajna.

Slika njenog oca ispuni joj svijest. Hvala, tata. Hvala ti što si me tako dobro čuvao poslije mamine smrti. Hvala ti za sve čemu si me naučio...

Teška, bolna čežnja joj opet natjeraju suze u oči. U trenu postane opet dijete, očajnički željno s ocem porazgovarati o svojoj nadolazećoj smrti. Počne se boriti protiv tih osjećaja, polako, metodično; da je ne potope. Ne želim baš sada ovo osjećati, reče sama sebi, ali i to s poteškoćom. Željela sam ostaviti sve ovo iza sebe...

Okrene lice od slike Francuske pod sobom.

„Što je?“ reče Orao.

Nicole se usiljeno nasmiješi. „Želim vidjeti nešto drugo. Nešto spektakularno... i novo. Može li neki oktoski grad?“

„Jesi li sigurna?“

Nicole kimne glavom. Dvorana se odmah zatamni. Dvije sekunde kasnije pojavi se svjetlost i Nicole pogleda tamo. Platforma je sad nadlijetala ogromni ocean duboke zelene boje.

„Gdje smo? I kamo to idemo?“

„Sad smo na oko trideset svjetlosnih godina od tvoga Sunca“ odgovori Orao. „Ovo je prvi oceanski planet na koji su oktopauci, poslije nestanka Prethodnika, doletjeli i na njemu uspostavili svoju naseobinu. Nalazimo se, kao što lijepo vidiš, iznad mora. Udaljeni smo oko dvjesto kilometara od najslavnijeg oktoskog grada.“

Nicole osjeti novo uzbuđenje. Platforma je nastavljala let iznad oceana; u daljini su se već nazirali obrisi nekih građevina. Na trenutak joj se učinilo da je svemirska pustolovka koja po prvi put dolijeće na ovaj planet, željna vidjeti čudesa slavnih gradova opisanih u pripovijestima ranijih istraživača.

Predivno, pomislila je. Za trenutak usmjeri pažnju na samu vodu. „Zašto je ovaj ocean toliko zelen?“

„Gornji metar njegove površine je jedan poseban, bogati ekosustav, u kojem dominira jedan rod fotosintezne biljke s nekoliko vrsta, koje su sve zelene. Taj ekosustav daje hranu i sklonište za oko deset milijuna raznih vrsta životinja. Neke od biljaka su tako velike da samo jedna zauzima i po cijeli kvadratni kilometar prostora. Taj sloj su svojevremeno uspostavili Prethodnici. Oktopauci su ga našli i poboljšali.“

Nicole digne pogled. Platforma je već bila u blizini grada. Stotine zgrada različitih oblika i veličina širilo se ispod njih. Oktopaučni grad bio je većim svojim dijelom na kopnu, ali se činilo i da znatan dio plovi na vodi. Zgrade su bile najgušće na uskom poluotoku koji se pružao u more. Na samom kraju poluotoka bile su tri ogromne kupole, jedna blizu druge, koje su dominirale gradskom vizurom.

Periferija grada završavala se širokim vanjskim krugom od osam manjih kupola; svaka je bila povezana pravocrtnim transportnim cijevima s jednom od kupola na poluotoku. Svaka od tih osam perifernih kupola bila je obojena različitom, ali uvijek jarkom bojom; obližnje zgrade istom takvom. Iz blistavo-crvene kupole na poluotoku pružalo se osam cijevi iste takve boje – u valove oceana: očito kao veza s osam podvodnih kupola. U svemu tome se uočavao dobro uravnotežen geometrijski raspored.

Izvan kruga od osam perifernih kupola nije bilo više nikakvih građevina.

Nicole se odmah najviše svidjela jedna neobična smeđa struktura koja je plovila po vodi. Činilo se da je gotovo iste veličine kao jedna od tri najveće kupole. Imala je oblik kocke, ali se, gledano s visine, činilo da je dobivena tako što je netko naslagao dvadesetak slojeva nekakvih rešetki jedne preko drugih, međusobno ih razdvajajući i popunjavajući grančicama i slamom iz ptičjih gnijezda. Moglo je to podsjetiti i na saće sa stotinama posebnih stanica.

„Što je ono?“ reče ona pokazujući prstom dolje, s platforme.

„Ovo naselje oktopauka postiže posebne uspjehe u mikrobiologiji. Ta građevina, koja ima, usput rečeno, i svoj podvodni dio dubok desetak metara, sadrži preko tisuću različitih staništa za vrste čija se veličina mjeri mikrometrima. To što vidiš je zapravo farma, ili spremnik. Oktopauci kojima zatrebaju takvi mikroorganizmi, dođu, naruče i dobiju potrebnu količinu.“

Za Nicoleine oči ovaj grad neobične arhitekture bio je prava gozba. Dočarala si je kako bi to izgledalo poći tim ulicama i gledati bezbroj novih vrsta bića – raznovrsnost veću čak i od one u Smaragdnom Gradu. Želim tamo ići. Želim vidjeti!

Ona zatraži od Orla da doleti platformom nad sam vrh ogromne zelene kupole. „Je li unutrašnjost ove kupole slična Smaragdnom Gradu?“

„Pa ne baš. Sve je mnogo veće. Oktoska naseobina u Rami bila je zbijena; jedan mikrokozmos. Morali su, zbog nedostatka prostora, zbiti u gotovo u isti prostor funkcije koje bi inače odmakli stotinama kilometara jedne od drugih. U jačim oktoskim kolonijama, na primjer, alternativci ne stanuju u blizini gradskih vrata, nego na posve drugom planetu.“

Nicole se nasmiješi. Planet alternativaca. E, to bi vrijedilo vidjeti.

„U ovom gradu živi više od osamnaest milijuna oktopauka, ako uračunamo sve njihove morfološke varijetete. To je administrativno središte planeta. Ali u njemu živi i oko deset milijardi drugih bića, koja su pripadnici pedesetak tisuća različitih živih vrsta. Površina gradskog zemljišta je približno jednaka Los Angelesu, ili nekoj drugoj velikoj urbanoj zoni na tvojoj Zemlji.“

Orao nastavi iznositi činjenice i statistike o oktoskom gradu ispod njihove platforme. Ali Nicole je već razmišljala o nečem drugom. „Je li Archie živio ovdje?“ reče ona prekidajući Orlov enciklopedijski monolog. „Ili doktorica Plava, ili bilo tko drugi od oktosa koje smo mi upoznali?“

„Ne. Nitko od njih nije bio ni s ovog planeta pa ni iz ovog zvjezdanog sustava. Oktopauci Rame su doputovali iz jedne od takozvanih ‘pograničnih kolonija’. To su naseobine genetski prilagođene za što uspješnije uspostavljanje odnosa s drugim, novim oblicima inteligentne žive tvari.“

Nicole odmahne glavom i nasmiješi se. Pa, jasno. Trebala sam pretpostaviti da su oni nešto posebno...

Osjetila je umor. Poslije još nekoliko minuta zahvalila mu se i rekla da je dovoljno razgledala grad oktopauka. U trenu nestadoše i kupole i rešetkasta građevina smeđe boje i duboko zeleno more. Orao podigne njihovu leteću platformu opet do stropa dvorane.

Ispod njih se sad vidio Mliječni put, ali je zauzimao samo mali prostor u sredini dvorane. „Svemir je niz nakupina tvari i praznina u stalnom širenju“ reče Orao. „Vidi samo kakva je praznina oko Mliječnog puta. Osim dva Magellanova oblaka, koji se baš i ne mogu zvati galaktikama, najbliži susjed je, dakle, galaktika Andromeda . Ali ona je vrlo daleko. Udaljena je dvadeset promjera Mliječnog puta.“

Nicole nije razmišljala o Andromedi. Ponijela su je divna razmišljanja o životu na različitim svjetovima, o svemirskim gradovima, o mogućem rasponu bića koja se uzdižu od obične mješavine atoma, evolucijom, uz pomoć ili bez pomoći superiornih bića izvana, do svijesti. Nastojala je uživati u okusu tog trenutka, svjesna da se već približio trenutak kad više neće biti onih poleta mašte koji su toliko obogatili njen život.

12.

„Toliko smo već potrošili vremena“ reče Orao, „da ćemo najvjerojatnije morati promijeniti naš itinerer.“

Sjedili su rame uz rame u vozilu. „Je li to kao neki diplomatski način da mi kažeš da ova moja pumpica popušta brže nego što ste očekivali?“ Smješkala se usiljeno.

„Ne“ reče Orao. „Zadržali smo se gotovo dvostruko duže nego što sam planirao. Ni na kraj pameti mi nije bilo nadlijetanje Francuske, na primjer, i oktoskog grada.“

„E, taj dio je bio predivan. Kad bih samo mogla doista onamo otputovati, a da mi doktorica Plava bude vodič, pa da bolje upoznam njihov način života.“

„Znači, tebi se grad oktosa sviđa više nego zvjezdane panorame?“

„Ne bih tako rekla. Sve je to fantastično... Ovo što sam dosad vidjela, potvrđuje da sam dobro izabrala mjesto za...“ Nije dovršila tu rečenicu. „Tek malo prije, na platformi, shvatila sam da smrt nije samo kraj razmišljanja i kraj svake svijesti, nego i kraj osjećaja. Ne znam zašto mi to ranije nije bilo samo po sebi jasno.“

Nastane kratka tišina.

„Dakle, prijatelju moj“ reče Nicole vedro, „kamo nas put odavde vodi?“

„Mislio sam da odemo u Inženjerski dio, gdje možeš vidjeti makete raznih Čvorišta, Nosača i drugih svemirskih brodova, a poslije, ako preostane dovoljno vremena, u Biološki dio. Tamo stanuje određen broj tvojih ex-utero unuka u jednom od naših boljih imitacija uvjeta na Zemlji. U blizini je stanište onih zanimljivih vodenih jegulja ili zmija, koje smo svojevremeno upoznali, ti i ja zajedno, na onom ranijem Čvorištu. Tamo je i jedna taksonomatska izložba koja sustavno pokazuje tjelesne sličnosti i tjelesne razlike svih vrsta koje su se, u ovom kraju Galaktike, uspjele otisnuti u svemir“

„Sve to sjajno zvuči.“ Nicole se odjednom nasmije. „Baš je čudna stvar ljudski mozak. Znaš što mi je upravo palo na um? Prva dva stiha pjesme Andrewa Marwella ‘Njegovoj sramežljivoj dragoj’... A glase: ‘Da nam je samo svjetova dovoljno, i dovoljno vremena da imamo, ova tvoja kolebljivost ne bi bila zločin, moja damo.’ U svakom slučaju, htjedoh reći da nemamo vječnost na raspolaganju, i da zato prvo treba poći do te makete Nosača. Rado bih vidjela životnu sredinu u kojoj će stanovati Patrick, Nai, Galilej i ostali. A poslije toga ćemo ocijeniti koliko vremena preostaje.“

Krenuše. Nicole pomisli da ju je Orao malo prije skenirao, ali nije rekao rezultat. Strah joj se vrati, sad još jači. ‘Grob je krajolik tihi, vrli, al’ ondje nitko nikoga ne grli’, prisjeti se stihova iz iste pjesme.

Bili su zajedno na ravnoj palubi makete Nosača. „Ovo je model umanjen 64 puta“ reče Orao. „Možeš, dakle, ocijeniti koliko je velik original.“

Nicole je iz invalidskih kolica zurila u daljine. „Za ime božje, pa ova maketa palube je kilometarska.“

„Dobra procjena. Paluba pravog Nosača je duga oko četrdeset, a široka oko petnaest kilometara.“

„Ispod svake ove kupole drukčija je životna sredina?“

„Da“ reče Orao. „Atmosferu i druge životne uvjete nadziremo pomoću opreme koja je na palubi, ali i pomoću instalacija koje se nalaze dolje, u trupu broda. Svaki mjehur je jedan habitat, i svaki se okreće drugom brzinom oko svoje vlastite osi, da bi se dobila odgovarajuća gravitacija. Unutar istog mjehura mogu se podići dijelovi, to jest pregradni zidovi, ako je potrebno razdvojiti neke od vrsta unutra. Na primjer, stanovnici Morske Zvijezde su svi poslani u isti mjehur, zato što se udobno osjećaju u manje-više istim okolišnim uvjetima, ali im je habitat tako pregrađen da nikada više neće stupiti u dodir jedni s drugima.“

Krivudali su stazom između blokova opreme i kupola na palubi makete. „Neki od ovih habitata su baš mali“ reče Nicole gledajući jedan ovalni mjehur koji se dizao samo pet metara iznad ravnine palube. „Teško da bi tu moglo živjeti više od nekoliko individua.“

„Postoje i vrlo sitni svemirski putnici. Jedna vrsta, s jednog zvjezdanog sustava ne jako udaljenog od tvoje matične zvijezde, ima tjelesnu dužinu od samo jedan milimetar. Njihovi najveći svemirski brodovi nisu veći od ovog našeg vozila.“

Nicole pokuša zamisliti inteligentnu skupinu mrava ili biljnih uši: svi zajedno upinju svoje snage da sagrade svemirski brod. Nasmiješi se takvoj slici.

„I svi ovi Nosači samo putuju od jednog Čvorišta do drugog?“ reče, mijenjajući temu.

„To im je glavna zadaća. Kad u nekom mjehuru ne ostane više nijedan živi putnik, taj habitat se pri sljedećem zaustavljanju kod nekog Čvorišta rekondicionira.“

„Kao Rama,“ reče Nicole

„Pa, da, sličnosti ima, ali ima i mnogo razlika, i to krupnih. Mi uvijek pažljivo proučimo svaku vrstu u zvjezdanim brodovima klase Rama, kakva god da je. Nastojimo da svaka bude stavljena u maksimalno vjeran životni ambijent, da bi promatranje bilo pod ‘prirodnim’ uvjetima – najpribližnije što je moguće. Za razliku od toga, nisu nam potrebni nikakvi novi podaci o stvorenjima koja su prebačena na flotu Nosača. Zato se u njihove poslove uopće ne miješamo.“

„Osim što ih sprječavate da stvaraju potomstvo... Usput rečeno, smatra li vaša etîka da je na neki način ‘humanije’ – ili kako već glasi vaša riječ za to – uskratiti nekome pravo imati djecu, nego ga izravno ubiti?“

„Mislimo da je humanije.“

Stigoše do mjesta gdje se staza račvala u dva kraka, od kojih je jedan vodio lijevo i natrag, prema rampama i dvoranama Modula znanja. „Mislim da smo postigli ono što sam ovdje htjela.“ Kolebala se jedan trenutak. „Ipak imam još nekoliko pitanja.“

„Samo reci.“

„Ako pretpostavimo da je Sveti Michael točno opisao namjenu Rame, Čvorišta i svega ostalog, zar nije jasno da vi sami narušavate i mijenjate proces koji bi trebali promatrati? Jer, čim se pojavite, čim stupite u vezu s...“

„Dakako da imaš pravo. Naša nazočnost donekle, ali vrlo malo, utječe na tijek evolucije. To je situacija analogna Heisenbergovom načelu neodređenosti u fizici. Ne možemo promatrati, a da na neki način i ne utječemo. Ali Primarni Monitor može uzeti u obzir naš utjecaj i uračunati ga pri stvaranju konačnog modela. Osim toga, mi se pridržavamo određenih pravila, s ciljem da minimaliziramo svoj utjecaj na prirodnu evoluciju.“

„Željela bih da je Richard sada sa mnom pa da čuje kako Sveti Michael objašnjava sve ovo. Bio bi zadivljen, ali bi, sigurna sam, postavio i neka dobra pitanja.“

Orao nije odgovorio. Nicole uzdahne. „Dobro, što je sljedeće, Monsieur le Tour Director?“

„Ručak. Imamo nekoliko sendviča, vodu, i jedno odličan komad tvog omiljenog oktoskog voća.“

Nicole se nasmije i skrene kolicima na rub staze „Na sve misliš.“

„Richard nije vjerovao u raj“ reče. Orao je dovršavao još jedan pregled njenog organizma pomoću aparata za skeniranje. „Ali, da je mogao sam stvoriti neko mjesto za svoj život poslije smrti, svakako bi jedan dio njegovog raja izgledao baš ovako.“

Orao je proučavao crtice na malom ekranu. „Mislim da bi bilo dobro preskočiti nešto od naše turneje“ reče on dižući pogled prema Nicole. „Da odemo ravno do najvažnijih izložaka u sljedećem sloju Modula znanja.“

„Tako je loše?“ reče Nicole. Nije bila iznenađena. Povremeni bolovi koje je osjećala u grudima uoči posjeta Francuskoj i nadlijetanja grada oktosa sad su se stopili u jednu neprekidnu bol.

I strah je sad bio neprekidan. Između svake dvije svoje riječi, između svake dvije misli, bila je oštro svjesna da je smrt posve blizu. Pa dobro, čega se ti u stvari plašiš? pomisli. Kako ništavilo može biti tako loše? Ipak, strah je ostajao.

Orao je objasnio da nema dovoljno vremena za prethodno upoznavanje s prostornim rasporedom u drugom sloju Modula. Prošli su kroz velika vrata i našli se u tom donjem, drugom po redu sloju. Zatim su se vozili još desetak minuta naprijed. „U ovom dijelu Modula znanja naglasak je“ reče Orao vozeći, „na načinu kako se sve mijenja u vremenu. Postoji po jedan odjel za svaku pojavu u Galaktici koja je podložna promjenama ili te promjene izaziva. Smatrao sam da će te osobito zanimati ovaj prvi izložak.“

Dvorana je bila slična onoj u kojoj su nedavno letjeli kroz Mliječni put, ali znatno manja. Opet su se ukrcali na jednu leteću platformu i njome se otisnuli u tamu.

„Za ono što ćeš sad vidjeti, potrebna su i neka objašnjenja. Bit će to, zapravo, ubrzani sumarni prikaz evolucije civilizacija koje putuju po onom području Galaktike u kojem se nalaze tvoje Sunce i još oko deset milijuna drugih zvjezdanih sustava. To je, približno, jedan desettisućiti dio cijele Galaktike, ali je uzorak reprezentativan.

„Nećeš vidjeti nijednu zvijezdu“ nastavi Orao, „niti planet, niti prikaz bilo kojeg drugog materijalnog tijela, iako je cijeli raspored elemenata utemeljen na pretpostavci da su te konkretne zvijezde tu, pred nama. Vidjet ćeš samo svijetle površine. Svaka će označavati jednu vrstu koja je krenula u svemir, a to znači, koja je barem uspjela lansirati satelit u stazu oko svog planeta. Dokle god ta vrsta živi u nekom zvjezdanom sustavu, svijetla površina će se vidjeti na tom mjestu.

„Početak će biti stanje prije deset milijardi godina, ubrzo nakon formiranja one nakupine koja je danas Mliječni put. Kako je tada, na početku, vladala velika nestabilnost i brze promjene, nitko nije poletio u svemir tijekom jednog dugog razdoblja. Zato ću razdoblje od prvih, približno, pet milijardi godina, a to znači do nastanka tvog solarnog sustava, prikazati jako ubrzano: tempo će biti dvadeset milijuna godina u sekundi. Za nastanak grude koja je danas Zemlja bit će potrebno približno četiri minute ovako ubrzanog filma. Tada ću zaustaviti projekciju.“

Bili su zajedno na letećoj platformi u dvorani: Orao je stajao, Nicole uz njega sjedila u svojim invalidskim kolicima. Jedina svjetlost koju su vidjeli bila je ona mala, pomoćna, na samoj platformi, koja im je omogućavala da vide jedno drugo. Nicole je tridesetak sekundi zurila u mrkli mrak oko sebe.

„Jesi pokrenuo projekciju? Ništa se ne vidi.“

„Točno, „odgovori Orao. „Ustanovili smo, prateći mnoge galaktike od kojih su neke mnogo starije od Mliječnog puta, da se nikakav život ne pojavljuje dok se galaktika malo ne smiri i dok se u njoj ne razviju zone stabilnosti. Život traži stabilne zvijezde u relativno benignom ukupnom okruženju, ali, isto tako, i da se dogodi određena zvjezdana evolucija, čiji rezultat mora biti stvaranje onih bitnih kemijskih elemenata bez kojih praktično nema biokemije. Kad bi sve ostalo na subatomskim česticama i lakim, najjednostavnijim atomima, vjerojatnost da se pojavi makar i najskromniji život, a o svemirskim civilizacijama da i ne govorim, bila bi vrlo, vrlo mala. Tek kad velike zvijezde dođu do kraja svog životnog ciklusa i proizvedu složenije elemente, kao što su dušik, ugljik, željezo i magnezij, vjerojatnost za nastanak života postaje značajna.“

Ispod njih se počelo pojavljivati ponegdje poneko svjetlo, ali sveukupno je, u te prve četiri minute, zasvijetlilo samo nekoliko stotina površina, od kojih je samo jedna jedina izdržala duže od tri sekunde. „Eto, stigosmo do nastanka Zemlje. Zaustavio sam projekciju“ reče Orao, spreman nastaviti.

„Čekaj, čekaj malo“ reče Nicole. „Želim biti sigurna da sam shvatila. Jesi li mi upravo prikazao da je u prvoj polovici povijesti naše galaktike, kad nije bilo ni Zemlje ni Sunca, u tom području oko mjesta gdje će Sunce nastati bilo vrlo malo vrsta koje su se vinule u svemir, i da su gotovo sve nestale poslije dvadeset, ili manje, milijuna godina; napokon, da se samo jedna uspjela održati nekih šezdeset milijuna godina?“

„Odlično. E, sad ću dodati još jedan parametar ovoj projekciji. Ako je jedna vrsta uspjela ne samo krenuti u svemir, nego se i trajno nastaniti u nekom drugom zvjezdanom sustavu, što vi, ljudi, još niste postigli, svijetla površina koja prikazuje tu vrstu napravit će istu takvu ekspanziju – proširit će se na prostor gdje se taj zvjezdani sustav nalazi. Boja će biti ista, a za druge druga. Na taj način ćemo moći pratiti koja vrsta se koliko i gdje raširila. Osim toga, smanjit ću brzinu projekcije za faktor dva, dakle sada je deset milijuna godina jedna sekunda.“

Poslije samo pola minute upali se jedna crvena površina u jednom kutu dvorane. Šest, sedam, osam sekundi kasnije, pojavilo se na stotine crvenih proširenja. Ukupna crvena površina zablistala je tako jako da je ostatak dvorane izgledao nezanimljivo: samo mrak i povremeno poneka mala osvijetljena površina, s možda jednim proširenjem. Onda crveno polje u jednoj sekundi nestade. Gašenje je krenulo iz same jezgre crvenog prostora, proširilo se, ostavljajući nekoliko crvenih mrljica na periferiji dotad ogromnog crvenog područja, i u sljedećem trenu progutalo i njih.

Nicolein um je radio ubrzano, dok je gledala to sijevanje oko sebe. To je morala biti zanimljiva priča, pomisli ona razmišljajući o crvenim svjetlima. Zamisli civilizaciju koja se raširila na stotine okolnih zvijezda. Onda, paffff, nema je... Nema te žive razumne vrste. Pouka je neizbježna... Sve ima svoj početak i svoj kraj... Besmrtnost postoji samo kao pojam, ne u stvarnosti.

Osvrnula se po dvorani. Svuda se događalo isto, ili slično: u sve većem broju pojavljivale su se i gasile kratkotrajne svijetle površine, znak da su tu živjele i nestajale civilizacije koje su letjele u svemir. Malo koja je izdržala cijelu sekundu; neke su se stizale proširiti, ali su samo ponekad dolazile u blizinu drugih osvijetljenih zona.

Inteligencija je postojala u našem dijelu galaktike i putovala je u svemir još prije nastanka Zemlje, shvatila je Nicole... Ali malo je koja od tih naprednih vrsta doživjela uzbuđenje stupanja u trajne veze s nekom drugom...I usamljenost je dakle jedna od bitnih značajki svemira... Barem ovog svemira.

Osam minuta kasnije Orao opet zamrzne projekciju. „Stigli smo na deset milijuna godina prije sadašnjosti. Na Zemlji su dinosauri već davno nestali zbog svoje nesposobnosti da se prilagode klimatskim promjenama koje su se dogodile poslije pada jednog velikog asteroida. Njihov nestanak je doveo do uspona sisavaca, koji su dotad bili u drugom planu, a jedna od razvojnih grana sisavaca počinje pokazivati minimalnu inteligenciju.“

Orao ušuti: Nicole je gledala gore, ravno njemu u oči, s vrlo napetim, gotovo bolnim izrazom lica. „Što je?“ reče izvanzemaljac.

„A hoće li naš svemir završiti u harmoniji?“ upitala je. „Ili ćemo i mi biti tek jedna od onih podatkovnih točaka koje pomažu Bogu da odredi traženi skup parametara, pomažući mu tako što ostaju izvan tog skupa?“

„Zašto to pitaš baš sada?“

„Ova tvoja projekcija djeluje kao zapanjujući katalizator. Moj um bi sad želio postaviti desetke pitanja.“ Nasmiješila se. „Ali, kako nemam vremena za sve, počela sam s najvažnijim... Pogledaj samo što se ovdje dogodilo“ nastavi ona i odmahne rukom prema slici. „Čak i sada, poslije deset milijardi godina evolucije, svijetle površine su međusobno jako udaljene. Također se vidi da se ni jedna površina nije uspjela osobito jako proširiti niti se dugo zadržati. Valjda bi trebalo, ako se želi harmonija na kraju, da sva galaktika zablista; da se ove svijetle zone, koje označavaju let u svemir i nazočnost inteligencije, prošire preko svih zvjezdanih sustava u svim galaktikama. Ili sam pogrešno razumjela značenje riječi ‘harmonija’ u priči Svetog Michaela?“

„Mislim da nisi pogrešno razumjela.“

Poslije nekog vremena upitala je:

„A gdje je u ovom sadašnjem prikazu naš Sunčev sustav?“

„Evo ovdje“ reče Orao i pokaže svjetlosnom zrakom jedno mjesto u mraku.

Nicole je pažljivo razgledala taj sustav i okolni prostor, a zatim jednim pogledom obuhvatila cijelu dvoranu. „Dakle prije deset milijuna godina je šezdesetak inteligentnih vrsta koje su putovale svemirom živjelo u našem okolišu od najbližih desetak tisuća zvijezda... A jedna od tih vrsta, ako dobro shvaćam ovaj skup tamnozelenih svjetala, stasala je čak tu u našoj blizini i proširila se na dvadeset ili trideset zvjezdanih sustava.“

„Točno. Da nastavim projekciju, ali još sporije?“

„Pričekaj još malo. Htjela bih prvo doživjeti ovo stanje. Sve do sada tvoja projekcija je išla mnogo brže nego što sam je mogla upijati.“

Zagledala se u skupinu zelenih svjetala. Njihov vanjski rub je bio samo petnaestak svjetlosnih godina udaljen od mjesta koje je Orao označio kao Sunčev sustav. Onda da znak Orlu da opet pokrene projekciju. On joj reče da će tempo od sada biti samo dvjesto tisuća godina u sekundi.

Zelena svjetla dolazila su sve bliže i bliže Zemlji, a onda odjednom nestala. „Stani!“ vikne Nicole.

Orao zaustavi film i upitno je pogleda.

„Što se dogodilo s tim momcima?“

„Pričao sam ti o njima prije neki dan. To su oni koji su genetskim inženjeringom sami sebe uništili.“

Zamalo su dosegnuli i Zemlju. Koliko bi naša povijest tekla drukčije, da su uspjeli... Oni bi odmah uočili intelektualni potencijal praljudi u Africi, i nesumnjivo bi učinili s njima ono što su Prethodnici učiniti s oktosima. Onda bismo...

U njenom umu odjednom iskrsne slika Svetog Michaela kako stoji ispred kamina kod Michaela i Simone, i smireno objašnjava svrhu svemira.

„Mogu li vidjeti početak?“

„Početak čega?“

„Početak svega“ odgovori Nicole žustro. „Onaj trenutak kad je svemir nastao, kad je čitav razvojni proces pokrenut.“ Mahne rukom opet prema projekciji ispod njih. „To možemo“ reče Orao poslije kraćeg kolebanja. Sljedećeg trenutka oko platforme zavlada još jednom potpuni mrak. „Ne znamo ništa ni o čemu prije nastanka ovog svemira, ali pretpostavljamo da je prije trenutka stvaranja, postojala neka vrsta energije, jer nam je bilo rečeno da je materija ovog svemira nastala preobrazbom energije.“

Nicole se osvrtala. „Svugdje tama“ reče, gotovo sama sebi. „A negdje u toj tami – ako riječ ‘negdje’ u ovom slučaju ima ikakvo značenje – nalazila se energija. I Stvoritelj... Ili je, možda, ta energija bila dio Stvoritelja?“

„Ne znamo. Ali znamo da je sudbina svake pojedine čestice u svemiru određena u tom prvom trenutku, na samome početku. Način kako je energija transformirana u materiju odredio je sljedeće milijarde godina povijesti.“

Još dok je to govorio, zasljepljujuća svjetlost ispuni dvoranu. Nicole se okrene od izvora svjetlosti i zakloni oči dlanom. „Uzmi“ reče Orao i pruži joj neke naočale koje je izvadio iz vrećice.

„Pa zašto si pustio da bude tako jako“ reče Nicole stavljajući naočale na lice.

„Da bih ti barem koliko-toliko dočarao kako su izgledali ti prvi trenuci. Pogledaj“ nastavi on pokazujući ispod njih, „zaustavio sam projekciju na 10-40 sekunde nakon stvaranja u trenutku nula. Svemir postoji tek jedan infinitezimalni djelić vremena, a ipak vidimo u njemu veliko bogatstvo fizičke strukture. Sva ova nevjerojatna količina svjetlosti dolazi iz onog malog djelića kozmičke juhe ispod nas... Sva ta ‘tvar’ od koje se sastoji rani univerzum posve je drukčija od svega onoga što mi možemo prepoznati i shvatiti. To nisu atomi ni molekule. Gustoća kvarkova, leptona, i njihovih prijatelja je tolika da je obujam ne veći od jednog jedinog vodikovog atoma sadržavao materije koliko velika skupina galaktika u našoj eri.“

„Iz puke radoznalosti pitam“ reče Nicole. „Gdje smo ti i ja u ovom trenutku?“

Orao se kolebao. „Najbolji odgovor bio bi nigdje,“ reče napokon. „Za ovu ilustracijsku namjenu mi smo izvan modela svemira. Ali mogli bismo biti u drugoj dimenziji. Matematika ranog svemira ne funkcionira ako na početku nemamo više dimenzija, više od četiri. Dakako, sve u prostorvremenu koja će kasnije postati naš svemir sadržano je u tom malom obujmu koji tako silno sja. A temperatura tu unutra, što se u modeli i ne može predstaviti, je deset bilijuna bilijuna puta viša nego u najtoplijoj zvijezdi kakva će se kasnije razviti.

„Ovaj naš ovdje model“ nastavio je, „osim temperature izobličuje i pojmove veličine i udaljenosti. Sad ću nastaviti s ovom simulacijom ranog svemira i sad će ta mala kompaktna kugla zračenja eksplodirati i raširiti se zapanjujućim tempom...To je ono što kozmolozi zovu inflacijska era, i dok se to događa, zamišljena veličina naše dvorane također će se širiti fantastičnom brzinom. Ovo što sad vidimo, silno je uvećano. Da nismo promijenili skalu veličine, svemir iz vremena 10-40 sekunde ne bismo mogli vidjeti bez fantastično jakog mikroskopa.“

Nicole je zurila u taj izvor svjetlosti pod sobom. „Dakle, ta mikrominijaturna izobličena globula vruće i masivne tvari bila je sjeme svega?“ reče. „Iz te male kaše subatomskih čestica iznjedrile su sve one veličanstvene galaktike koje si mi prikazivao u vanjskom sloju Modula? Ne čini se da je to moguće...“

„Ne samo galaktike. Potencijal za sve u cijelom jednom svemiru, već je pohranjen u ovoj osebujnoj supervrućoj juhi.“

Mala globula se odjednom počne širiti silnom brzinom. Nicole je imala osjećaj da će joj svakog trena dotaknuti lice. Milijuni čudesnih struktura pojavljivali su se i nestajali, iz trena u tren, pred njenim očima. Nicole je kao očarana gledala pretvorbe tog materijala koji kao da je nekoliko puta promijenio svoju prirodu. Ta prijelazna stanja su bile jednako čudna i strana kao i početna super-vruća globula.

„Ubrzao sam vrijeme u ovoj projekciji“ reče Orao nekoliko sekundi kasnije. „Ovo što sada vidiš je svemir približno milijun godina poslije nastanka. Njega bi sad već prepoznao svaki vrijedan student fizike. Formirane su samo neke jednostavne atomske jezgre, i to tri vrste vodika i dvije vrste helija. Ima i nešto litija, najteže od svih tada postojećih jezgri. Gustoća svemira sada je približno jednaka gustoći zraka na Zemlji, a temperatura je pala na relativno ugodnih sto milijuna stupnjeva Celzijusa ili dvadeset redova veličine manje nego u onoj vrućoj globuli.“ Pokrenuo je platformu, poveo je kroz svjetla, grude, vlakna. „Da smo doista pametni, pregledati bismo svu tu ranu materiju te predvidjeli koja će se gruda jednog dana pretvoriti u koje jato galaktika. Otprilike u to vrijeme pojavio se prvi Primarni Monitor, jedini uljez izvana u ovaj inače prirodni razvojni proces. Monitor nije smio doći ranije i obavljati promatranja, jer je proces bio vrlo osjetljiv. Bilo kakvo promatranje tijekom, recimo, prve sekunde nastanka svemira posve bi izobličilo kasniju evoluciju.“

Orao sad pokaže jednu sitnu metalnu kuglu u središtu više velikih nakupina materije. „Primarnog Monitora poslao je sam Stvoritelj iz druge dimenzije u prostorvremenski sustav našeg mladog svemira. Zadatak Primarnog Monitora bio je promatranje svega što se događa te po potrebi izrada, svojom vlastitom inteligencijom, drugih promatračkih sustava koji bi zajedno skupljali sve podatke koji se odnos na razvoj ovog svemira.“

„Znači“ reče Nicole polako, „Sunce, Zemlja, i sva ljudska bića samo su ishod nepredvidivog prirodnog razvoja ovog svemira. Ali Čvorište, Rama, pa i ti glavom i Sveti Michael, proizvedeni ste upravljanim razvojem po planovima koje je izravno zacrtao taj prvi Primarni Monitor...“ Zastala je, pogledala sve oko sebe, a zatim se okrenula Orlu. „Tebe je bilo moguće predvidjeti ubrzo poslije trenutka stvaranja... No ja, pa i samo postojanje ljudskog roda, proizlazimo iz jednog procesa koji je matematički toliko neposlušan da nas nije bilo moguće predvidjeti ni prije stotinjak milijuna godina, a to je manje od jedan posto ukupne starosti svemira.“

Nicole odmahne glavom, pa rukom. „U redu, dosta je. Pretovarena sam beskonačnim.“

Opet ih potopi crnilo, u kojem ostane samo slabašna svjetiljka na podu njihove platforme. „Što je?“ reče Orao, vidjevši potišten izraz na Nicoleinom licu.

„Ne znam baš točno“ reče. „Osjećam neku tugu, kao da sam iskusila neki osobni gubitak... Ako sam dobro pratila sve ovo, tada su svi ljudi nešto daleko posebnije negoli ti ili čak cijeli Rama. Gotovo nikakvi su izgledi da će se ikad više u ovom ili u bilo kojem drugom svemiru pojaviti neka vrsta koja bi i približno bila poput nas... Mi smo jedan od slučajnih proizvoda kaosa. Za razliku od toga, ti postojiš, ili barem nešto nalik na tebe postoji, u svim tim drugim svemirima koje Bog, pretpostavljam, promatra.“ Zavladala je tišina. „A ja sam, slušajući Svetog Michaela, bila pomislila“ nastavi ona, „da će u toj harmoniji koju Bog traži biti i ljudskih glasova... Sada shvaćam da će se samo na planetu Zemlji, i to samo u ovom posebnom svemiru, naše pjesme...“

Nicole je osjetila oštar izljev bola u grudima. Bol je postajala sve jača. Borila se s disanjem. Nekoliko trenutaka vjerovala je da kraj tek što nije stigao.

Orao nije rekao ništa. Samo ju je pažljivo promatrao. Dolazeći napokon do daha, ona uspije izgovoriti nekoliko kratkih, izlomljenih dijelova rečenica. „Rekao si mi... za ručkom... mjesto samo za mene... da vidim obi...telj. I prijatelje...“

U vozilu su još jednom porazgovarali, kratko. Bol je sada bila podnošljiva. Oboje su znali, nije bilo potrebno reći, da će sljedeći napad biti i posljednji.

Uđoše u sljedeći izložbeni prostor u Modulu znanja. Bila je to soba savršeno okrugla, a u središtu je bilo mjesto za dvoje gledatelja. Tu Nicole doveze svoja invalidska kolica, a Orao stane pokraj nje. Na svih šest pozornica u krugu oko njih pokrenuli su se likovi nalik ljudima i počeli svojom glumom, u neposrednoj blizini, očaravati prizore iz života odrasle Nicole.

Uvjerljivost tih predstava bila je nevjerojatna. Ne samo što su svi Nicoleini rođaci i prijatelji izgledali savršeno isto kao u vrijeme kad su se te scene doista događale, nego je i svaki ambijent bio savršeno rekonstruiran. Na jednoj pozornici Katie skija na vodi, izuzetno hrabro, blizu obale Shakespeareovog jezera, smiješeći se i mašući, prepuštajući se trenutku na način tako karakterističan za nju. Na drugoj pozornici ponavljala se ona zabava kojom je mala skupina ljudi na Rami II proslavila tisućitu obljetnicu smrti Eleanore Akvitanske. Vidjela je Simonu kao djevojčicu od četiri godine, a Katie od dvije godine, i Richarda, i samu sebe u doba kad su oboje bili još mladi i snažni, pa joj na oči navriješe suze.

Bijaše to čudesan život, pomislila je. Zakotrlja invalidska kolica na tu pozornicu. Scena s Rame II se zaustavi. Nicole se sagne naprijed i podigne malenog robota TB-ja, kojeg je Richard u to vrijeme bio napravio da zabavlja djevojčice. U njenim rukama robotić je imao baš onu pravu težinu.

„Kako ste, za ime svega, ovo izveli?“ upitala je.

„Savršena tehnologija“ odgovori Orao. „Ne bih ti je mogao objasniti.“

„A da sad odem tamo gdje Katie skija, hoće li voda ako je dodirnem biti mokra?“

„Dakako.“

Nicole napusti scenu držeći robotića u rukama. U trenutku njenog izlaska, scena se nastavila; odvijati; na mjestu prijašnjeg materijalizirao se novi TB. Pa ja sam, Richarde, bila zaboravila, kaže Nicole u sebi, predivna mala stvorenja koja si stvarao.

Srce joj je dalo još nekoliko minuta uživanja u prizorima iz svog ranijeg života. Opet osjeti divno ustreptalo uzbuđenje onih trenutaka kad je rađala Simonu. Proživi prvu noć ljubavi s Richardom, kad ju je našao u New Yorku. Doživi još jednom fantastičnu raznovrsnost prizora i stvorenja s kojom su se suočili Richard i ona kad su im se prvi put otvorile dveri Smaragdnog Grada.

„Mogao bi pustiti bilo koji prizor iz mog života koji zatražim?“ upita Nicole. Osjećala je naglo stezanje u grudima.

„Da, ako se dogodio nakon tvog dolaska u Ramu, i ako ga mogu pronaći u arhivima.“

Nicole zastenje. Počeo je posljednji srčani napad. „Molim te“ uspije ona nekako izgovoriti, „mogu li vidjeti moj posljednji razgovor s Richardom, prije nego što je otišao...“

Neću još dugo, reče jedan glas u njoj. Stisne zube i pokuša se koncentrirati na scenu koja se odjednom pojavila pred njom. Richard je objašnjavao Nicole zašto on treba s Archiejem krenuti u Novi Eden.

„Razumijem“ reče Nicole na pozornici.

Razumijem, reče prava Nicole sebi. To je najvažnija izjava koju itko ikad može dati... ključ života je razumijevanje... A ja sad razumijem da sam smrtno stvorenje, čiji je smrtni čas kucnuo.

Zahvati je novi nalet jakog bola, donese uspomenu na stih iz jedne drevne pjesme na latinskom jeziku. ‘Timor mortis conturbat me’, ali ja se neću bojati, jer razumijem.

Orao ju je netremice gledao. „Voljela bih vidjeti Richarda i Archieja“ reče, mučeći se oko svake riječi, „njihove posljednje trenutke... u ćeliji... prije dolaska biota.“

Neću se bojati, jer razumijem.

„I moju djecu, ako ona mogu nekako biti ovdje... I doktoricu Plavu.“

Soba se zamrači. Sekunde su otkucavale. Bol je bila užasna. Neću se bojati...

Svjetla se upališe. Richard i Archie su bili tu, u svojoj ćeliji, neposredno ispred njenih invalidskih kolica. Ona čuje kako bioroboti otvaraju vrata zatvorskog hodnika.

„Tu zaustavi, molim te“ promuca ona. Lijevo od scene s Richardom i Archiejem bila je druga scena, također zaustavljena: njena djeca i doktorica Plava stoje svi u jednom redu. Nicole skupi sve snage i ustane te pođe nekoliko metara naprijed da bude s njima. Suze su se slijevale niz njene obraze. Nicole je mogla dodirnuti, posljednji put, svako od tih lica koja je voljela.

Njen srčani mišić je već kolabirao. Nicole, teturajući, prijeđe desno, u Richardovu zatvorsku ćeliju, i zagrli prikaz svoga muža. „Razumijem, Richarde“ reče.

Polako je padala na koljena. Okrene se i pogleda Orla. „Razumijem“ reče s osmijehom.

A razumijevanje je sreća, bijaše joj posljednja misao.

--------------- ovdje otrgni i upiši sebe kao autora ---------------

rado pomažemo neuke, budi heroj ulice

Tuđe nećemo - naše dajemo

Chita(m) team