1.

SVEMIRSKA STRAŽA

Prije ili kasnije, to se moralo dogoditi. Dana 30. lipnja 1908. godine Moskva je izbjegla uništenje za tri sata i četiri tisuće kilometara – što je, po svemirskim mjerilima, beznačajno tanka nit. A 12. veljače 1947. jedan je drugi ruski grad, Vladivostok, izbjegnuo propast samo za dlaku, kada je, na manje od četiri stotine kilometara od njega eksplodirao drugi veliki meteor dvadesetog stoljeća, eksplozijom ravnom eksploziji tek izumljene fisijske bombe.

U vrijeme kad se to događalo ljudi nisu mogli učiniti ništa što bi ih zaštitilo od slučajnih hitaca u svemirskom bombardiranju kakvo je nekoć davno bilo ispunilo lice Mjeseca bezbrojnim kraterima. Meteori tih godina – 1908. i 1947. – bljesnuli su u nenastanjenoj divljini Sibira; no krajem dvadeset prvog stoljeća na Zemlji nije ostalo nijedno područje na koje bi bez posljedica moglo udarati svemirsko kamenje. Ljudski rod se naime proširio od Južnog do Sjevernog pola. I zato, neizbježno...

Ujutro, u 10 sati i 46 minuta po srednjoeuropskom vremenu, 11. rujna izuzetno lijepog kasnog ljeta godine 2077, većina stanovnika Europe vidjela je kako se na istočnom kraju nebeskog svoda pojavljuje zasljepljujuća vatrena lopta. Za nekoliko sekundi postala je sjajnija od Sunca, a kako se gibala preko nebeskog svoda – u početku u potpunoj tišini – za sobom je ostavljala vrtložni rep prašine i dima.

Negdje iznad Austrije počela se raspadati, izazivajući niz tako žestokih potresa da je više od milijun ljudi zadobilo trajna oštećenja sluha. No to su bili oni sretniji.

Brzinom od pedeset kilometara u sekundi, milijun tona stijene i metala udarilo je u ravnice sjeverne Italije i za nekoliko plamenih trenutaka uništilo stoljetni rad ljudi. Gradovi Padova i Verona zbrisani su s lica Zemlje, a posljednje ljepote Venecije zauvijek su potonule ispod površine mora kada su, se nakon udarca svemirskog bata, vode Jadranskog mora grmeći sjurile prema kopnu.

Poginulo je šesto tisuća ljudi, a ukupna materijalna šteta iznosila je više od bilijun dolara. A gubitak za umjetnost, za povijest, za znanost – za cijelo čovječanstvo dok bude postojalo – uopće se nije mogao izračunati. Kao da je za jedno jedino jutro vođen i izgubljen veliki rat, i malo njih je moglo naći neko zadovoljstvo u tome da je mjesecima zatim, kako se prašina uništavanja polako slijegala, cijeli svijet bio svjedokom najljepših svitanja i zalazaka sunca viđenih još od davne erupcije vulkana Krakatau.

Nakon početne užasnutosti, čovječanstvo je reagiralo s odlučnošću i jedinstvenošću koje nijedno ranije doba nije moglo pokazati. Takva katastrofa, shvatilo se, možda se neće ponoviti za sljedećih tisuću godina – ali se mogla dogoditi već sutra. A sljedeći put posljedice su mogle biti još gore.

Onda dobro: sljedećeg puta neće biti.

Stoljeće godina ranije, mnogo siromašniji svijet, s daleko skromnijim sredstvima, trošio je svoje resurse pokušavajući uništiti oružja koja je čovječanstvo samoubilački lansiralo protiv samog sebe. Pokušaj nije nikada bio potpuno uspješan, ali tada stečene vještine nisu bile zaboravljene. Sada, u drugoj polovice 21. stoljeća, su se mogle primijeniti u mnogo plemenitiju svrhu i na neusporedivo većoj pozornici. Više se nikad neće dopustiti nekom meteoru, dovoljno velikom da prouzroči katastrofu, da probije obranu Zemlje.

Tako je započeo projekt SVEMIRSKA STRAŽA. Pedeset godina kasnije – i na način koji nijedan od njegovih konstruktora nije mogao predvidjeti – opravdao je svoje postojanje.

2.

NEZVANI GOST

Godine 2130. radari postavljeni na Marsu otkrivali su tucet novih asteroida dnevno. Računala SVEMIRSKE STRAŽE automatski su izračunavala njihove staze i spremali informacije u svoje ogromne memorije, tako da je svakih nekoliko mjeseci bilo koji zainteresirani astronom mogao pogledati nakupljene statističke podatke. A oni su sad bili prilično dojmljivi.

Bilo je potrebno više od 120 godina da se prikupe podaci o prvih tisuću asteroida, računajući od otkrića Ceresa – najvećeg među ovim malenim svjetovima – na sam prvi dan 19. stoljeća. Stotine asteroida je zabilježeno, izgubljeno pa opet nađeno; postojali su u tolikim jatima da ih je jedan očajni astronom nazvao ‘nebeskom gamadi’. Iznenadio bi se kad bi saznao da SVEMIRSKA STRAŽA sada prati pola milijuna asteroida.

Samo pet divova među njima – Ceres, Palada, Hygiea, Eunomija i Vesta – ima promjer veći od dvjesto kilometara; ogromna većina obične su veće gromade koje bi se mogle smjestiti u neki mali park. I gotovo svi se gibaju po stazama u prostoru između Marsa i Jupitera. SVEMIRSKU STRAŽU je zanimao samo onaj mali broj njih koji se dovoljno približavaju Suncu da bi mogli ugroziti Zemlju. A tijekom cijele buduće povijesti Sunčevog sustava ni jedan od tisuće takvih asteroida neće proći na milijun kilometara od Zemlje.

Objekt koji je prvo označen brojem 31/439, prema godini i redoslijedu otkrivanja, uočen je dok se još nalazio izvan staze Jupitera. Glede njegovog mjesta nije bilo ničeg neobičnog; mnogi asteroidi su odlazili s onu stranu Saturna prije nego što se opet okrenu prema svome udaljenom gospodaru, Suncu. A jedan od njih, Tula II, koji je išao dalje od svih, putovao je tako blizu Urana da je lako mogao biti izgubljeni mjesec tog planeta.

Međutim, prva radarska veza na takvoj udaljenosti bila je bez primjera dosad; 31/439 je, očito, morao biti znatne veličine. Po jačini radarske jeke, računala su odredila da mu je promjera najmanje četrdeset kilometara. Takav div nije bio otkriven u posljednjih sto godina. Izgledalo je nevjerojatno da je ostao neprimijećen toliko vremena.

Onda mu je izračunata staza i zagonetka je razjašnjena – da bi je zamijenila druga, još vijeća. Naime, 31/439 se nije gibao uobičajenom asteroidnom putanjom, po elipsi koju bi, točnošću neke nebeske ure, prelazio svakih nekoliko godina. Bijaše to usamljeni lutalica među zvijezdama na svom prvom i posljednjem posjetu Sunčevom sustavu – jer se kretao tako brzo da ga Sunčeva gravitacija neće uspjeti zarobiti. Munjevito će proletjeti ppreko staza Jupitera, Marsa, Zemlje, Venere i Merkura, dobivajući pritom na brzini, sve dok ne zakrene s druge strane Sunca i opet ne krene u nepoznato.

U tom trenutku računala su počela slati svoj znak „Imamo nešto zanimljivo” i 31/439 je, prvi put, postao predmetom pažnje ljudskog roda. U stožeru SVEMIRSKE STRAŽE buknulo je kratko uzbuđenje, a međuzvjezdani skitnica je ubrzo zaslužio i ime umjesto pukog broja. Astronomi su odavno bili iscrpili grčku i rimsku mitologiju; sada su se bacili hinduski panteon. I tako je 31/439 dobio ime Rama.

Mediji su nekoliko dana dizali galamu oko ovog svemirskog posjetitelja, premda su bili hranjeni vrlo oskudnim podacima. O Rami su bile poznate samo dvije činjenice: njegova neuobičajena staza i približna veličina. Čak je i ova posljednja bila samo stručno nagađanje, utemeljeno na jačini radarskog odjeka. Rama je kroz teleskop još uvijek izgledao kao slabašna zvijezda petnaeste veličine – premala da bi pokazivala vidljiv disk. Međutim, jureći prema srcu Sunčevog sustava, iz mjeseca u mjesec postajat će sjajniji i veći; prije negoli ponovno zauvijek nestane s očiju čovječanstva, teleskopi na stazi oko Zemlje prikupit će točnije podatke o njegovom obliku i veličini. Vremena ima dovoljno, a možda će se tijekom sljedećih nekoliko godina pružiti mogućnost da neki svemirski brod na svom uobičajenom letu prođe dovoljno blizu da snimi dobre fotografije. Pravi susret uopće nije bio vjerojatan; za fizički dodir s objektom koji brza kroz unutarnji Sunčev sustav brzinom većom od sto tisuća kilometara na sat bio bi potreban prevelik utrošak energije.

I tako je svijet ubrzo zaboravio Ramu. Ali, astronomi nisu. Kako su mjeseci prolazili, njihovo uzbuđenje je raslo, jer ih je novi asteroid stavljao pred nove i nove zagonetke.

Tu je, prije svega, bio problem Ramine krivulje sjaja. Krivulje nije bilo, sjaj je bio nepromjenjiv.

Svi poznati asteroidi, bez izuzetka, pokazuju spore promjene sjaja; sjaj jača i slabi u razdoblju od nekoliko sati. Već duže od dva stoljeća znalo se da je to sigurna posljedica njihove vrtnje i nepravilnog oblika. Dok su glavinjali po svojim stazama, reflektirajuće površine koje su izlagali Suncu stalno su se mijenjale pa se, u skladu s tim, mijenjao i njihov sjaj.

Takvih promjena kod Rame nije bilo. Ili uopće nije rotirao, ili je bio savršeno simetričan. Oba objašnjenja su izgledala nevjerojatna.

Nekoliko mjeseci stvar je ostala na tome, jer se nijedan od velikih svemirskih teleskopa nije mogao odvojiti od svog redovnog posla snimanja dalekih dubina svemira. Svemirska astronomija je bila skupa razonoda, a troškovi korištenja velikog instrumenta bili su i tisuću dolara po minuti. Dr. William Stenton nikad ne bi mogao da dobiti na raspolaganju dvjestometarski reflektor na Drugoj strani Mjeseca na punih petnaest minuta, da jedan važniji program nije privremeno bio onemogućen zbog otkazivanja kondenzatora vrijednog pola dolara. Nesreća za jednog astronoma bila je sreća za drugoga.

Stenton nije znao što je uhvatio sve do sljedećeg dana, kada je uspio da neko vrijeme upotrijebi računalo i obradi svoje mjerne rezultate. Čak i kad su konačno zasjali na njegovom ekranu, trebalo mu je nekoliko minuta da shvati što znače.

Sunčeve svjetlosti reflektirana s Rame ipak nije bila apsolutno iste jačine. Javljala se vrlo mala varijacija teško uočljiva, ali posve nepobitna i izvanredno pravilna. Poput svih ostalih asteroida, Rama se doista vrtio. Ali dok ‘dan’ uobičajenog asteroida traje nekoliko sati, Ramin traje samo četiri minute.

Stenton je na brzinu obavio neke izračune i bilo mu je teško povjerovati u rezultate. Točka na ekvatoru ovog malog svijeta morala se gibati brzinom od preko tisuću kilometara na sat. Pokušaj spuštanja bilo gdje – osim na polovima – bio bi prilično nepreporučljiv, jer bi centrifugalna sila na ekvatoru bila dovoljno jaka da svaki neučvršćen. predmet odbaci ubrzanjem gotovo jednakim ubrzanjem Zemljine sile teže. Rama je bio kamen na koji se u njegovom kotrljanju uopće nije mogla uhvatiti svemirska mahovina. Iznenađivalo je da se takvo tijelo uspijeva održati u jednom komadu i da se odavno nije raspalo u milijune krhotina.

Objekt promjera četrdeset kilometara s periodom vrtnje od samo četiri minute – nikako se ne uklapa u astronomsku shemu stvari. Dr. Stenton je bio prilično maštovit čovjek, malo previše sklon brzim zaključcima. Sad je došao do jednog koji mu je priredio nekoliko doista neugodnih minuta:

Jedan primjerak iz nebeskog zoološkog vrta koji odgovara ovom opisu je ugašena zvijezda. Možda je Rama mrtvo sunce, nakupina neutrona u bjesomučnoj rotaciji, a čiji svaki kubni centimetar teži milijarde tona.

Na ovoj točki kroz Stentonov zgroženi duh sijevnulo je sjećanje na neprolazno klasično djelo H. G. Wellsa Zvijezda. Prvi put ga je pročitao kao dječak i ono je pridonijelo da se u njemu pobudi zanimanje za astronomiju. Ni nakon više od dva stoljeća nije izgubilo ništa od svoje čarobnosti i strave. Nikad neće zaboraviti slike oluja i plimnih valova, gradova koje guta more kad je taj posjetitelj iz zvjezdanih dubina udario u Jupiter i zatim padao pokraj Zemlje prema Suncu. Istina, zvijezda koju je opisao stari dobri Wells nije bila hladna već usijana, te je veliki dio razaranja obavila toplina. To jedva da je bitno; čak i ako je Rama hladno tijelo, koje samo odbija svjetlost Sunca, mogao je ubijati silom gravitacije podjednako lako kao vatrom.

Ma koja zvjezdana masa pridošla u Sunčev sustav potpuno bi poremetila staze planeta. Dovoljno je da se Zemlja pomakne samo nekoliko milijuna kilometara prema Suncu – ili od njega – pa da se uništi osjetljiva klimatska ravnoteža. Antarktički ledeni pokrivač bi se mogao otopiti i poplaviti sve niske dijelove kopna; ili bi se oceani mogli zalediti, pa bi cijeli svijet bio zarobljen vječnom zimom. Bio bi dovoljan samo mali pomak u bilo kojem smjeru...

Stenton se onda umirio i odahnuo s olakšanjem. Sve su to besmislice: trebao bi se sramiti.

Nemoguće je da je Rama izgrađen od guste tvari. Nijedna masa veličine zvijezde ne bi mogla prodrijeti tako duboko u Sunčev sustav, a da ne prouzroči poremećaje koji bi je odavno odali. Utjecaj bi se osjetio na stazama svih planeta; na kraju krajeva, tako su otkriveni Neptun, Pluton i Perzefona. Ne, posve je nemoguće da se tako masivan objekt kao što je mrtvo sunce prikrade neprimijećen.

Na neki način, šteta da je tako. Susret s tamnom zvijezdom bio bi vrlo uzbudljiv.

Dok bi trajao...

3.

RAMA I SITA

Izvanredni sastanak Savjetodavnog vijeća za svemir bio je kratak i buran. Ni u dvadeset drugom stoljeću još nije bio pronađen način kako spriječiti da stariji i konzervativni znanstvenici zauzimaju ključne administrativne položaje. U stvari, sumnjalo se da će taj problem ikad biti riješen.

Da bi stvari bile gore, trenutni predsjednik SVS bio je profesor u mirovini Olaf Davidson, ugledni astrofizičar. Profesora Davidsona nisu mnogo zanimali svemirski objekti manji od galaktika, a nikad se nije ni trudio prikriti svoj stav. I premda je morao priznati da se sada devet desetina njegove znanosti temelji na promatranjima pomoću instrumenata u svemiru, to ga uopće nije činilo sretnim. Ništa manje od tri puta u njegovoj uglednoj karijeri, sateliti lansirani samo da dokažu neku od njegovih omiljenih teorija učinili su upravo obratno.

Pitanje koje se nalazilo na dnevnom redu Vijeća bilo je prilično jednostavno. Nema sumnje da je Rama neobičan objekt – no je li i važan? Za nekoliko mjeseci otići će zauvijek, tako da je ostajalo malo vremena za proučavanje. Prilike koje se sada propuste neće se ponoviti.

Uz prilično velike dodatne izdatke, jedna svemirska sonda, koja se uskoro trebala lansirati s Marsa kako bi otišla s onu stranu Neptuna, mogla se modificirati i poslati drugom stazom da presretne Ramu. Izgleda za susret nije bilo; samo najbrže ikad zabilježeno presretanje, jer bi se sonda i Rama mimoišli brzinom od dvjesto tisuća kilometara na sat. Rama bi se mogla promatrati samo nekoliko minuta, a stvarno izbliza ni punu sekundu. Ali, uz odgovarajuće instrumente, to bi bilo dovoljno dugo da se riješe mnoge nedoumice.

Premda Davidson nije baš bio zainteresiran za sondu prema Neptuna, ona je već bilo odobrena, te nije vidio nikakvog smisla u novom bacanju novca. Rječito je govorio o ludostima jurnjave za asteroidima i o prijekoj potrebi za novim, visoko osjetljivim interferometrom na Mjesecu, koji bi jednom zauvijek dokazao teoriju o nastanku svemira u Velikom prasku.

To je bila teška taktička pogreška, jer su tri najvatrenija pobornika teorije modificiranog stalno stanja također bili članovi Vijeća. Oni su se u sebi slagali s Davidsonom u tome da je bavljenje asteroidima bacanje novca, no ipak...

On je ostao u manjini za jedan glas.

Tri mjeseca kasnije, svemirska sonda nazvana Sita izbačena je s Fobosa, unutarnjeg Marsovog mjeseca. Trajanje leta bilo je sedam tjedana, a instrument je uključen na pun pogon tek pet minuta pred presretanje. Istovremeno je pušten roj čahura s kamerama da zaplovi pokraj Rame, kako bi se omogućilo snimanje sa svih strana.

Snimljene s udaljenosti od deset tisuća kilometara od Rame, prve slike su zaustavile sve djelatnosti čovječanstva. Na milijardi televizijskih ekrana pojavio se prvo sićušni cilindar bez oznaka, brzo rastući iz sekunde u sekundu. Kada je udvostručio svoju veličinu, više nitko nije mogao tvrditi da je Rama prirodni predmet.

Bio je to valjak takvog geometrijskog savršenstva da je mogao biti izrađen na tokarskom stroju i dugačak pedesetak kilometara. Krajevi su bili potpuno ravni, izuzimajući neke male strukture u sredini jedne površine, i imali su dvadesetak kilometara u promjeru; u svemiru, sniman iz velike udaljenosti, Rama je gotovo smiješno bio sličan običnom kućnom bojleru.

Rama je rastao sve dok nije ispunio ekran. Njegova površina je bila neuočljiva, sivkasta poput Mjeseca i bez pojedinosti, osim na jednom mjestu. Na sredini valjka se nalazila kilometar široka tamna mrlja, kao da je neznano davno tu nešto udarilo i rasprsnulo se.

Nije bilo znakova da je taj udar nanio ikakvu štetu Raminom rotirajućem zidu; no ta mrlja je izazvala onu malu fluktuaciju sjaja koja je dovela do Stentonovog otkrića.

Slike drugih kamera nisu dodale ništa novo. Međutim, njihove putanje kroz Ramino slabašno polje gravitacije dale su drugi bitan podatak: masu valjka.

Bio je prelagan da bi bio puno tijelo. Bijaše jasno da Rama mora biti šupalj, što nikog nije posebno iznenadilo.

Napokon je došlo do susreta koji se odavno iščekivao i od kojeg se odavno strepilo. Čovječanstvo je očekivalo prvog posjetitelja sa zvijezda.

4.

SASTANAK

Tijekom posljednjih minuta spajanja, zapovjednik Norton se sjećao tih prvih televizijskih prijenosa čije je snimke toliko puta pregledavao. No nikakva slika nije mogla dočarati ono što je sada gledao uživo: divovsku veličinu Rame.

Takav dojam nije nikad doživio spuštajući se na neko prirodno tijelo, kakvo je Mjesec ili Mars. To su bili svjetovi i čovjek je očekivao da budu veliki. Međutim, spuštao se on i na Jupiter VIII, ne mnogo veći od Rame – pa je i on izgledao posve malen.

Bilo je lako shvatiti taj paradoks. Njegov osjećaj za veličinu bio je izmijenjen činjenicom da je Rama umjetna tvorevina, milijune puta masivnija od ičeg što je čovjek poslao u svemir. Masa Rame iznosila je najmanje deset tisuća milijarda tona; za svakog astronauta bila je to misao koja ulijeva ne samo strahopoštovanje već i strah. Nije čudo što je ponekad imao osjećaj beznačajnosti, pa čak i potištenosti, dok je taj savršeno isklesani valjak od bezvremenog metala ispunjavao sve veći dio neba.

Bio je tu i osjećaj opasnosti, potpuno nov u njegovom iskustvu. Pri svakom ranijem spuštanju znao je što da očekuje; uvijek je računao na mogućnost nesretnog slučaja, ali nikad iznenađenja. S Ramom, sigurno je bilo samo iznenađenje.

Sada je njegov brod Endeavour lebdio na manje od tisuću metara iznad sjevernog pola valjka, u s&mi»m središtu kruga koji se sporo okretao. Ovaj kraj je izabran zato što je osvijetljen Suncem; kako se Rama, vrtio sjene niskih, zagonetnih struktura u blizini osi nezaustavljivo su jurile metalnom ravnicom. Sjeverna površina Rame je bila divovska sunčana ura što mjeri brzo prolaženje njegovog četiriminutnog dana.

Spuštanje svemirskog broda mase pet tisuća tona u sredinu rotirajućeg diska bilo je najmanja Nortonova briga. Nije se razlikovalo od pristajanja uz os neke velike svemirske stanice; bočni mlazni motori već su dali brodu odgovarajući impuls vrtnje i Norton se mogao osloniti na poručnika Joa Calverta da brod spusti blago poput pahuljice, uz pomoć navigacijskog računala ili bez njega.

„Za tri minute” reče Calvert, ne skidajući pogled s ekrana, „znat ćemo je li građen od antimaterije”

Norton se nasmiješio, prisjećajući se onih zastrašujućih teorija o nastanku Rame. Ako je ta nevjerojatna spekulacija točna, za nekoliko sekundi doći će do najveće eksplozije otkako se oblikovao Sunčev sustav. Potpuna anihilacija mase od deset tisuća tona dalo bi, na kratko vrijeme, planetima još jedno sunce.

No plan misije uzimao je u obzir čak i ovu daleku mogućnost. Endeavour je jednom od svojih mlaznica poprskao Ramu sa sigurne udaljenosti od tisuću kilometara. Kad je oveći oblak pare stigao na cilj ništa se nije dogodilo, a reakcija materije i antimaterija od samo nekoliko miligrama izazvala bi zastrašujući vatromet.

Kao i svi zapovjednici svemirskih brodova, Norton je bio oprezan čovjek. Dugo i netremice je promatrao sjevernu površinu Rame, birajući točku spuštanja. Nakon mnogo razmišljanja, odlučio je izbjeći očito mjesto: točnu sredinu na samoj osi. Jasno obilježen krug, promjera sto metara, bio je na polu i Norton je pretpostavljao da bi to morao biti vanjski poklopac ogromne zračne komore. Stvorenja koja su izgradila ovaj šuplji svijet morali su na neki način uvoditi svoje brodove unutra. To je bilo logično mjesto za glavni ulaz i on je vjerovao da ne bi bilo mudro da svojim brodom zakrči kućna vrata domaćina.

Međutim, ova odluka je stvorila druge probleme. Ako se Endeavour spusti i samo nekoliko metara od osi vrtnje, brza rotacije Rame počet će odbacivati brod od pola. U početku, centrifugalna sila bit će vrlo slaba, ali postojana i sve jača. Nortonu se nije sviđala slika u mašti kako mu brod klizi polarnom ravnicom, iz minute u minutu povećavajući brzinu, da kad dođe do ruba ploče bude izbačen u svemir brzinom od tisuću kilometara na sat.

Postojala je mogućnost da Ramina slabašna gravitacija – otprilike tisuću puta slabija od Zemljine – to spriječi. Mogla bi držati brod uz površinu te metalne ravnice silom od nekoliko tona, a ako je površina dovoljno hrapava, brod bi mogao ostati u blizini pola. Ali Norton nije namjeravao na ovaj način ispitivati je li nepoznata sila trenja dovoljna protuteža poznatoj centrifugalnoj sili.

Srećom, odgovor su pružili konstruktori Rame. Na podjednakim udaljenosti oko polarne osi nalazile su se tri niske građevine u obliku bunkera, promjera oko deset metara. Ako se brod spusti između dvije građevine, centrifugalna sila će ga priljubiti uz njih, te bi se čvrsto držao u mjestu, kao brod koji uz gat prilijepe valovi koji idu prema kopnu.

„Petnaest sekundi do kontakta”, reče Calvert.

Napeto se nagnuvši nad dvostruke komande, koje, nadao se, neće morati taknuti, Norton je postao posve svjestan svega što se fokusiralo na ovaj trenutak. Ovo je, sigurno, najznačajnije spuštanje nakon prvog slijetanja na Mjesec, prije više od sto pedeset godina.

Sivi bunkeri su polako doplutali uvis s one strane kontrolnog okna. Začulo se posljednje šištanje mlaza motora i jedva osjetan potres.

Tijekom prošlih tjedana zapovjednik Norton se često pitao što će reći u ovom trenutku. Ali sad kad je nastupio, njegove riječi je izabrala povijest, i on je progovorio gotovo automatski, jedva svjestan odjeka iz prošlosti.

„Baza Rama. Endeavour se spustilo.”

Još prije mjesec dana ne bi vjerovao da je to moguće. Brod se nalazio na rutinskom zadatku, provjeravajući i postavljajući radiofarove što upozoravaju na asteroide, kad je stigla zapovijed. Endeavour je bilo jedini svemirski brod u Sunčevom sustavu koji bi mogao obaviti susret s nezvanim gostom prije no što ovaj projuri oko Sunca i baci se natrag, prema zvijezdama. Ipak, valjalo je „opljačkati“ gorivo iz tri druga broda Promatračke službe Sunčevog sustava, koji sad bespomoćno plutaju dok ne dođu tankeri da ih opet opskrbe. Norton se bojao da će proći dugo vremena dok kapetani brodova Calypso, Beagle i Challenger opet počnu razgovarati s njim.

Čak i sa svim tim dodatkom pogonskog goriva utrka je bila duga i teška. Rama se već nalazio unutar staze Venere kad ga je Endeavour sustigao. Nijedan drugi brod to ne bi mogao postići; ova povlastica je jedinstvena i ne smije se izgubiti nijedan trenutak tjedana koji dolaze. Tisuću znanstvenika na Zemlji radosno bi dalo svoje duše pod hipoteku za ovu mogućnost; sad samo mogu gledati preko televizijskih ekrana, grizući usne i misleći koliko bi oni bolje obavili taj posao. Vjerojatno su u pravu, ali druge mogućnosti nije bilo. Neumoljivi zakoni nebeske mehanike odredili su da Endeavour bude prvi i posljednji od svih brodova čovječanstva koji će ostvariti kontakt s Ramom.

Savjeti što ih je neprestano primao sa Zemlje slabo su ublažavali Nortonovu odgovornosti. Bude li trebao odlučivati u djeliću sekunde, nitko mu ne može pomoći; vrijeme putovanja radiovalova do Zemlje već iznosi deset minuta i dalje će se produžavati. Često je zavidio velikim pomorcima prošlosti, prije vremena elektronskih komunikacija, koji su mogli tumačiti svoje zapečaćene zapovijedi bez stalnog nadzora stožera. Kad su oni pravili greške, to nitko nije znao.

No, istovremeno mu je bilo drago što se neke odluke mogu prebaciti na Zemlju. Sad kada se staza njegovog broda stopila s Raminom, idu prema Suncu kao jedno tijelo. Za četrdeset dana doći će perihel i proći na dvadeset milijuna kilometara od Sunca. Preblizu da bi se čovjek lagodno osjećao. Mnogo prije toga Endeavour će morati iskoristiti preostalo gorivo da sebe odbaci na sigurniju stazu. Posada će imati možda tri tjedna vremena za istraživanje prije no što se zauvijek rastanu od Rame.

Nakon toga, problem će prepustiti Zemlji. Endeavour će, potpuno bespomoćan, juriti stazom koja bi ga odvela do zvijezda – premda tek za pedesetak tisuća godina. Kontrola na Zemlji ga je uvjeravala da ne treba brinuti. Nekako, bez obzira na troškove, njegov brod će biti opet opskrbljen gorivom, makar se pokazalo nužnim da se tankeri ostave u svemiru kad prebace u Endeavour i posljednji gram goriva. Rama je bio nagrada vrijedna svakog rizika, osim samoubilačkog pothvata.

A, dakako, moglo bi se i to dogoditi. Kapetan Norton nije imao nikakvih iluzija glede toga. Prvi put u posljednjih stotinu godina u ljudske živote je ušao element potpune neizvjesnosti, a to je jedina stvar koju ni znanstvenici ni političari ne mogu trpjeti. Ako je to bila cijena rješavanja neizvjesnosti, ovaj brod i njegova posada bit će žrtvovani.

5.

PRVI IZLAZAK

Rama je bio tih kao grobnica – što je možda i bio. Nije bilo radiosignala ni na jednoj valnoj dužini; nikakvih vibracija koje bi seizmografi mogli zabilježiti, ako se izuzmu mikrodrhtaji, nesumnjivo uzrokovani sve većom toplinom Sunca; nije bilo električnih struja ni radioaktivnosti. Bio je gotovo zloslutno tih. Očekivalo bi se da čak i asteroid bude bučniji.

Što smo očekivali? pitao se Norton. Odbor za doček? Nije znao treba li osjećati razočaranje ili olakšanje. U svakom slučaju, činilo se da je inicijativa prepuštena njemu.

Naredba predana Nortonu je glasila: pričekati dvadeset četiri sata, zatim izaći i istraživati. Tog prvog dana nitko nije mnogo spavao. Čak i članovi posade izvan dužnosti provodili su vrijeme prateći instrumente koji su potpuno mirovali, ili jednostavno gledajući savršeno geometrijsko područje kroz okna za promatranje. Živili ovaj svijet, stalno su se iznova pitali. Je li mrtav? Ili samo spava?

Pri prvom izlasku iz broda Norton je poveo samo jednog pratitelja: poručnika bojnog broda Karla Mercera, svog žilavog i snalažljivog časnika za održavanje životnih sustava. Nije namjeravao gubiti brod iz vida, a ako naiđu na poteškoće, nije vjerojatno da bi veća skupina bila sigurnija. Međutim, kao sigurnosnu mjeru ostavio je još dva člana posade, već u odjelima, u zračnoj komori.

Ono nekoliko grama mase koje im je dao spoj gravitacijskog i centrifugalnog polja Rame nije ni pomagalo ni smetalo; morali su se potpuno osloniti na svoje mlazne potisnike. Čim bude moguće, odlučio je Norton, razapet će splet užadi između broda i bunkera, tako da se mogu kretati ne trošeći gorivo.

Najbliži bunker, kako su nazvali te izbočine na ravnici Rame, nalazio se samo deset metara od zračne komore i prva Nortonova briga bila je provjeriti da kontakt nije oštetio brod. Trup Endeavoura se oslanjao o zaobljen zid pritiskom od nekoliko tona, no bio je ravnomjerno i bezopasno raspoređen. Umiren, počeo je lebdjeti oko kružne građevine, pokušavajući joj odgonetnuti namjenu.

Prešao je samo nekoliko metara kad je naišao na prekid u glatkom, naizgled metalnom zidu. Najprije je pomislio da je to neki čudni ukras, jer nije izgledalo da nečemu služi. Sest zrakastih usjeka bilo je duboko urezano u metal, a u njima je ležalo šest šipki, poput žbica kotača bez obruča, s malom glavinom u sredini. Ali nije bilo načina da se taj kotač okrene budući da je bio ugrađen u zid.

Zatim je, sa sve većim uzbuđenjem, primijetio da se na krajevima tih žbica nalaze malo dublja udubljenja, zgodno uobličena da prime ruku (kandžu, pipak?) koja hvata. Ako čovjek stane ovako, osloni se o zid, i uhvati žbice ovako...

Glatko kao svila, kotač je kliznuo iz zida. Na svoje potpuno iznenađenje – jer je bio praktično siguran da je zrakoprazni prostor odavno zavario sve pokretne dijelove – Norton je sada držao u ruci kotač sa šest žbica. Kao da je postao kapetan nekog starog jedrenjaka koji stoji za kormilom svoga broda.

Bilo mu je drago što zbog zatamnjenog zaslona kacige Mercer ne vidi izraz njegova lica. Bio je iznenađen, ali i ljut na samog sebe. Možda je već napravio prvu pogrešku. Zvone li sad u unutrašnjosti Rame uređaji za uzbunu i je li njegov nepromišljeni postupak već pokrenuo neki nepoznati mehanizam?

Ali s broda nije bilo vijesti ni o kakvoj promjeni; brodski senzori i dalje nisu bilježili ništa osim slabašnih termičkih pucketanja i njegovih vlastitih kretnji.

„Pa, skiperu, želite li okrenuti to kormilo?”

Norton je još jednom pomislio na dane mu upute: „Postupajte prema vlastitom nahođenju, ali oprezno”. Kad bi svaki svoj potez prvo provjerio kod Kontrole misije, nikad ne bi ništa učinio.

„Kakva je tvoja dijagnoza, Karl?” upitao je.

„To je očito ručna kontrola za otvaranje zračne komore – vjerojatno pričuvni sustav u slučaju nestanka energije. Ne mogu zamisliti nijednu tehnologiju, koliko god bila savršena, koja ne bi poduzela takvu dodatnu mjeru sigurnosti.”

I vjerojatno je potpuno sigurna, reče u sebi Norton. Može se upotrijebiti samo ako nema opasnosti za sustav.

Uhvatio je dvije nasuprotne žbice, čvrsto se odupro nogama o tlo, i pokušao pokrenuti kotač. Nije ni pomaknuo.

„Pomogni mi” reče Merceru.

Svaki je uhvatio jednu žbicu. Uz najveći napor nisu uspjeli izazvati ni najmanji pomak.

Naravno, nije bilo razloga za pretpostavku da se ure i vadičepovi na Rami okreću u istom smjeru kao na Zemlji.

„Pokušajmo u suprotnom smjeru” predloži Mercer.

Ovog puta nije bilo otpora. Kotač se gotovo bez napora okrenuo za pun krug. Zatim je, vrlo glatko, zahvatio teret.

Pola metra dalje, zaobljeni zid bunkera počne se pomicati, poput školjke koja se lagano otvara. Nekoliko čestica prašine, nošenih pramenovima izlazećeg zraka, briznulo je van, poput zasljepljujućih dijamanata na blistavoj svjetlosti Sunca.

Put u Ramu bio je otvoren.

6.

ODBOR

Bila je velika pogreška, često je pomišljao dr. Bose, smjestiti sjedište Ujedinjenih planeta na Mjesec. Zemlja je neizbježno težila vladati njegovim radom – kao što vlada i područjem izvan kupole. A ako su već morali ovdje graditi, možda je trebalo otići na Drugu stranu koju taj hipnotički kolut zvan Zemlja nikad ne obasjava svojim zrakama.

Ali, naravno, prekasno je za mijenjanje, a nije ni bilo neke druge realne mogućnosti. Sviđalo se to kolonijama ili ne, Zemlja će još stoljećima i stoljećima biti kulturni i gospodarski moćnik Sunčevog sustava.

Dr. Bose je rođen na Zemlji, a iselio se na Mars tek kad mu je bilo trideset godina, te je smatrao da može prilično nepristrano razmotri političku situaciju. Sad zna da se više nikad neće vratiti na rodni planet, iako je udaljen samo pet sati putovanja raketom. U sto petnaestoj godini bio je savršeno zdrav, ali se nije mogao suočiti s rekondicioniranjem nužnim da bi se priviknuo na gravitaciju tri puta jaču od one koju je uživao najveći dio svog života. Zauvijek je prognan sa svijeta svog rođenja. Kako nije bio sentimentalan čovjek, nije dopuštao da ga to pretjerano rastužuje.

Ono što ga ponekad oneraspoloži je činjenica da iz godine u godinu viđa ista, poznata lica. Čudesa medicine su lijepa i krasna – i on svakako ne želi vraćati uru unatrag – ali za ovim konferencijskim stolom sjede ljudi s kojima radi više od pola stoljeća. Točno je znao što će reći i kako će glasati o bilo kojem pitanju. Želio je da jednog dana netko od njih učini nešto potpuno neočekivano – čak nešto posve ludo.

A oni su vjerojatno isto osjećali u odnosu na njega.

Odbor za Ramu je još bio podnošljivo malobrojan, premda će se to nesumnjivo uskoro promijeniti. Svih njegovih šest kolega – od kojih svaki predstavlja jednu članicu Ujedinjenih planeta – bili su tjelesno nazočni. Morali su; elektronska diplomacija nije moguća na udaljenostima unutar Sunčevog sustava. Neki stariji državnici, navikli na trenutne veze koje je Zemlja dugo uzimala kao nešto razumljivo samo po sebi, nikad se nisu pomirili s činjenicom da su radiovalovima potrebne minute, ili čak sati, da prevale ponore između planeta. „Zar vi, znanstvenici, ne možete tu nešto učiniti?” čulo bi se kako se gorko žale kad bi im rekli da je trenutan razgovor licem u lice nemoguć između Zemlje i bilo kojeg od njezine udaljenije djece. Jedino je Mjesec imao gotovo podnošljivo zakašnjenje od jedne i pol sekunde – sa svim političkim i psihološkim posljedicama koje je to podrazumijevalo. Zbog te činjenice astronomskog života, Mjesec – i samo Mjesec – uvijek će biti predgrađe Zemlje.

Također su bili osobno nazočni stručnjaci naknadno primljeni u Odbor. Profesor Davidson, astronom, bio je stari poznanik. Danas, izgleda, nije u svom uobičajenom prgavom izdanju. Bose nije ništa znao o nesuglasicama koje su prethodile izbacivanju prve sonde put Rame, ali mu profesorove kolege nisu dopuštale da se to zaboravi.

Dr. Thelma Price je bila poznata po svojim brojnim nastupima na televiziji, premda je reputaciju prvi put stekla prije pedeset godina, tijekom arheološke eksplozije koja je uslijedila nakon isušivanja onog ogromnog morskog muzeja – Sredozemnog mora.

Bose je još pamtio uzbuđenja tog vremena, kada su izgubljena blaga Grka i Rimljana i desetine drugih civilizacija vraćena na svjetlost dana. Bila je to jedna od rijetkih prigoda kada je zažalio što živi na Marsu.

Egzobiolog Carlisle Perera bio je drugi očiti izabranik; povjesničar znanosti Dennis Solomons također. Bose je bio nešto manje sretan zbog nazočnosti Conrada Taylora, slavnog antropologa, koji je reputaciju stekao spojivši na jedinstven način znanstvenost i erotiku u svojoj studiji pubertetskih rituala na Beverly Hillsu krajem dvadesetog stoljeća.

Nitko, međutim, ne bi mogao osporiti sir Lewisu Sandsu pravo na članstvo u Odboru. Čovjek, čijem je znanju ravna jedino njegova uljudnost, navodno je gubio sabranost duha jedino kad bi ga nazvali Arnoldom Toynbeejem njegovog doba. Međutim, veliki povjesničar nije bio osobno ovdje. Tvrdoglavo je odbijao napustiti Zemlju, čak i zbog ovako važnog sastanka. Njegova stereoslika, koja se nije mogla razlikovati od stvarnog lika, prividno je zauzimala stolicu desno od Bosea, a netko je, kao da želi upotpuniti iluziju, pred nju stavio čašu vode. Bose je ovu vrstu tehnoloških podviga smatrao nepotrebnom smicalicom, no iznenađuje koliko mnogo nepobitno velikih ljudi djetinjasto očarava mogućnost da istovremeno budu na dva mjesta. Ponekad je ovo čudo elektronike prouzrokovalo komične katastrofe. Bose je nazočio jednom diplomatskom prijemu kad je netko pokušao proći kroz stereogram i prekasno otkrio da je to stvarna osoba. A bilo je još smješnije promatrati kako se projekcije pokušavaju rukovati.

Sada je njegova ekscelencija veleposlanik Marsa pri Ujedinjenim planetima skupila svoje odlutale misli, iskašljala se i rekla: „Gospodo, otvaram sjednicu Odbora. Mislim da ne griješim ako naglasim da je ovo skup jedinstvenih talenata koji su se skupili da se pozabave jedinstvenom situacijom. Nalog koji nam je dao generalni tajnik glasi: procjenjivati ovu situaciju i savjetovati zapovjednika Nortona kad se ukaže potreba”

Ovo je bilo pravo čudo pretjeranog pojednostavljenja i svi su to znali. Ako ne postane stvarna opasnost, Odbor možda nikad neće doći u neposrednu vezu sa zapovjednikom Nortonom – ako je ovaj uopće čuo za postojanje Odbora. Odbor je privremena tvorevina Znanstvene organizacije Ujedinjenih planeta, a izvješća podnosi, preko njenog direktora, generalnom tajniku. Točno je da je Promatračka služba Sunčevog sustava dio Ujedinjenih planeta – no samo svojim operativnim, ali ne i znanstvenim odjelom. Teorijski, ovo ne bi trebalo činiti veliku razliku; nije bilo razloga da Odbor za Ramu – ili tko god drugi, što se toga tiče – ne pozove zapovjednika Nortona i ne ponudi koristan savjet.

Međutim, veze u dalekom svemiru su skupe. S Endeavourom se moglo stupiti u vezu jedino preko PLANETCOMA, koji je samostalna tvrtka, poznata po strogosti i efikasnosti svog računovodstva. Treba dugo vremena da se otvori kreditna linija kod PLANETCOMA. Negdje netko radi na tome, ali, trenutno, tvrda srca računala PLANETCOMA ne priznaju postojanje Odbora za Ramu.

„Ovaj zapovjednik Norton”, reče sir Robert Mackay, veleposlanik Zemlje, „ima ogromnu odgovornost. Kakav je to čovjek?”

„Ja mogu odgovoriti” reče profesor Davidson, prelijećući prstima tipkama svog podsjetnika. Namrštio se na ekran pun podataka i odmah reče da sastavlja sinopsis.

„William Tsien Norton, rođen 2077. u Brisbaneu, Oceana. Školovao se u Sidneju, Mumbaju, Houstonu. Zatim pet godina u Astrogradu, specijalizirao propulziju. U službu stupio 2102. Uobičajena unapređenja... poručnik u trećoj ekspediciji na Perzefonu... istaknuo se prilikom petnaestog pokušaja uspostavljanja baze na Veneri... hm... hm... primjeran u službi... dvojno državljanstvo, Zemlja i Mars... žena i dijete u Brisbaneu, žena i dvoje djece u Port Lowellu, s dopuštenjem za treć...”

„Treću ženu?” naivno upita Taylor.

„Ne. Dijete, dakako” odreže profesor prije no što je primijetio osmijeh na Taylorovom licu. Tih smijeh zažubori oko stola, premda je izgledalo da Zemljani, suočeni s prenaseljenošću, više zavide no što se zabavljaju. Nakon stoljeća odlučnih napora, Zemlja još nije uspjela da svoje stanovništvo svede ispod postavljenog cilja od jedne milijarde...

„Imenovan za zapovjednika istraživačkog broda Endeavour solarne promatračke službe. Prvo putovanje do retrogradnih Jupiterovih satelita... hm, to je bilo gusto... nalazio se na asteroidnom zadatku kada mu je zapovjeđeno da se pripremi za ovu operaciju... uspio stići prije roka...”

Profesor je raščistio ekran i pogledao svoje kolege. „Mislim da smo imali izvanrednu sreću što je upravo on bio čovjek koji se mogao dobiti za tako kratko vrijeme. Mogli smo dobiti uobičajenog standardnog kapetana”. Zvučao je kao da ima na umu tipičnu kugu i ko

Icru svemirskih putova, s drvenom nogom i pištoljem u jednoj i sabljom u drugoj ruci.

„Podaci dokazuju samo da je sposoban” pobunio se veleposlanik Merkura (stanovništvo: 112.500, ali u porastu). „Kako će reagirati u potpuno novoj situaciji kao što je ova?”

Sir Lewis Sands se zakašljao na Zemlji. Sekundu i pol kasnije učinio je to i na Mjesecu. „To baš i nije posve nova situacija” podsjetio je Hermijanca, „premda je prošlo tri stoljeća otkako se dogodila posljednji put. Ako je Rama mrtav ili nenastanjen – a dosad sve ukazuje da je tako – Norton je u položaju arheologa koji otkriva ruševine neke izumrle civilizacije.” Pristojno se naklonio doktorici Price koja kimne glavom u znak slaganja. „Očiti primjeri su Schliemann u Troji i Mouhot u Angkor Vatu. Opasnost je minimalna, premda se, naravno, nesretni slučaj nikad ne može posve isključiti.”

„Ali što je s miniranim klopkama i mehanizmima za okidanje o kojima su govorile pristalice Pandora teorije?” upita doktorica Price.

„Pandora?” hitro upita hermijanski veleposlanik. „Što je to?”

„Jedan suludi pokret”, objasni sir Robert, s onoliko zbunjenosti koliko jedan diplomat može pokazati, „uvjeren da Rama predstavlja ozbiljnu potencijalnu opasnost. Znate, kutija koju nije uputno otvarati”. Sumnjao je da je Hermijancu to poznato; na Merkuru se nije ohrabrivalo proučavanje klasika.

„Pandora – paranoja”, promrmlja Taylor. „Oh, naravno, takve stvari su zamislive, ali zašto bi ijedna inteligentna rasa poželjela izvoditi takve djetinjaste smicalice?”

„Pa, čak i ako isključimo takve neugodnosti” nastavio je sir Robert, „i dalje nam ostaje mnogo zlokobnija mogućnost aktivnog, nastanjenog Rame. Tada se situacija svodi na susret dviju kultura – na vrlo različitim stupnjevima tehnologije. Pizzaro i Inke. Peary i Japanci. Europa i Afrika. Gotovo uvijek posljedice su bile katastrofalne – za jednu stranu ili obje. Ja ne dajem nikakve savjete, samo ukazujem na prethodne primjere.”

„Hvala vam, sir Roberte”, odgovori Bose. Malo je nezgodno, pomisli, imati dva ‘sira’ u jednom malom odboru; u ovo poodmaklo vrijeme ta titula je počast koju je malo Engleza izbjeglo. „Siguran sam da smo svi razmišljali o ovim uznemirujućim mogućnostima. Ali, ako su bića u Rami... ovaj... zlonamjerna, hoće li ono što poduzmemo išta, ma i najmanje, stvarno promijeniti?“

„Mogli bi nas ignorirati – ako mi ignoriramo njih.“

„Kako – nakon što su putovali milijarde milja i tisuće godina?”

Rasprava je dosegla točku odvajanja od tla i sad je sama sebe održavala. Bose se zavalio u stolicu, malo je govorio i čekao da se uobliči zajednički stav.

Dogodilo se upravo ono što je predviđao. Svi su se složili da je sada, kada je zapovjednik Norton otvorio prva vrata, nezamislivo da ne otvori i druga.

7.

DVIJE SUPRUGE

Kad bi njegove supruge ikad usporedile njegove videograme, razmišljao je zapovjednik Norton, prije zabavljajući se nego brinući se, to bi mu natovarilo velik dodatni posao. Sad je naime mogao sastaviti samo jedan dugi videogram i kopirati ga, dodajući samo kratke osobne poruke i imena od milja, prije no što pošalje gotovo iste kopije put Marsa i Zemlje.

Naravno, posve je nevjerojatno da će njegove supruge ikad učiniti tako nešto; bilo bi skupo čak i uz povlaštenu tarifu za obitelji astronauta. A ne bi ni imalo smisla. Njegove obitelji su bile u izvrsnim odnosima i razmjenjivale su uobičajene čestitke prilikom rođendana i godišnjica. No, sve u svemu, možda je i dobro što se djevojke nikad nisu srele, a vjerojatno nikad i neće. Mirna je rođena na Marsu pa ne bi mogla podnijeti jaču silu težu Zemlje. A Caroline mrzi čak i onih dvadeset pet minuta najduže mogućeg putovanja na Zemlji.

„Ispričavam se što sam s ovom emisijom zakasnio jedan dan” reče Norton, kada je završio opći uvod, „ali, vjerovala ili ne, posljednjih trideset sati bio sam izvan broda. »

Nemoj se uznemiravati – sve je pod kontrolom. Trebalo nam je dva dana, ali sad smo gotovo prošli kroz cijeli sustav zračnih komora. Mogli smo to obaviti za nekoliko sati da smo znali ono što sad znamo. Ali ništa nismo stavljali na kocku, poslali smo u prethodnicu daljinske kamere i desetak puta ispitali sve komore kako bismo se uvjerili da se neće zatvoriti za nama kada prođemo.

Svaka komora je jednostavan okretni valjak s otvorom na jednoj strani. Uđeš kroz taj otvor, okreneš valjak za sto osamdeset stupnjeva i tada se otvor poklopi s drugim vratima pa možeš izaći. Ili, kao u ovom slučaju, odlebdjeti.

Ramanci su se stvarno dobro osigurali. Postoje tri takve valjkaste komore, jedna za drugom, odmah s unutarnje strane omotača, ispod ulaznog bunkera. Ne mogu zamisliti da bi makar jedna otkazala, osim da je netko raznese eksplozivom, ali čak i tada bi ostala druga, rezervna, a zatim treća.

A to je samo početak. Posljednja komora izlazi na ravni hodnik, dug gotovo pola kilometra. Izgleda čist i uredan, kao i sve što smo vidjeli. Na svakih nekoliko metara nalaze se mali otvori u kojima su vjerojatno bile svjetiljke, ali sada je sve potpuno tamno i, mogu ti reći, zastrašujuće. U zidove su također urezana dvije usporedna utora, široka oko centimetar, koje se pružaju cijelom dužinom hodnika. Pretpostavljamo da je po njima išla neka platforma koja je prevozila opremu – ili ljude – tamo-amo. Uštedjelo bi nam mnogo truda kad bismo je mogli staviti u pogon.

Spomenuo sam da je tunel dug pola kilometra. Iz naših seizmičkih mjerenja znamo da je otprilike tolika i debljina stjenke valjka, te smo je očito gotovo prošli. Nismo se iznenadili kad smo na kraju tunela našli jednu od onih valjkastih zračnih komora.

Da, pa još jednu. I još jednu. Ti ljudi su izgleda sve radili u tri primjerka. Sad smo u posljednjoj komori, gdje čekamo suglasnost Zemlje prije no što prođemo. Unutarnjost Rame je svega nekoliko metara odavde. Bit ću mnogo sretniji kad ova napetost prođe.

Ti poznaješ Jerryja Kirchoffa, mog pomoćnika, koji ima tako veliku biblioteku pravih knjiga da sebi ne može dopustiti da se iseli sa Zemlje? E, pa, Jerry mi je ispričao o istoj ovakvoj situaciji još tamo početkom dvadeset prvog – ne, dvadesetog stoljeća. Jedan arheolog je pronašao grobnicu nekog egipatskog kralja, prvu koju nisu opljačkali lopovi. Njegovim radnicima su bili potrebni mjeseci dok su, komoru po komoru, prokopali put i, napokon, došli do posljednjeg zida. Onda su probili kamenje, a arheolog je unutra progurao svjetiljku i glavu. Pred njim se ukazala soba puna blaga – nevjerojatnih stvari, zlata i nakita.

Možda je i ovo grobnica; to izgleda sve vjerojatnije. Čak i sada nema ni najslabijeg zvuka ili nagovještaja neke aktivnosti.

No, sutra ćemo znati.”

Norton je prebacio snimač na STOP. Što bi još mogao reći o poslu, pitao se, prije no što započne posebne osobne poruke svojim obiteljima? Normalno, nikad nije zalazio u tolike pojedinosti, ali ove okolnosti teško da su normalne. Ovo može biti i posljednji videogram koji će ikad poslati svojim obiteljima. Dužan je objasniti im što radi.

Kad vide ove slike i čuju ove riječi, on će biti u unutar nj osti Rame – u dobru ili u zlu.

8.

KROZ GLAVINU

Norton nikad ranije nije tako snažno osjećao srodnost s ovim davno umrlim egiptologom. Otkako je Howard Carter prvi put zavirio u Tutankamonovu grobnicu, nijedan čovjek nije doživio ovakav trenutak. Ipak, usporedba je bila gotovo besmisleno smiješna.

Tutankamon je sahranjen tek jučer – prije nepune četiri tisuće godina; Rama je mogao biti stariji od ljudskog roda. Ona mala grobnica iz Doline kraljeva mogla bi se izgubiti u hodnicima kojima su već prošli, a prostor što leži s onu stranu ovog posljednjeg ulaza veći je barem milijun puta. A što se tiče blaga koje je mogao sadržavati – ono je prelazilo moći mašte.

Najmanje pet minuta nitko nije prozborio preko radioveze; dobro uvježbana ekipa čak nije glasovno potvrdila dovršenju svih provjera. Mercer mu je jednostavno dao znak „u redu” i mahnuo rukom prema otvorenom tunelu. Kao da su svi shvatili da je ovo povijesni trenutak, koji ne treba kvariti nepotrebnim brbljanjem. Nortonu je to odgovaralo, jer tog trenutka ni on nije imao što reći. Uključio je snop svoje svjetiljke i mlazne potisnike te polako odlebdio niz kratki hodnik, vukući za sobom sigurnosni kabel. Nekoliko sekunda kasnije bio je unutra.

Unutar čega? Sve što se pred njim nalazilo bila je potpuna tama; u snopu svjetiljke nije odbljeskivao ni tračak svjetlosti. Očekivao je to, ali nije stvarno vjerovao. Sva izračunavanja su pokazala da je suprotni zid udaljen desetke kilometara; sad mu oči govore da je doista tako. Dok je polako plutao u taj mrak, osjetio je iznenadnu potrebu za ohrabrenjem sigurnosnog kabla, jaču od ijedne koju je ikad ranije osjetio, čak i prilikom svoje prve izvanbrodske šetnje. A to je smiješno. Bez vrtoglavice je gledao svemirski ponor dubok nebrojeno svjetlosnih godina i megaparseka; zašto bi ga uznemiravalo nekoliko kubnih kilometara praznine?

Zbunjen, razmišljao je o tome kad ga ublaživač trzaja na kraju kabla blago zakoči, uz jedva osjetan poskok. Uzaludno ispitujućim snopom svjetiljke, prešao je s ništavila pred sobom da istraži površinu pred kojom se našao.

Kao da je lebdio iznad središtem malog kratera koji je i sam bio ulegnuće u osnovi drugog, mnogo većeg. Sa svih strana se uzdizao sustav terasa i rampi – sve geometrijski precizne i očito umjetne – koji se prostire dokle god je dopirao mlaz svjetla. Na stotinjak metara udaljenosti vidio je izlaze dva druga sustava zračnih komora, iste kao ovaj.

I to je bilo sve. Prizor u sebi nije imao ništa izuzetno egzotično ili tuđe. U stvari, prilično je sličio napuštenom rudniku. Osjetio je neodređeno razočaranje; poslije svih ovih napora trebalo je doći neko dramatično, čak transcendentno otkrivenje. Onda se podsjetio da mu je vidokrugu samo nekoliko stotina metara. Tama s onu stranu njegovog vidnog polja može sadržavati više čuda no što bi možda želio vidjeti.

Podnio je kratak izvještaj svojim sudrugovima koji su zabrinuto čekali, a onda je dodao: „Izbacujem baklju – s dvominutnom zadrškom. Evo, ode!”

Svom snagom je hitnuo valjčić ravno uvis – ili od sebe – i počne brojati sekunde dok se valjčić smanjivao, odmičući niz snop svjetla. Prije no što je odbrojio do petnaest, nestao mu je iz vida; kad je stigao do sto, zaklonio je oči i usmjerio kameru. Uvijek je dobro procjenjivao vrijeme; ostalo mu je samo dvije sekunde kad je svijet eksplodirao svjetlošću. A sad nije bilo razloga za razočaranje.

Čak ni milijune svijeća jaka svjetlost baklje nije mogla osvijetliti cjelinu ogromne šupljine, ali je vidio dovoljno da shvati njen plan i ocijeni njene titanske dimenzije. Nalazio se na jednom kraju šupljeg valjka širokog najmanje deset kilometara, a neodredive dužine. Sa svoje točke gledanja na središnjoj osi vidio je takvo mnoštvo pojedinosti na zaobljenim zidovima oko sebe da je njegov um mogao primiti samo sićušan djelić svega toga. Gledao je područje cijelog jednog svijeta pri svjetlosti jednog jedinog bljeska munje i pokušao je da malim naporom volje ureže tu sliku u svoj duh.

Svuda oko njega uzdizale su se terasaste padine kratera sve dok se ne bi stopile sa čvrstim zidom koji je obrubljivao nebo. Ne – taj dojam je pogrešan; mora se osloboditi i zemaljskih i svemirskih mjerila i opet se orijentirati prema jednom novom sustavu koordinata.

Nije se nalazio na najnižoj točki ovog čudnog, izokrenutog svijeta, već na najvišoj. Odavde su svi pravci išli naniže, a ne uvis. Kad bi se pomaknuo od ove središnje osi prema zaobljenom zidu, o kojem više ne smije misliti kao o zidu, sila teža bi se stalno povećavala. Došavši do unutarnje površine valjka, mogao je na bilo kojoj točki stajati uspravno, nogama prema zvijezdama, a glavom prema središtu rotirajućeg cilindra. Koncept je bio vrlo poznat: od prvog praskozorja svemirskih letova centrifugalna sila je korištena za simuliranje gravitacije. Jedino je veličine ove primjene tako ogromna, tako šokantna. Najveća svemirska postaja Syncsat Five imala je manje od dvjesto metara u promjeru. Bit će potrebno neko vrijeme da se čovjek navikne na stotinu puta veću.

Cijev područja koja ga je okruživala bijaše prošarana područjima svjetla i sjene koja su mogla biti šume, polja, zaleđena jezera ili gradovi; udaljenosti i sve slabija svjetlost rakete sprječavali su prepoznavanje. Uske pruge, koje su mogle biti putovi, kanali ili ukroćene rijeke, oblikovale su jedva vidljivu geometrijsku mrežu; a daleko niz valjak, na samoj granici vidnog polja, pružao se pojas dublje tame. Činio je pun krug što opasuje unutrašnjost ovog svijeta i Norton se odjednom sjeti mita o Oceanu, moru koje, kako su vjerovali drevni narodi, okružuje Zemlju.

Ovo je možda još čudnije more – ne kružno, već valjkasto. Je li prije no što se zaledilo u međuzvjezdanoj noći imalo valove, i plime, i struje – i ribe?

Baklja je utrnula; trenutak otkrivenja je prošao. Ali Norton je znao da će, dok je živ, ove slike ostati urezane u njegov duh. Kakva god otkrića mogla donijeti budućnost, ona nikad neće izbrisati ovaj prvi dojam. A povijest mu neće moći oduzeti povlasticu da je bio prvi pripadnik ljudskog roda koji je ugledao djela jedne nezemaljske civilizacije.

9.

IZVIĐANJE

„Dosad smo niz os valjka izbacili pet sporogorećih baklji, te imamo dobru foto-dokumentaciju o cijeloj njegovoj dužini. Sve glavne točke su ucrtane na kartu. Premda smo mogli identificirati samo mali broj, dali smo im privremena imena.

Unutarnja šupljina je duga pedeset kilometara, a široka šesnaest. Oba kraja imaju oblik plitke zdjele prilično složene geometrije. Naš kraj smo nazvali Sjeverna hemisfera, i sad ovdje, na osi, uspostavljamo prvu bazu.

Od središta glavine, na razmaku od sto dvadeset stupnjeva, zrakasto su postavljene troje ljestve, gotovo kilometar duge. Sve završavaju na terasi, ili ravnini, prstenastog oblika, koja se proteže oko cijele kupole. A odatle, nastavljajući se na pravac ljestvi, dalje vode tri ogromna stubišta, koja silaze sve do ravnice. Ako zamislite kišobran sa svega tri noseća rebra na podjednakim razmacima, imat ćete dobru sliku o ovom dijelu Rame.

Svako od tih rebara je stubište, vrlo strmo u blizini osi, no koje se zatim polako ublažava što su bliže ravnici. Stubišta – nazvali smo ih Alfa, Beta i Gama – nisu iz jednog djela, već se prekidaju na još pet kružnih terasa. Po našem proračunu, vjerojatno ima između dvadeset i trideset tisuća stuba. Vjerojatno su stubišta korištena samo u slučaju opasnosti, jer je nezamislivo da Ramanci – ili kako god ih nazvali – nisu imali neki bolji način da dođu do osi svoga svijeta.

Južna hemisfera izgleda posve drukčije. Prije svega, na njoj nema stubišta ni ravne središnje glavine. Umjesto toga, tamo se nalazi ogroman kilometarski šiljak, koji strši iz osi, a oko njega šest manjih. Cijeli sklop je vrlo čudan i ne možemo zamisliti što je to zapravo.

Pedeset kilometara dug valjkasti dio između dvije zdjele – osnovice valjka – nazvali smo Središnje ravnica. Može izgledati blesavo što upotrebljavamo riječ ‘ravnica’ za opis nečeg tako očito oblog, ali mi smatramo da je naziv opravdan. Kad siđemo tamo, izgledat će nam ravna – baš kao što unutarnjost boce mora izgledati ravna mravu koji u njoj mili u krug.

Najuočljivija odlika Središnje ravnice je desetak kilometara širok tamni pojas koji se na polovini dužine valjka proteže kao prsten duž stjenke. Izgleda kao led, te smo ga nazvali Cilindrično more. Točno u sredini nalazi se velik ovalni otok, oko deset kilometara dug, a tri širok, pokriven visokim zgradama. Budući da nas podsjeća na stari Manhattan, nazvali smo ga New York. Ipak, ne vjerujem da je to grad; više sliči na ogromnu tvornicu ili postrojenje za kemijsku preradu.

Međutim, ima i gradova – ili, u svakom slučaju, naselja – barem šest njih. Da su sagrađena za ljudska bića, u svakom bi se moglo smjestiti oko pedeset tisuća. Nazvali smo ih Rim, Peking, Pariz, Moskva, London i Tokio. Povezana su putovima i nečim što izgleda kao mreža pruga.

U ovom zaleđenom lešu jednog svijeta sigurno ima dovoljno građe za stoljeća istraživanja. Trebamo istražiti četiri tisuće četvornih kilometara, a imamo samo nekoliko tjedana za to. Pitam se hoćemo li ikad doznati odgovor na dvije zagonetke koje me opsjedaju otkako smo ušli: tko su bili stanovnici i što je pošlo naopako?”

Snimka se završila. Na Zemlji i na Mjesecu članovi Odbora za Ramu su se promeškoljili, zatim su počeli pregledavati karte i fotografije koje su bile rasprostrte pred njima. Premda su ih već ranije satima proučavali, glas zapovjednika Nortona dodao je jednu dimenziju koju slike ne mogu dočarati. On je doista bio tamo, svojim očima je prelazio po tom nevjerojatnom izokrenutom svijetu, tijekom kratkih trenutaka dok su njegovu stoljetnu noć osvjetljavale baklje. I on je čovjek koji će predvoditi svaku daljnju istraživačku ekspediciju na Rami.

„Doktore Perera, vjerujem da imate što reći?”

Veleposlanik Bose se za trenutak upitao nije li trebalo prvo dati riječ profesoru Davidsonu, kao starijem znanstveniku i jedinom astronomu. No, činilo se da je stari kozmolog još u stanju blagog šoka, a očito izvan svog elementa. Tijekom čitave svoje profesionalne karijere on je u svemiru vidio arenu za titanske gravitacije, magnetizme i zračenja; nikad nije vjerovao da život igra neku važnu ulogu u shemi stvari i smatrao je njegovu pojavu na Zemlji, Marsu i Jupiteru slučajnim odstupanjem.

Međutim, sada su tu dokazi da život ne samo da postoji izvan Sunčevog sustava već i da je dosegao vrhunce koji daleko prelaze sve što je čovjek postigao ili se može nadati da će postići stoljećima unaprijed. Osim toga, otkriće Rame je osporilo jednu drugu dogmu koju je Davidson godinama propovijedao. Kad bi ga stjerali uza zid, on bi, preko volje, dopustio da život vjerojatno postoji u drugim zvjezdanim sustavima, ali besmisleno je, uvijek bi tvrdio, zamišljati da bi ikad mogao prijeći ponore između zvijezda.

Možda Ramanci doista i nisu u tome uspjeli, ako je zapovjednik Norton u pravu kad smatra da je njihov svijet sada grobnica. Ali su barem pokušali izvesti taj podvig u veličinama koje pokazuju veliku mjeru vjerovanja u uspjeh. Ako se takva stvar jednom dogodila, ona se svakako morala dogoditi mnogo puta u ovoj galaktici od stotinu milijarda sunaca. A na kraju će ipak, svakako, netko, negdje, uspjeti.

Ovo je bila teza koju je, bez dokaza, ali uz obilno mahanje rukama, godinama propovijedao dr. Carlisle Perera. On je sad vrlo sretan, premda i posve razočaran čovjek. Rama je spektakularno potvrdio njegova gledišta, a on neće moći kročiti u njegovu unutrašnjost, pa čak ni vidjeti je svojim očima. Da se odnekud iznenada pojavi vrag i ponudi mu dar trenutne teleportacije, on bi potpisao ugovor, ne potrudivši se pročitati odredbe tiskane sitnim slogom u kojima se obično kriju zamke.

„Da, gospodine veleposlaniče, mislim imam neke zanimljive informacije. Ovdje je nesumnjivo u pitanju ‘svemirska arka’. To je stara ideja iz astronautičke literature. Uspio sam joj naći izvor kod britanskog fizičara J. D. Bernala, koji je ovu metodu međuzvjezdane kolonizacije predložio u jednoj knjizi objavljenoj još 1929. – da, prije dvjesto godina! A veliki ruski pionir Ciolkovski je još ranije bio iznio unekoliko sličnih prijedloga.

Ako želite stići iz jednog zvjezdanog sustava u drugi, pred vama je nekoliko mogućnosti. Pretpostavljajući da je brzina svjetlosti apsolutna granica – a to još uvijek nije posve sigurno, unatoč svim suprotnim tvrdnjama koje ste mogli čuti” – na te riječi je Davidson šmrknuo s negodovanjem, ali nije službeno prosvjedovao – „možete obaviti brzo putovanje malim brodom ili sporo – divovskim brodom.

Ne postoji, čini se, nikakav tehnički razlog zašto svemirski brod ne bi mogao postići devedeset ili više posto brzine svjetlosti. To bi podrazumijevalo vrijeme putovanja od pet do deset godina, između susjednih zvijezda – to je možda dosadno, ali ne i neizvodivo, pogotovo za bića čiji se životni vijek možda mjeri stoljećima. Mogu se zamisliti putovanja ovog trajanja brodovima ne mnogo većim od naših.

Ali, možda su takve brzine nemoguće, uz razuman koristan teret. Ne zaboravite, morate ponijeti i gorivo za usporavanje na kraju puta, čak i ako putujete samo u jednom smjeru. Stoga možda ima više smisla ne žuriti: putovati deset tisuća, sto tisuća godina.

Bernal i drugi su smatrali da bi se to moglo izvesti malim umjetnim svjetovima-brodovima od nekoliko kilometara promjera, što nose tisuće putnika na putovanja koja bi trajala generacijama. Prirodno, sustav bi morao biti strogo zatvoren, s recikliranjem iste hrane, zraka i ostalih potrošnih dobara. No, dakako, to je upravo način na koji funkcionira Zemlja – samo u znatno većem opsegu.

Neki su pisci predlagali da se ti svemirski brodovi grade u obliku koncentričnih sfera; drugi su predlagali šuplje rotirajuće valjke, kako bi centrifugalna sila mogla osiguravati umjetnu silu težu – upravo ono što smo našli na Rami...”

Davidson se više nije mogao suzdržavati: „Nema nikakve centrifugalne sile. To je inženjerski fantom. Postoji samo inercija”.

„Naravno, potpuno ste u pravu”, priznao je Perera, „premda bi moglo biti teško u to uvjeriti čovjeka koji je upravo zbačen s vrtuljka. Međutim, fizikalna strogost nije sad bitna...”

„Dobro, dobro” ubacio je Bose s blagom ljutnjom u glasu. „Svi znamo što želite reći, ili zamišljamo da znamo. Molim vas, ne razbijajte naše iluzije.”

„Dakle, ja sam samo ukazao na činjenicu da nema ničeg pojmovno novog u Rami, premda je njegova veličina zapanjujuća. Ljudi su dvije tisuće godina zamišljali takve stvari.

Sada bih se želio pozabaviti drugim pitanjem. Koliko točno vremena Rama već putuje kroz svemir?

Imamo sada vrlo točno određene podatke o njegovoj stazi i brzini. Uz pretpostavku da nije bilo putem nikakve promjene kursa, možemo nacrtati njegove položaje za milijune godina unatrag. Očekivali smo da dolazi iz pravca neke obližnje zvijezde. Međutim, uopće nije tako.

Više je od dvjesto tisuća godina otkako je Rama prošao blizu neke zvijezde, a pokazalo se da je i ta zvijezda nepravilno promjenjiva – najnepogodnije sunce koje biste mogli zamisliti za neki nastanjen sunčev sustav. Raspon njenog sjaja ide od preko pedeset do jedan; svaki planet bi naizmjence bio pečen i zaleđen svakih nekoliko godina.”

„Imam jedan prijedlog” ubacila je dr. Price, koji to sve objašnjava. Možda je to sunce nekad bilo normalno pa je postalo nestabilno. Zato su Ramanci morali naći novo.”

Perera je poštovao staru arheologinju pa nije reagirao burno. Ali što bi ona rekla, pitao se, kada bi on počeo ukazivati na stvari koje su u njenoj struci odmah očite?

„Razmotrili smo i tu mogućnost” odgovori joj blago. „Ali, ako su naše sadašnje teorije razvoja zvijezda točne, ta zvijezda nikad nije mogla biti stabilna, nikad nije mogla imati planete koji nose život. Znači, Rama je krstario kroz svemir najmanje dvjesto tisuća, a možda i više od milijun godina.

Sada je hladan, taman i naizgled mrtav i mislim da znam zašto. Ramanci možda nisu bili imali drugi izbor, možda su doista bježali pred nekom kataklizmom, ali su se prevarili u proračunima.

Nijedan zatvoren ekološki sustav ne može biti stopostotno učinkovit; uvijek postoje otpaci, gubitak – neka degradacija sredine i gomilanje zagađujućih tvari. Možda su potrebne milijarde godina da se zatruje i istroši jedan planet, no to će se na kraju dogoditi. Oceani će se isušiti; atmosfera će iscuriti u svemir.

Kao artefakt, Rama je ogroman – no on je, ipak, vrlo malen planet. Moja izračunavanja utemeljena na curenju kroz omotač i neka razumna nagađanja o stopi biološkog ciklusa ukazuju da se njegova ekologija mogla održati samo oko tisuću godina. Dopuštam najviše deset tisuća godina.

Uz brzinu kojom Rama putuje, to bi bilo dovoljno za prelazak između gusto zbijenih sunaca u srcu galaktike. Ali ne i ovdje, usred raštrkane populacije spiralnih krakova. Rama je brod koji je potrošio svoje zalihe prije no što je stigao do odredišta. To je olupina što pluta usred zvijezda.

Ima samo jedna ozbiljna zamjerka ovoj teoriji i ja ću je iznijeti prije no što to učini netko drugi. Ramina staza je tako točno usmjerena na Sunčev sustav da je slučajnost isključena. Zapravo, rekao bih da Rama sad dolazi tako blizu Sunca da bi bio siguran da je stigao. Endeavour će se morati odvojiti znatno prije perihela kako bi izbjegao pregrijavanje.

Neću se praviti pametnim da sve ovo razumijem. Možda još funkcionira neki oblik automatskog pilota, koji usmjeruje Ramu prema najbližoj pogodnoj zvijezdi, stoljećima nakon smrti njegovih graditelja.

A oni su mrtvi; stavit ću na kocku svoj ugled da je tako. Svi uzorci koje smo uzeli iz unutrašnjosti apsolutno su sterilni. Nismo našli ni jedan jedini mikroorganizam. Što se tiče priča o usporenom životu koje ste možda čuli, možete ih zanemariti. Postoje bitni razlozi zašto postupci hibernacije djeluju samo nekoliko stoljeća – a mi imamo posla s vremenskim rasponom koji je tisuću puta duži.

Stoga sljedbenici pokreta Pandora nemaju razloga za brigu. Što se mene tiče, meni je žao. Bilo bi divno upoznati drugu inteligentnu vrstu.

Međutim, barem smo odgovorili na jedno staro pitanje. Mi nismo sami. Zvijezde za nas više nikad neće biti iste.”

10.

SILAZAK U TAMU

Zapovjednik Norton bio je u gadnom iskušenju, no kao kapetanu mu je prva briga bila njegov brod. Ako prilikom ovog početnog sondiranja nešto pođe naopako, možda će se morati spašavati bijegom.

To je ostavljalo njegovog drugog časnika, poručnika bojnog broda Mercera, kao izbor koji se nameće. Norton je rado priznao da je Karl pogodniji za ovu zadaću.

Kao najveći autoritet za sustave održavanja života, Mercer je napisao neke od standardnih udžbenika za to područje. Osobno je provjerio bezbroj tipova opreme, često i u opasnim okolnostima, a njegovo upravljanje biološkim funkcijama bilo je slavno. Mogao je u trenutku prepoloviti svoj puls i u trajanju od deset minuta svesti disanje gotovo na nulu. Ovo korisno malo umijeće više puta mu je spasilo život.

Ipak, untoč velikih sposobnosti i inteligencije, bio je gotovo potpuno nemaštovit. Za njega su najopasniji pokusi ili zadaci bili jednostavno poslovi koje treba obaviti. Nikad nije nepotrebno ulazio u rizik i uopće nije priznavao ono što se obično smatra hrabrošću.

Dvije izreke na njegovom stolu sažeto su izražavale Mercerovu životnu filozofiju. Jedna je pitala: ŠTO STE ZABORAVILI? Druga je glasila: POMOGNITE DA SE ISKORIJENI JUNAŠTVO. Činjenica da su ga mnogi smatrali najhrabrijim čovjekom u floti bila je jedina stvar koja ga je ljutila.

Izborom Mercera automatski je izabran sljedeći čovjek: njegov nerazdvojni prjatelj, poručnik Joe Calvert. Bilo je teško otkriti što njih dvojica imaju zajedničkog. Sitni, prilično nervozni navigacijski časnik bio je deset godina mlađi od svog neosjetljivog i bezosjećajnog prijatelja, koji posve sigurno nije dijelio njegovo strastveno zanimanje za umjetnost primitivnog filma.

Ali nitko ne može predvidjeti gdje će tresnuti munja, a prije mnogo godina Mercer i Calvert su uspostavili po svemu sudeći stabilnu vezu. To je bila prilično česta stvar. Mnogo je neobičnija činjenica da su tamo, na Zemlji, dijelili i ženu, koja je svakome od njih rodila po jedno dijete. Norton se nadao da će je jednog dana upoznati; to je sigurno vrlo posebna žena. Trokut traje najmanje pet godina i još izgleda istokračan.

Dva čovjeka nisu dovoljna za istraživačku ekipu. Odavno je ustanovljeno da su trojica najpovoljnije rješenje, jer ako jedan strada, dvojica se još uvijek mogu izbaviti odande gdje bi jedan preživjeli bio osuđen na propast. Nakon dosta razmišljanja, Norton je izabrao inženjerca, narednika Willarda Myrona. Tehnički genij koji je znao sve popraviti ili konstruirati nešto bolje ako se ne može popraviti, Myron je bio idealna osoba za identifikaciju dotle neviđenih dijelova opreme. Na dugom izbivanju sa svog redovnog posla predavača na Astrotehničkom fakultetu, narednik je odbio časnički čin s obrazloženjem da ne želi sprečavati napredovanje zaslužnijih profesionalnih časnika. To objašnjenje nitko nije uzimao ozbiljno i svi su se slagali da Willova ambicioznost zaslužuje ocjenu nula. Mogao bi dogurati do svemirskog narednika, ali nikada neće biti redovni profesor. Poput bezbroj podčasnika prije njega,

Myron je otkrio idealan kompromis između moći i odgovornosti.

Dok su prolazili kroz posljednju zračnu komoru te odlebdjeli niz bestežinsku os Rame, Calvert se, kao što mu se često događalo, našao usred filmskog vraćanja u prošlost. Katkad se pitao bi li se trebao pokušati izliječiti od ove navike, ali u njoj nije mogao otkriti nikakve nedostatke. Ona je čak i najdosadnije situacije činila zanimljivim, a tko zna? – jednog dana bi mu mogla spasti život. Sjetit će se što bi u sličnim okolnostima učinio Fairbanks ili Connery ili Hiroši.

Ovaj put upravo je trebalo prijeći vrh u jednom od ratova ranog dvadesetog stoljeća: Mercer je narednik na čelu ophodnje od tri vojnika, u noćnom pohodu u ničiju zemlju. Nije bilo previše teško zamisliti da se nalazi na dnu ogromnog kratera od granate; istina, kratera koji je nekako uredno iskrojen u niz uzlaznih terasa. Krater je bio preplavljen svjetlošću na velikim razmacima postavljena tri plazma-reflektora, koji po cijeloj unutrašnjosti bacaju svjetlo, gotovo bez sjena. Ali s one strane, preko ruba najudaljenije terase, bijahu tama i tajnovitost.

U mislima, Calvert je savršeno znao što se ondje nalazi. Najprije plosnata kružna ravnina promjera od preko jednog kilometra. Dijeleći je na tri jednaka dijela, vrlo slična širokom željezničkom kolosijeku, tu su troje široke ljestve, s prečkama urezanim u površinu tako da ne bi bile nikakva prepreka bilo čemu što preko njih klizi. Kako je raspored bio potpuno simetričan, nije bilo razloga da se čovjek odluči za jedne a ne za druge ljestve; ljestve najbliže zračnoj komori Alfa izabrane su jednostavno zato jer su bile najbliže.

Iako su prečke ljestvi bile neudobno razmaknute, to nije bila nikakva teškoća. Čak i na rubu glavine, pola kilometra od osi, centrifugalna sila, osjećana ovdje kao sila teža, još uvijek iznosi jedva trideseti dio Zemljine. Premda nose gotovo stotinu kilograma opreme i pribora za održavanje života, moći će se lako kretati, hvatajući rukama prečke.

Zapovjednik Norton i ekipa za podršku otpratili su ih duž užeta, razapetih od zračne komore Alfa do ruba kratera. A onda je, s onu stranu dometa reflektora, pred njima ležala tama Rame. Sve što se moglo vidjeti u plešućim snopovima svjetiljki na kacigama bijaše prvih nekoliko stotina metara ljestvi, koje su se smanjivale i gubile u plosnatoj ravnici bez ikakvih zamjetnih pojedinosti.

A sad, reče sam sebi Mercer, moram donijeti svoju prvu odluku. Penjem li se uz ove ljestve ili silazim?

Pitanje nije bilo beznačajno. U biti, još su se nalazili u području gotovo nulte sile teže i mozak je mogao izabrati sustav oznaka koji mu odgovara. Jednostavnim naporom volje, Mercer je sebe mogao uvjeriti da gleda ili vodoravnu ravnicu ili stranu vertikalnog zida ili preko ruba strme litice. Nekoliko astronauta iskusilo je ozbiljne psihološke tegobe izabravši pogrešne koordinate prilikom polaska na neki složen zadatak.

Mercer je odlučio ići glavom naprijed, jer bi svaki drugi način kretanja bio nespretan. Osim toga, tako je lakše mogao vidjeti što je pred njim. Zato će prvih nekoliko stotina metara zamišljati da se penje; tek kad porast sile teže onemogući održavanje ove iluzije, okrenut će svoju mentalnu smjer za sto osamdeset stupnjeva.

Uhvatio je prvu prečku i blago se otisnuo duž ljestvi. Kretanje je bilo lako, kao plivanje uz morsko dno – zapravo i lakše, jer nema vode da vuče unatrag. Bilo je tako lako da se javljalo iskušenje da se ide prebrzo, no Mercer je bio previše iskusan da žuri u novoj situaciji kao što je ova.

U slušalicama je čuo pravilno disanje svoja dva suputnika. Nije mu bila potrebna nikakva druga potvrda da su u dobrom stanju, te nije gubio vrijeme na razgovor. Premda je bio u iskušenju da se osvrne, odlučio je da to ne čini dok ne stigne do platforme na kraju ljestvi.

Prečke su bile postavljene na jednakoj udaljenosti od oko pola metra i Mercer je na prvom dijelu uspona-silaska preskakao svaku drugu. Ali ih je brižljivo brojao i nakon oko dvjestote prečke prvi put je zamijetio nepogrešiv osjećaj težine. Počinjala se osjećati rotacija Rame.

Na četiristotoj prečki je procijenio da njegova prividna težina iznosi oko pet kilograma. To nije bio problem, ali um mu je teško zamišljao da se penje kad ga neka sila snažno vuče uvis.

Petstota prečka je izgledala kao zgodno mjesto za predah. Osjećao je kako mu mišići ruku reagiraju na neuobičajeni napor, premda Rama sad obavlja sav posao, a on mora sam sebe usmjeravati.

„Sve u redu, kapetane” izvijestio je. „Upravo prelazimo polovicu. Joe, Will, ima li problema?”

„Ja sam odlično. Zašto se zaustavljaš?” odgovori Calvert.

„Kod mene isto” dodao je Myron. „Ali pazite na Coriolisovu silu. Počinje jačati.”

Mercer je to već uočio. Kad bi pustio prečke, tijelo je imalo zamjetnu težnju da odlebdi udesno. Odlično je znao da je to samo zbog rotacije Rame, ali se činilo da ga neka tajanstvena sila blago gura od ljestvi.

Možda je vrijeme da počne ići nogama naprijed, sad kad „dolje” počinje imati fizički smisao. Inače mu prijeti opasnost od dezorijentacije.

„Pazite – sad ću se okrenuti.”

Čvrsto se držeći za prečku, upotrijebio je ruke da se okrene za sto osamdeset stupnjeva i na trenutak su ga zaslijepile svjetiljke njegovih pratitelja. Visoko iznad njih – a sad je to stvarno iznad – mogao je vidjeti slabije svjetlucanje duž ruba strme litice. Spram njega su se ocrtavale figure Nortona i ekipe za podršku, koji su ih budno motrili. Izgledali su vrlo mali i udaljeni i on im mahne u znak ohrabrenja.

Pustio je prečku i dopustio Raminoj još slaboj pseudogravitaciji da ga preuzme. Za pad s jedne prečke na nižu trebalo je više od dvije sekunde; za isto vrijeme čovjek bi na Zemlji pao dvadeset metara.

Brzina padanja je bila tako mučno spora da je malo požurio stvar otiskujući se dlanovima, klizeći preko desetak prečka odjednom i zadržavajući se nogama čim bi osjetio da putuje prebrzo.

Na sedamstotoj prečki naišao je na drugo odmorište i uperio snop svjetiljke u dubinu. Kao što bijaše izračunao, početak stubišta se nalazio svega pedesetak metara niže.

Nekoliko minuta kasnije stajali su na prvoj stubi. Bio je to čudan osjećaj: nakon višemjesečnog boravka u svemiru stajati uspravno na čvrstoj površini i osjećati njezin pritisak o tabane. Njihova težina još je bila manja od deset kilograma, no i to je dovoljno za osjećaj stabilnosti. Kad bi zažmirio, Mercer je mogao povjerovati kako ispod sebe opet ima stvarni svijet.

Greben, ili platforma, s kojeg se spuštalo stubište, bio je širok desetak metara i sa svake strane zakrivljen naviše sve dok se ne bi izgubio u tami. Mercer je znao da stvara puni krug i da bi, prešavši po njemu pet kilometara, na kraju opet stigao na ovo isto mjesto, obišavši Ramu.

U slabašnoj sili teži koja je tu vladala pravo hodanje je ipak bilo nemoguće; čovjek je jedino mogao skakati divovskim koracima. A tu se skrivala i opasnost. Stubište koje se obrušava u dubinu tame, daleko ispod dosega njihovih svjetiljki, bit će varljivo lako za silaženje. Međutim, bit će vrlo važno da se čovjek pridržava za visoko postavljenu ogradu, rukohvat koji se pruža duž stubišta. Previše hrabar korak mogao bi poslati neopreznog putnika daleko u prostor. Opet bi se spustio na površinu možda sto metara niže. Udar bi mogao biti bezopasan, ali ne i njegove posljedice, jer bi okretanje Rame premjestilo stubište ulijevo. I tako bi padajuće tijelo udarilo o glatku krivinu što se u neprekinutom luku spušta do ravnice gotovo sedam kilometara niže.

To bi, reče sebi Mercer, bila gadna vožnja toboganom. Konačna brzina, čak i pri ovoj sili teži, mogla bi se popeti na nekoliko stotina kilometara na sat. Možda bi bilo moguće koristiti učinak trenja dovoljno da se uspori takvo vrtoglavo silaženje; ako je tako – to bi čak mogao biti najpogodniji način spuštanja do unutarnje površine Rame. Ali prvo će biti neophodni izvjesni vrlo oprezni pokusi.

„Kapetane”, izvijestio je Mercer, „nije bilo nikakvih problema pri silasku niz ljestve. Ako se slažete, produžio bih do sljedeće platforme. Želim izmjeriti brzinu spuštanja niz stube.”

Norton je odgovorio bez kolebanja. „Produžite.” Nije bilo potrebno dodati: „Postupajte oprezno”.

Merceru nije dugo trebalo da otkrije nešto bitno. Bilo je nemoguće, bar pri ovoj sili teži, dvadeset puta slabijoj od Zemljine, ići niz stube na normalan način. Svaki takav pokušaj urodio bi usporenim kretanjem, kao u snu, koje je bilo nepodnošljivo dosadno. Jedini praktičan način je: ne obazirati se na stube i koristiti rukohvat da se čovjek sam vuče po njoj dolje.

Calvert je došao do istog zaključka. „Ovo stubište je izgrađeno za penjanje, a ne za silaženje!” uzviknuo je. „Stube se mogu koristiti kad se čovjek kreće nasuprot teži, ali u ovom pravcu samo smetaju. Možda nije dostojanstveno, ali mislim da je najbolji put prema dolje da čovjek klizi niz ogradu.”

„To je smiješno” pobunio se Myron. „Ne vjerujem da su Ramanci tako postupali.”

„Sumnjam da su ikad koristili ovo stubište. Ono je očito predviđeno samo u slučaju opasnosti. Morali su imati neki mehanički transportni sustav da se ovamo popnu. Možda uspinjaču. To bi objasnilo one duge utore što se pružaju od glavine naniže.”

„Uvijek sam mislio da su to oluci – ali pretpostavljam da bi mogli biti oboje. A je li ovdje ikad padala kiša?“

„Vjerojatno” reče Mercer. „Ali mislim da Joe ima pravo i do vraga s dostojanstvom. Krenimo!”

Rukohvat – po svemu sudeći doista namijenjen nečem nalik rukama – bijaše glatka, plosnata metalna šipka, na širokim razmacima poduprta stupovima visokim jedan metar. Mercer je zajahao rukohvat, pažljivo odmjerio silu kočenja koju je mogao proizvesti rukama i počne se klizati.

Sabrano, polako povećavajući brzinu, silazio je u tamu, krećući se u krugu svjetlosti svoje svjetiljke na kacigi. Prešao je pedesetak metara kad je doviknuo ostalima da mu se pridruže.

Nitko od njih nije htio priznati, ali su se svi opet osjećali kao dječaci koji se spuštaju niz gelendere. Za manje od dvije minute sigurno i udobno su se spustili jedan kilometar. Kad god bi osjetili da idu prebrzo, čvršći stisak šipke osiguravao je potrebno kočenje.

„Nadam se da ste uživali” dovikne Norton kad su zakoračili na drugu platformu. „Penjanje na povratku neće biti tako lako.”

„Baš to želim provjeriti“, odgovorio je Mercer, koji je ispitno koračao tamo-amo, navikavajući se na osjećaj povećane težine. „Ovdje već iznosi desetinu zemaljske. Stvarno se primjećuje razlika.”

Otkoračao je – ili, točnije, otklizao – do ruba platforme i osvijetlio svjetiljkom na kacigi slijedeći dio stubišta. Dokle je snop mogao doseći izgledalo je jednako onom iznad njih – premda je pažljiva analiza fotografija bila pokazala da se visina stuba stalno smanjuje kako jača sila teža. Stubište je očito tako konstruirano da napor penjanja bude manje-više isti na svakoj točki njegovog dugog, zakrivljenog pada.

Mercer pogleda uvis, prema glavini Rame – sad gotovo dva kilometra iznad njega. Slabašni sjaj svjetla i spram njega ocrtane sićušne figure izgledali su mu strahovito udaljeni. Prvi put mu bi drago što ne može vidjeti cijelu dužinu ovog ogromnog stubišta. I uz jake živce i nedostatak mašte, nije bio siguran kako bi reagirao kad bi se mogao vidjeti kao kukca što mili uz stranu vertikalnog tanjura visokog preko šesnaest kilometara – a da pri tom nad njim visi gornja polovica. Do sada smatrao je tamu smetnjom; sad mu je gotovo dobrodošla.

„Nema promjene temperature” izvijestio je Nortona. „Još je malo ispod točke smrzavanja. Ali tlak zraka se povećao, kao što smo očekivali – na oko tristo milibara. Čak i uz ovu malu količinu kisika, zrak se gotovo može udisati; dalje dolje uopće neće biti teškoća. To će bitno pojednostavniti istraživanje. Kakav nalaz – prvi svijet kroz koji možemo ići bez pribora za disanje! U stvari, malo ću onjušiti.”

Gore, na glavini, Norton se pomalo neugodno promeškoljio. Ali Mercer najbolje od svih točno zna što radi. Do sada je već izvršio dovoljno pokusa da se uvjeri.

Mercer je izjednačio tlak, otkvačio sigurnosni zatvarač i odškrinuo kacigu. Oprezno je udahnuo; onda još jednom, dublje.

Zrak Rame bijaše mrtav i ustajao, kao u nekoj grobnici, toliko drevnoj da je prije mnogo stoljeća nestao i posljednji trag tjelesnog raspadanja. Čak ni Mercerov ultraosjetljiv nos, izvježban godinama isprobavanjem sustava za održavanje života do i preko točke katastrofe, nije mogao otkriti nikakav prepoznatljiv zadah. Osjećao se blag metalni miris i on se odjednom prisjeti da su prvi ljudi na Mjesecu izvijestili o nagovještaju mirisa izgorjelog baruta kad su opet uspostavili normalan tlak u lunarnom modulu. Mercer je zamišljao da je mjesečevom prašinom zagađena kabina Orla morala mirisati otprilike kao Rama.

Opet je zatvorio kacigu i izbacio strani zrak iz pluća. Iz njega nije izvukao nimalo okrepe; čak i planinar prilagođen na atmosferu vrha Everesta ovdje bi brzo umro. Međutim, nekoliko kilometara niže bit će druga priča.

Što ovdje treba još učiniti? Nije se mogao sjetiti ničeg, osim uživanja u blagoj, neuobičajenoj težini. Ali nema nikakvog smisla da se na nju navikavaju, jer će se odmah vratiti u bestežinsko stanje na glavini.

„Kapetane, vraćamo se” izvijestio je. „Nema razloga da idemo dalje – dok ne budemo spremni otići od kraja.

„Slažem se. Mjerit ćemo vam vrijeme, ali ne zabušavajte.”

Skačući uz stubište, po tri-četiri stube odjednom, Mercer se složio da je Calvert bio potpuno u pravu; ove stube su građene da se njima penje, a ne silazi. Dokle god čovjek nije gledao unatrag i nije obraćao pažnju na vrtoglavu strminu uzlazne zakrivljene površine, uspon je bio divan doživljaj. Međutim, nakon otprilike dvjesto stuba, počne osjećati trzaje u mišićima listova te odluči usporiti. Ostali su učinili isto; kad se odlučio baciti brz pogled preko ramena, nalazili su se znatno niže niz padinu.

Uspon je bio bez događanja; puki, naizgled beskonačni niz stuba. Kad su opet stajali na najvišoj platformi, neposredno ispod ljestvi, jedva da su bili zadihani, a za uspon im je trebalo svega deset minuta. Odmarali su se još deset minuta, a onda su krenuli svladati posljednji vertikalni kilometar.

Skoči – uhvati prečku – skoči – uhvati – skoči – uhvati!... Bilo je lako, ali se tako dosadno ponavljalo da je prijetila opasnost da čovjek postane nepažljiv. Na polovici dužine ljestvi odmarali su se pet minuta. Veća tada ih počeše boljeti i ruke, a ne samo noge. Merceru je opet bilo drago što vidi samo tako mali dio vertikalne strane uz koju prianjaju. Nije bilo previše teško zamisliti da se ljestve pružaju svega nekoliko metara izvan njihovog kruga svjetlosti i da će se uskoro završiti.

Skoči – uhvati prečku – skoči – a, onda, posve iznenada, ljestve su se zaista završile. Opet su se našli u bestežinskom svijetu osi, među svojim zabrinutim drugovima. Cijelo putovanje je trajalo nepuni sat i imali su osjećaj skromnog postignuća.

No, bilo je prerano za samozadovoljstvo. Uz sve svoje napore, prešli su manje od osmine tog kiklopskog stubišta.

11.

MUŠKARCI, ŽENE I MAJMUNI

Zapovjednik Norton je već davno bio zaključio da neke žene ne bi trebalo puštati na brod; bestežinsko stanje je s njihovim dojkama izvodilo stvari koje vraški uznemiruju. Već je dovoljno loše kad miruju, ali kad bi se počele gibati prostorom bez težine, onako zaljuljane u svim smjerovima, a ne samo gore-dolje, to prelazi prag koji može izdržati muškarac vrele krvi. Bio je posve siguran da je barem jednu tešku nesreću u svemiru izazvala akutna uznemirenost posade nakon prolaza žene-časnika bujnijih grudi bez grudnjaka (jer što će joj u bestežinskom stanju) kroz zapovjednu kabinu.

Jednom je ovu teoriju spomenuo brodskoj liječnici Lauri Ernst, ne otkrivajući tko je nadahnulo baš takav smjer njegovih misli. Nije bilo potrebno: i predobro poznavali jedno drugo. Prije više godina, na Zemlji, u trenutku obostrane usamljenosti i potištenosti, jednom su vodili ljubav. To iskustvo vjerojatno neće nikad ponoviti (premda kako da čovjek u to bude posve siguran?) jer se u međuvremenu za oboje promijenilo toliko stvari. Ipak, kad god bi se dobro građena liječnica doljuljala u zapovjednikovu kabinu, on bi osjetio prolazni odjek stare strasti; ona je znala da ga on osjeća i oboje su bili sretni.

„Bille” počela je, „provjerila sam naše planinare i evo moje presude. Karl i Joe su u dobroj formi – svi pokazatelji su normalni, s obzirom na posao koji su obavili. No Will pokazuje znakove umora i gubitka težine. Neću te gnjaviti pojedinostima. Mislim da nije vježbao koliko treba, a nije jedini. U centrifugi se varalo; ako se to ponovi, padat će glave. Molim te, objavi to.”

„Razumijem, gospođo. Ali, imaju izvjesno opravdanje. Posada je vrlo naporno radila.”

„Dakako. Mozgom i prstima. Ali ne i tijelima – nisu obavljali pravi rad, mjerljiv kilogrammetrima. A s tim ćemo imati posla, ako pođemo istraživati Ramu.”

„Pa, dobro, možemo li krenuti u istraživanje?”

„Da, ako postupamo oprezno. Karl i ja smo izradili vrlo umjeren program – utemeljen na pretpostavci da se ispod druge razine možemo osloboditi pribora za disanje. Naravno, to je nevjerojatna sreća i mijenja cijelu sliku opskrbe. Još se ne mogu naviknuti na sliku o svijetu u kojem ima kisika... Stoga nam treba samo hrana, voda i termo-odijela – i spremni smo. Silazak će biti lak; izgleda da najveći dio puta možemo prevaliti klizeći niz onaj vrlo pogodni gelender.”

„Dao sam Chipsu zadatak da radi na sanjkama s padobranskim kočenjem. Čak i ako ne smijemo riskirati da ih upotrijebimo za ljude, možemo ih koristiti za zalihe i opremu.”

„Odlično! Tako će putovanje trajati deset minuta. Inače bi trajalo oko jedan sat. Penjanje je teže procijeniti. Voljela bih da za to predvidimo šest sati, uključujući dva odmora od po sat vremena. Kasnije, kad steknemo iskustvo – i malo razvijemo mišiće – moći ćemo osjetno skratiti vrijeme.”

„A što je s psihološkim faktorima?”

„U ovako novoj sredini teško ih je procijeniti. Mrak će možda biti najveći problem.”

„Postavit ću reflektore na glavini. Osim svojih svjetiljki, svaka će ekipa tamo dolje uvijek imati i svjetlost reflektora.”

„Odlično – to bi bila velika pomoć.”

„Još nešto: da li da zbog opreza pošaljemo prvo grupu samo do pola stubišta, pa nek’ se vrate, ili da u prvom pokušaju odemo do kraja?”

„Kad bismo imali puno vremena, bila bih oprezna. Međutim, vrijeme je kratko i ne vidim nikakvu opasnost u tome da se ode do kraja – i da se razgleda uokolo kad tamo stignemo.”

„Hvala, Laura – to je sve što sam htio znati. Dat ću zamjeniku da razradi pojedinosti. I zapovjedit ću cijeloj posadi vježbe u centrifugi – dvadeset minuta dnevno na pola zemaljske sile teže. Hoće li te to zadovoljiti?“

„Ne. Dolje, u Rami, gravitacija je 0,6 ge, a ja želim još dopunsku sigurnosnu marginu. Neka bude tri četvrtine...”

„Uh!”

„U trajanju od deset minuta...”

„E, tako može.”

„Dvaput dnevno.”

„Laura, okrutna si. Ali neka ti bude. Objavit ću novosti uoči večere. To će nekima pokvariti dobar tek.”

Bilo je to prvi put da zapovjednik Norton vidi kako se Karl Mercer nekako neugodno osjeća. Proveo je petnaest minuta razmatrajući probleme opskrbe na svoj uobičajen sposoban način, ali bijaše očito da ga nešto brine. Njegov kapetan, koji je imao neku lukavu sliku o tome što ga brine, strpljivo je čekao da Karl to sam spomene.

„Kapetane” reče konačno Mercer, „jeste li sigurni da ovu ekipu trebate vi predvoditi? Ako nešto pođe naopako, ja sam znatno manji gubitak. A zašao sam dalje no itko unutar Rame – makar samo pedeset metara dalje.“

„Točno. No vrijeme je da zapovjednik predvodi svoje ljude, a zaključili smo da na opasnost na ovom izletu nije veća od prošlog. Na prvi znak opasnosti vratit ću se uz one stube brzinom dovoljnom za kvalifikacije na Lunarnoj olimpijadi.”

Čekao je nove primjedbe, ali ih nije bilo, premda je Mercer i dalje nesretno izgledao, te se Norton sažali na njega i doda blago: „Ali kladim se da će Joe prije mene stići na vrh.”

Krupni čovjek se umirio, a spori osmijeh mu razvuče lice. „Ipak, Bille, volio bih da si odredio nekog drugog.“

„Htio sam jednog čovjeka koji je već bio dolje, a ne možemo ići obojica. Što se, pak, tiče herr doktora profesora narednika Myrona, Laura veli da još uvijek ima dva kilograma preko dopuštene težine. Nije pomoglo ni što je obrijao one svoje brkove.”

„Tko je treći?“

„Još nisam odlučio. To ovisi od Laure.”

„Ona želi poći.”

„Tko ne želi? Ali ako se nađe na vrhu vlastite liste sposobnih, a listu je ona sastavila, bit ću vrlo sumnjičav.

Dok je Mercer skupljao svoje papire i otiskivao se iz kabine, Norton osjeti kratak ubod zavisti. Gotovo cijela posada – oko osamdeset pet posto, po njegovoj minimalnoj procjeni – uspela je postići neko emocionalno prilagođavanje na život u svemiru. Znao je brodove čiji su kapetani isto postigli, ali njihovi načini nisu za njega.

Premda se disciplina na Endeavouru uglavnom temeljila na uzajamnom poštovanju visokostručnih i inteligentnih muškaraca i žena, zapovjedniku je bilo potrebno još nešto da istakne njegov položaj. Njegova odgovornost je jedinstvena i zahtijeva izvjesnu mjeru izoliranosti, čak i od najprisnijih prijatelja. Svaka veza je mogla biti pogubna za moral, jer je gotovo nemoguće izbjeći optužbe zbog favoriziranja. Zbog toga su veze koje su premošćivale raspon veći od dva čina odlučno obeshrabrivane; no, osim toga, jedino pravilo koje je reguliralo seksualni život na brodu glasilo je: „Sve je dopušteno – ako to ne radite po hodnicima i ne plašite čimpe”.

Na Endeavouru su se nalazile četiri superčimpanze, premda je, strogo uzevši, naziv bio netočan, jer neljudska brodska posada nije potjecala od čimpanza. U nultoj gravitaciji rep koji može služiti za hvatanje ogromna je prednost, ali su svi pokušaji da se ljudi opskrbe takvim repovima završili neugodnim neuspjehom. Nakon podjednako nezadovoljavajućih rezultata s bezrepim majmunima, Superčimpanzo Korporacija se okrenula repatom majmunskom carstvu.

Crnkić, Plavkić, Zlatkić i Smedkić su imali obiteljska stabla čije su grane obuhvaćale najinteligentnije majmune starog i novog svijeta, uz dodatak sintetskih gena koji u prirodi nikad nisu postojali. Njihovo odgoj i trening vjerojatno su stajali koliko i školovanje prosječnog astronauta, ali se izdatak isplatio. Svaki od njih je težio ispod trideset kilograma, trošio je samo polovicu hrane i kisika potrebnih ljudskom biću, ali je svaki mogao zamijeniti 2,75 čovjeka u poslovima pospremanja, osnovnog kuharstva, prenošenju oruđa i u desecima drugih rutinskih poslova.

Ta brojka 2,75 bila je tvrdnja Korporacije, utemeljena na bezbroj analiza vremena i kretnji. Premda iznenađujuća i često osporavana, brojka je, izgleda, točna, jer su čimpe s uživanjem radile petnaest sati dnevno i nisu im postajali dosadni čak ni najprljaviji i ponavljano dosadni poslovi. Tako su ljudska bića oslobodili za ljudski posao, a to je na svemirskom brodu stvar od životne važnosti.

Čimpe Endeavoura su bile poslušne, mirne i neznatiželjne. Proizvedene križanjem, bile su i bespolne, što je otklanjalo neugodne probleme u vezi sa seksualnim ponašanjem. Vegetarijanci, brižljivo dresirani za kućni život, bile su čiste i nisu smrdjele. Bile su savršene kućne životinje, osim što ih zbog cijene nitko ne bi mogao sebi priuštiti.

Unatoč ovim prednostima, nazočnost čimpa na brodu povlačilo je sa sobom i neke probleme. Morali su imati vlastite prostorije – neminovno označene kao „Kavez za majmune”. Njihova mala kuhinja uvijek je bila besprijekorno čista i dobro opremljena televizijskim prijemnicima, opremom za igre i programiranim strojevima za učenje. Da bi se izbjegli nesretni slučajevi, bilo im je apsolutno zabranjeno da ulaze u tehnička područja broda; svi ulazi u te prostorije bili su označeni crvenom bojom, a čimpe tako uvjetovane da im je bilo psihološki nemoguće da prijeđu te vizualne prepreke.

A tu je bio i problem sporazumijevanja. Premda imaju kvocijent inteligencije 60 i mogu razumjeti nekoliko stotina engleskih riječi, čimpe nisu u stanju govoriti. Pokazalo se nemoguće dati upotrebljive glasnice bilo bezrepim bilo i repatim majmunima, te su se morale izražavati jezikom znakova.

Osnovni znakovi su bili očiti i lako su se učili, tako da je svatko na brodu mogao razumjeti rutinske poruke. Međutim, jedini čovjek koji tečno govori čimpovski bio je njihov čuvar, glavni stjuard McAndrews.

Uobičajena šala je glasila da narednik Ravi McAndrews prilično nalikuje na čimpa – što je teško moglo biti shvaćeno kao uvreda, jer su ove, sa svojim kratkim, obojenim krznom i gracioznim kretnjama, bile vrlo lijepe životinje. Bile su i umiljate, te su svi članovi posade imali svoje ljubimce. Nortonov je nosio prikladno ime Zlatkić.

Međutim, srdačan odnos koji je čovjek tako lako mogao uspostaviti sa čimpama stvarao je jedan drugi problem, često korišten kao jak argument protiv njihove upotrebe u svemiru. Budući da su se mogli obučiti samo za rutinske poslove nižeg reda, u slučaju opasnosti bili su gore no neupotrebljivi; mogli su biti opasni i za sebe i za svoje ljudske suputnike. Osobito se pokazalo neizvedivim obučiti ih da upotrebljavaju svemirska odjela, jer su s tim povezani pojmovi potpuno nadilazili njihovu moć shvaćanja.

Nitko nije volio o tome govoriti, ali su svi znali što treba činiti ako bi oklop broda bio probijen ili ako bi stigla zapovijed da se napusti brod. To se dogodilo samo jednom; tada je čuvar čimpa i previše savjesno izvršio zapovijed. Nađen je zajedno sa svojim štićenicima, ubio ga je isti otrov. Otada je dužnost eutanaziranja prenesena na glavnog liječnika, koji će, smatralo se, biti manje emocionalno vezan.

Norton je bio zahvalan što barem ova odgovornost nije pala na kapetanova leđa. Znao je ljude koje bi ubio s neusporedivo manje grižnje savjesti nego Zlatkića.

12.

STUBIŠTE BOGOVA

U vedroj, hladnoj atmosferi Rame snop reflektora bio je potpuno nevidljiv. Tri kilometra ispod središnje glavine, sto metara široka elipsa svjetlosti ležala je na dionici divovskog stubišta. Blistava oaza u okolnoj tami polako je putovala prema zakrivljenoj ravnici do koje je još ostajalo pet kilometara, a u njenom središtu kretala se trojka mravolikih bića, bacajući ispred sebe dugačke sjene.

Bilo je to, baš kao što su se nadali i očekivali, posve neuzbudljivo spuštanje. Kratko su zastali na prvoj platformi, a Norton je otišao nekoliko stotina metara duž uske zakrivljene izbočine, prije no što su počeli klizati prema drugoj razini. Tu su ostavili opremu za kisik i uživali u čudnoj raskoši disanja bez mehaničkih pomagala. Sad su mogli istraživati udobno, oslobođeni najveće opasnosti što čovjeku prijeti u svemiru, zaboravljajući sve brige o nepropusnosti odijela i zalihama kisika.

Kad su stigli do pete razine i kad im je preostajalo da prijeđu još samo jedan dio stubišta, sila teža je dostigla gotovo pola g. Centrifugalna vrtnja Rame je napokon pokazivala svoju stvarnu silu; prepustili su se neumoljivoj sili što vlada svakim planetom i koja može zatražiti visoku cijenu i za najmanju pogrešku. Još je bilo lako ići naniže, ali ih je pomisao na povratak, uz one tisuće i tisuće stuba, već dizala kosu na glavi.

Stubište se odavno prestalo vrtoglavo obrušavati i sad se izravnalo, prelazeći u horizontalu. Gradijent je sada otprilike samo jedan prema pet; na početku je iznosio pet prema jedan. Normalan hod je sada i fizički i psihološki prihvatljiv; jedino ih smanjena sila teža podsjeća da ne silaze nekim velikim stubištem na Zemlji. Norton je jednom bio posjetio ruševine nekog astečkog hrama i osjećaji koje je tada doživio sada su se vratili – kao stostruko ojačan odjek. Imao je isti osjećaj strahopoštovanja, i tajnovitosti, i tuge nepovratno nestale prošlosti. Ipak, ovdje je i vremenska i prostorna udaljenost toliko veća, da je um nije mogao shvatiti do kraja; nakon izvjesnog vremena prestajao je osjećati čudo. Norton se pitao hoće li, prije ili kasnije, početi čak i Ramu uzimati kao nešto samo po sebi razumljivo.

Usporedba sa zemaljskim ruševinama je potpuno promašena i po još jednoj dimenziji. Rama je vjerojatno stotinama puta stariji od bilo koje građevine koja se održala na Zemlji, čak i od Velikih piramida. Međutim, sve izgleda potpuno novo; nema ni traga habanja i trošnosti. Norton se prilično trudio to objasniti i došao je do privremenog rješenja. Sve što su dosad ispitali dio je, smatrao je, rezervnog sustava u slučaju opasnosti pa je stoga rijetko upotrebljavan. Nije mogao zamisliti da su Ramanci – osim ako nisu fanatici fizičke kondicije one vrste koja nije rijetka na Zemlji – ikad išli uz ili niz ovo nevjerojatno stubište, ili njegova dva ista parnjaka što daleko iznad Nortonove glave uobličavaju nevidljivo Y. Možda su stubišta bila potrebna samo tijekom gradnje Rame, pa nakon tog dalekog vremena nisu ničemu služila. Ova teorija može zasad poslužiti, ali ne djeluje kao točna. Negdje je neka kvaka.

Posljednji kilometar se nisu spuštali gelenderom, već su silazili stubištem, zahvaćajući dvije stube odjednom, dugim, mekim koracima; na taj će način, mislio je Norton, više vježbati mišiće koje će uskoro morati upotrebljavati. I tako su gotovo neosjetno stigli do kraja stubišta; odjednom, nije više bilo stuba – samo plosnata ravnica, prigušeno siva pri sad već slabom snopu reflektora sa glavine što se na nekoliko stotina metara ispred njih gubio u tami.

Norton pogleda natrag uz snop, prema njegovom izvoru na osi, udaljenoj preko osam kilometara. Znao je da Mercer promatra kroz teleskop, te mu veselo mahne.

„Ovdje kapetan” izvijestio je radiovezom. „Svi su u odličnom stanju – nema poteškoća. Nastavljamo prema planu.”

„Dobro” odgovori Mercer, „mi vas motrimo.”

Vladala je kratka šutnja, a onda se umiješao novi glas. „Ovdje zamjenik s broda. Kapetane, ovo stvarno nije dovoljno. I sami znate da su novinske agencije cijelog prošlog tjedna vrištale na nas. Ne očekujem besmrtnu prozu, ali zar ne možete smisliti nešto bolje?“

„Pokušat ću”, reče Norton, smiješeći se. „Ali, imaj na umu – još se ništa ne vidi. To je kao... ovaj... kao da si na ogromnoj zamračenoj pozornici koju osvjetljava jedan jedini reflektor. S nje se uzdiže prvih nekoliko stotina stuba i gubi se u tami iznad nas. Ono što možemo vidjeti od ravnice izgleda savršeno ravno. Zakrivljenost je previše blaga da bi se primjećivala u ovom ograničenom području. I to je, otprilike, sve.”

„Biste li izložili neke dojmove?”

„Pa, još je vrlo hladno – ispod točke ledišta – i dobro su nam došla naša termostatna odijela. I, naravno, tiho je; tiše je no ijedno mjesto na Zemlji ili u svemiru koje znam, gdje uvijek postoji neki šum iz pozadine. Ovdje svaki zvuk biva progutan. Prostor oko nas je toliko ogroman da nema jeke. Čudno je, ali se nadam da ćemo se naviknuti.”

„Hvala, kapetane. Je li još netko raspoložen za neku izjavu? Joe, Boris”

Joe Calvert, kojem nikad nije ponestalo riječi, bijaše sretan da može biti na usluzi.

„Ne mogu, a ne pomisliti da je ovo prvi put – u povijesti – da možemo hodati po jednom drugom svijetu, udisati njegovu prirodnu atmosferu, premda je ‘prirodno’, pretpostavljam, riječ koja se teško može primijeniti na mjesto kao što je ovo. Ipak, Rama mora nalikovati na svijet svojih graditelja; svi naši svemirski brodovi minijaturne su Zemlje. Dva primjera su vraški loša statistika, no znači li to da su svi oblici inteligentnog života gutači kisika? Ono što smo vidjeli od njihovih tvorevina nagovještava da su Ramanci bili čovjekoliki, iako možda za polovicu viši od nas. Slažeš li se, Borise?”

Da li to Joe zadirkuje Borisa, pitao se Norton. Zanima me kako će reagirati.

Za sve druge na brodu poručnik Boris Rodrigo bio je svojevrsna zagonetka. Tih, dostojanstven časnik za vezu bio je omiljen među posadom, ali se nikad nije svesrdno pridruživao njihovim aktivnostima i uvijek se činilo da je malo po strani – stupa uz ritam nekog drugog bubnjara.

Kao što i je, budući da je Boris odani pripadnik Pete crkve Krista, Astronauta. Norton nikad nije uspio otkriti što se dogodilo s prethodne četiri Crkve, a bio je podjednako neupućen i glede obreda i ceremonija ove Crkve. Ali glavno načelo njezine vjere bilo je dobro poznato. Njezini pripadnici su vjerovali da je Isus Krist bio gost iz svemira i na toj pretpostavci je izgrađena cijela jedna teorija.

Dakako, ne iznenađuje činjenica da je izuzetno veliki dio vjernika ove Crkve radio u svemiru, na ovaj ili onaj način. Uvijek su bili učinkoviti, savjesni i potpuno sigurni. Svi su ih poštovali i čak voljeli, pogotovo zato jer uopće nisu pokušavali preobratiti druge. Ipak, bilo je u njima i nečeg pomalo sablasnog. Nortonu nikad nije bilo jasno kako ljudi sa suvremenim znanstvenim i tehničkim znanjem mogu vjerovati u neke stvari koje su, kako je čuo, kozmokršćani prihvaćali kao nepobitne činjenice.

Dok je čekao da Boris odgovori na Joevo možda tendenciozno pitanje, zapovjedniku su se naglo razjasnili njegovi vlastiti skriveni motivi. Izabrao je Rodriga, jer je bio fizički sposoban, stručno kvalificiran i potpuno pouzdan. Istodobno se pitao da nije neki dio njegovog uma izabrao poručnika iz gotovo obijesne radoznalosti. Kako će čovjek takvih vjerskih uvjerenja reagirati na zastrašujuću stvarnost Rame? Pretpostavimo da naiđe na nešto što obara – ili, uostalom, potvrđuje – njegovu teologiju?

Međutim, s uobičajenom opreznošću Rodrigo je odbijao biti navučen na tanak led.

„Sigurno je da su udisali kisik, a mogli su biti čovjekoliki. No, pričekajmo još malo. Uz malo sreće, otkrit ćemo kako su izgledali. Možda se slike, kipovi – ili čak i tijela – nalaze u onim gradovima, tamo preko. Ako su to gradovi.”

„A najbliži je udaljen samo osam kilometara” reče Calvert s puno nade.

Da, pomislio je Norton. Ali je i osam kilometara povratak – a onda se opet valja popeti uz ono ogromno stubište. Možemo li to?

Brzi izlet do ‘grada’ koji su nazvali Pariz, bio je obuhvaćen njegovim prvim planovima koji su predviđali razne mogućnosti i sad mora donijeti odluku. Imaju dovoljno hrane i vode za boravak od dvadeset četiri sata; uvijek će biti na vidiku ekipi za podršku, tamo na glavini, a nekakav nesretan slučaj na ovoj glatkoj, blago zakrivljenoj metalnoj ravnici izgleda praktično nemoguć. Jedina predvidiva opasnost je umor; kad stignu do Pariza, što mogu posve lako, hoće li biti u stanju učiniti išta više osim snimiti nekoliko fotografija i možda skupiti neke sitne rukotvorine prije no što se budu morali vratiti?

No čak i tako kratak pohod puno znači. Iako je malo vremena dok Rama juri prema Suncu, prema perihelu previše opasnom da bi ga Endeavour moglo slijediti.

U svakom slučaju, dio odluke nije na njemu. Gore, u brodu, doktorica Ernst prati nalaze biotelemetrijskih senzora koji su pričvršćeni za njegovo tijelo. Ako ona zabrani, stvar je presuđena.

„Laura, tvoje mišljenje?”

„Odmorite se trideset minuta i uzmite energomodul od petsto kalorija. Onda možete krenuti.”

„Hvala, doktorice” ubacio je Calvert. „Sad mogu umrijeti sretan. Oduvijek sam želio vidjeti Pariz. Montmartre, evo nas!”

13.

RAVNICA RAME

Nakon onih beskrajnih stubišta, lijepi je ugođaj opet koračati vodoravnom površinom. Neposredno pred njima tlo je doista bilo potpuno ravno; desno i lijevo, na granici prostora osvijetljenog reflektorom, zakrivljenost se jedva primjećivala. Kao da idu vrlo širokom, plitkom dolinom; bilo je nemoguće vjerovati da stvarno mile unutarnjom stranom ogromnog valjka i da se s onu stranu ove male oaze svjetlosti tlo uzdiže da sretne – ne, da postane nebo.

Premda su svi imali osjećaj sigurnosti i suzdržanog uzbuđenja, gotovo opipljiva tišina Rame počne ih nakon nekog vremena teško pritiskati. Svaki korak, svaka riječ, u tren su nestajali u praznini bez jeke. Kada su prešli oko pola kilometra, Joe Calvert više nije mogao izdržati.

U njegove sporedne sposobnosti spadao je sada već rijedak, premda po mišljenju mnogih ne i dovoljno rijedak, dar: umijeće zviždanja. Bilo da ga hrabre ili ne, on je mogao oponašati glazbene teme većine filmova snimljenih za posljednjih dvjesto godina. Počeo je prikladno, s „Haj-ho, haj-ho, na rad mi idemo”; ustanovio je da ne može ugodno ostati u niskom basu usklađenom s hodanjem Disneyevih sedam patuljaka, pa je brzo prešao na melodiju iz filma Most na reci Kwai. Zatim je, više-manje kronološki, obradio pet-šest spektakla, završivši temom iz slavnog Napoleona Sida Krassmana, s kraja dvadesetog stoljeća.

Pokušaj je bio za pohvalu, ali nije djelovao, čak ni na podizanje morala. Rama je zahtijevao veličanstvenost jednog Bacha ili Beethovena, Sibeliusa ili Tuan Suna, a ne trivijalnost pop-zabave. Norton je upravo htio predložiti Joeu da štedi dah za kasnije napore, kad je mladi časnik i sam shvatio neprimjerenost svog zviždukanja. Nakon toga, osim povremenih konzultacija s brodom, hodali su u tišini. Rama je dobio prvu rundu.

Na ovom početnom putovanju Norton je predvidio jedno skretanje. Pariz je ležao pravo naprijed, na pola puta između podnožja stubišta i obale Cilindričnog mora; međutim, samo kilometar udesno od njihove staze nalazilo se jedno vrlo uočljivo i prilično zagonetno mjesto, koje su nazvali Ravna dolina. Bila je to brazda, ili rov, četrdesetak metara duboka, a stotinjak široka, s blagim padinama; provizorno je identificirana kao jarak za navodnjavanje ili kanal. Poput stubišta, ima dva slična parnjaka, na podjednakim razmacima raspoređena na zakrivljenoj površini Rame.

Te tri doline su bile gotovo deset kilometara duge, a naglo su se prekidale nadomak samog mora – što je čudno, ako su namijenjene transportu vode. A na drugoj strani mora shema se ponavljala: druga tri desetkilometarska jarka produžavala su prema području Južnog pola.

Nakon samo petnaest minuta ugodnog hoda stigli su do bližeg kraja Ravne doline, pa su neko vrijeme stajali, zamišljeno zureći u njezine dubine. Savršeno glatki zidovi spuštali su se pod kutom od šezdeset stupnjeva; nije bilo stuba ni oslonca za noge. Dno je ispunjavala ploča ravnog bijelog materijala koji je bio poput leda. Uzorak bi riješio mnoge sporove. Norton odluči da pribavi uzorak.

Dok su Calvert i Rodrigo igrali ulogu sidra i puštali sigurnosno uže, on je polako klizio niz kosinu. Kad je stigao na dno, očekivao je da će pod nogama imati poznati osjećaj skliskog leda, ali se prevario. Ovaj materijal je neka vrsta stakla ili prozirnog kristala. Kad ga je dodirnuo vrhovima prstiju, bio je hladan, tvrd i nepodatan.

Okrenuvši leđa reflektoru i zaklonivši oči od njegovog bljeska, Norton je pokušavao da pogledom dopre u kristalne dubine, kao što bi čovjek mogao pokušati proniknuti kroz led zamrznutog jezera. Ali ništa nije vidio. Čak i kad je pokušao koncentričnim mlazom svoje svjetiljke na kacigi, nije bio ništa uspješniji. Ova tvar propušta svjetlost, ali nije prozirna. Ako je to zamrznuta tekućina, njezina točka ledišta je mnogo viša od točke ledišta vode.

Lagano je lupnuo čekićem iz svog geološkog pribora. Alat je odskočio uz tup, nemelodičan tresak. Kucnuo je jače, bez rezultata, i upravo je htio primijeni svu snagu, kad ga neki poriv natjera odustati.

Izgleda posve nevjerojatno da bi mogao razbiti ovaj materijal; ali što ako se to dogodi? To bi bilo kao kad neki napasnik razbije ogroman izlog. Kasnije će biti boljih prigoda, a barem je otkrio jedan važan podatak. Sad izgleda posve nevjerojatno da je ovo kanal. To je jednostavno neki čudan jarak koji prestaje i počinje negdje, ali nikamo ne vodi. A ako je njime ikad pretjecala tekućina, gdje su mrlje, kora sasušenog taloga koje bi čovjek očekivao? Sve je blistavo i čisto, kao da su graditelji tek jučer otišli.

Opet se suočio s osnovnom tajnom Rame, a sad je bilo nemoguće izbjeći. Norton je bio prilično maštovit čovjek, ali nikad ne bi dospio na položaj koji sada zauzima da je podložan neobuzdanijim uzletima mašte. Ipak, sada prvi put ima osjećaj ne baš slutnje, ali nagovještaja u budućnosti. Stvari nisu onakve kakve izgledaju; ima nečeg doista čudnog u mjestu koje je istovremeno novo novcato i milijun godina staro.

Duboko zamišljen, polako je krenuo niz malu dolinu, dok su ga drugovi, još držeći uže pričvršćeno za njegov pojas, pratili rubom. Nije očekivao da će napraviti nova otkrića, ali je želio da njegovo čudno emocionalno stanje prođe cijeli svoj tijek. Jer brinulo ga je još nešto, a to nije imalo nikakve veze s neobjašnjivo novim stanjem Rame.

Nije prešao više od desetak metara, kad ga pogodi kao grom.

On poznaje ovo mjesto. Bio je tu ranije. Čak i na Zemlji ili na nekom poznatom planetu ovaj doživljaj je uznemiravajući, premda nije baš rijedak. Da, déjà vu. Većina ljudi ga doživi u ovom ili onom trenutku i obično ga odbacuje kao uspomenu na neku zaboravljenu fotografiju, kao čisto slučajno poklapanje – ili, ako su skloni mistici, kao neku vrstu telepatske poruke drugog duha ili čak sjećanja na vlastitu budućnost.

No, prepoznati mjesto koje nijedno drugo ljudsko biće nije moglo vidjeti – to je prilično zbunjujuće. Nekoliko sekundi Norton je stajao prikovan za glatku kristalnu površinu kojom je išao, pokušavajući razmrsiti svoje osjećaje. Njegov sređeni svijet okrenuo se naglavce i prožeo ga je vrtoglavi osjećaj onih tajni na rubu postojanja koje je uspješno zanemarivao najveći dio svog života.

Onda mu, na ogromno olakšanje, pritekne u pomoć zdrav razum. Uznemirujući osjećaj déjà vu izblijedi, a na njegovo mjesto dođe stvarna i prepoznatljiva uspomena iz mladosti.

Da. Jednom je stajao između takvih strmih obronaka, promatrajući kako se u daljini približavaju i učinilo mu se da se spajaju u beskrajno udaljenoj točki. Međutim, njih je pokrivala uredno podšišana trava, a pod nogama je bio tucanik, a ne glatki kristal.

To se dogodilo prije trideset godina, za vrijeme ljetnog odmora u Engleskoj. Uglavnom zbog jedne studentice (pamtio je njezino lice, ali nije se mogao prisjetiti njezinog imena), slušao je predavanja iz industrijske arheologije, koja je tada bila vrlo popularna medu postdiplomskim studentima prirodnih znanosti i tehnike. Istraživali su napuštene rudnike ugljena i predionice pamuka, penjali se po ruševnim visokim pećima i parnim strojevima, s nevjericom buljili u primitivne (i još opasne) nuklearne reaktore i vozili bezvrijedne antikvitete na turbinski pogon duž obnovljenih autoputova.

Sve što su viđali nije bilo originalno. Mnogo toga je izgubljeno tijekom stoljeća, jer se ljudi rijetko trude sačuvati obične predmete za svakodnevni život. Ali kad je bilo nužno da se prave kopije, one su rekonstruirane s ljubavlju i brižnošću.

I tako se mladi Bili Norton našao u situaciji da juri opojnom brzinom od sto kilometara na sat, lopatom pomamno ubacujući dragocjeni ugljen u ložište lokomotive koja je izgledala kao da ima dvjesto godina, premda je, u stvari, bila mlađa od njega. Trideset kilometara duga dionica Velike zapadne željeznice bila je, međutim, posve originalna, premda je bilo potrebno puno iskopavanja da se opet osposobi.

Uz zavijanje pištaljke, uronili su brda i jurili kroz zadimljenu, plamenom obasjanu tamu. Nakon zapanjujuće dugo vremena izletjeli su iz tunela u dubok, savršeno ravni usjek između strmih, travnatih padina. Taj davno zaboravljeni vidik bio je gotovo jednak s ovim što se pred njim sad otvara.

„Što je, kapetane?” dovikne Rodrigo. „Jeste li nešto našli?”

Dok se Norton s naporom vraćao u sadašnju stvarnost, dio potištenosti nestalo je s njegovog duha. Ovdje postoji tajna – točno, ali možda ne prelazi ljudsko shvaćanje. Dobio je znanje, iako ne spada u one koje može lako prenijeti drugima. Ni po koju cijenu ne smije dopustiti Rami da ga savlada. U tom smjeru vreba neuspjeh, možda čak ludilo.

„Ne”, odgovori. „Ovdje dolje ničeg nema. Izvucite me. Idemo ravno u Pariz.”

14.

UPOZORENJE PRED OLUJU

„Sazvao sam ovaj sastanak Odbora” reče Njegova ekselencija veleposlanik Marsa pri Ujedinjenim planetima, „jer nam doktor Perera želi reći nešto važno. On traži da odmah stupimo u vezu sa zapovjednikom Nortonom, koristeći prioritetni kanal koji smo uspjeli uspostaviti – mogu reći, nakon mnogo poteškoća. Priopćenje doktora Perere je prilično tehničko i, prije no što prijeđemo na njega, mislim da bi bio nužan sažet pregled trenutne situacije. Doktorica Price je pripremila takav pregled. Oh, da – nekoliko isprika zbog nedolaska. Sir Lewis Sands je morao otputovati na Zemlju zbog konferencije kojoj predsjedava, a doktor Taylor je zamolio da ga ispričamo.”

Izbivanje ovog posljednjeg mu je pričinjavalo prilično zadovoljstvo. Antropolog je naglo izgubio zanimanje za Ramu kad je postalo očito jasno da će mu dati malo mogućnosti da se razmaše. Poput mnogih, gorko se razočarao kad je saznao da je mali pokretni svijet mrtav; sad neće biti prilike za senzacionalne knjige i televizijske emisije o ramanskim ritualima i uzorcima ponašanja. Drugi mogu iskapati kosture i klasificirati artefakte, no ta vrsta istraživanja nije privlačila Conrada Taylora. Jedino otkriće koje bi ga možda navelo da se brže-bolje vrati bilo bi neko vrlo slobodno umjetničko djelo poput ozloglašenih fresaka iz Tere i Pompeja.

Thelma Price je zauzela potpuno suprotno stanovište. Ona je više voljela da iskopine i ruševine ne budu zasmetane bićima koja bi mogla ometati nepristrana znanstvena istraživanja. Dno Sredozemnog mora bilo je idealno takvo – ili barem dok se nisu počeli se miješati urbanisti i umjetnici za oblikovanje područja. A i Rama bi bio savršen da nema te izluđujuće udaljenosti od nekih stotinjak milijuna kilometara ta da ga stoga ona nikad neće moći osobno posjetiti.

„Kao što svi znate” počela je, „zapovjednik Norton je prešao gotovo trideset kilometara, ne naišavši ni na kakve poteškoće. Istražio je i čudan jarak koji je na vašim kartama obilježen kao Ravna dolina. Njegova svrha je još potpuno nepoznata, ali je očito važna, jer se jarak pruža cijelom dužinom Rame – izuzimajući prekid kod Cilindričnog mora – a na obodu tog cilindričnog svijeta postoje još dvije iste strukture, sve na međusobnom razmaku od sto dvadeset stupnjeva.

Istraživačka grupa je zatim skrenula lijevo – ili na istok, ako usvojimo njihovu konvenciju Sjevernog pola – dok nisu stigli u Pariz. Kao što ćete vidjeti na ovoj fotografiji, snimljenoj teleskopskom kamerom s glavine, Pariz to je skupina od nekoliko stotina zgrada između kojih su široke ulice.

A ove fotografije je snimila grupa zapovjednika Nortona kad je stigla na cilj. Ako je Pariz grad, to je onda posve neobičan grad. Obratite pozornost: nijedna zgrada nema prozore, pa čak ni vrata! Sve su to neukrašene, pravokutne strukture, sve imaju istu visinu: trideset pet metara. I čini se da su iznikle iz tla. Nema šavova ili spojeva. Pogledajte ovu detaljnu snimku temelja zida: on glatko prelazi u tlo.

Vjerujem da ovo mjesto nije stambeno područje već skladište ili deponij zaliha. U prilog toj pretpostavci govori ova fotografija, pogledajte je.

Ove uske pukotine, oko pet centimetara široke, pružaju se duž svih ulica, a po jedna vodi u svaku zgradu – ravno u zid. Postoji uočljiva sličnost s tramvajskim tračnicama s početka dvadesetog stoljeća. Pukotine su očito dio nekog transportnog sustava.

Mi nikad nismo smatrali da je nužno imati javni prijevoz izravno do svake kuće. To bi bilo ekonomski besmisleno; ljudi uvijek mogu propješačiti nekoliko stotina metara. No, ako su ove zgrade korištene za skladištenje teških materijala, to bi bilo razumno.”

„Mogu li postaviti jedno pitanje?” reče veleposlanik Zemlje.

„Naravno, sir Roberte.”

„Zapovjednik Norton nije uspio ući ni u jednu zgradu?”

„Nije. Kad slušate njegov izvještaj, osjeća se da je bio posve razočaran. U jednom trenutku je zaključio da se u zgrade može ući samo podzemnim putem; onda je otkrio utore prijevozničkog sustava i promijenio je mišljenje.”

„Je li pokušao provaliti unutra?”

„Nije bilo načina da to učini – pogotovo ne bez eksploziva ili teških alata. A ne želi to učiniti dok se svi drugi pristupi ne pokažu bezuspješnijim.”

„Imam objašnjenje!” iznenada je uzviknuo Denis Solomons. „Začahurenje!”

„Oprostite?”

„To je postupak koji je razrađen prije nekoliko stotina godina”, nastavio je povjesničar znanosti. „Pučki naziv je – stavljanje u naftalin. Kad nešto želite sačuvati, vi to hermetički zatvorite u plastični omot i onda usišete unutra neki inertni plin. Postupak je prvo korišten za zaštitu vojne opreme između ratova; svojevremeno je primjenjivan na čitave brodove. Još se široko upotrebljava u muzejima kojima nedostaje skladišni prostor. Nitko ne zna što se nalazi u nekim stotinu godina starim čahurama u podrumu Smitsonian instituta.”

Strpljenje nije bilo jedna od Pererinih vrlina. Gorio je od želje baciti svoju bombu i više se nije mogao suzdržati. „Molim vas, gospodine veleposlaniče! Sve ovo je vrlo zanimljivo, ali mislim da je moja novost znatno hitnija.”

„Ako nema drugih pitanje – odlično. Riječ ima doktor Perera.”

Za razliku od Taylora, egzobiolog Perera nije bio razočaran Ramom. Istina, više ne očekuje da će naći život, ali, ranije ili kasnije, bio je u tom siguran, bit će otkriveni neki ostaci stvorova koji su izgradili taj fantastični svijet. Istraživanje je tek bilo počelo, premda je vrijeme kojim se raspolaže, prije negoli Endeavour bude prisiljeno pobjeći sa svoje sadašnje staze koja ga vodi preblizu Suncu – strahovito kratko.

Međutim, sad, ako su njegova izračunavanja točna, trajanje čovjekovog kontakta s Ramom bit će još kraće no što je strepio. Previdjeli su jednu pojedinost – jer je bila tako velika da je ranije nitko nije uočio.

„Prema našim posljednjim informacijama” započeo je Perera, „jedna grupa je sada na putu prema Cilindričnom moru, dok zapovjednik Norton s drugom uspostavlja bazu za opskrbu u podnožju stubišta Alfa. Nakon uspostave te baze, on namjerava cijelo vrijeme istraživati s najmanje dvije skupine. Nada se da će na taj način maksimalno učinkovito iskoristiti ograničeno ljudstvo kojim raspolaže.

To je dobar plan, ali možda neće biti vremena da se ostvari. Zapravo, ja bih savjetovao da se odmah objavi uzbuna i obave pripreme za potpuno povlačenje u roku od dvanaest sati. Dopustite da objasnim.

Začuđuje koliko je malo ljudi išta reklo o jednoj prilično očitoj anomaliji u vezi s Ramom. On je sad znatno zašao unutar staze Venere, ali je njegova unutrašnjost još uvijek zaleđena. A temperatura predmeta izloženog sunčevoj svjetlosti na tome mjestu iznosi oko petsto stupnjeva.

Rama je hladan iznutra jer se još nije stigao zagrijati. Bio je ohlađen do temperature blizu apsolutne nule – minus dvjesto sedamdeset stupnjeva – dok je bio u međuzvjezdanom prostoru. Sada, dok se približava Suncu, vanjski omotač već vrije gotovo kao rastopljeno olovo. Međutim, unutrašnjost će ostati hladna sve dok se toplina ne probije kroz onaj kilometar njegovog stijenja.

Sjećam se jedne poslastice čija je vanjska strana vruća, a u sredini se nalazi sladoled – ne sjećam se kako se zove...”

„Pečena Aljaska. Na žalost, omiljena je na banketima Ujedinjenih planeta.”

„Hvala, sir Roberte. To je trenutna situacija u Rami, ali ona neće dugo potrajati. Tijekom svih ovih tjedana sunčeva toplina se probijala kroz oklop Rame i možemo očekivati da će već za nekoliko sati početi nagli rast temperature. To, međutim, nije problem. Do trenutka kad i onako moramo napustiti Ramu, ona neće prijeći ugodnu temperaturu.”

„Pa, u čemu je onda problem?”

„Gospodine veleposlaniče, mogu odgovoriti jednom riječi: uragani”

15.

RUB MORA

Sada se u unutrašnjosti Rame nalazi više dvadeset muškaraca i žena – šestoro dolje u ravnici, a ostali prenose opremu i namirnice kroz sustav zračnih komora i niz stube. Sam brod je gotovo napušten, na dužnosti je najnužnija posada. Pronijela se šala kako Endeavourom zapravo upravljaju četiri čimpe, a da je Zlatkić dobio čin vršitelja dužnosti zapovjednika.

Za ta prva istraživanja Norton je donio određen broj osnovnih pravila; najvažnije je datiralo još iz najranijih dana čovjekovog putovanja svemirom. Svaka skupina, bijaše odlučio, mora uključivati jednu osobu s prethodnim iskustvom. Ali ne više od jedne. Na taj način svi će imati priliku učiti što je brže moguće.

I tako je prva skupina koja je krenula prema Cilindričnom moru, premda je na čelu bila glavna liječnica Laura Ernst, imala kao svog veterana Borisa Rodriga, koji se upravo vratio iz Pariza. Treći član Pieter Rousseau ranije je bio u skupinama za podršku na glavini. On je stručnjak za svemirske promatračke instrumente, ali će se na ovom putovanju morati osloniti na vlastite oči i mali prijenosni teleskop.

Od podnožja stubišta Alfa do ruba mora bilo je nešto manje od petnaest kilometara, što je pri slaboj sili teži Rame kao udaljenost od osam kilometara na Zemlji. Laura Ernst, koja je morala dokazati da je u kondiciji kakvu traži od drugih članova posade broda, nametnula je živ tempo. Na pola puta su se odmarali trideset minuta, a cijelo putovanje obavili su za tri sata, potpuno bez uzbuđenja.

Bilo je i prilično jednolično: išli se naprijed u snopu reflektora, kroz tamni prostor Rame bez jeke. Svjetlosni krug se, napredujući s njima, postupno izdužio u dugu, usku elipsu; to deformiranje snopa svjetlosti bilo je jedini vidljiv znak napredovanja. Da im promatrači, odozgo s glavine, nisu stalno davali podatke udaljenosti, ne bi mogli pogoditi jesu li prošli jedan kilometar ili pet ili deset. Jednostavno, išli su dalje kroz noć staru milijun godina, preko naizgled bešavne metalne površine.

Ali, napokon, daleko naprijed, na granicama sad sve slabijeg snopa svjetlosti, pojavilo se nešto novo. U normalnom svijetu to bi bio horizont; približavajući se, vidješe da se ravnica kojom su išli naglo prekida. Bližili su se rubu mora.

„Još samo sto metara” reče kontrola s glavine. „Bit će bolje da usporite.”

To jedva da je bilo potrebno, no već su tako postupili. S razine ravnice do razine mora – ako je to more, a ne još jedna ploča onog zagonetnog kristalnog materijala – spuštala se pedesetmetarska okomica. Premda je Norton svima predočio da je opasno primiti na Rami bilo što zdravo za gotovo, malo njih je sumnjalo da more nije doista od leda. Ali, zašto je litica na južnoj obali visoka pet stotina metara, a ne pedeset kao ovdje?

Činilo se kao da se približavaju rubu svijeta. Njihova elipsa svjetlosti, naglo prekinuta tamo naprijed, postajala je sve kraća. Ali daleko na zakrivljenom ekranu mora pojavile su se njihove čudovišno izobličene sjene, uveličavajući i karikirajući svaku kretnju. Te sjene su im bile suputnice na svakom koraku puta, dok su hodali niz snop svjetlosti, ali sad, kad su se prekidale na rubu litice, kao da više nisu bile dio njih samih. Mogle su biti stvorovi iz Cilindričnog mora što čekaju da se uhvate ukoštac sa svim uljezima koji kroče u njihovo područje.

Kada sad stoje na rubu pedesetmetarske litice, prvi put mogu ocijeniti zakrivljenost Rame. Međutim, nitko nije ranije vidio zaleđeno jezero zakrivljeno naviše u cilindričnu površinu; to je bilo nepobitno uznemirujuće, a oko se trudilo, koliko god je moglo, naći neko drugo tumačenje. Doktorici Ernst, koja je svojevremeno proučavala optičke varke, pola vremena se činilo da zapravo gleda horizontalno zakrivljen zaljev, a ne površinu koja se diže u nebo. Bio je potreban svjestan napor volje da se prihvati fantastična istina.

Jedino se na liniji ravno pred njima, paralelnoj s osi Rame, očuvala normalnost. Jedino je u tom pravcu postojalo slaganje vida i logike. Tu je, bar za nekoliko sljedećih kilometara, Rama izgledao i bio ravan. A u daljini, s one strane njihovih izobličenih sjena i granice dometa snopa svjetlosti, počivao je otok koji dominira Cilindričnim morem.

„Kontrola na glavini” reče doktorica Ernst preko radija, „molim vas usmjerite snop na New York.”

Kad je svjetlost reflektora počela klizati prema moru, na njih odjednom padne noć Rame. Sada svjesni nevidljive litice pod svojim nogama, svi su ustuknuli nekoliko metara. A zatim, kao nekim magičnim preobražajem pozornice, na vidiku se ukazaše kule New Yorka.

Sličnost s nekadašnjim Manhattanom bila je samo površinska; ovaj, među zvijezdama nastali odjek prošlosti Zemlje, imao je svoj jedinstven identitet. Što je više zurila u njega, bila je sve sigurnija da to uopće nije grad.

Pravi New York, poput svih čovjekovih staništa, nikad nije dovršen; još manje je bio unaprijed planiran. Ovo mjesto je, međutim, imalo sveobuhvatnu simetriju i plan, premda toliko složen da je izmicao umu. Njega je zamislila i planirala neka inteligencija što svime upravlja, a onda je ostvaren, poput stroja konstruiranog za neku određenu svrhu. Nakon toga nije ostajala mogućnost promjene.

Snop reflektora je polako prelazio po tim udaljenim kulama i kupolama, povezanim sferama i prepletenim cijevima. Kad bi neka ravna površina vratila svjetlost prema njima, pojavio bi se blistav odbljesak. Kad se to prvi put dogodilo, sve ih je iznenadilo. Dojam je bio kao da im netko, tamo na tom čudnom otoku, daje znak!

Međutim, u svemu što su ovdje mogli vidjeti nije bilo ničeg što se već, s mnogo više pojedinosti, nije pokazalo na fotografijama snimljenim s glavine. Poslije nekoliko minuta zatražili su da se svjetlost vrati na njih, pa krenuše na istok, rubom litice. Došli su do vjerojatne teorije da se negdje mora nalaziti stubište ili rampa što vodi dolje, do mora. A jedan član brodske ekipe, strastveni pomorac, iznio je zanimljivu pretpostavku.

„Gdje postoji more”, predvidjela je narednica Ruby Barnes, „moraju biti luke gatovi – i brodova. Čovjek može saznati sve o izvjesnoj kulturi proučavajući način na koji gradi brodove.” Njezine kolege su mislile da je to prilično ljudsko gledište, ali je barem bilo poticajno.

Doktorica Ernst je već htjela odustati od traženja i spremala se za spuštanje niz uže, kad je Rodrigo ugledao usko stubište. Moglo je lako proći neprimijećeno u sjenovitoj tami ispod ruba litice, jer nije postojala ograda ili ikakav znak njegovog postojanja. A činilo se da nikuda ne vodi; spuštalo se pod oštrim kutom niz pedesetmetarski vertikalni zid i gubilo se ispod površine mora.

Pri svjetlosti svojih svjetiljki na kacigama pregledali su stubište i nisu mogli otkriti nikakvu opasnost, a doktorica Ernst je od zapovjednika Nortona dobila dopuštenje za silazak. Minutu kasnije, oprezno je isprobavala površinu mora.

Njezino stopalo je gotovo bez trenja klizilo tamo-amo. Materijal je po svemu djelovao kao led. To je bio led.

Kad je lupila čekićem, od točke udara zrakasto se razišla poznata šara pukotina i doktorica Ernst je bez ikakvih teškoća mogla skupiti koliko god komadića želi. Neki su se već bili istopili kad je posudu s uzorkom podigla prema svjetlu. Tekućina je izgledala kao zamućena voda i ona je oprezno pomiriše.

„Je li to bezopasno?” doviknuo je odozgo Rodrigo, s prizvukom zabrinutosti.

„Vjeruj mi, Borise”, odgovorila je, „ako ovdje ima ikakvih patogenih organizama koji su se provukli kroz moje detektore, onda su naše police osiguranja istekle prije tjedan dana.”

Međutim, Rodrigo je bio u nečemu u pravu. I uz sve izvršene probe, postojala je mala opasnost da je ova tvar otrovna ili da u sebi nosi neku nepoznatu bolest. U normalnim okolnostima, doktorica Ernst ne bi preuzela čak ni taj sićušni rizik. Sada je, međutim, vrijeme kratko, a ulog na kocki ogroman. Ako se pokaže nužnim da se Endeavour stavi u karantenu, to bi bila mala cijena za njegov tovar znanja.

„Ovo je voda, ali ne bih je voljela popiti – smrdi kao pokvarena kultura algi. Jedva čekam da je odnesem u laboratorij.”

„Možemo li sigurno hodati po ledu?”

„Da. Čvrst je kao stijena.”

„Znači da možemo prijeći do New Yorka?”

„Misliš, Pieter? Jesi li ikad pokušao po ledu pješačiti četiri kilometra?”

„Oh – shvaćam što hoćeš reći. Zamisli što bi rekao skladištar kad bismo zatražili par klizaljki! Što ne znači da bi ih mnogi od nas znali upotrijebiti, čak i da ih ima na brodu.”

„A ima još jedan problem” umiješao se Rodrigo. „Shvaćate li da je temperatura već iznad točke smrzavanja? Ovaj led će se uskoro otopiti. Koliko je astronoma u stanju preplivati četiri kilometra? Ja sigurno nisam.” Doktorica Ernst im se pridružila na rubu litice i pobjedonosno podigla bočicu s uzorkom.

„Bila je to duga šetnja da bi se došlo do nekoliko kubičnih centimetara prljave vode, ali iz njih možemo saznati o Rami više nego na temelji bilo čega što smo dosad našli. Krenimo kući!”

Okrenuli su se prema udaljenim svjetlima na glavini, krećući se mekim, dugim koracima koji su se pokazali kao najugodniji način hoda pod uvjetima ove smanjene sile teže. Često su se osvrtali, privučeni skrivenom zagonetkom tog otoka, tamo u sredini zaleđenog mora.

A samo jednom se doktorici Ernst učinilo da je na licu osjetila slabašan nagovještaj povjetarca.

Nije se ponovio i ona je to ubrzo zaboravila.

16.

KEALAKEKUA

„Kao što vam je savršeno poznato, doktore Perera” reče veleposlanik Bose tonom strpljive odbojnosti, „malo nas je koji dijelimo vaše poznavanje matematičke meteorologije. I zato vas molim da se sažalite nad našim neznanjem.”

„Sa zadovoljstvom” odgovori egzobiolog, nimalo zbunjen. „Najbolje ću vam objasniti ako vam kažem što će se dogoditi u Rami. Vrlo skoro.

Temperatura je sad pred velikim skokom, kako navala topline sa Sunca prodire prema unutrašnjosti. Prema posljednjim podacima koje sam primio, temperatura je već iznad točke smrzavanja. Cilindrično more će se uskoro početi otapati, a za razliku od vodenih masa na Zemlji, otapat će se od dna prema gore. To može dovesti do nekih čudnih posljedica, no mene mnogo više zabrinjava atmosfera.

Zagrijavajući se, zrak u Rami će se širiti – i pokušat će se podići prema središnjoj osi. I tu je problem. Na visini tla, premda prividno nepokretan, zrak, u stvari, sudjeluje u vrtnji Rame – brzinom od preko osam stotina kilometara na sat. Dižući se prema osi, pokušat će zadržati tu brzinu. A, naravno, neće moći. Rezultat će biti žestoki vjetrovi i turbulencije, brzine do tristo kilometara na sat.

Uzgred rečeno, vrlo slična stvar se događa na Zemlji. Zagrijani zrak na ekvatoru – koji sudjeluje u rotaciji Zemlje brzinom od tisuću šesto kilometara na sat – nailazi na istu poteškoću kad se diže i krene na sjever i jug.”

„Ah, da. Pasati! Sjećam se toga sa satova zemljopisa.”

„Točno, sir Roberte. Rama će imati pasatne vjetrove, ali neusporedivo jače. Vjerujem da će potrajati samo nekoliko sati, a onda će se uspostaviti neka vrsta ravnoteže. U međuvremenu bih savjetovao zapovjedniku Nortonu da se evakuira – što brže može. Evo poruke koju predlažem da mu pošaljemo.”

Uz malo mašte, reče zapovjednik Norton, mogao bih zamisliti kako je ovo improviziran noćni logor u podnožju planine u nekom udaljenom kraju Azije ili Amerike. Nered ležaja, stolica i stolova na sklapanje, prijenosnog generatora, opreme za osvjetljenje, elektrosan nužnika i različitih znanstvenih uređaja ne bi drukčiji bio ni na Zemlji – pogotovo što muškarci i žene ovdje rade bez sustava za održavanje života.

Postavljanje logora Alfa bilo je naporan posao, jer se sve moralo na rukama prenijeti kroz lanac zračnih komora, zatim se s glavine sanjkama spusti niz padinu i onda prikupiti i raspremiti. Neki put, kad bi padobrani za kočenje otkazali, pošiljka je završavala u ravnici, dobar kilometar od cilja. Unatoč tome, nekoliko članova posade tražilo je dozvolu da se provozaju; Norton je to odlučno zabranio. Međutim, u slučaju opasnosti bio bi možda spreman preispitati tu zabranu.

Gotovo sva ova oprema ostat će ovdje, jer je posao prenošenja natrag nezamisliv – zapravo, nemoguć. Bilo je sati kad je Norton osjećao iracionalan sram što ostavlja toliko ljudskog smeća u ovom čudno besprijekorno čistom mjestu. Kad budu konačno pošli, bijaše spreman žrtvovati dio dragocjenog vremena kako bi sve ostalo u redu. Koliko god izgledalo nevjerojatno, možda će za milijune godina, kad bude jurio kroz neki drugi zvjezdani sustav, Rama opet imati posjetitelje. Norton bi volio da na njih ostavi lijep dojam o Zemlji.

U međuvremenu, ima znatno hitniji problem. Tijekom posljednja dvadeset četiri sata primio je gotovo istovjetne poruke s Marsa i Zemlje. To je izgledalo kao čudno poklapanje; možda su se jedna drugoj požalile, kao što su žene, koje sigurno žive na različitim planetima, sklone činiti kad su dovoljno izazvane. Prilično zajedljivo su ga podsjećale da još uvijek ima obiteljske odgovornosti, iako se sada moglo smatrati da je veliki heroj.

Zapovjednik je uzeo stolicu na sklapanje i izašao iz kruga svjetlosti u tamu što okružuje logor. Jedino je tako mogao biti sam i bolje misliti. Namjerno okrenuvši leđa organiziranoj zbrci iza sebe, počne govoriti u magnetofon koji mu je visio oko vrata.

„Original u osobnu arhivu; kopije uputiti na Mars i Zemlju. Zdravo, draga. Da, znam da se nisam dulje javljao, ali tjedan dana nisam bio na brodu. Osim najnužnije posade, sada svi logorujemo unutar Rame, u podnožju stubišta koje smo nazvali Alfa.

Uputio sam tri skupine na istraživanje ravnice, ali smo razočaravajuće sporo napredovali, jer se sve mora obavljati pješice. Kad bismo samo imali neko prijevozno sredstvo. Vrlo rado bih se zadovoljio i s nekoliko električnih bicikala; bili bi savršeni za ovaj posao.

Upoznala si mog sanitetskog časnika, brodsku liječnicu Ernst...” Nesigurno je zastao. Laura se upoznala s jednom njegovom ženom, ali s kojom? Bolje da to izostavi.

Izbrisavši tu rečenicu, počne ispočetka.

„Moj sanitetski časnik, brodska liječnica Ernst, predvodila je prvu skupinu koja je stigla do Cilindričnog mora, petnaest kilometara odavde. Ustanovila je da je more zaleđena voda, kao što smo očekivali – ali ne bi poželjela piti tu vodu. Doktorica Ernst kaže da je to razblažena organska otopina koji sadrži tragove gotovo svih ugljikovih spojeva koji ti mogu pasti na um, a također fosfata, nitrata i deseci metalnih soli. Nema ni najmanjeg traga života – čak ni mrtvih mikroorganizama. Te tako i dalje ništa ne znamo o biokemiji Ramanaca – premda se, vjerojatno, nije mnogo razlikovala od naše.”

Nešto mu je lako okrznulo kosu. Bio je previše zauzet da se podšiša, no morat će nešto učiniti s kosom prije no što sljedeći put stavi svemirsku kacigu.

„Vidjela si televizijske snimke Pariza i drugih gradova koje smo istraživali na ovoj obali mora – Londona, Rima i Moskve. Nemoguće je vjerovati da su izgrađeni da u njima nešto živi. Pariz izgleda kao divovsko skladište. London je skup valjaka povezanih cijevima koje su spojene s onim što su, očito, crpne stanice. Sve je zatvoreno i nema načina da se bez upotrebe eksploziva ili lasera otkrije što je unutra. A njih nećemo koristiti sve dok ostaju druge mogućnosti.

Što se tiče Rima i Moskve...”

„Oprostite, kapetane. Prioritetna poruka sa Zemlje.”

Što je sad? reče Norton u sebi. Zar čovjek ne može odvojiti nekoliko minuta da porazgovara sa svojim obiteljima?

Uzeo je poruku od narednika i preletio je pogledom, tek da vidi koliko je hitna. Onda je pročita još jednom, sporije.

Što je, dovraga, taj Odbor za Ramu? I zašto nikad nije čuo za njega? Znao je da su svi mogući savezi, društva i profesionalne grupe – neki ozbiljni, neki potpuno ćaknuti – pokušavali stupiti u vezu s njim. Kontrola misije je dobro obavljala zaštitu i ne bi proslijedila ovu poruku da je nije smatrala važnom.

„Vjetrovi brzine dvjesto kilometara... vjerojatno iznenadna pojava...” E, ovo je hrana za razmišljanje. No bijaše teško previše ozbiljno shvatiti tu poruku u ovoj potpuno mirnoj noći, a bilo bi smiješno da pobjegnu poput preplašenih miševa baš kad započinju stvarno istraživanje.

Norton podiže ruku da skloni kosu koja mu je nekako opet pala na oči. Onda se sledio, ne dovršivši kretnju.

Tijekom posljednjeg sata nekoliko puta je osjetio nagovještaj vjetra. Bio je tako slab da ga je potpuno zanemario; na kraju krajeva, on je zapovjednik svemirskog broda, a ne jedrenjaka. Dosad ga kretanje zraka nije ni najmanje profesionalno zanimalo. Što bi odavno mrtvi kapetan onog ranijeg Endeavoura jedrenjaka učinio u ovakvoj situaciji?

Posljednjih nekoliko godina Norton je u svakom kritičnom trenutku sebi postavljao to pitanje. Bila je to njegova tajna koju nikome nije otkrio. A, kao što biva s većinom važnih stvari u životu, do toga je došlo posve slučajno.

Bio je kapetan Endeavoura već nekoliko mjeseci prije no što je shvatio da je brod dobio ime po jednom od najslavnijih brodova u povijesti. Istina, tijekom posljednjih četiri stotine godina bilo je desetak morskih Endeavoura i dva svemirska, no predak svih njih bijaše 370-tonski brod, građen za prijevod ugljena, kojom je kapetan James Cook, iz britanske Kraljevske mornarice, oplovio svijet između 1768. i 1771. godine.

S početnim blagim zanimanjem, koje se brzo pretvorilo u grozničavu radoznalost, gotovo opsesiju, Norton je počeo čitati sve što je mogao pronaći o Cooku. Sada je vjerojatno vodeći svjetski poznavatelj najvećeg istraživača svih vremena i zna napamet čitave dijelove njegovog Dnevnika.

Čini se nevjerojatnim da je jedan čovjek mogao toliko postići s onako primitivnom opremom. Međutim, Cook nije bio samo vrhunski pomorac već i znanstvenik i – u doba brutalne brodske discipline – human čovjek. Prema svojoj posadi se ophodio s dobrotom koja je bila neuobičajena, a bilo je posve neviđeno da se na u svemu isti način ponašao i prema često neprijateljski raspoloženim urođenicima u novim zemljama koje je otkrio.

Nortonov privatni san, za koji je znao da se nikad neće ostvariti, bijaše da ponovi bar jedno od Cookovih putovanja oko svijeta. Učinio je ograničen, ali spektakularan početak, koji bi kapetana Cooka sigurno iznenadio, kad je jednom prilikom preletio polarnom stazom neposredno iznad Velikog koraljnog grebena. Bilo je to rano ujutro, vedrog dana, a s visine od četiri stotine kilometara imao je predivan pogled na taj opasni koraljni zid, obilježen linijom bijele pjene, duž obale istočne obale Australije.

Trebalo mu je nepunih pet minuta da proputuje dvije tisuće kilometara grebena. Jednim pogledom mogao je obuhvatiti tjedne opasnog putovanja onog prvog Endeavoura. A kroz teleskop je zamijetio Cooktown i ono riječno ušće u kojem je brod bio izvučen na obalu radi popravaka, nakon gotovo kobnog susreta s grebenom.

Godinu dana kasnije, posjet Havajskoj zvjezdarnici za promatranje dubokog svemira pružio mu je još nezaboravniji doživljaj. Krenuo je hidrokrilcem do zaljeva Kealakekua i dok je brzo promicao pokraj strmih vulkanskih litica, doživio je tako dubok osjećaj da se iznenadio, pa čak i uznemirio. Vodič je proveo njegovu grupu znanstvenika, inženjera i astronauta pokraj blistavog metalnog stupa koji je zamijenio raniji spomenik što ga je uništio veliki tsunami iz 1968. Prešli su još nekoliko metara po crnoj, skliskoj lavi, do male ploče na rubu vode. Valići su se razbijali nad njom, ali ih je Norton jedva primijetio dok se saginjao da pročita natpis.

Nedaleko od ovog mjesta, 14. veljače

1779. ubijen je kapetan James Cook

Prvobitnu ploču posvetila 28. kolovoza 1928.

komisija za proslavu Cookove 150-godišnjice,

a zamijenila komisija za proslavu

300-godišnjice 14. veljače 2079.

Bilo je to prije mnogo godina i sto milijuna kilometara daleko. Ali, u ovakvim trenucima, Cookovo ohrabrujuće prisustvo izgledalo je vrlo blisko. U tajnim dubinama svog duha, Norton bi upitao: „Dakle, kapetane, kakav je vaš savjet?” Bila je to mala igra koju je igrao u slučaju kad nije bilo dovoljno činjenica za donošenje razumne odluke, pa se čovjek morao osloniti na intuiciju. To je bio sastojak Cookovog genija; on je uvijek dobro birao – sve do kraja, u zaljevu Kealakekua.

Narednik je strpljivo čekao, dok je njegov zapovjednik nijemo zurio u noć Rame. Više nije bila nenarušena, jer su se na dva mjesta, udaljena oko četiri kilometra, mogle jasno vidjeti slabašne mrljice svjetla istraživačkih grupa.

U slučaju opasnosti, mogu ih povući u roku od jednog sata, reče si Norton. A to će sigurno biti posve dovoljno.

Okrenuo se naredniku. „Zapisi poruku. Odboru za Ramu, kod PLANETCOMA. Zahvaljujem na savjetu i poduzet ću mjere opreza. Molim, pojasnite izraz ‘iznenadna pojava’. S poštovanjem, Norton, zapovjednik Endeavoura.”

Pričekao je da narednik nestane put blistavih svjetlosti kampa, a onda je opet uključio magnetofon. Ali tijek misli se prekinuo i nije se mogao vratiti u prijašnje raspoloženje. Pismo će morati pričekati drugu prigodu.

Nije se često događalo da mu kapetan Cook pritekne u pomoć kad je zanemarivao svoju dužnost. Ali se odjednom prisjeti koliko je rijetko i na kratko jadna Elizabeth Cook viđala svog muža tijekom šesnaest godina bračnog života. Ipak, rodila mu je šestoro djece – i sve ih nadživjela. Njegove žene, koje nikad nisu udaljene više od deset minuta putovanja brzinom svjetlosti, nemaju se na što žaliti.

17.

PROLJEĆE

Za vrijeme prvih ‘noći’ u Rami nije bilo lako zaspati. Tama i tajne koje krije morile su ljude, ali je još više uznemiravala tišina. Tišina nije prirodno stanje; sva ljudska čula traže određenu hranu. Ako su bez nje, duh proizvodi vlastite zamjene.

I tako su se mnogi spavači kasnije tužili na čudne šumove, čak glasove, koji su očito bili iluzije, jer budni nisu ništa čuli. Doktorica Ernst je prepisala jednostavan i djelotvoran lijek; tijekom razdoblja namijenjenom spavanju, logor je sad uljuljkivala tiha, diskretna glazba.

Noćas je Norton je ustanovio da ta terapija nije dovoljna. Neprestano je napinjao svoje čulo sluha, svjestan što osluškuje. Ali, premda je slab povjetarac s vremena na vrijeme pomilovao njegovo lice, nije se čuo nikakav zvuk koji bi se mogao uzeti za šum udaljenog, sve jačeg vjetra. A ni druge istraživačke skupine nisu javile ništa neobično.

Napokon, oko ponoći po brodskom vremenu, zaspao je. Za komunikacijskim pultom uvijek je dežurao jedan čovjek, u slučaju hitne poruke. Nije bilo potrebe za nikakvim drugim mjerama opreza.

Čak ni uragan ne bi stvorio zvuk koji je u jednom jedinom trenu probudio Nortona i cijeli logor. Činilo se da se nebo ruši ili da se Rama raspukao, pa se raspada. Prvo se začuo zaglušni prasak, zatim produžen niz zvonkih udaraca, kao da se ruši milijun staklenih vrtova. To je trajalo nekoliko minuta, ali se činilo da traje satima. Kad je Norton stigao do centra za vezu, još se nastavljalo, očito odlazeći u daljinu.

„Kontrola na glavini! Što se dogodilo?”

„Samo trenutak, kapetane. To je preko, uz more. Sad ćemo osvijetliti to mjesto.”

Osam kilometara iznad njih, na osi Rame, reflektor je počeo pomicati svoj snop preko ravnice. Stigao je do ruba mora, onda je krenuo duž njega, pretražujući unutrašnjost ovog svijeta. Zaustavio se na četvrtini puta oko cilindrične površine.

Gore na nebu – ili onom što je um još uporno nazivao nebom – događalo se nešto neobično. Nortonu se u prvi tren učinilo da more ključa. Više nije bilo nepokretno i zaleđeno, u zahvatu vječne zime. Ogromno područje, kilometre široko, burno se kretalo. I mijenjalo je boju; preko leda je nailazila široka traka bjeline.

Odjednom, ploča, sa stranicama od možda četvrt kilometra, počne se podizati poput vrata koja se otvaraju. Sporo i veličanstveno uzdigla se u nebo, blistajući i svjetlucajući u snopu reflektora. Onda je kliznula natrag i nestala ispod površine, dok je plimni val zapjenušane vode pojurio u svim pravcima, razilazeći se od točke gdje je potonula.

Sve dotad Norton nije potpuno shvatio što se zbiva. Led je pucao. A svih ovih dana i tjedana more se otapalo, dolje u svojim dubinama. Bijaše teško usmjeriti misli zbog gromoglasne grmljavine koja još ispunjava svijet i odjekuje nebom, no on je ipak pokušao smisliti razlog za tako dramatične promjene. Kad bi se na Zemlji otapalo zamrznuto jezero ili rijeka, uopće nije bilo ovako.

Ali, naravno! Stvar je posve očita, sad kad se dogodila. More se otapalo odozdo, kako je toplina Sunca sve više prodirala kroz omotač Rame. A kad se led pretvara u vodu, ona zauzima manji obujam.

I tako se more povuklo ispod gornjeg sloja leda, ostavljajući ga bez oslonca. Iz dana u dan tlak je rastao; sada naslage leda što opasuje ekvator Rame padaju kao most koji je ostao bez nosivih stupova. Razbija se u stotine plivajućih otoka koji će se sudarati i udarati dok se i oni ne otope. Nortonu se odjednom zaledila krv u žilama kad se sjetio planova da se do New Yorka dođe sanjkama.

Komešanje se brzo smirivalo; u ratu između leda i vode nastao je privremeni pat. Za koji sat, kako temperatura bude nastavila rasti, voda će pobijediti i nestat će posljednji ostaci leda. Ali, dugoročno gledano, led će biti pobjednik kad Rama napusti blizinu Sunca i opet krene u međuzvjezdanu tamu.

Norton duboko udahne Ramin zrak; zatim je pozvao svoje ljude najbliže moru. Na njegovo olakšanje, Rodrigo je odmah odgovorio. Ne, voda nije došla do njih. Plimni val se nije prelio preko ruba litice. „I tako, sad znamo”, dodao je smireno, „čemu služe te strme obale.” Norton se šutke složio. Ali to teško da objašnjava, pomislio je, zašto je litica na južnoj obali deset puta viša.

Reflektor s glavine je nastavljao kružiti svijetom. Probuđeno more se postojano smirivalo, a kipuća bijela pjena više nije šikljala iz gromada leda koje su tonule. Za samo petnaest minuta glavni poremećaj je prošao.

No Rama više nije bio nijem. Probudio se iz svog sna. Stalno se čula glasna škripa leda dok se jedan brijeg sudarao s drugim.

Proljeće je malo zakasnilo, reče Norton sam sebi, ali je zima prošla.

I opet se pojavio onaj povjetarac, ovoga puta jači no ranije. Rama mu je dao dovoljno upozorenja; vrijeme je za odlazak.

Približavajući se polovici stubišta, Norton je opet osjetio zahvalnost zbog tame koja skriva pogled naviše – i naniže. Premda je znao da pred njim leži još više od deset tisuća stuba i premda je mogao zamisliti strmi uzlazni zavoj, činjenica da vidi samo njen mali dio činila je izgled podnošljivijim.

Ovo mu je drugi uspon, a nešto je naučio na greškama iz prvog. U ovoj slaboj gravitaciji čovjek je u velikom iskušenju da se penje prebrzo; svaki korak je tako lak, da je teško zadržati spor ritam s noge na nogu. Međutim, ako se ne ponaša tako, poslije prvih nekoliko tisuća stuba javljali su se čudni bolovi u bedrima i listovima. Mišići na koje čovjek inače ne obraća pažnju počinjali su se buniti, te su bile nužne sve duže i duže stanke za odmor. Pred kraj prvog uspona Norton je više vremena proveo u odmoru negoli u penjanju, a čak ni to nije bilo dovoljno. Sljedeća dva dana patio je od bolnih grčeva u nogama i bio bi gotovo onesposobljen da se nije vratio u bestežinsko stanje na brodu.

I tako se sada penjao s gotovo mučnom sporošću, krećući se kao starac. Posljednji je napustio ravnicu, a ostali su bili raštrkani duž pola kilometra stubišta nad njima. Vidio je njihove svjetiljke kako se kreću uz nevidljivu padinu pred njim.

Bio je tužan zbog neuspjeha svoje misije, te se čak i sada nadao da je ovo samo privremeno povlačenje. Kad dođu na glavinu, mogu pričekati da prođu svi atmosferski poremećaji. Vjerojatno će tamo vladati potpuno mirovanje, kao u središtu ciklona, te će moći u miru pričekati da prođe očekivana oluja.

Opet je naglio sa zaključcima, povlačeći opasne analogije sa Zemljom. Meteorologija cijelog jednog svijeta, čak i u uvjetima stalnog stanja, silno je složena tema. Ni nakon nekoliko stoljeća proučavanja, prognoziranje vremena na Zemlji još nije apsolutno sigurno. A Rama nije samo potpuno nov sustav; on prolazi kroz brze promjene, jer je za samo posljednjih nekoliko sati temperatura porasla za nekoliko stupnjeva. Ipak, nije bilo naznaka obećanog uragana, premda se pojavilo nekoliko slabih naleta vjetra iz naizgled slučajnih pravaca.

Sad su prešli pet kilometara uspona, što je u ovoj slaboj i sve slabijoj teži bilo kao nepuna dva zemaljska kilometra. Na trećoj razini, još udaljeni tri kilometra od osi, odmarali su se jedan sat, uzimajući lako osvježenje i masirajući mišiće nogu. Bila je to posljednja točka na kojoj su još mogli udobno disati; poput staromodnih planinara na Himalaji tu bijahu ostavili svoje zalihe kisika i sad su ih prikvačili na sebe, za konačni uspon.

Sat kasnije stigli su do vrha stubišta i početka ljestvi. Pred njima je bio posljednji, vertikalni kilometar. Srećom, ovdje je vlada sila teža svega nekoliko postotaka one na Zemlji. Trideset minuta odmora, brižljiva provjera kisika i bijahu spremni za posljednju dionicu.

Norton je provjerio jesu li svi njegovi ljudi opet sigurno ispred njega, raspoređeni uz ljestve na razmacima od dvadesetak metara. Odavde počinje sporo izvlačenje, posve dosadno. Najbolja je tehnika – isprazniti mozak od svih misli i brojati prečke kako promiču – sto, dvjesta, trista, četiri stotine...

Upravo je stigao do tisuću dvjesto pedesete kad je shvatio da nešto nije u redu. Svjetlost što sjaji na vertikalnoj površini, tik pred njegovim očima, ima pogrešnu boju – i previše je blještava.

Norton čak nije imao vremena provjeriti dokle se popeo ili da svojim ljudima dovikne upozorenje. Sve se zbilo za manje od sekunde.

Bezglasnim udarom svjetlosti, na Rami je svanula zora.

18.

ZORA

Svjetlost je bila tako sjajna, da je Norton morao cijelu minutu držati oči čvrsto zatvorene. Onda se ipak usudio otvorio oči i zurio je, kroz jedva razmaknute kapke, u nekoliko centimetara zida ispred svog lica. Trepnuo je nekoliko puta, pričekao i onda se lagano okrenuo da pogleda zoru.

Taj je prizor mogao izdržati samo nekoliko sekunda, a onda je opet morao zažmiriti. Nije bio nepodnošljiv bljesak – na to se mogao priviknuti – već zastrašujući prizor Rame, sad prvi put sagledanog u cjelini.

Norton je točno znao što može očekivati; ipak, prizor ga je omamio. Uhvatilo ga je nekontrolirano drhtanje, ruke mu se stegoše oko prečka ljestvi sa žestinom utopljenika koji se grčevito drži pojasa za spašavanje. Mišići njegovih prstiju počeše se stezati, a ipak su ga istovremeno noge – već zamorene od dugotrajnog penjanja – gotovo htjele izdati. Da sila teža nije bila tako slaba, mogao je pasti.

Onda je nadzor nad njim preuzela njegova obuka za svemirca, te počne primjenjivati prvi lijek protiv panike. I dalje žmireći i pokušavajući zaboraviti čudovišni prizor oko sebe, počne duboko, dugo udisati, puneći pluća kisikom i izbacujući iz svog organizma otrove umora.

Ubrzo se osjećao mnogo bolje, ali oči nije otvorio dok nije obavio još nešto. Bila je potrebna silna volja da se njegova desna šaka prisili otvoriti – morao joj je govoriti kao neposlušnom djetetu – ali je uskoro zapovjedio ruci da dođe do pojasa, otkvači sigurnosni karabin s pojasa i zakvači je za najbližu prečku. Što god se dogodi, sad više ne može pasti.

Još nekoliko puta je duboko udahnuo, onda je, i dalje žmireći, uključio odašiljač. Nadao se da mu glas zvuči smireno i autoritativno dok je pozivao: „Ovdje kapetan. Jesu li svi dobro?”

Dok je poimenično provjeravao jednog po jednog i dobivao odgovore – makar i malo drhtave – od svih, brzo su mu se vraćali samopouzdanje i vladanje sobom. Svi njegovi ljudi su sigurni i od njega očekuju vodstvo. On je opet zapovjednik.

„Žmirite dok ne budete potpuno sigurni da možete podnijeti” doviknuo je. „Pogled je nesnosan! Ako netko ustanovi da je neizdrživ, neka se nastavi penjati, ne osvrćući se. Zapamtite: uskoro ćete biti u nultoj gravitaciji pa ne možete pasti.”

Jedva da je bilo potrebno ukazivati istreniranim astronautima na tako elementarnu činjenicu, ali Norton je svakih nekoliko sekunda morao i samog sebe podsjećati na nju. Misao na nultu silu težu je neka vrsta amajlije koja ga štiti od zla. Što god mu govorile rođene oči, Rama ga ne može odvući u propast, dolje, u ravnicu, osam kilometara niže.

Postalo je neodložno pitanje ponosa i samopoštovanja da još jednom otvori oči i pogleda svijet oko sebe. Ali najprije mora uspostaviti vlast nad svojim tijelom.

Otvorio je obje šake i pustio ljestve, a lijevu podlakticu podvukao pod jednu prečku. Stežući i opuštajući šake, čekao je da mu prođu mišićni grčevi. Kad se posve ugodno osjećao, otvorio je oči i polako se okrenuo da se suoči s Ramom.

Prvi dojam je bilo plavetnilo. Bljesak koji je ispunjavao nebo nije se mogao zabunom smatrati sunčevom svjetlošću; to je mogla biti svjetlost električnog luka. Znači, reče Norton, Ramino sunce mora biti toplije od našeg. To bi trebalo zanimati astronome.

I sad je shvatio svrhu onih zagonetnih jaraka, Ravne doline i njezinih pet parnjaka. To nisu ništa drugo već divovski trakasti reflektori. Rama ima šest linearnih sunaca, simetrično raspoređenih po unutrašnjosti. Od svakog je preko središnje osi usmjerena široka lepeza svjetlosti da sja nad suprotnom stranom svijeta. Norton se pitao mogu li se naizmjence uključivati, stvarati ciklus svjetlosti i tame, ili je ovo planet s vječnim danom.

Od previše dugog piljenja u te zasljepljujuće šipke svjetlosti opet ga počeše boljeti oči; nije mu bilo žao što ima dobar izgovor da ih na neko vrijeme zatvori. Tek sad, kad se gotovo oporavio od početnog vizualnog udara, bijaše u stanju posvetiti se jednom mnogo ozbiljnijem problemu.

Tko (ili što) je uključio svjetla Rame?

Po najboljim testovima kojima ga je čovjek mogao podvrgnuti, ovaj svijet je sterilan. Ali sad se događa nešto što se ne može objasniti djelovanjem prirodnih sila. Možda ovdje nema života, ali može postojati svijest; možda se roboti bude iz eonskog sna. Možda je ovaj prolom svjetlosti neprogramiran, slučajan grč – posljednji smrtni trzaj strojeva koje su bjesomučno reagirale na toplinu novog sunca, a uskoro će opet zapasti u mirovanje, ovog puta zauvijek.

Ipak, Norton nije mogao povjerovati u tako jednostavno objašnjenje. Komadići slagalice su počeli dolaziti na svoja mjesta, premda mnogi još nedostaju; nepostojanje svih tragova habanja, na primjer, i dojam kao da je Rama tek izgrađen.

Ove misli su mogle uli ti strah, čak užas. Međutim, ipak nisu prouzročile ništa slično. Naprotiv, Norton je bio ushićen, gotovo očaran. Ovdje ima više stvari koje valja otkriti no što su se usuđivali nadati. Čekaj, reče si, dok Odbor za Ramu sazna za ovo! Zatim, s mirnom odlučnošću, opet otvori oči i počne brižljivo bilježi sve što vidi.

Najprije je morao ustanoviti neku vrstu orijentacijskog sustava. On gleda najveći zatvoren prostor koji je čovjek ikad vidio, a da bi se u njemu snašao, potrebna mu je mentalna karta.

Slaba sila teža je bila od male pomoći, jer se naporom volje mogao premještati ‘gore’ i ‘dolje’ u kojem god smjeru zaželi. Međutim, neki pravci bili su psihološki opasni; kad god bi ih njegov duh okrznuo, morao ga je brže-bolje usmjeriti drugdje.

Najsigurnije je da zamišlja kako se nalazi na dnu divovskog bunara, širokog šesnaest, a dubokog pedeset kilometara. Prednost ove predodžbe je bila u tome što nema opasnost da dalje pada. Međutim, ona ima neke ozbiljne mane.

Mogao je zamišljati da su sva raštrkana mjesta i gradovi, područja različitih boja i tekstura, sigurno pričvršćena za gorostasne zidove. Različite složene strukture što su se mogle vidjeti kako vise s kupole nad njim možda nisu ništa više uznemirujuće od obješenih svijećnjaka u nekoj velikoj koncertnoj dvorani na Zemlji. Ono što je posve neprihvatljivo je Cilindrično more.

Eno ga, oko sredine bunara – traka vode, skroz omotana oko zida bunara, bez ikakvog vidljivog oslonca. Nije se moglo sumnjati da je to voda; žarko plava, prošarana sjajnim odbljescima nekoliko preostalih santi leda. Međutim, vertikalno more što zatvara puni krug na dvadeset kilometara visine na nebu bijaše tako uznemirujuća pojava, da je nakon nekog vremena počeo tražiti drugi predodžbu.

Tada je njegov um cijeli prizor okrenuo za devedeset stupnjeva. U mašti, duboki bunar je postao dugačak tunel, zatvoren na oba kraja. ‘Dolje’ se očito nalazi u smjeru ljestvi i stubišta uz koje se upravo popeo i sada, s takvom perspektivom, napokon može vidjeti stvarnu viziju arhitekata koji su sagradili ovo mjesto.

Grčevito se držao uz stranu zakrivljene, šesnaest kilometara visoke litice, čija je gornja polovica potpuno visjela nad njim sve dok se ne bi spojila sa zasvođenim krovom onoga što je sada nebo. Ispod njega, ljestve su se spuštale preko pet stotina metara da se završe na prvom ispustu ili terasi. Onda je počinjalo stubište, najprije nastavljajući gotovo vertikalno, u ovim uvjetima slabe sile teže, a zatim je polako postajalo sve manje strmo dok nije, prekidajući se na još pet platformi, doseglo do udaljene ravnice. Prva dva-tri kilometra mogao je raspoznati pojedine stube, ali su se nakon toga stapali u neprekidnu crtu.

Pad tog divovskog stubišta bio je toliko velik da je bilo nemoguće ocijeniti njegovu stvarnu veličinu. Norton je jednom obletio Mount Everest i bio iznenađen njegovom veličinom. Podsjetio se da je ovo stubište sigurno visoko koliko Himalaje, ali je usporedba bila besmislena.

A druga dva stubišta – Beta i Gama, koja su se zakrivljavala uvis, u nebo, i zatim kružno išla daleko iznad Nortonove glave, uopće se s ničim nisu mogla usporediti. Norton je sad stekao dovoljno samopouzdanja da se zabaci unatrag i pogleda ih – kratko. Onda je pokušao zaboraviti da postoje.

Prekomjerno razmišljanje u tom smjeru prizvalo je još jednu, treću sliku Rame, koju je htio izbjeći po svaku cijenu. To je bilo ono gledište po kojem je Rama opet vertikalni valjak, ili bunar – međutim, Norton je sada na vrhu, a ne na dnu, poput muhe što okrenuta naglavce mili po zasvođenom stropu, a neposredno ispod nje je pedesetkilometarski pad. Svaki put kad bi otkrio da mu se nameće ova slika, bijaše mu potrebna sva snaga volje da se u bezumnoj panici grčevito ne prilijepi za ljestve.

Vremenom, bio je siguran, svi ovi strahovi će se smanjiti. Divota i čudnovatost Rame umanjit će njegove užase, barem za ljude trenirane da se suočavaju s realnostima svemira. Možda netko tko nije napustio Zemlju i nikad nije svuda oko sebe vidio zvijezde ne bi mogao izdržati ove vidike. Ali, ako ih itko može prihvatiti, reče sebi Norton s nepopustljivom odlučnošću, to su onda kapetan i posada Endeavoura.

Pogledao je na svoj kronometar. Ovaj prekid je trajao samo dvije minute, ali je djelovao kao cijeli život. Ulažući tek toliki napor da savlada svoju inerciju i sve slabije polje sile teže, on se počeo polako izvlačiti uz posljednjih stotinu metara ljestvi. Prije no što će ući u zračnu komoru i okrenuti leđa Rami, bacio je posljednji pogled na unutrašnjost Rame.

Promijenila se u posljednjih nekoliko minuta: s mora se diže magla. Prvih nekoliko stotina metara sablasno bijeli stupovi bili su oštro nagnuti naprijed, u smjeru vrtnje Rame; zatim su počinjali nestajati u vrtlogu turbulencije, kako je zrak, jureći uvis, pokušavao odbaciti višak brzine. Pasatni vjetrovi ovog valjkastog svijeta počinjali su urezivati svoje šare po nebu; prva tropska oluja nakon neznano koliko stoljeća tek što nije počela.

19.

UPOZORENJE S MERKURA

Bilo je to prvi put u nekoliko tjedana da su svi članovi Odbora za Ramu na raspolaganju. Profesor Solomons je izronio iz dubina Tihog oceana gdje je proučavao rudničke pogone duž tihooceanske brazde. A nikoga nije iznenadilo da se sad, kad se pojavila makar mogućnost da je Rama nešto zanimljivije za medije od pukog beživotnog artefakta, opet pojavio dr. Taylor.

Predsjednik je očekivao da će dr. Perera biti još žešći no obično, sad kad se potvrdilo njegovo predviđanje uragana na Rami. Na veliko iznenađenje njegove ekselencije, Perera je bio neobično suzdržan i primao je čestitke svojih kolega na način onoliko blizak zbunjenosti koliko će to ikad uspjeti postići.

Egzobiolog je, u stvari, bio duboko ponižen. Spektakularno otapanje Cilindričnog mora bilo je uvelike očitija pojava nego što su uraganski vjetrovi, a on ga je potpuno previdio. To što se sjetio da se topli zrak diže, a zaboravio da led ima veći volumen od tekuće vode, nije bilo postignuće kojim se mogao dičiti. Međutim, on će se brzo oporaviti i vratiti svojoj normalnoj olimpijskoj samouvjerenosti.

Kad mu je predsjednik ponudio riječ i upitao kakve nove klimatske promjene očekuje, Perera si je brižljivo osiguravao odstupnicu.

„Morate shvatiti”, objasnio je „da meteorologija svijeta čudnog kao što je to Rama može donijeti mnoga nova iznenađenja. No, ako su moja izračunavanja točna, neće biti novih oluja i uvjeti će se uskoro ustaliti. Temperatura će lagano rasti do perihela – neko vrijeme kasnije – ali se nas to ne tiče, jer Endeavour će morati otići mnogo ranije.”

„Znači, povratak u unutrašnjost će uskoro biti siguran?

„Ovaj – vjerojatno. To ćemo sigurno znati za četrdeset osam sati.”

„Povratak je siguran” reče veleposlanik Merkura. „Moramo doznati o Rami sve što možemo. Situacija se sad potpuno promijenila.”

„Vjerujem da svi znamo na što mislite, no biste li bili ljubazni pobliže objasniti?”

„Svakako. Dosad smo pretpostavljali da je Rama bez života – ili, u svakom slučaju, bez nadzora. Ali se više ne možemo zavaravati da je Rama olupina. Čak i ako na brodu nema oblika nekog života, njime mogu upravljati robotski mehanizmi, programirani za izvođenje nekog zadatka – možda vrlo nepovoljnog za nas. Koliko god bilo neugodno, moramo razmotriti pitanje samoobrane.”

Zaorila se zbrka glasova prosvjeda i predsjednik je morao podići ruku kako bi uspostavio red.

„Dopustite njegovoj ekselenciji da završi!” molio je. „Bez obzira na to sviđala nam se ideja ili ne, treba je ozbiljno razmotriti.”

„Uz sve dužno poštovanje gospodinu ambasadoru” reče Taylor, glasom u najvećoj mjeri bez poštovanja, „mislim da možemo isključiti kao naivan strah od zlonamjernog miješanja. Stvorovi razvijeni poput Ramanaca moraju imati i odgovarajuće razvijen moral. Inače bi sami sebe uništili – kao što smo mi gotovo učinili u dvadesetom stoljeću. To sam posve jasno pokazao u svojoj novoj knjizi Etos i svemir. Nadam se da ste primili svoj primjerak.”

„Hvala. Jesam, premda se bojim da mi teret drugih poslova nije dopustio da s čitanjem odmaknem dalje od uvoda. Međutim, osnovna teza mi je poznata. Mi možemo i nemati zle namjere u odnosu na mravinjak, ali ako želimo sagraditi kuću na istom mjestu...”

„Ovo je ravno najcrnjim tvrdnjama Pandora partije! Međuzvjezdana ksenofobija – ništa manje!”

„Gospodo, molim vas! Ovako nikamo nećemo stići. Gospodine veleposlaniče, još imate riječ.”

Predsjednik je preko tristo osamdeset tisuća kilometara svemirskog prostora bijesno ošinuo pogledom Conrada Taylora, koji se preko volje smirio, kao vulkan što čeka svoj trenutak.

„Hvala vam” reče veleposlanik Merkura. „Opasnost je možda malo vjerojatna, ali kad je posrijedi budućnost ljudskog roda, ne smijemo ništa prepustiti slučaju. A, ako mogu tako reći, to nas, Hermijance može posebno pogoditi. Mi, možda više no itko, imamo razloga za uznemirenost.”

Taylor je glasno šmrknuo, ali ga smiri nov ljutit pogled s Mjeseca.

„Zašto bi Merkur bio zabrinutiji od bilo kojeg drugog planeta?” upita predsjednik.

„Pogledajte dinamiku situacije. Rama je već unutar naše staze. Mi samo pretpostavljamo da će zakrenuti pokraj Sunce i opet odjuriti u svemir. No, pretpostavite da izvede manevar kočenja? Ako to odluči, bit će to u perihelu, za tridesetak dana. Moji eksperti mi objašnjavaju da će nakon promjene brzine Rama završiti u kružnoj stazi samo dvadeset pet milijuna kilometara udaljenoj od Sunca, odakle bi mogao dominirati cijelim Sunčevim sustavom.”

Dugo vremena nitko – pa čak ni Taylor – nije progovorio ni riječ. Svi članovi odbora su sređivali svoje misli o tim neugodnim ljudima Hermijancima, koje ovdje tako sposobno zastupa njihov veleposlanik.

Za većinu svijeta Merkur je bio prilično dobra predodžba pakla; barem dok ne iskrsne nešto još gore. Međutim, Hermijanci su se ponosili svojim čudnim planetom, na kojem su dani duži od godina, ponosili su se njezinim dvostrukim izlascima i zalascima Sunca, njezinim rijekama rastopljenog metala. U usporedbi s Merkurom, Mjesec i Mars su bili gotovo beznačajni izazovi. Sve dok se ljudi ne spuste na Veneru (ako to ikad uspiju), neće naići na okruženje koje je neprijateljskije od Merkura.

A ipak se pokazalo da je na više načina taj svijet ključ Sunčevog sustava. Gledano unatrag to izgleda očito, ali je svemirsko doba trajalo gotovo jedno stoljeće prije no što je ta činjenica shvaćena. Hermijanci sad nikome nisu dopuštali da to zaboravi.

Mnogo prije dolaska ljudi na taj planet, abnormalna masa Merkura bila je predznak teških elemenata u njemu; no ipak je njegovo rudno bogatstvo bilo pravo iznenađenje i za tisuću godina je odložilo strah da će se ključni metali ljudske civilizacije potrošiti. A ta blaga su se nalazila na najpogodnijem mjestu, gdje je snaga Sunca deset puta jača nego na hladnoj Zemlji.

Neograničena količina energije, neograničene zalihe metala: to je Merkur. Njegovi veliki magnetski katapulti mogli su dobaciti gotove proizvode do bilo koje točke Sunčevog sustava. Mogao je izvoziti i energiju, u obliku sintetičkih izotopa transuranija ili u obliku zračenja. Čak je bilo prijedloga da hermijanski laseri jednog dana otope divovski Jupiter, ali ta zamisao nije dobro primljena na drugim svjetovima. Tehnologija koja je mogla skuhati Jupiter pruža previše primamljivih mogućnosti za interplanetarne ucjene.

Činjenica da je takva zabrinutost uopće izražena podosta je govorila o općem stavu prema Hermijancima. Njih su poštovali zbog žilavosti i inženjerijskih umijeća, a divili im se zbog načina na koji su pokorili tako surov svijet. Ali ih nisu voljeli, a još manje im se do kraja vjerovalo.

Istodobno, moglo se razumjeti njihovo gledište. Hermijanci su se ponekad ponašali, glasila je omiljena šala, kao da je Sunce njihova osobno vlasništvo. S njim su bili povezani prisnim odnosom ljubavi-mržnje – kao nekad Vikinzi s morem, Nepalci s Himalajom, Eskimi s ledom. Bili bi vrlo nesretni da se nešto ispriječi između njih i prirodne sile koja dominira i upravlja njihovim životima.

Dugu šutnju je napokon narušio predsjednik. Sjećao se sunca Indije i ježio se od pomisli na sunce Merkura, te je posve ozbiljno shvaćao Hermijance, premda ih je smatrao neuljuđenim tehnološkim barbarima.

„Mislim, gospodine veleposlaniče, da u vašem izlaganju ima nečeg” reče polako. „Imate li kakav prijedlog glede daljnjih koraka?”

„Da, gospodine. Prije no što budemo mogli znati što dalje poduzeti, moramo imati sve činjenice. Poznajemo geografiju Rame – ako čovjek može upotrijebiti taj izraz – ali nemamo pojma o njegovim mogućnostima. A ključ cijelog problema je sljedeće: ima li Rama pogonski sustav? Može li promijeniti svoju stazu? Vrlo bi me zanimalo mišljenje doktora Perere.”

„Mnogo sam razmišljao o toj temi” odgovori egzobiolog. „Naravno, Rami je početni impuls mogao dati neki uređaj za lansiranje, no to je mogao biti i vanjski raketni motor. Ako na brodu postoji neki pogonski stroj, nismo mu našli ni traga. Sigurno je samo to da na vanjskom omotaču nema raketnih mlaznica ni ičeg sličnog.”

„Možda su skriveni.”

„Točno, ali za to ne bi bilo baš mnogo razloga. A gdje su spremnici za gorivo, izvori energije? Glavni omotač je od krutog materijala, to smo provjerili seizmičkim ispitivanjima. Jedine šupljine su na sjevernom poklopcu, no to su sustavi zračnih komora.

Nepoznanica je južni kraj Rame do kojeg zapovjednik Norton nije mogao doprijeti zbog deset kilometara širokog pojasa vode. Tamo, na Južnom polu, postoje svakovrsni čudni mehanizmi i strukture – vidjeli ste fotografije. Svakom je na volju da nagađa što su.

Međutim, ja sam, donekle, siguran u sljedeće: ako Rama ima pogon sustav, to je nešto što potpuno izlazi izvan granica našeg sadašnjeg znanja. Zapravo, to bi mogao biti onaj bajkoviti ‘svemirski pogon’ o kojem ljudi govore već dvjesto godina.”

„Vi ne biste isključili tu mogućnost?”

„Naravno da ne bih. Ako uspijemo dokazati da Rama ima svemirski pogon – čak i ako ništa ne doznamo o njegovom načinu djelovanja – to bi bilo golemo otkriće. Barem bismo znali da je takvo što izvedivo.”

„Što je svemirski pogon?” upita veleposlanik Zemlje, prilično žalosno.

„Bilo koja vrsta pogonskog sustava, sir Roberte, koji ne funkcionira na načelu rakete. Antigravitacija – ako je moguća – posve bi fino obavila zadatak. Zasad, mi ne znamo put do tog pogona, a većina znanstvenika sumnja da uopće postoji.”

„Ne postoji” ubacio je profesor Davidson. „Već je Newton to riješio. Ne možete imati akciju bez reakcije. Svemirski pogon je besmislica. Stojim iza toga.”

„Možda ste u pravu” odgovorio je Perera s neuobičajeno blagim glasom. „Ali, ako Rama nema svemirski pogon, onda nema nikakav. Jednostavno nema mjesta za konvencionalni mlazni pogon s ogromnim spremnicima goriva.”

„Teško je zamisliti raketu koja gura uokolo cijeli jedan svijet”, reče Solomons. „Što bi se dogodilo s predmetima u njemu? Sve bi moralo biti pričvršćeno. Posve nepogodna stvar.”

„Pa, ubrzanje bi vjerojatno bilo vrlo malo. Najveći problem bi bila voda Cilindričnog mora. Morali biste spriječiti...”

Pererin glas je zamro, a oči mu se raširiše. Činilo se da je zahvaćen grčevima neposredno pred napad padavice ili čak srčanog udara. Njegove kolege su ga uznemireno gledale; onda se naglo oporavi, lupi šakom o stol i uzvikne: „Naravno! To sve objašnjava! Južna litica – sad ima smisla!”

„Meni ne”, progunđao je veleposlanik Mjeseca, govoreći u ime svih prisutnih diplomata.

„Pogledajte ovaj uzdužni presjek Rame”, nastavio je uzbuđeno Perera, razvijajući svoju kartu. „Imate li svoje primjerke? Cilindrično more je ograđeno dvjema okomitim obalama, koje potpuno opasuju unutrašnjost Rame. Ona na sjevernoj strani visoka je svega pedeset metara. No s druge strane mora, južna litica je visoka gotovo pola kilometra. Čemu tako velika razlika? Nitko nije uspio smisliti pametan razlog.

Ali, pretpostavite da Rama može ubrzavati – ubrzavajući tako da sjeverni kraj bude naprijed. Voda mora bi zbog svoje inercije težila ići unatrag; razina na jugu bi porasla, možda za stotine metara. Zato – litica. Vidjet ćemo...”

Počeo je užurbano škrabati. Nakon zapanjujuće kratkog vremena – nije moglo potrajati duže od dvadeset sekunda – pobjedonosno je podigao pogled. „Znajući visinu litice, možemo izračunati najveće ubrzanje koje je Rama u stanju izdržati. Ako bi ubrzanje premašilo dva posto ge, more bi se izlilo preko južnog kontinenta.”

„Jedna pedesetina ge? To nije mnogo.”

„Za masu od deset milijuna megatona nije ni malo. A to je i dovoljno za svako astronomsko manevriranje.”

„Velika hvala, doktore Perera” reče hermijanski veleposlanik. „Dali ste nam puno grade za razmišljanje. Gospodine predsjedniče, možemo li predočiti zapovjedniku Nortonu važnost istraživanja područja Južnog pola?”

„On čini sve što može. Naravno, more je prepreka. Pokušavaju napraviti neku vrstu splavi – kako bi došli barem do New Yorka.”

„Južni pol može biti čak važniji. U međuvremenu, ja ću ova pitanja izložiti Generalnoj skupštini. Imam li vašu suglasnost?”

Nitko se nije usprotivio, čak ni dr. Taylor. Baš kad su se članovi Odbora spremali isključiti iz mreže, sir Lewis podigne ruku.

Stari povjesničar je rijetko govorio; kad je govorio – svi su slušali.

„Pretpostavimo da doista ustanovimo da je Rama aktivan i da ima spomenute sposobnosti. U vojnim stvarima ima jedna stara izreka da sposobnost ne podrazumijeva namjeru.”

„Koliko treba čekati da bismo otkrili kakve su namjere Rame?” upita Hermijanac. „Kad ih otkrijemo, može biti već prekasno.”

„Već je prekasno. Nema ničeg što bismo mogli poduzeti da utječemo na Ramu. U stvari, sumnjam da je ikad i bilo.”

„Sir Lewis, ja to ne priznajem. Ima mnogo stvari koje možemo učiniti – ako se pokaže nužnim. Međutim, vrijeme je beznadno kratko. Rama je svemirsko jaje koje griju vatre na Suncu. Može se izleći svakog trenutka.”

Predsjednik Odbora je s neskrivenim iznenađenjem zurio u veleposlanika Merkura. Rijetko kad se u svojoj diplomatskoj karijeri toliko iznenadio. Nikad ne bi ni sanjao da je Hermijanac sposoban za takav poetski uzlet.

20.

KNJIGA OTKRIVENJA

Kad bi mu se netko od posade obratio sa ‘zapovjedniče’ ili, još gore, s ‘gospodine Nortone’ uvijek je bila riječ o nečem ozbiljnom. Nije se mogao sjetiti da mu se Boris Rodrigo ikad ranije obratio na takav način, stoga je ovo moralo biti dvostruko ozbiljno. Rodrigo je bio inače povučen i šutljiv.

„Borise, u čemu je problem?” upitao je kad se za njima zatvoriše vrata kabine.

„Zapovjedniče, molio bih dopuštenje da upotrijebim brodski prioritet za izravnu poruku Zemlji.”

Ovo je bilo neuobičajeno, premda ne i bez ranijih primjera. Obično su signali išli do najbližeg planetnog releja – trenutno onog na Merkuru – i premda je vrijeme prijenosa iznosilo samo nekoliko minuta, često je trebalo pet ili šest sati dok poruka stigne na stol osobi kojoj je namijenjena. U devedeset devet posto slučajeva to je bilo dovoljno brzo; međutim, u hitnim slučajevima izravniji i mnogo skuplji kanali mogli su se upotrijebiti po kapetanovom odobrenju.

„Ti, naravno, znaš da mi moraš dati dobar razlog. Cjelokupan valni opseg kojim raspolažemo već je zagušen prijenosom podataka. Je li ovo hitan slučaj osobne prirode?”

„Ne, zapovjedniče. Mnogo je važnije. Želim poslati poruku Majci Crkvi.”

Aha, reče u sebi Norton. Kako da sada postupim?

„Bi li mi mogao objasniti?”

Nortonov zahtjev nikako nije potakla puka radoznalost, premda je i nje svakako bilo. Ako Rodrigu odobri to što on traži, morat će kad-tad opravdati svoj postupak.

Mirne plave oči nisu se skidale s njegovih. Nikad nije vidio Rodriga da gubi vlast nad sobom, da bude drukčiji osim potpuno samouvjeren. Svi kozmokršćani su takvi; to je jedna od blagodati njihove vjere i stoga su dobri astronauti. Međutim, ponekad je njihova samouvjerenost jedila one nesretnike kojima nije bilo suđeno da razumiju otkrivenje.

„Riječ je o svrsi Rame, zapovjedniče. Mislim da sam je otkrio.”

„Nastavi.”

„Pogledajte činjenice. Ovdje imamo potpuno prazan, beživotan svijet – a ipak prikladan za ljudska bića. Ima vodu i atmosferu koju možemo udisati. Dolazi iz udaljenih dubina svemira, usmjeren je točno na Sunčev sustav – stvar potpuno nevjerojatna da bude čista slučajnost. A Rama ne samo da izgleda kao nov već i kao da nikad nije bio upotrijebljen.”

Svi smo to razmatrali već mnogo puta, pomisli Norton. Što Rodrigo može dodati tome?

„Naša vjera nam je kazivala da očekujemo takav posjet, premda ne znamo točno kakav će oblik poprimiti. Sveto pismo daje neke nagovještaje. Ako ovo nije drugi Dolazak, može biti drugi Sudnji dan; priča o Noi opisuje prvi. Vjerujem da je Rama svemirska arka poslana ovamo da spasi – one koji su toga dostojni.”

U kabini je dosta dugo vladao muk. Ne da je Nortonu ponestalo riječi; prije je bilo u pitanju to da mu na je um padalo previše pitanja, a nije bio siguran koja bi bilo taktično postaviti.

Na kraju je primijetio, glasom blagim i neutralnim koliko je uspio smoći: „To je vrlo zanimljivo shvaćanje i premda ja ne slijedim vašu vjeru, ono je vjerojatno primamljivo.” Nije bio licemjeran ili laskav; oslobođena religioznih primjesa, Rodrigova teorija je bila uvjerljiva barem koliko pet-šest drugih koje je čuo. Pretpostavimo da se neka katastrofa treba dogoditi ljudski rod, a neka blagonaklona viša inteligencija sve to zna? To bi sve objasnilo, vrlo glatko. Međutim, ipak ostaje nekoliko problema.

„Nekoliko pitanja, Borise. Rama će za tri tjedna biti u perihelu, zatim će obići Sunce i napustiti Sunčev sustav isto onako brzo kao što je ušao. Nema mnogo vremena za Strašni sud ili za otpremanje onih koji su – ovaj – izabrani, bez obzira na to kako će se to obaviti.”

„Posve točno. I zato će Rama, kad stigne do perihela, morati smanjiti brzinu i parkirati na stazu oko Sunca – vjerojatno takvu da joj afel na stazi Zemlje. Tamo bi mogao izvesti drugu korekciju brzine i doći u blizinu Zemlje.”

Ovo je bilo uznemirujuće uvjerljivo. Ako Rama želi ostati u Sunčevom sustavu, postupa upravo kako treba za ostvarenje te namjere. Najuspješniji način usporavanja je približiti se što je moguće više Suncu, pa onda započeti s kočenjem. Ako ima istine u Rodrigovoj teoriji, ili nekoj njezinoj varijanti, uskoro će imati i dokaz.

„Još nešto, Borise. Što sad upravlja Ramom?”

„Nema doktrine koja bi nas savjetovala u tom pogledu. Možda je to običan robot. Ili možda – duh. To bi objasnilo zašto nema tragova bioloških životnih oblika.”

‘Sablasni asteroid’: zašto je ta fraza izronila iz dubina pamćenja? Onda se sjetio glupave priče, pročitane prije mnogo godina, ali je smatrao da je najbolje ne pitati Rodriga je li pročitao tu priču. Sumnjao je da je njegov ukus sklon toj vrsti štiva.

„Evo kako ćemo, Rodrigo”, reče, naglo donijevši odluku. Htio je skratiti ovaj razgovor prije no što postane pretežak, a činilo mu se da je našao dobar kompromis. „Možeš li sažeti svoje ideje u manje od – hm, tisuću bita?”

„Mislim da mogu.”

„E, pa, ako postigneš da zvuče kao razumna znanstvena teorija, poslat ću ih, s najvišim prioritetom, Odboru za Ramu. A onda jedan primjerak može istodobno otići tvojoj Crkvi i svi će biti zadovoljni.”

„Hvala, zapovjedniče. Zaista sam vam zahvalan.“

„Oh, ja to ne činim da bih spasio svoju savjest. Jednostavno bih htio vidjeti kako će Odbor to objasniti. Čak i ako se s tobom u svemu ne slažem, možda si naletio na nešto važno.”

„Pa, znat ćemo u perihelu, zar ne?”

„Tako je. U perihelu ćemo saznati.”

Kad je Rodrigo otišao, Norton je pozvao zapovjedni most i dao potrebno dopuštenje. Smatrao je da je prilično elegantno riješio problem; osim toga, pretpostavimo da je Rodrigo u pravu.

Možda je povećao svoje izglede da se nađe među odabranicima za spas.

21.

NAKON OLUJE

Dok su lebdjeli sad dobro znanim hodnikom kompleksa zračnih komora Alfa, Norton se pitao nisu li dopustili da nestrpljenje nadvlada oprez. Čekali su u Endeavouru četrdeset osam sati – dva dragocjena dana – spremni da odmah napuste Ramu ako to događaji zatraže. Ali ništa se nije dogodilo; instrumenti ostavljeni u Rami nisu otkrili nikakvu neuobičajenu aktivnost. Televizijska kamera na glavini bila je istina neupotrebljiva zbog magle koja je smanjila vidljivost na nekoliko metara i tek se sad počinje povlačiti.

Kad su otvorili posljednja vrata zračne komore i lebdjeli u spletu užadi oko glavine, Nortona je prvo iznenadila promjena svjetlosti. Više nije bila oštro-plava, već mnogo mekša i blaža; podsjećala ga je na svijetli dan sa sumaglicom na Zemlji.

Pogledao je niz os ovog svijeta i nije mogao vidjeti ništa osim blistavog, bezličnog tunela bjeline što se pruža sve do onih čudnih planina na Južnom polu. Unutrašnjost Rame bila je potpuno zaklonjena oblacima, a u njihovoj masi se nije vidio nijedan procijep. Vrh sloja je bio vrlo oštro ocrtan; oblikovao je manji valjak unutar većeg valjka ovog rotirajućeg svijeta, ostavljajući središnju jezgru, široku pet-šest kilometara, potpuno vedrom, ako se izuzme nekoliko zalutalih pramenova cirusnih oblaka.

Ogromnu cijev oblaka iznutra je osvjetljavalo šest Raminih umjetnih sunaca. Mjesta tri sunca na ovom sjevernom kontinentu jasno su određivale difuzne zrake svjetlosti; međutim, ona na suprotnoj obali Cilindričnog mora stapala su se u neprekinuti svjetleći pojas.

Što se događa dolje, ispod tih oblaka, upitao se Norton. No, barem je oluja, što ih je centrifugalno rasporedila u takvu savršenu simetriju oko osi Rame, sada prošla. Ako nema drugih iznenađenja, silazak će biti siguran.

Bilo je prirodno da u ovaj povratni posjet krene ista ona ekipa koja je i prvi put sišla na površinu Rame. Dok je promatrao Mercera, Calverta i Myrona kako brzo i samouvjereno ‘plivaju’ niz ljestve, Norton se podsjećao koliko se stvari promijenilo u međuvremenu. Onaj prvi put silazili su u hladnoću i pomrčinu; sada idu prema svjetlosti i toplini. A za svih ranijih posjeta bili su sigurni da je Rama mrtav. To može i dalje biti točno, u biološkom smislu. Ali nešto se kreće i riječ Borisa Rodriga može poslužiti kao bilo koja druga: ‘duh’ Rame se probudio.

Kad su stigli do platforme u podnožju ljestvi i spremali se krenuti niz stubište, Mercer je obavio uobičajenu rutinsku probu atmosfere. Postojale su neke stvari koje nikad nije uzimao zdravo za gotovo; čak i kad su ljudi oko njega savršeno ugodno disali, bez pomagala, događalo se da najprije provjeri zrak prije nego što će otvoriti svoju kacigu. Kad bi zatražili da objasni takvu pretjeranu opreznost, odgovarao je: „Jer ljudska čula nisu dovoljno savršena, eto zašto. Tebi se može činiti da se izvrsno osjećaš, ali sa sljedećim dubokim udisajem možeš se prostrijeti po tlu”

Pogledao je svoj mjerni uređaj pa reče: „Do vraga!”

„Što sc dogodilo?” upita Calvert.

„Pokvaren je – pokazuje previsok postotak. Čudno; koliko znam to se nikad ranije nije dogodilo. Provjerit ću ga na svojoj boci.”

Spojio je kompaktni mali analizator na priključak svoje rezerve kisika, zatim je neko vrijeme stajao, zamišljeno šuteći. Drugovi su ga zabrinuto gledali; sve što bi uznemirilo Mercera moralo se uzeti doista ozbiljno.

Isključio je mjerni uređaj, upotrijebio ga da opet izmjeri atmosferu Rame, a onda je pozvao kontrolu na glavini. „Kapetane! biste li htjeli izmjeriti O2?”

Pauza je potrajala mnogo duže no što je to zahtjev opravdavao. Zatim Norton odgovori preko radija: „Mislim da nešto nije u redu s mojim mjernim uređajem”.

Spori osmijeh je razvukao Mercerovo lice. „Skočio je za pedeset posto, zar ne?”

„Je. Što to znači?”

„To znači da svi možemo skinuti maske. Zar to nije zgodno?”

„Nisam baš siguran” odgovori Norton, kao odjek zajedljivosti u Mercerovom glasu. „Izgleda previše dobro da bi bilo istina.” Nije bilo potrebno išta više reći. Poput svih astronoma, Norton je bio duboko sumnjičav prema stvarima koje su previše dobre da bi bile istina.

Mercer je odmaknuo masku i oprezno udahnuo. Prvi put na ovoj visini zrak je bio savršeno pogodan za disanje. Ustajali, mrtvi miris je nestao, također i pretjerana suhoća koja je ranije bila uzrokom nekoliko slučajeva poteškoća s dišnim organima. Vlažnost je sada bila iznenađujućih osamdeset posto; tome je bez sumnje pridonijelo otapanje mora. U zraku se osjećala vlaga, ali ne i neugodna. Kao ljetna večer, pomisli Mercer, na nekoj tropskoj obali. Klima u Rami se dramatično popravila za posljednjih nekoliko dana.

Ali zašto? Povećana vlažnost nije problem; mnogo je teže objasniti nevjerojatno povećanje postotka kisika. Opet krenuvši naniže, Mercer započne niz izračunavanja u glavi. Kad su zašli u sloj oblaka, još nije došao do zadovoljavajućih rezultata.

Bijaše to dramatičan doživljaj, jer prijelaz je bio iznenadan. U jednom trenutku su klizili naniže, kroz proziran zrak, stišćući glatki metal šipke da ne bi previše povećali brzinu u ovom području gdje vlada četvrtina normalne sile teže. Onda su odjednom uletjeli u blještavu bijelu maglu, a vidljivost se smanjila na samo nekoliko metara. Mercer je tako naglo zakočio, da je Calvert gotovo naletio na njega, a Myron je stvarno naletio na Calverta, gotovo ga oborivši sa šipke.

„Polako” reče Mercer. „Rasporedite se tako da smo jedni drugima tek na vidiku. I ne dopustite da dobijete preveliku brzinu, možda se moramo naglo zaustaviti.”

U sablasnoj tišini nastaviše klizati naniže, kroz maglu. Calvert je mogao nazrijeti Mercera kao nejasnu sjenu deset metara ispod sebe, a kad se osvrnuo, Myron se nalazio na istoj udaljenosti iza njega. U neku ruku, ovo je čak sablasnije od onog spuštanja u potpunu tamu ramanske noći; tada su im barem reflektori pokazivali što leži naprijed. A ovo je kao da čovjek pri slaboj vidljivosti roni na otvorenom moru.

Bilo je nemoguće reći koliki su put prevalili, no Calvert je nagađao da su gotovo stigli do četvrte razine, kad Mercer opet naglo zakoči. Kad su se okupili, on šapne: „Slušajte! Zar ništa ne čujete?”

„Da”, reče Myron trenutak zatim. „Zvuči kao vjetar.”

Calvert nije bio tako siguran. Okretao je glavu tamo-amo, pokušavajući odrediti smjer slabašnog zvuka što je kroz maglu dopirao do njih, ali uzalud, pa je ubrzo odustao od osluškivanja.

Nastavili su klizati, stigli su do četvrte razine i pošli prema petoj. Onaj zvuk je postajao jači – i sve poznatiji. Nalazili su se na sredini četvrtog stubišta kad Myron dovikne: „Prepoznajete li ga sada?”

Trebali su ga odavno identificirati, no to nije bio zvuk koji bi povezali s bilo kojim svijetom osim Zemljom. Dolazeći iz magle, iz izvora čija se udaljenost nije mogla procijeniti, čula se postojana grmljavina vode u padu.

Nekoliko minuta kasnije strop naoblake se završio, naglo kao što je i počeo. Izjurili su u zasljepljujući sjaj ramanskog dana, koji je još blistavijim činila svjetlost što se odbija od niskih oblaka. Tu je ona poznata zakrivljena ravnica – sad prihvatljivija za um i čula, jer se više ne vidi njen puni krug. Nije bilo previše teško zamišljati da gledaju niz široku dolinu i da luk mora koji se diže uvis u stvari njegova površina.

Zaustavili su se na petoj, pretposljednjoj platformi da izvijeste da su prošli kroz pokrivač naoblake. Dolje, u ravnici, koliko su mogli primijetiti, ništa se nije promijenilo; međutim, ovdje gore, na sjevernoj kupoli, Rama je proizveo novo čudo.

Znači, to je izvor zvuka koji su čuli. Tri ili četiri kilometra odavde, iz nekog izvora skrivenog u oblacima, spuštao se vodopad i oni su nekoliko dugih minuta nijemo zurili u njega, gotovo ne vjerujući vlastitim očima. Logika im je govorila da na ovom rotirajućem svijetu nijedan padajući predmet ne može padati ravno, no bijaše nečeg užasno neprirodnog u zakrivljenom vodopadu čije vode završavaju dolje, mnogo kilometara dalje od točke koja se nalazi ispod njegovog izvora.

„Da je Galilej rođen u ovom svijetu” reče konačno Mercer, „poludio bi izračunavajući zakone dinamike.“

„Ja sam mislio da ih znam”, odgovori Calvert, „pa ipak ludim. Profo, zar tebe ovo ne uznemirava?”

„Zašto bi?” reče Myron. „To je savršeno jasna demonstracija Coriolisove sile. Volio bih da je mogu pokazati nekim svojim studentima.”

Mercer je zamišljeno zurio u kružnu vrpcu Cilindričnog mora.

„Jeste li primijetili što se događa s vodom?” reče napokon.

„Pazi – više nije onako plava. Rekao bih da je zelena kao grašak. Što to znači?”

„Možda isto što i na Zemlji. Laura je ovo more nazvala organskom otopinom koja čeka da se mućkanjem preobrati u život. Možda se upravo to dogodilo.”

„Za dva dana! Na Zemlji je to trajalo milijune godina.”

„Tristo sedamdeset pet milijuna, prema posljednjoj procjeni. Znači, to je razlog porasta razine kisik. Rama je projurio kroz anaerobni stupanj i došao do fotosinteze – za otprilike četrdeset osam sati. Pitam se što li će proizvesti sutra?”

22.

JEDRENJE PO CILINDRIČNOM MORU

Kad su došli do podnožja stubišta, doživjeli su drugo iznenađenje. U početku je izgledalo kao da je nešto prošlo kroz logor, premećući opremu, čak skupljajući manje predmete i odnoseći ih. Međutim, nakon kratkog istraživanja, njihovu uznemirenost smijenila je ljutnja na same sebe.

Krivac je bio samo vjetar. Premda su prije polaska bili privezali sve slobodne predmete, neki konopci mora da popustiti pod vrlo jakim naletima vjetra. Trebalo im je nekoliko dana dok su uspjeli prikupiti svu svoju razbacanu imovinu.

Činilo se da inače nema većih promjena. Čak se i tišina Rame vratila, sada kad su prohujale prolazne proljetne oluje. A tamo, na rubu ravnice, mirno je more čekalo prvi brod nakon milijun godina.

„Zar ne bi trebalo krstiti novi brod bocom šampanjca?“

„Čak i da u skladištu ima šampanjca, ne bih dopustio takvo zločinačko rasipanje. Uostalom, prekasno je. Već smo ga porinuli.”

„Barem plovi. Jimmy, dobio si okladu. Isplatit ću je kad se vratimo na Zemlju.”

„Mora imati ime. Ima li netko ideju?”

Predmet ovih nimalo laskavih opaski lagano se ljuljao je kraj stuba koje vode do Cilindričnog mora. Bila je to mala splav, složena od šest praznih bačvi za namirnice, koje je spajao lagan metalni okvir. Gradnja splavi, njeno sastavljanje u logoru Alfa i vuča na kotačima, koji su se sad mogli skinuti, preko više od deset kilometara ravnice, zaokupili su svu energiju posade tijekom nekoliko dana. Bilo je to kockanje s vremenom, jer nisu znali hoće li uspjeti.

Dobitak je bio vrijedan rizika. Zagonetne kule New Yorka što, udaljene pet kilometara, blistaju u svjetlosti bez sjena, mamile su ih još otkako su ušli u Ramu. Nitko nije sumnjao da grad – ili već što je – čini stvarno srce ovog svijeta. Makar ne postigli ništa drugo, moraju doći do New Yorka.

„Još nemamo ime. Kapetane, što vi predlažete?” Norton se nasmijao, a onda se odjednom uozbilji. „Evo vam ime. Nazovite ga Resolution.”

„Zašto?”

„Tako se zvao jedan od Cookovih brodova. To je dobro ime. Poželimo da ga bude dostojan.”

Zavladalo je zamišljeni muk, a onda je narednik Barnes, koja je uglavnom bila odgovorna za konstrukciju, tražila tri dobrovoljca. Svi nazočni su digli ruku.

„Žao mi je – imamo samo četiri pojasa za spašavanje. Boris, Jimmy Pieter – vi ste se svi donekle bavili jedrenjem. Dakle, isprobajmo splav.”

Nikome nije izgledalo nimalo čudno što sad jedna narednica preuzima zapovijed. Ruby Barnes je jedina na Endeavouru imala diplomu pomorca; to je odlučilo. Ona je plovila na regatnim trimaranima preko Pacifika, te nije izgledalo da će nekoliko kilometara potpuno mirne vode biti neko posebni izazov za nju.

Još otkako je ugledala ovo more, odlučila je obaviti to putovanje. Tijekom svih onih tisuću godina koliko sc čovjek nosio s vodama svog svijeta nijedan pomorac nije se suočio s nečim ni izdaleka sličnim ovome. Nekoliko posljednjih dana u glavi joj je odzvanjala glupa pjesmica koje se nije mogla osloboditi: „Preploviti Cilindrično more...” E, pa, upravo če to učiniti.

Njezini putnici su zauzeli mjesta na improviziranim sjedalima i Ruby je pritisnula gas. Motor od dvadeset kilovata počne se okretati, lančani prijenos redukcijskog mjenjača se zamutio od brzine i Resolution je jurnula naprijed, uz klicanje gledatelja.

Ruby se nadala da će s ovim teretom postići petnaest kilometara na sat, no zadovoljila bi se svakom brzinom preko deset. Duž litice je odmjerena dionica od pola kilometra i Ruby je obavila putovanje tamo i natrag za pet i po minuta. Odbivši vrijeme potrebno za okret, to je davalo brzinu od dvanaest kilometara na sat i Ruby je bila posve zadovoljna ovim rezultatom.

Bez pogona, ali s trojicom energičnih veslača, koji su pomagali njezinom vještijem veslu, Ruby bi uspjela postići četvrtinu te brzine, te se, čak i ako se motor pokvari, za nekoliko sati mogu vratiti na obalu. Jake energetske ćelije mogle su osigurati dovoljno energije da se oplovi svijet, ali je, za svaki slučaj, ponijela dvije rezervne. A sad, kad se magla posve razišla, čak i tako oprezan pomorac kakav je Ruby bijaše spremna da bez kompasa isplovi na pučinu.

Izašavši na obalu, odlučno je vojnički pozdravila. „Gospodine kapetane, Resolution uspješno obavio prvu plovidbu. Sad čekamo vaše upute.”

„Vrlo dobro... admirale. Kad ćete biti spremni isploviti?”

„Čim se ukrcaju zalihe i lučki kapetan izda dozvolu.”

„Onda krećemo u zoru.”

„Razumijem!”

Pet kilometra vode na karti ne izgleda mnogo; posve je drukčije kad se čovjek nalazi usred nje. Krstarili su tek deset minuta, a pedesetmetarska litica sjevernog kontinenta već je izgledala iznenađujuće udaljena. A, neobjašnjivo, nije im se činilo da je New York mnogo bliži.

Najveći dio vremena malo su pažnje posvećivali kopnu; još su bili previše zaokupljeni čudom mora. Više nisu pravili nervozne šale koje su obilježile početak putovanja. Ovaj novi doživljaj bio je previše silan.

Svaki put kad osjetim da sam se priviknuo na Ramu, reče si Norton, on proizvede neko novo čudo. Dok se Resolution postojano probijala naprijed, stalno je nanovo izgledalo da su zapali u udolinu divovskog vala, vala sa svake strane zakrivljenog uvis dok ne postane vertikalan da bi onda visio u zraku dok se dva krila ne spoje u tekući luk, šesnaest kilometara iznad njihovih glava. Unatoč svemu što su im govorili razum i logika, nijedan putnik se nije mogao na duže osloboditi dojma da će se ti milijuni tona vode svakog trena stropoštati s neba.

No, bez obzira na to, njihov glavni osjećaj bila je ushićenost; bijaše prisutan osjećaj opasnosti bez ikakve stvarne opasnosti. Naravno, ako samo more ne iznjedri nova iznenađenja.

To je bila nepobitna mogućnost, jer, kao što je naslutio Mercer, voda je sada živa. Svaka žlica sadrži tisuće okruglih, jednostaničnih mikroorganizama, sličnih najranijim oblicima planktona koji su postojali u oceanima Zemlje.

Ipak, bilo je i zbunjujućih razlika. Nedostajala im je stanična jezgra, a i mnogi drugi dijelovi kakvi su čak i u najjednostavnijim zemaljskim oblicima života. I premda je Laura Krnst – sada u dvostrukom svojstvu znanstvenika-istraživača i brodskog liječnika – dokazala da nesumnjivo proizvode kisik, bilo ih je premalo da se objasni porast kisika u atmosferi Rame. Trebalo bi ih u žličici biti na milijarde, a ne samo tisuće.

Zatim je otkrila da se broj mikroorganizama brzo smanjuje i da je morao biti daleko veći u prvim satima ramanske zore. Kao da je došlo do kratkotrajne eksplozije života, koja je, za bilijun puta kraće vrijeme, ponovila ranu povijest Zemlje. Sada se možda iscrpila; plutajući mikroorganizmi se raspadaju, otpuštaju svoje zalihe kemikalija natrag u more.

„Ako se budete morali spašavati plivanjem”, upozorila je pomorce dr. Ernst, „ne otvarajte usta. Nekoliko kapi neće smetati – ako ih odmah ispljunete. Međutim, sve ove sulude organometalne soli čine prilično otrovnu mješavinu i ne bih voljela da moram smišljati protuotrov.”

Srećom, ta opasnost je izgledala nevjerojatna. Resolution bi se mogla održati na površini čak i s dvije probušene zračne komore. (Kad su mu ovo rekli, Calvert je mračno samo promrmljao: „Sjetite se Titanica!“) A čak i ako potone, jednostavni, ali učinkoviti pojasevi za spašavanje održat će im glave nad vodom. Premda se dr. Ernst kolebala kad im je to rekla, smatrala je da boravak od nekoliko sati u moru ne bi bio smrtonosan, ali ga nije preporučila.

Nakon dvadeset minuta postojanog približavanja, New York više nije bio udaljen otok. Postojao je stvarno mjesto, a pojedinosti koje su vidjeli samo kroz teleskop i na povećanim fotografijama sada su se otkrivale kao masivne, čvrste građevine. Sad se jasno primjećivalo da je ‘grad’, kao i tolike stvari u Rami, u triplikatu. Sastoji se od tri sitna, kružna kompleksa, ili superstrukture, što se uzdižu s dugog, eliptičnog postolja. Fotografije snimljene s glavine također su ukazivale da je i svaki kompleks podijeljen na tri jednaka djela, poput torte izrezane u kriške od sto dvadeset stupnjeva. To će znatno pojednostavniti posao istraživanja; izgleda da će biti dovoljno istražiti samo jednu devetinu New Yorka, i proučili su cjelinu. No, i to će biti zamašan pothvat. To će značiti istraživanje najmanje jednog kvadratnog kilometra zgrada i postrojenja, od kojih se neke uzdižu stotinama metara uvis.

Ramanci su, čini se, umjetnost trostruke redundancije doveli do visokog stupnja savršenstva. To se pokazalo već sustavom zračnih komora, stubištima što idu s glavine, umjetnim suncima. A tamo gdje su u pitanju bili doista važni objekti, čak su učinili i sljedeći korak. Činilo se da je New York primjer trostruko trostruke redundancije.

Ruby je usmjerila Resolution prema središnjem kompleksu, na točku gdje stubište ide od vode do vrha zida, ili nasipa, što okružuje otok. Tu se nalazila čak i zgodno postavljena bitva za koju su se mogli privezati čamci. Kad je to ugledala, Ruby se vrlo uzbudila. Sad se neće smiriti dok ne pronađe jedno od plovila kojima su Ramanci brodili svojim neobičnim morem.

Norton je prvi kročio na obalu. Osvrnuo se na svoje troje suputnika i rekao: „Pričekajte na brodu dok ne dođem do vrha zida. Kad mahnem rukom, pridružit će mi sc Pieter i Boris. Ruby, ti ostani za kormilom, tako da možemo zaploviti u svakom trenutku. Ako se meni bilo što dogodi, javi Karlu i slijedi njegove upute. Prosudu) sama – ali bez herojstva. Jasno?”

„Razumijem, kapetane! Sretno!“

Zapovjednik Norton nije stvarno vjerovao u sreću; nikad nije ušao u neku situaciju prije no što analizira sve faktore i osigura si odstupnicu. Ali Rama ga još jednom prisiljava da prekrši neko od svojih omiljenih pravila. Ovdje su gotovo svi faktori nepoznati, nepoznati kao što su to Tihi ocean i Veliki koraljni greben bili za njegovog junaka prije tri i pol stoljeća. Da, dobro će mu doći sva sreća koja možda leži uokolo.

Stubište je praktički bilo kopija onog kojim su sišli na drugoj obali mora, gdje, nema sumnje, njegovi prijatelji kroz teleskope gledaju ravno u njega. A ‘ravno’ je sad točna oznaka; u ovom pravcu, paralelnom s osi Rame, more je doista potpuno ravno. To je možda jedina vodena masa u svemiru za koju to vrijedi, jer na svim drugim svjetovima svako more i jezero mora slijediti površinu lopte, s podjednakom zakrivljenošću u svim pravcima.

„Gotovo sam na vrhu” izvijestio je, govoreći za dokumentaciju i za svog zamjenika, koji pet kilometara odavde napeto sluša. „Još vlada potpuna tišina. Radijacija normalna. Držim mjerni uređaj nad glavom, u slučaju da zid nečem služi kao zaklon. A ako s druge strane ima neprijateljskih bića, prvo će u to pucati.”

Naravno, šali se. A ipak, zašto preuzimati rizik kad je podjednako lako izbjeći ga?

Kad je prešao posljednju stubu, ustanovio je da je ravan vrh nasipa širok desetak metara. S unutarnje strane, naizmjenični niz rampi i stubišta vodi do glavne razine grada, dvadesetak metara niže. On, zapravo, stoji na visokom zidu koji potpuno okružuje New York, te ima odličan pogled.

Bio je to vidik gotovo ošamućujući u svojoj složenosti, i prvo što je Norton učinio bilo je da kamerom polako skenira cijelu panoramu. Onda je mahnuo svojim drugovima i radijem javio preko mora: „Nikakvih znakova aktivnosti; sve mirno. Dođite gore – počet ćemo istraživanje”

23.

N. Y., RAMA

To nije bio grad, bio je to stroj. Norton je do tog zaključka došao nakon deset minuta i nije vidio nikakav razlog da ga mijenja i nakon što su potpuno obišli otok. Grad, kakva god bila priroda njegovih stanovnika, svakako mora osiguravati neki oblik staništa; ovdje nema ničeg sličnog, osim ako nije pod zemljom. A ako je tako, gdje su ulazi, stubišta, liftovi? Nije našao ništa što bi se moglo smatrati makar običnim vratima.

Najpribližnija analogija ovom mjestu koju je vidio na Zemlji je divovska kemijska tvornica. Međutim, nema zaliha sirovina ili bilo kakvih tragova nekog prometnog sustava za njihovo prenošenje. Niti je mogao zamisliti gdje bi izlazio gotov proizvod – a još manje što bi mogao biti. Sve je bilo vrlo zbunjujuće i prilično frustrirajuće.

„Je li itko raspoložen nagađati?” reče napokon svima koji su ga mogli čuti. „Ako je ovo tvornica, što proizvodi? I odakle uzima sirovine?”

„Kapetane, ja imam jedan prijedlog” reče Mercer sa suprotne obale. „Pretpostavimo da koristi morsku vodu. Prema doktorici, voda sadržava gotovo sve što vam može pasti na um.”

To je bio vjerojatan odgovor i Norton ga je već razmotrio. Lako mogu postojati ukopane cijevi što vode do mora; zapravo, moraju postojati, jer bi svaka kemijska tvornica trebala velike količine vode. Međutim, bio je sumnjičav prema vjerojatnim odgovorima; oni su tako često pogrešni.

„To je dobra ideja, Karl. Ali što New York radi s tom morskom vodom?”

Dugo vremena nitko s broda, glavine ili sjeverne ravnice nije odgovarao. Onda progovori jedan neočekivan glas.

„Kapetane, rješenje je lako. Ali svi ćete mi se smijati.“

„Ne, Ravi, nećemo. Samo naprijed.”

Ravi McAndrews, glavni stjuard i čuvar čimpova, bio je posljednja osoba na Endeavouru koja bi se, u normalnim okolnostima, umiješala u stručnu raspravu. Njegov kvocijent inteligencije bio je skroman, a znanstveno znanje minimalno. Međutim, nije bio budala i imao je prirodnu oštroumnost koju su svi cijenili.

„Dakle, kapetane, to je tvornica, a more možda izvor sirovine. Na kraju krajeva, tako se sve to odigralo na Zemlji, premda na drugi način... Mislim da je New York tvornica za proizvodnju... Ramanaca.”

Netko se negdje zagrcnuo od smijeha, ali je brzo ušutio i nije se identificirao.

„Znaš, Ravi” reče napokon njegov zapovjednik, „ova teorija je dovoljno luda da bi mogla biti i točna. A nisam siguran da bih želio vidjeti njezinu provjeru – barem dok se ne vratim na glavno kopno.”

Ovaj nebeski New York bio je otprilike širok koliko otok Manhattan, ali je njegova geometrija posve drukčija. Ima svega nekoliko ravnih prometnica; to je labirint kratkih, koncentričnih lukova koje povezuju zrakaste žbice. Srećom, u Rami je bilo nemoguće izgubiti orijentaciju; jedan pogled u nebo dovoljan je da se odredi os sjever-jug ovog svijeta.

Zastajali su gotovo na svakom križanju i snimali. Kad se sve te stotine slika razvrstaju, izgradnja točnog umanjenog modela grada bit će dosadan, ali prilično jednostavan posao. Norton je slutio da će tako nastala slagalica zaposliti naraštaje znanstvenika.

Ovdje je bilo još teže naviknuti se na tišinu no tamo u ravnici Rame. Grad-stroj treba proizvoditi neki zvuk, a ipak se nije čulo ni najslabašnije električno zujanje ili najtiši šapat mehaničkog kretanja. Norton je nekoliko puta prislonio uho uz tlo ili zid zgrade i napeto osluškivao. Nije čuo ništa osim šuma svoje krvi.

Strojevi spavaju; čak i ne kucaju. Hoće li se ikad opet probuditi i kojom svrhom? Sve je u savršenom stanju, kao obično. Bilo je lako povjerovati da bi zatvaranje jednog jedinog strujnog kruga u nekom strpljivom, skrivenom elektronskom mozgu moglo vratiti u život cijeli ovaj labirint.

Kad su napokon došli do suprotnog kraja grada, popeli su se na vrh ogradnog nasipa i pogledali preko južnog kraka mora. Norton je dugo zurio u pet stotina metara visoku liticu što im priječi put prema gotovo polovici Rame – i to, sudeći po teleskopskim promatranjima, složenijoj i raznolikijoj polovici. Iz ovog kuta izgledala je kao zlokobna, prijeteća tama i bilo je lako misliti o njoj kao o zatvorskom zidu što okružuje cijeli jedan kontinent. Duž cijelog kruga litice nije bilo stubišta, ili bilo kakvih drugih pristupa.

Pitao se kako su Ramanci iz New Yorka dolazili do svog južnog kopna. Vjerojatno je postojao neki transportni sustav ispod mora, ali su morali imati i letjelice, jer ovdje, u gradu, postoje mnoge čistine koje se mogu upotrijebiti za spuštanje. Otkriće nekog ramanskog prijevoznog sredstva bilo bi krupno postignuće, osobito kad bi im uspjelo upravljati njime. (Premda je pitanje bi li bilo koji izvor energije još mogao funkcionirati nakon nekoliko stotina tisuća godina?) Postoje brojne građevine koje imaju funkcionalan izgled hangara ili garaža, ali su sve glatke i bez prozora, kao da su poprskane sredstvom za hermetično zatvaranje. Ranije ili kasnije, reče turobno Norton u sebi, morat ćemo upotrijebiti eksplozive i laserske zrake. Odlučio je to odložiti za posljednji mogući trenutak.

Njegovo kolebanje da primjeni sirovu silu temeljilo se djelom na ponosu, djelom na strahu. Nije se htio ponašati kao tehnološki barbarin koji razbija ono što ne može shvatiti. Na kraju krajeva, on je u ovom svijetu nezvani gost i valja se ponašati u skladu s tim.

Što se tiče straha, možda je to prejaka riječ; možda je ‘zebnja’ prikladnija. Izgleda da su Ramanci sve unaprijed planirali. Nije mu stalo otkriti sigurnosne mjere koje su poduzeli za čuvanje svoje imovine. Kad zaplovi s tog njujorškog otoka natrag put kontinenta, vraćat će se praznih ruku.

24.

VILIN KONJIC

Poručnik James Pak bio je najmlađi časnik Endeavoura i ovo mu je tek četvrti svemirski zadatak. Bio je ambiciozan i na redu za unapređenje; ujedno je počinio ozbiljan prekršaj pravila. Stoga nije čudo što mu je dugo trebalo da se odluči.

To će biti kockanje; ako izgubi, naći će se do guše u nevoljama. Neće žrtvovati samo karijeru, već možda i glavu. Ali ako uspije, bit će heroj. Ono što ga je konačno uvjerilo nije bio nijedan od ovih argumenata. Bio je to osjećaj da će, ako ništa ne poduzme, ostatak života provesti sumorno razmišljajući o propuštenoj prigodi.

Ipak, još se kolebao kad je zatražio privatni sastanak sa zapovjednikom Nortonom.

Što je sad, pitao se Norton, analizirajući nesiguran izraz na licu mladog časnika. Sjećao se svog delikatnog razgovora s Borisom Rodrigom; ne, ovo neće biti ništa slično. Pak zasigurno nije religiozan tip. Jedine stvari za koje je pokazivao zanimanje bili su, osim posla, šport i seks, najradije spojeni.

Teško da je u pitanju bilo prvo, a Norton se nadao da nije posrijedi drugo. On je sreo većinu problema na koje jedan zapovjednik nailazi na tom području – izuzimajući klasičan problem neplaniranog porođaja tijekom izvršenja zadatka. Premda je ta situacija bila predmet bezbrojnih šala, još se nikad nije pojavila; međutim, vjerojatno je samo pitanje vremena kad će doći do takvog grubog propusta.

„Dakle, Jimmy, o čemu je riječ?”

„Zapovjedniče, imam ideju. Znam kako ćemo stići do južnog kontinenta – čak i do Južnog pola.”

„Slušam. Kako namjeravaš to učiniti?”

„Ovaj – tako što ću tamo odletjeti.”

„Jimmy, čuo sam barem pet takvih prijedloga – i više, ako računaš luđačke sugestije sa Zemlje. Razmotrili smo mogućnosti s mlaznicama naših svemirskih odijela, međutim, otpor zraka bi ih učinio beznadno neučinkovitim. Potrošili bi gorivo prije nego što prijeđu deset kilometara.”

„Znam. Ali ja imam rješenje.”

Pakov stav je bio čudna mješavina potpune sigurnosti i jedva svladane nervoze. Norton je bio potpuno zbunjen. Što brine malog? Sigurno dovoljno dobro poznaje svog zapovjednika da je siguran da nijedan razuman prijedlog neće biti odbačen s podsmjehom.

„Dobro, nastavi. Ako stvar uspije, pobrinut ću se da tvoje unapređenje bude retroaktivno.”

Ovo malo poluobećanje-polušala nije dobro primljeno kao što se nadao. Jimmy se prilično kiselo osmjehnuo, nekoliko puta otvorio usta kao da će nešto reći, i onda se odlučio za zaobilazan pristup predmetu.

„Zapovjedniče, vi znate da sam prošle godine sudjelovao na Lunarnim olimpijskim igrama.”

„Naravno. Žao mi je što nisi pobijedio.”

„Kriva je loša oprema; znam što nije valjalo. Imam prijatelje na Marsu koji su u međuvremenu potajno radili na tome. Htjeli bismo sve iznenaditi.”

„Na Marsu? Ali nisam znao...”

„Mali broj ljudi to zna. Sport je tamo još novina; iskušan je samo u sportskoj kupoli Xante. Međutim, najbolji aerodinamičari Sunčevog sustava nalaze se na Marsu. Ako možete letjeti u toj atmosferi, možete svugdje.

Dakle, moja zamisao je sljedeća: ako Marsijanci, sa svim svojim znanjem i umijećem, uspiju napraviti dobar stroj, on će se pokazati stvarno dobrim na Mjesecu, gdje je sila teža upola slabija.”

„To zvuči vjerojatno, ali kako to nama pomaže?” Norton je počinjao nagađati, ali je htio ostaviti Jimmyju dovoljno prostora.

„Pa, ja sam se udružio s nekim prijateljima iz Port I.owella. Napravili su potpuno aerobatsku letjelicu s nekim,dosad neviđenim poboljšanjima. U uvjetima Mjesečeve gravitacije, pod olimpijskom kupolom, trebala bi izazvati senzaciju.”

„I tebi osigurati zlatnu medalju.”

„Nadam se.”

„Čekaj, da vidim slijedim li tijek tvog razmišljanja. Nebeski bicikl, konstruiran za sudjelovanje na Lunarnim olimpijskim igrama, pri šestini ge, odnosno Mjesečevoj gravitaciji, bio bi još upotrebljiviji u osi Rame, gdje vlada bestežinsko stanje. Mogao bi njime letjeti ravno duž osi, od Sjevernog do Južnog pola – i natrag.”

„Da. Lako. Putovanje u jednom smjeru trajalo bi tri sata, bez zaustavljanja. Ali, naravno, čovjek bi se mogao odmarati kad god zaželi, samo ako ostane u blizini osi.”

„Zamisao je sjajna i ja ti čestitam. Kakva šteta što svemirski bicikli nisu dio redovne opreme Promatračke službe.”

Činilo se da Jimmy ima neke teškoće pri nalaženju riječi. Nekoliko puta je zinuo, ali se ništa nije dogodilo.

„Dobro, Jimmy. Da bih zadovoljio morbidnu radoznalost, i potpuno neslužbeno, reci mi kako si ga prokrijumčario na brod?”

„Ovaj... ‘potrebe za rekreaciju’”

„Pa, nisi slagao. A kako je s težinom?”

„Samo dvadeset kilograma.”

„Samo! Ipak, nije tako strašno kao što sam zamišljao. U stvari, iznenađen sam da je moguće napraviti bicikl te težine.”

„Neki su težili svega petnaest kilograma, ali su bili previše krhki i obično su se lomili prilikom zaokreta. Nema opasnosti da se Vilin konjicu dogodi nešto slično. Kao što rekoh, potpuno je aerobatičan.”

„Vilin konjic – lijepo ime. Sad mi samo reci kako ga misliš upotrijebiti; nakon toga mogu odlučiti slijedi li ti unapređenje ili vojni sud. Ili oboje.”

25.

SVADBENI LET

Vilin konjic je zasigurno bilo prikladno ime. Duga krila bila su gotovo nevidljiva, osim tamo gdje je svjetlost padala pod određenim kutom i reflektirala se u duginim bojama. Činilo se da je mjehur sapunice obavijen oko tanahnog skeleta raznih profila; omotač male letjelice bijaše organska opna svega nekoliko molekula debela, a ipak dovoljno jaka da kontrolira i usmjerava pokrete pri zračnoj struji od pedeset kilometara na sat.

Pilot – ujedno izvor energije i sustav za upravljanje – sjedio je na malom sjedalu u težištu, u poluležećem stavu, kako bi se smanjio otpor zraka. Upravljao je pomoću jedne jedine palice koja se mogla pomicati natrag i naprijed, desno i lijevo; jedini ‘instrument’ bila je vrpca s viskom, pričvršćena za prednji rub, da pokazuje smjer relativnog vjetra.

Kad je letjelica sklopljena na glavini, Jimmy Pak nije nikom dopuštao da je dodirne. Nespretno rukovanje je moglo prelomiti neki od monovlaknastih nosača, a ona blistava krila bila su gotovo neodoljiv mamac za prste koji se zavlače gdje ne treba. Bilo je teško povjerovati da tu zaista ima nečeg.

Dok je promatrao Jimmyja kako se penje u tu spravu, Nortona počeše izjedati sumnje. Ako samo jedan od tih poput žice tankih rebara prsne dok Vilin konjic bude na drugoj obali Cilindričnog mora, Jimmy se neće moći vratiti – čak i ako se uspije spustiti neozlijeđen. Ujedno krše jedno od zlatnih pravila istraživanja svemira: jedan čovjek sam zalazi na nepoznato područje, bez mogućnosti da mu se pomogne. Jedina je utjeha da će stalno biti na vidiku i u vezi; ako se dogodi nesreća, točno će znati što se s njim dogodilo.

Međutim, prigoda je previše povoljna da bi se propustila. Ako čovjek vjeruje u sudbinu, ili kob, bilo bi to izazivanje samih bogova zanemariti jedinu prigodu koja im se može ukazati da dođu do suprotne obale Rame i izbliza vide zagonetke Južnog pola. Jimmy zna što pokušava, daleko bolje no što bi mu itko od posade mogao reći. To je upravo ona vrsta rizika koji se mora preuzeti; ako pogriješi, takva je kockarska sreća. Ne može se uvijek dobivati.

„Jimmy, sad me pažljivo poslušaj”, reče Laura Ernst. „Vrlo je važno da se pretjerano ne naprežeš. Upamti, ovdje, na osi, postotak kisika je još vrlo mali. Ako u bilo kojem trenutku osjetiš da si se zadihao – stani i hiperventiliraj trideset sekundi – ali ne duže.”

Provjeravajući komande, Jimmy je odsutno kimao glavom. Cijeli repni sklop, koji je oblikovao cjelinu na izbačenom uskom dijelu, pet metara iza rudimentarne kabine, počne se svijati; onda su se krilca u obliku preklopa na pola puta sredine krila naizmjence pomicala gore i dolje.

„Da izvučem podupirač?” upita Joe Calvert, ne mogavši potisnuti sjećanja na dvjesto godina stare ratne filmove. „Paljenje: Kontakt!” Osim Jimmyja, vjerojatno nitko nije imao pojam o čemu govori, ali je pridonijelo smanjivanju napetosti.

Jimmy počne vrlo sporo pomicati pedala. Krhka, široka lepeza zračnog vijka – krilu sličan tanahni skelet pokriven svjetlucavom opnom – počne se vrtjeti sve brže. Nakon svega nekoliko okretaja postala je nevidljiva. I Vilin konjic je krenuo.

S glavine se uzdigao ravno uvis – ili u stranu, sporo se krećući duž Ramine osi. Kad je prešao sto metara, Jimmy je prestao okretati pedala. Bilo je čudno vidjeti kako očito aerodinamična letjelica nepokretno visi u zraku. Vjerojatno se to događa prvi put, osim, možda, u ograničenom obujmu, unutar neke od većih svemirskih postaja.

„Kako se ponaša?” dovikne Norton.

„Reagiranje dobro, stabilnost loša. Ali znam u čemu je problem – nema nimalo sile teže. Kilometar niže bit će bolje.”

„Čekaj malo – je li to sigurno?”

Gubeći visinu, Jimmy će žrtvovati svoju glavnu prednost. Dokle god ostane točno na osi, on i Vilin konjic bit će potpuno bez težine. Može bez napora lebdjeti, ili čak spavati, ako želi. Ali čim se odmakne od središnje osi oko koje se okreće Rama, opet će se pojaviti pseudogravitacija centrifugalna sila.

A ne bude li se mogao održati na ovoj visini, on će je nastaviti gubiti – i istovremeno dobivati težinu. To bi bio proces ubrzanja koji se mogao završiti katastrofom. Dolje, u ravnici Rame, sila teža je dva puta jača od one za koju je Vilin konjic građen. Jimmy će se možda i uspjeti spustiti; no sigurno je da ne bi mogao opet uzletjeti.

Međutim, on je sve to već bio razmotrio, te je prilično samouvjereno odgovorio: „Bez muke mogu izaći na kraj s desetinom ge. A u gušćem zraku lakše će se upravljati.”

Sporo se spuštajući spiralom, Vilin konjic je lebdio nebom, približno prateći crtu stubišta Alfa, prema ravnici u nizini. Gledano iz nekih kutova mali nebeski bicikl bio je gotovo nevidljiv; izgledalo je da Jimmy sjedi u zraku, besmisleno okrećući pedala. Katkad bi pojurio s trideset na sat; zatim je lebdio dok se ne zaustavi, navikavajući se na komande, prije no što opet ubrza. A uvijek je pazio da bude na sigurnoj udaljenosti od zakrivljene površine Rame.

Ubrzo je bilo jasno da se Vilin konjic mnogo bolje ponašati na manjim visinama; više se nije savijao pod svim mogućim kutovima, već se stabilizirao, tako da su njegova krila bila paralelna s ravnicom, sedam kilometara niže. Jimmy je nekoliko puta u širokoj spirali obišao os Rame a zatim se opet se počeo penjati prema njoj. Konačno se zaustavio nekoliko metara iznad drugova koji su ga čekali, pa je, s malim zakašnjenjem, shvatio da ne zna kako će spustiti svoju tanku letjelicu.

„Da ti dobacimo uže?” upita Norton, upola ozbiljno.

„Ne, kapetane. Ovo moram riješiti sam. Na drugoj strani neće biti nikog da mi pomogne.”

Neko vrijeme je sjedio razmišljajući, onda počne približavati Vilinog konjica glavini, kratkim dodavanjem energije. Između njih, letjelica je brzo gubila impuls, jer ju je otpor zraka zaustavljao. Kad je bio udaljen svega pet metara, a nebeski bicikl stajao gotovo nepomičan, Jimmy ga je napustio. Pustio se da dopluta do najbližeg sigurnosnog kabla u mreži glavine, zgrabio ga, a onda se okrenuo na vrijeme da rukama uhvati bicikl koji se približavao. Manevar je tako elegantno izveden, da je izazvao pljesak.

„A moja sljedeća točku...” započne Joe Calvert teatralno.

Jimmy je požurio da se odrekne zasluga. „Zabrljao sam” reče. „Ali sad znam kako ću. Ponijet ću čičak-bombu na dvadesetmetarskom užetu. Onda ću se moći privući gdje god zaželim.”

„Daj mi ruku, Jimmy” zapovijedi liječnica, „i puhni u ovu vreću. Bit će mi potreban i uzorak krvi. Jesi li imao nekih poteškoća s disanjem?”

„Samo na ovoj visini. Hej, što će ti krv?”

„Izmjeriti šećer: tako ću znati koliko si energije utrošio. Moramo biti sigurni da možeš ponijeti dovoljno goriva za izvršenje zadatka. Uzgred rečeno, koliki je rekord u dužinskoj vožnji nebeskim biciklom?”

„Dva sata dvadeset pet minuta tri sekunde i šest desetinki. Dakako, na Mjesecu – na dvokilometarskoj stazi Olimpijske kupole.”

„I ti misliš da možeš izdržati šest sati?”

„Bez problema, jer svakog trenutka mogu stati i odmoriti se. Vožnja nebeskim biciklom na Mjesecu je najmanje dvaput teža no ovdje.”

„Dobro, Jimmy – natrag u laboratorij. Reći ću ti ideš li ili ne čim analiziram ove uzorke. Ne želim buditi lažne nade, ali mislim da si u stanju to izvesti.”

Širok osmijeh zadovoljstva razvukao je Jimmyjevo lice boje slonovače. Dok je pratio brodsku liječnicu Ernst prema zračnoj komori, doviknuo je drugovima: „Molim vas, prste k sebi! Neću da mi netko šakom probije krila.”

„To je moja briga, Jimmy” obećao je zapovjednik. „Zabranjuje se pristup Vilinom konjicu svima – uključujući i mene.”

26.

GLAS RAME

Stvarna veličina njegove pustolovine otkrila se Jimmyju Paku tek kada je stigao iznad Cilindričnog mora. Dok je letio nad poznatom teritorijem znao je da se u slučaju nekog kvara na Vilin konjicu, uvijek može nekako spustiti i za nekoliko sati otpješačiti natrag u bazu.

Sada te mogućnosti više nema. Ako se spusti u more, vjerojatno će se utopiti u njegovoj otrovnoj vodi. Čak i ako se sigurno prizemlji na južni kontinent, prijatelji ga možda ne bi mogli spasiti prije no što se Endeavour bude morao odvojiti od Rame sve bliže Suncu.

Bio je također vrlo svjestan da su predvidive nesreće najrjeđe dogode. Potpuno nepoznato područje nad kojim leti može da iznjedriti tko zna koliko iznenađenja. Pretpostavimo da ovdje postoje leteći stvorovi kojima se ne sviđa njegov upad? Ne bi baš volio započeti zračni dvoboj s ičim većim od goluba. Nekoliko dobro usmjerenih udaraca kljunom moglo bi uništiti aerodinamiku Vilinog konjica.

Ipak, da nema opasnosti ne bi bilo ni uspjeha ni osjećaja pustolovine. Milijuni ljudi bi se sad rado s njim sada mijenjali. On ne samo što ide onamo gdje nitko ranije nije bio već i tamo gdje nitko nikad neće opet otići. On će biti jedino ljudsko biće u cijeloj povijesti koje je posjetilo južno područje Rame. Kad god bi osjetio da mu strah obuhvaća duh, sjetio se toga i bilo mu je bolje.

Sad je naviknuo sjediti usred neba, a da svijet bude zakrivljen oko njega. Kada se spustio dva kilometra ispod središnje osi, stekao je siguran osjećaj za ‘gore’ i za ‘dolje’. Tlo je svega šest kilometara ispod njega, ali je luk neba deset kilometara iznad njegove glave. ‘Grad’ London visi gore, u blizini zenita; s druge strane, New York je u visini, ravno pred njim.

„ Vilin konjic”, reče kontrola s glavine, „prenisko si se spustio. Dvije tisuće dvjesto metara od osi.”

„Hvala” odgovorio je. „Povećat ću visinu. Javite mi kad se vratim na dvije tisuće.”

Na to mora paziti. Postoji prirodna težnja gubljenja visine, a on nema instrumente da mu točno kažu gdje se nalazi. Ako se previše iz nulte sile teže osi, možda nikad se više neće moći popeti natrag do nje. Srećom, dovoljno je široko područje za ispravljanje pogreške, a netko stalno prati njegovo kretanje kroz teleskop na glavini.

Sad je već zašao duboko iznad mora, okreće pedale ustaljenom brzinom od dvadesetak kilometara na sat. Za pet minuta bit će iznad New Yorka; otok je izgledao poput broda koji vječno plovi u krug po Cilindričnom mora.

Kad je stigao do New Yorka, napravio je krug iznad njega, zaustavljajući se nekoliko puta kako bi njegova mala televizijska kamera mogla na Endeavour poslati stabilne slike koje ne podrhtavaju. Panorama građevina, kula, industrijskih postrojenja, centrala – ili što su već – bijaše očaravajuća, ali naizgled besmislena. Koliko god zurio u njezinu složenost, nije bilo vjerojatno da će išta saznati. Kamera će zabilježiti daleko više pojedinosti nego što ih on može upamtiti, a jednoga dana – možda poslije mnogo godina – neki proučavatelj će u njima možda naći ključ za tajne Rame.

Napustivši New York, drugu polovicu mora je preletio za samo petnaest minuta. Premda toga nije bio svjestan, nad vodom je letio brzo, no čim je dospio do južne obale, nesvjesno je usporio i brzina mu je pala za nekoliko kilometara. Znao je da na potpuno stranom teritoriju, ali je barem nad čvrstim tlom.

Čim je prešao visoku liticu što oblikuje južnu granicu mora, televizijskom kamerom je snimio cjelokupnu panoramu duž kruga svijeta.

„Prekrasno!” reče kontrola s glavine. „Ovo će usrećiti kartografe. Kako se osjećaš?”

„Odlično. Malo sam umoran, ali ne više no što sam očekivao. Koliko sam, po vama, još udaljen od pola?“

„Petnaest zarez šest kilometara.”

„Recite mi kad budem na deset; onda ću se odmoriti. I pazite da se opet ne spustim previše. Počet ću se penjati kad mi bude preostalo još pet kilometara.” Dvadeset minuta kasnije svijet se sužavao oko njega. Bijaše došao do kraja valjkastog djela i ulazio je u južnu kupolu.

Satima ju je proučavao kroz teleskope s drugog kraja Rame i naučio je napamet njezinu topografiju. No, to ga ipak nije potpuno pripremilo za prizor što se prostirao svuda uokolo.

Južni i sjeverni kraj Rame su se gotovo u svemu potpuno razlikovali. Ovdje nema trijade stubišta, ni nizova uskih, koncentričnih ravnina, ni ogromnog zakrivljenog pada od glavine do ravnice. Umjesto toga, tu stoji ogroman središnji šiljak, dug oko pet kilometara, koji se pružao duž osi. Šest upola manjih je u podjednakim razmacima raspoređeno oko njega; cijeli sklop izgleda kao skupina neobično simetričnih stalaktita što vise sa stropa špilje; ili, ako se okrene točka promatranja, kao tornjevi nekog kambodžanskog hrama, postavljenog na dno kratera.

Te vitke, prema vrhu sužene tornjeve podržavala su, u luku se spuštajući s njih da se konačno spoje u cilindričnu ravnicu, potporna rebra koja su izgledala dovoljno masivna da nose teret cijelog jednog svijeta. A to možda i je njihova funkcija, ako su doista dijelovi nekih egzotičnih pogonskih jedinica, kao što je nagovještavano.

Jimmy se oprezno približio središnjem šiljku, prestavši okretati pedala još dok je bio udaljen sto metara. Pustio je da Vilin konjic lebdi dok se ne zaustavi. Provjerio je razinu radijacije i ustanovio samo uobičajeno vrlo nisko zračenje Rame. Možda ovdje djeluju sile koje nikakvi ljudski instrumenti ne mogu otkriti, no to je još jedan neizbježan rizik.

„Što vidiš?” zabrinuto upita kontrola s glavine.

„Samo Veliki rog. Savršeno je gladak – nema nikakvih oznaka – a šiljak na vrhu je tako oštar da bi se mogao upotrijebiti kao igla. Gotovo me je strah približiti mu se.”

Samo se upola šalio. Činilo se nevjerojatnim da se tako masivan predmet dugačak pet kilometara može postupno suziti do tako geometrijski savršenog šiljka. Jimmy je viđao zbirke kukaca probodenih pribadačama i nije želio da njegovog Vilinog konjica zadesi slična sudbina.

Polako je pošao naprijed dok se promjer šiljka nije povećao na nekoliko metara, pa se opet zaustavio.

Otvorivši malu kutiju, prilično nespretno je izvadio kuglicu veličine lopte za tenis i bacio je prema šiljku. Dok se lebdeći udaljavala, za sobom je razvlačila jedva vidljivu nit.

Ljepljiva bomba je udarila o glatku oblu površinu – i nije odskočila. Jimmy je pokusno cimnuo nit, zatim još jednom – snažnije. Kao ribar koji privlači ulov, polako je namatao nit oko vrha prikladno nazvanog Veliki rog, sve dok nije mogao pružiti ruku i dotaknuti ga.

„Pretpostavljam da ovo možete nazvati nekom vrstom spuštanja”, izvijestio je kontrolu na glavini. „Djeluje kao staklo – vrlo je glatko i mlako. Ljepljiva bomba je odlično funkcionirala. Sada mikrofon... Vidjet ćemo hoće li se gumena školjka uhvatiti... Evo... Čuje li se nešto?”

Nastala je duga stanka, a onda kontrola s glavine reče s ljutnjom u glasu: „Neka ga vrag nosi, baš ništa, osim uobičajenih termičkih šumova. Molim te, kucni ga komadom metala. Onda ćemo barem znati je li šupalj.”

„U redu. Što sad?”

„Voljeli bismo da letiš duž šiljka, svakih pola kilometra snimajući potpunu panoramu i promatrajući ima li nečeg neobičnog. Onda, ako si siguran da je stvar sigurna, možeš otići prijeko, do jednog od malih rogova. Ali samo ako si siguran da se možeš vratiti u nultu silu težu bez ikakvih problema.”

„Tri kilometra od osi – to je samo malo jače od Mjesečeve gravitacije. Vilin konjic je za nju konstruiran. Jednostavno ću morati zapeti.”

„Jimmy, ovdje kapetan. Predomislio sam se. Sudeći po tvojim snimcima, manji šiljci su potpuno jednaki velikome, samo su manji. Ne moraš do njih. Snimi ih zum-objektivom što bolje možeš. Ne želim da napuštaš područje slabe sile teže – osim ako ne uočiš nešto što izgleda vrlo važno. Onda ćemo razgovarati.“

„U redu, kapetane” reče Jimmy, a u njegovom glasu kao da se osjetio slabašan prizvuk olakšanja. „Ostat ću u blizini Velikog roga. Evo, opet krećemo.”

Osjećao se kao da pada ravno dolje u usku dolinu između skupine nevjerojatno visokih i vitkih planina. Veliki rog se sad uzdizao kilometar iznad njega i šest šiljaka malih rogova svud uokolo. Brzo se približavao sklopu potpornih rebara i lukova na nižim padinama. Jimmy se pitao hoće li se moći sigurno spustiti negdje dolje, usred ove kiklopske arhitekture. Više se nije mogao spustiti na sam Veliki rog, jer je sila teža na njegovim sve širim obroncima sad previše jaka da bi je slabašna sila ljepljive bombe mogla poništiti.

Približavajući se Južnom polu, počinjao se sve više osjećati kao vrabac koji leti ispod zasvođenog krova velike katedrale – premda nikad nije sagrađena katedrala veličine makar stotog dijela ovog mjesta. Pitao se nije li to doista neko vjersko svetište ili nešto makar izdaleka slično, ali je ubrzo odbacio tu zamisao. Na Rami nigdje nije bilo ni traga umjetničkog izraza: sve je strogo funkcionalno. Možda su Ramanci smatrali da već poznaju konačne tajne svemira pa ih više nisu opsjedale čežnje i stremljenja što pokreću čovječanstvo.

To je bila zastrašujuća misao, posve strana Jimmyjevoj uobičajenoj, ne osobito dubokoj filozofiji. Osjetio je sigurnu potrebu da opet uspostavi vezu s ljudima, pa je dalekim prijateljima podnio izvještaj o svojoj situaciji.

„Ponovi to, Vilin konjic”, odgovori kontrola s glavine. „Ne razumijemo te; imaš smetnje u prijenosu.”

„Ponavljam – nalazim se u blizini baze stošca Malog roga broj šest i koristim ljepljivu bombu da se privučeni.”

„Samo djelomično razumjeli. Čuješ li ti mene?”

„Da, savršeno. Ponavljam, savršeno.”

„Molim te, počni brojati.”

„Jedan, dva, tri, četiri...”

„Primili djelomično. Daj nam petnaest sekundi orijentacijskog signala, onda opet prijeđi na glas.”

„Evo.”

Jimmy je uključio slabiji signal koji može pokazati gdje se nalazi na bilo kojoj točki Rame, pa je odbrojavao sekunde. Kad je opet prešao na glas, upita žalostivo: „Što se događa? Čujete li me?”

Po svemu sudeći, kontrola na glavini ga nije čula, jer je kontrolor sada tražio petnaest sekundi televizijskoga prijenosa. Tek kada je Jimmy dva puta ponovio pitanje, poruka se probila.

„Jimmy, drago mi je što nas dobro čuješ. Međutim, na tvome kraju se događa nešto vrlo čudno. Slušaj!” Preko radija je čuo reprodukciju dobro poznatog pištanja svog orijentacijskog signala. Jedan trenutak je bilo posve normalno: onda se javilo čudno izobličenje. Pisak od tisuću herca je modulirao neki dubok isprekidan puls, tako nizak da je gotovo bio ispod praga čujnosti. Bila je to neka vrsta treperenja u dubokom basu u kojem se mogla zamijetiti svaka pojedinačna vibracija. I sama modulacija je modulirana; dizala se i spuštala, dizala i spuštala, s razmakom od oko pet sekundi.

Jimmy ni za trenutak nije pomislio da nešto nije u redu s njegovim odašiljačem. Ovo dolazi izvana, premda nije mogao zamisliti što je to i što znači.

Kontrola na glavini nije znala ništa više, ali je barem imala određenu teoriju.

„Po našem mišljenju, vjerojatno se nalaziš u nekoj vrsti vrlo jakog polja – vjerojatno magnetskog – s frekvencijom od oko deset herca. Može biti dovoljno jako da bude opasnost. Predlažemo da se odmah udaljiš – možda je polje samo lokalno. Opet uključi signal, a mi ćemo ti ga slati natrag. Tako ćeš znati kad si izašao iz područja smetnji.”

Jimmy je žurno oslobodio ljepljivu bombu i napustio pokušaj spuštanja. Vilinim konjicom je krenuo u širokom krugu, slušajući zvuk koji je treperio u slušalicama. Preletjevši kratku udaljenost, zadovoljno je primijetio da jačina zvuka brzo opada. Kao što je kontrola s glavine nagađala, bio je posve lokaliziran.

Zastao je na posljednjem mjestu gdje se zvuk još čuo, poput slabog podrhtavanja u dubini mozga. Tako bi primitivni divljak, u neznanju punom strahopoštovanja, mogao slušati prigušeno zujanje divovskog transformatora. A čak bi i divljak možda pogodio da zvuk koji čuje bio samo odlutali izboj nekih kolosalnih energija, koje su potpuno kontrolirane, ali čekaju svoj trenutak.

Ma što ovaj zvuk značio, Jimmyju je bilo drago da stigao izvan njegovog dometa. Ovo mjesto, usred divovske arhitekture Južnoga pola, nije zgodno da usamljen čovjek sluša glas Rame.

27.

ELEKTRIČNI VJETAR

Kad je Jimmy krenuo na povratni let, učinilo mu se da je sjeverni dio Rame nevjerojatno daleko. Čak su i tri divovska stubišta bila jedva vidljiva, kao nejasno Y, urezano na svodu što poklapa svijet. Pojas Cilindričnog mora bijaše široka i prijeteća barijera što čeka da ga proguta kao Ikara, ako ga krhka krila iznevjere.

Međutim, prešao je put sve dovde bez ikakvih teškoća i premda je osjećao mali umor, smatrao je da sad nema o čemu brinuti. Nije ni dirnuo hranu ili vodu, a bio je previše uzbuđen da se odmara. Na povratku će se opustiti i neće žuriti. Bodrila ga je i pomisao da bi put kući mogao biti dvadeset kilometara kraći, jer čim preleti more, u najgorem slučaju se može spustiti bilo gdje na Sjevernoj hemisferi. No bolje da ne bude tako, jer bi mu ostalo dugo pješačenje i, što je mnogo gore, morao bi napustiti Vilinog konjica. Pa ipak, bilo mu je dragu da može na tu mogućnost računati, za svaki slučaj.

Sad je povećavao visinu, penjući se natrag prema središnjem šiljku. Sužena igla Velikog roga još se pruža kilometar ispred njega, a ponekad ima dojam da je to osovina oko koje se okreće cijeli ovaj svijet.

Gotovo je bio stigao do vrha Velikog roga kad postane svjestan jednog čudnog osjećaja. Obuzeo ga je osjećaj slutnje, pa čak i fizičke i psihološke nelagode. Odjednom se prisjetio – a to nije nimalo pomoglo – rečenice na koju je jednom naišao: „Netko ti prelazi preko groba”

Potisnuo je odmah to sjećanje i nastavio postojano okretati pedala. Uopće nije namjeravao izvještavati kontrolu na glavini o nečem tako neutemeljenom kao što je osjećaj nelagode. No, kako je taj osjećaj stalno jačao, dolazio je u iskušenje da se javi kontroli leta. Nemoguće je da je psihološkog porijekla; ako je, onda je njegov duh mnogo jači no što je toga bio svjestan. A doslovno je osjećao kako mu se koža počinje ježiti.

Sad, ozbiljno uznemiren, zaustavio se u zraku kako bi razmotrio situaciju. Situaciju je činila utoliko čudnijom činjenica da ovaj osjećaj potištenosti i tegobe nije potpuno nov; ranije ga je upoznao, ali se nije mogao sjetiti gdje.

Osvrnuo se oko sebe. Ništa se nije promijenilo. Visoki šiljak Velikog roga je na nekoliko stotina metara iznad njega, dok, s onu stranu, nebo premošćuje druga polovica Rame. Osam kilometara niže leži složen, od dijelova sklopljen tepih južnog kontinenta, pun čudesa koja nijedan drugi čovjek neće vidjeti. U cijelom, potpuno stranom, ali sad poznatom području, nije mogao naći uzrok svoje nelagodnosti.

Nešto mu zagolica nadlanicu. Za trenutak je pomislio da se spustio neki kukac, pa ga odbaci rukom, ne gledajući. Bijaše samo dopola izveo tu brzu kretnju kad je shvatio što čini i zaustavio se, osjećajući se malo glupo. Naravno, nitko nije vidio kukca na Rami...

Podigao je podlakticu i zurio u nju, malo zbunjen, jer je osjećaj golicanja još bio prisutan. Tad primijeti da svaka pojedina dlaka stoji nakostriješena. Po cijeloj ruci bilo je isto – na glavi također, što je provjerio pipajući kosu rukom.

Znači, u tome je problem. Nalazi se u izvanredno snažnom električnom polju. Nelagoda i pritisak poput onih što na Zemlji ponekad prethode grmljavinskoj oluji.

Iznenadno shvaćanje vlastitog položaja bacilo je Jimmyja gotovo u paniku. Nikad u životu nije bio u stvarnoj fizičkoj opasnosti. Poput svih astronoma, doživio je trenutke osjećaja nemoći zbog nespretne opreme ili kada je, zbog grešaka ili neiskustva, bezrazložno vjerovao da se nalazi u opasnoj situaciji. Ali nijedna od tih epizoda nije trajala duže od nekoliko minuta i obično im se gotovo odmah mogao smijati.

Sada nema brzog izlaza. Osjećao se kao gol i usamljen čovjek u iznenada neprijateljskom nebu, okružen titanskim silama koje svakog trena mogu osloboditi svoje bjesove. Vilin konjic – već dovoljno krhak sam po sebi – sad izgleda nematerijalniji od najfinije paučine. Prva eksplozija nadolazeće oluje razbit će ga u sitne djeliće.

„Kontroli na glavini” reče žurno, „oko mene raste statički naboj. Mislim da samo što nije počela grmljavinska oluja.”

Jedva je izgovorio kad iza njega bljesne svjetlost; dok je izbrojao deset stigao je prvi prasak. Tri kilometra – znači, tamo iza, oko Malih rogova. Pogledao je prema njima i vidio da svaka od šest igala izgleda kao da gori. Četkaste iskre, dugačke na stotine metara, poigravale su s njihovih vrhova, kao da su to divovski gromobrani.

Ono što se tamo zbiva može se u čak povećanom opsegu dogoditi blizu šiljka Velikog roga. Bit će najpametnije da se što je moguće dalje makne od te opasne stvari i potraži čisti zrak. Opet je počeo okretati pedala, ubrzavajući koliko je mogao, a da pri tom ne izloži Vilinog konjica prevelikom naprezanju. Istovremeno je počeo gubiti visinu; iako to znači ulazak u područje jače sile teže, sad je spreman na taj rizik. Osam kilometara udaljenosti od tla previše je za njegov duševni mir.

Na zlokobnom crnom šiljku Velikog roga još nije bilo vidljivih pražnjenja, ali nije sumnjao i to da se tamo gore sada gomilaju silni potencijali. S vremena na vrijeme, iza Jimmyja se prolamala grmljavina, kotrljajući se u krug po obodu svijeta. Odjednom mu padne na um da je čudno što takva oluja bjesni na savršeno vedrom nebu. Onda shvati da ovo uopće nije meteorološka pojava. To bi, zapravo, mogao biti samo beznačajan odljev energije iz nekog skrivenog izvora, u dubini južnog poklopca Rame. Ali zašto baš sada? I, još važnije, što će se dalje dogoditi?

Već je uvelike ostavio za sobom vrh Velikog roga i nadao se da će uskoro biti iz van dometa pražnjenja munja. No sad je naišao na drugu teškoću: zrak je postajao uzburkan i imao je problema s upravljanjem Vilinim konjicem. Vjetar kao da se pojavio niotkuda, a ako se uvjeti znatnije pogoršaju, krhki skelet nebeskog bicikla bit će u opasnosti. Nepokolebljivo je okretao i dalje pedale, pokušavajući ublažiti udare promjenama količine energije i kretnjama tijela. Kako je Vilin konjic bio gotovo produžetak njegovog tijela, djelomično je i uspijevao, ali mu se nije sviđala škripa koja je dolazila iz glavnog nosača, kao ni način na koji su se krila savijala pri svakom naletu vjetra.

A brinulo ga je još nešto: slabašan šištav zvuk, postojano sve jači, što kao da dolazi iz smjera Velikog roga. Zvučao je kao plin koji šiklja iz cijevi pod velikim tlakom i Jimmy se pitao ima li to neke veze s turbulencijom s kojom se bori. Kakvi god bili uzroci, to mu je dalo nove razloge za uznemirenje.

S vremena na vrijeme, prilično kratko i zadihano izvještavao je o ovim pojavama kontroli na glavini. Odande mu nitko nije mogao dati bilo kakav savjet ili barem nagovještaj o tome što se događa, no bilo je ohrabrujuće čuti glasove prijatelja, premda se sad počinjao bojati da ih više nikad neće vidjeti.

Turbulencija se i dalje pojačavala. To je djelovalo gotovo kao da se našao u mlazu reaktivnog motora – što mu se jednom na Zemlji bilo dogodilo u trci za rekordom dok je letio visinskom jedrilicom. Ali što bi moglo stvoriti mlaz u Rami?

Postavio je sebi pravo pitanje. Čim je formulirano, znao je odgovor.

Zvuk koji čuje je električni vjetar što odnosi ogromnu ionizaciju koja bit će da se nakupila oko Velikog roga. Električki nabijeni zrak se razilazi duž osi Rame, a novi zrak pritječe na njegovo mjesto, u područje nižeg tlaka. Pogledao je unatrag, prema toj divovskoj i sad dvostruko prijetećoj igli, pokušavajući zamisliti granice vihora što s nje puše. Možda će najbolja taktika biti da leti po sluhu, udaljavajući se što je moguće više od zlokobnog šištanja.

Rama je Jimmyja poštedio nužnosti izbora. Iza njega je buknula plamena zavjesa, ispunjavajući nebo. Imao je vremena vidjeti kako se kida na šest ognjenih vrpci što idu od vrha Velikog roga do svakog malog. Onda ga dostigne energetski malj.

28.

IKAR

Jimmy je jedva stigao javiti: „Krilo se savija – past ću”, kad se Vilin konjic počne graciozno sklapati oko njega. Lijevo krilo se posve prelomilo po sredini, a vanjski dio je odlebdio poput lista što sporo pada. Desno krilo je izvelo složeniji podvig. Savinulo se u osnovi i tako oštro presavilo unatrag da se vrh zapetljao s repom. Jimmy se osjećao kao da sjedi u prelomljenom zmaju što polako pada s neba.

Ipak nije posve bespomoćan; zračni vijak još funkcionira i dok bude imao snage okretati pedale ostat će u sedlu. Ima možda pet minuta vremena da to iskoristi.

Ima li ikakve nade da stigne do mora? Ne – predaleko je. Onda se sjetio da se služi zemaljskim pojmovima; iako je dobar plivač, prošli bi sati dok bi ga spasili, a dotad bi ga otrovna voda sigurno ubila. Njegova jedina nada je da se spusti na kopno. O problemu strme južne litice mislit će kasnije – ako bude ikakvog ‘kasnije’

Ovdje, u području sile teže deset puta slabije od zemaljske, padao je vrlo sporo, ali će uskoro početi ubrzavati kako se bude udaljavao od osi. Međutim, otpor zraka spriječit će da dobije preveliku brzinu padanja. Vilin konjic će, čak i bez pogona, djelovati kao nekakav padobran. Ono nekoliko kilograma potiska koje još može proizvesti mogu činiti razliku između života i smrti; nije bilo nikakve sumnje da mu to bijaše jedina nada.

Glavina je ušutjela: njegovi prijatelji mogu točno vidjeti što se s njim događa, a znaju da mu njihove riječi ničim ne mogu pomoći. Jimmy je sad na najzahtjevnijem i najsudbonosnijem letu u svome životu. Šteta, pomisli s turobnim humorom, što je publika tako malobrojna i što ne zna ocijeniti fine pojedinosti njegove vratolomije.

Spuštao se u širokoj spirali i dokle god njezin nagib ostane prilično malen, izgledi da preživi bili su dobri. Okretanje pedala je pomagalo da se Vilin konjic održi u zraku, premda se plašio upotrijebiti svu snagu da se polomljena krila posve ne odvoje. A svaki put kad bi zaokrenuo na jug, mogao je uživati u fantastičnom prizoru koji je Rama blagonaklono priredio, kako je izgledalo, samo njemu u čast.

Zrake munja su još poigravale s vrha Velikog roga do manjih vrhova bliže dnu, ali sada se cijeli sklop okretao. Šesterokraka ognjena kruna se okretala u smjeru suprotnom rotaciji Rame, svakih nekoliko sekunda opisujući pun krug. Jimmy je imao dojam da promatra divovski elektromotor u radu i možda nije bio daleko od istine.

Nalazio se na pola puta od osi do ravnice, kružeći u blagoj spirali, kad je vatromet naglo prestao. Mogao je osjetiti kako naboj nestaje s neba, i bez gledanja je znao da dlake po njegovim rukama više nisu nakostriješene. Sad nema ničeg da mu odvlači pažnju ili smeta tijekom posljednjih nekoliko minuta borbe za život.

Sada, kad je mogao biti siguran gdje se otprilike mora spustiti, počne netremice proučavati to područje. Veliki dio područja bio je poput neke šahovske ploče, s posve različitim poljima, kao da su nekom ludom pejsažnom hortikulturistu dane odriješene ruke da svojoj mašti do kraja pusti na volju. Kvadrati ploče imali su stranice od gotovo kilometar i premda je većina bila ravna, Jimmy nije mogao biti siguran da su čvrsti, jer se njihove boje i teksture toliko razlikuju. Odluči pričekati do posljednjeg mogućeg trenutka prije no što se odluči – ako uopće bude imao izbora.

Kad je preostalo još samo nekoliko stotina metara, javio se posljednji put glavini. „Još donekle mogu upravljati – spustit ću se za pola minute – onda vas pozvati.”

To je bilo optimističko gledište i svi su to znali. No Jimmy je odbijao reći zbogom; želio je da njegovi drugovi znaju da je pao hrabro se boreći se do kraja.

U stvari, i nije se jako bojao, i to ga je iznenadilo, jer sebe nikad nije smatrao naročito hrabrim čovjekom. To je bilo gotovo kao da promatra napore nekog potpuno nepoznatog, a da on nije osobno umiješan. Više je izgledalo kao da proučava neki zanimljiv problem aerodinamike i mijenja različite parametre kako bi vidio što će se dogoditi. Gotovo jedini osjećaj koji je imao bijaše neka daleka tuga zbog izgubljenih prilika, među kojima je najvažnija – sljedeće Lunarne olimpijske igre. Jedno je već sigurno: Vilin konjic nikad neće prikazati svoje vrijednosti na Mjesecu.

Još sto metara; horizontalna brzina izgleda prihvatljiva, ali kojom brzinom pada? Ipak, barem nešto mu išlo na ruku: tlo je potpuno ravno. Uložit će svu snagu u konačni izljev energije, počevši od – SAD!

Obavivši svoju dužnost, desno krilo se konačno slomilo u osnovi. Vilin konjic se počne prevrtati, a Jimmy je pokušao to ispraviti suprotstavljajući okretanju težinu svoga tijela. Kad je pao, gledao je ravno u luk područja, udaljen šesnaest kilometara.

Bilo je posve nepošteno i nerazumno da je nebo tako tvrdo.

29.

PRVI KONTAKT

Kad se Jimmyju vratila svijest, prvo što je osjetio bijaše užasna glavobolja. Nju je gotovo dočekao s veseljem; barem dokazuje da je živ.

Onda se pokušao pomaknuti, no širok izbor bolova i odmah se nametnuo njegovoj pažnji. Pa ipak, koliko je mogao ocijeniti, izgleda da ništa nije slomljeno.

Zatim se odlučio otvoriti oči. Ali je odmah zažmirio kad je otkrio da zuri ravno u zraku svjetlosti duž svoda svijeta. Kao lijek za glavobolju, taj vidik nije bio preporučljiv.

Još je ležao, prikupljajući snagu i pitajući se kad će biti sigurno da otvori oči, kad iz blizine iznenada začuje neki šum poput krckanja. Polako okrenuvši glavu prema njegovom izvoru, otvorio je oči – i opet je gotovo izgubio svijest.

Na pet metara od njega, velik rakolik stvor je, kako se činilo, večerao olupine jadnog Vilinog konjica. Kad se pribrao, Jimmy se polako i tiho otkotrljao dalje od čudovišta, svakog trena očekujući da ga zgrabe njegove pandže kad otkrije da je dostupna ukusnija hrana. Međutim, uopće se nije osvrtalo; kad je povećao udaljenost na deset metara, Jimmy se oprezno podigao u sjedeći položaj.

S ove, veće udaljenosti, stvorenje nije izgledalo baš tako užasno. Imalo je nisko, plosnato tijelo, oko dva metra dugo, a metar široko, koje se oslanja na šest trozglobnih nogu. Jimmy sad shvati da je pogriješio pretpostavivši da je stvor jeo Vilinog konjica; u stvari, nije vidio ni traga od usta. Stvor je zapravo, spretno koristeći škaraste udove, sjecka nebeski bicikl u komadiće. Cijeli red manipulatora, jezivo sličnih malim ljudskim rukama, zatim je prenosio komade na sve veću gomilu na leđima životinje.

No, je li to životinja? Premda je to bila prva Jimmyjeva reakcija, sad je počeo mijenjati mišljenje. U njezinom ponašanju postoji određena svrsishodnost koja nagovještava prilično visoku inteligenciju. Nije mogao naći razlog zašto bi bilo koje čisto nagonsko stvorenje brižljivo skupljalo razbacane dijelove njegovog nebeskog bicikla – osim ako, možda, ne prikuplja građu za gnijezdo.

Oprezno motreći na raka, koji ga je i dalje potpuno ignorirao, Jimmy s mukom stane na noge. Nekoliko klimavih koraka je pokazalo da može ići, premda ne bijaše siguran bi li mogao prestići onih šest nogu. Onda je uključio odašiljač, ni za trenutak posumnjavši radi li još. Pad koji je mogao on preživjeti, solidna elektronika odašiljača neće ni osjetiti.

„Kontrola na glavini” reče prigušeno, „primate li me?“

„Hvala bogu! Jesi li čitav?”

„Samo malo protresen. Pogledajte ovo.”

Okrenuo je kameru prema raku, upravo na vrijeme da registrira konačno uništenje krila Vilinog konjica. „Koji je to vrag – i zašto žvače tvoj bicikl?”

„Kad bih samo znao. Dokrajčio je Vilinog konjica. Povući ću se, u slučaju da zaželi početi i sa mnom.” Jimmy se polako povlačio, ne skidajući pogled s raka. Ovaj je sad išao u krug, spiralom koja se stalno širila, očito tražeći komade koji su mu možda promaknuli, te ga je Jimmy prvi put mogao pogledati u cjelini.

Sad kad je početna iznenađenost prošla, mogao je shvatiti da je rak posve lijepa životinja. Ime „rak” koje joj je automatski dao možda pomalo navodi na zabludu. Da nije tako nemoguće velik, mogao bi ga nazvati „bubom” Njegov oklop ima divan, metalan sjaj; Jimmy je gotovo bio spreman zakleti se da to i je metal.

To je zanimljiva ideja. Bi li to mogao biti robot, a ne životinja? Nije skidao pogled s raka, s tom mišlju u glavi, analizirajući sve pojedinosti njegove anatomije. Tamo gdje bi trebala biti usta, nalazila se zbirka manipulatora koja je Jimmy ja podsjećala na one višenamjenske džepne nožiće što očaravaju sve prave dječake; tu su bila kliješta, šila, turpijice i čak nešto što izgleda kao svrdlo. Ali to nije bilo odlučujuće. I svijet kukaca na Zemlji ima sve ove alate i još mnoge druge. Pitanje životinja ili robot ostalo je u Jimmyjevom duhu savršeno uravnoteženo.

Oči, koje bi mogle presuditi što je taj stvor, nisu bile od pomoći. Tako su duboko usađene u zaštitne kapke da je nemoguće reći jesu li im leće od kristala ili od želatinaste mase. Potpuno su bezizražajne i zapanjujuće svijetlo plave. Premda su se nekoliko puta usmjerile prema Jimmyju, nisu pokazale ni najmanji tračak zanimanja. Po njegovom, možda pristranom mišljenju, to je odlučilo o stupnju inteligencije ovog stvora. Jedan entitet – robot ili životinja, svejedno – koji je ignorirao ljudsko biće ne može biti naročito bistar.

Rak je prestao kružiti i nekoliko sekunda je stajao nepomično, kao da osluškuje neku nečujnu poruku. Onda je krenuo, čudnim, gegavim koracima, približno u smjeru mora. Kretao se u savršeno ravnoj crti, ustaljenom brzinom od četiri ili pet kilometara na sat i već je bio prevalio nekoliko stotina metara prije no što je Jimmyjev još pomalo uzdrman um registrirao činjenicu da mu odnosi posljednje tužne ostatke njegovog ljubljenog Vilin konjica. Krenuo je u potjeru za njim.

Njegov postupak nije bio posve nelogičan. Rak se uputio prema moru – a ako je ikakav spas moguć, može doći jedino iz tog smjera. Osim toga, Jimmy je želio otkriti što će stvor učiniti sa svojim trofejem; to bi trebalo nešto otkriti o njegovoj motivaciji i inteligenciji.

Ovako natučenom od pada, Jimmyju je trebalo nekoliko minuta da sustigne raka koji se kretao kao da ima neki cilj. Kad ga je stigao, pratio ga je na pristojnoj udaljenosti, sve dok nije bio siguran da ovome ne smeta Jimmyjeva nazočnost. Tada je među otpacima Vilinog konjica primijetio svoju čuturicu s vodom i paketić hrane u slučaju nužde i odmah je osjetio i glad i žeđ.

Tamo su, bježeći od njega neumitnom brzinom od pet kilometara na sat, jedina hrana i piće u cijeloj ovoj polovici svijeta. Bez obzira na opasnost, mora ih se domoći.

Oprezno se približio raku, prilazeći mu straga, zdesna. Držeći korak s njim, proučavao je složeni ritam rakovih nogu sve dok nije mogao predvidjeti gdje će se nalaziti u svakom trenutku. Kad je bio spreman, promrmljao je brzo „oprostite mi” i spretno zgrabio svoju imovinu.

Jimmy nije sanjao da će jednog dana morati koristiti vještinu džeparenja, ali je bio očaran svojim uspjehom. Sve je trajalo manje od sekunde, a rak uopće nije usporio svoj hod prema nekom svom cilju.

Jimmy je zaostao desetak metara, ovlažio usta vodom iz čuturice i počeo žvakati šipku mesnog koncentrata. Ova mala pobjeda učinila ga je mnogo sretnijim, pa se čak mogao ohrabriti da razmišlja o svojoj sumornoj budućnosti.

Nada postoji sve dok je živ; ipak, nije uspijevao zamisliti kako bi ga mogli izbaviti odavde. Čak i ako njegove kolege prijeđu more, kako će on doći do njih, pola kilometra niže? „Nekako ćemo naći način da siđeš“, obećala je kontrola s glavine. „Ta litica ne može ići oko cijelog svijeta, a da se negdje ne prekine.” Bio je u iskušenju odgovoriti „zašto ne bi mogla?” ali se predomislio.

Jedna od najčudnijih stvari u vezi s hodanjem kroz unutrašnjost Rame je činjenica da uvijek vidiš svoj cilj. Ovdje zakrivljenost svijeta nije skrivala; otkrivala je. Jimmy je neko vrijeme već bio svjestan rakovog odredišta; gore, u zemljištu što kao da se uzdiže pred njim, nalazi se jama, široka pola kilometra. To je jedna od tri takve na Južnoj hemisferi; s glavine je bilo nemoguće vidjeti koliko su duboke. Sve su nazvane po važnijim Mjesečevim kraterima, a Jimmy se približava Koperniku. Ime jedva odgovara, jer nema okolnih brda ni središnjih vrhova. Ovaj Kopernik je obična duboka jama, ili bunar, savršeno vertikalnih zidova.

Kad se dovoljno približio da zaviri unutra, Jimmy je, najmanje pola kilometra niže, ugledao lokvu zlokobne, olovno-zelene vode. To znači da je otprilike u visini mora i on se pitao jesu li povezani.

Niz unutrašnjost bunara krivudala je spiralna rampa, potpuno urezana u strmi zid, tako da je prilično djelovala kao žlijeb ogromne topovske cijevi. Činilo se da postoji neobično veliki broj zavoja: tek kada je pogledom otpratio spiralu duž nekoliko krugova, pri tom se sve više zbunjujući, Jimmy je shvatio da ne postoji jedna rampa, već tri, potpuno samostalne i razmaknute za sto dvadeset stupnjeva. U bilo kojoj drugoj sredini osim Rame, cijeli ovaj koncept bio bi upečatljiv arhitektonski podvig.

Tri rampe su vodile ravno u lokvu i nestajale su ispod njezine neprozirne površine. Blizu vodene crte Jimmy je mogao vidjeti skupinu crnih tunela ili špilja. Izgledale su prilično zlokobno i on se pitao jesu li nastanjene. Možda su Ramanci amfibije.

Kada se rak približio rubu bunara, Jimmy je pretpostavljao da će sići jednom od rampi – možda da odnese olupine Vilinog konjica nekom biću koje će ih znati procijeniti. Umjesto toga, stvor je otišao ravno do ruba, nagnuo gotovo pola tijela nad ponor, bez ikakvog znaka kolebanja – premda je pogreška od nekoliko centimetara mogla biti kobna – i nagnuo svoje tijelo prema jami. Ostaci Vilinog konjica su krenuli u dubinu. Dok je promatrao kako padaju, Jimmyju su navrle suze na oči. Eto, pomislio je gorko, inteligencije ovog stvora.

Riješivši se smeća, rak se okrenuo i pošao prema Jimmyju, koji je stajao samo desetak metara dalje. Hoću li i ja biti podvrgnut istom postupku – pitao se. Nadao se da kamera nije previše nesigurna dok je kontroli na glavini pokazivao čudovište koje se brzo približava. „Što savjetujete?” šapnuo je zabrinuto, bez mnogo nade da će dobiti koristan odgovor. Bilo je neke male utjehe u spoznaji da upravo ulazi u povijest, a njegov um je užurbano prebirao odobrene obrasce za ovakav susret. Dosad su svi bili čisto teorijski. On će biti prvi čovjek koji će ih provjeriti u praksi.

„Ne bježi dok ne budeš siguran da je neprijateljski raspoložen”, odgovori mu šapatom kontrola s glavine. Kamo da bježi – upitao se Jimmy. Mislio je da može prestići tog stvora u trci na sto metara, ali imao je osjećaj da bi ga ovaj tjerao na na dužu stazu.

Jimmy je polako dizao raširene ruke. Ljudi su dvjesto godina raspravljali o ovom činu; hoće li ga svaki stvor, gdje god u svemiru, protumačiti kao: „Vidiš – nisam naoružan?” Međutim, nitko nije znao smisliti ništa bolje.

Rak nije pokazao nikakvu reakciju niti je usporio hod. Potpuno zanemarujući Jimmyja, prošao je pokraj njega i uputio se na jug. Osjećajući se posve budalasto, vršitelj dužnosti predstavnika Homo sapiensa gledao je kako njegov Prvi Kontakt odlazi ravnicom Rame, potpuno ravnodušan prema njemu.

Rijetko je kad u životu bio tako ponižen. Onda mu pritekne u pomoć smisao za humor. Na kraju krajeva, nije važno što na tebe ne obraćaju pažnju animirana kola za odvoz smeće. Bilo bi gore da su ga pozdravila kao davno izgubljenog brata.

Vratio se do ruba Kopernika i zurio u dubinu, u njegovu neprozirnu vodu. Prvi put je primijetio da se ispod površine tamo-amo sporo kreću neodređeni oblici, neki od njih prilično veliki. Uskoro se jedan od njih uputio prema najbližoj spiralnoj rampi i nešto nalik mnogonožnom tenku započne dugo penjanje. Brzinom kojom ide, zaključi Jimmy, bit će mu potrebno gotovo sat vremena da dođe ovamo; ako je to opasnost, vrlo je spora.

Onda je primijetio treptaj mnogo bržeg kretanja, u blizini onih otvora u špilji, dolje, kod vodene crte. Nešto brzo putuje rampom, ali nije ga mogao jasno uhvatiti pogledom ili raspoznati bilo kakav određen oblik. Djelovalo je kao da gleda mali zračni vrtlog ili vjetrom nošen stup pijeska, veličine čovjeka.

Trepnuo je, pa je tresao glavom, žmireći nekoliko sekunda. Kad je opet otvorio oči, priviđenja kao da više nije bilo.

Možda ga je udarac pri padu uzdrmao više no što je bio svjestan; ovo je prvi put da pati od vizualnih halucinacija. To neće spomenuti kontroli na glavini.

Niti će se gnjaviti s istraživanjem tih rampi, kao što bijaše upola odlučio. To bi, očito, bilo gubljenje energije.

Vrtložni fantom kojeg je samo zamišljao da vidi nije imao nikakve veze s njegovom odlukom – baš nikakve, jer Jimmy, dakako, nije vjerovao u sablasti.

30.

CVIJET

Jimmy je ožednio od napora, a bio je bolno svjestan činjenice da na cijelom ovom svijetu nema pitke vode. Sadržaj čuturice vjerojatno će mu dostajati za tjedan dana – ali što onda? Najumniji mozgovi Zemlje uskoro će se usredotočiti na njegov problem i zapovjednika Nortona će nesumnjivo bombardirati prijedlozima. Ali on nije uspijevao zamisliti način na koji bi se mogao spustiti niz onu pola kilometra visoku liticu. Čak i kad bi imao dovoljno dug konopac, nema ga za što privezati.

Pa ipak, glupo je – i nemuževno – predati se bez borbe. Bilo koja pomoć morat će doći s mora, a dok hoda prema obali može nastaviti svoj posao kao da se ništa nije dogodilo. Nitko drugi nikad neće promatrati i fotografirati raznolike terene preko kojih mora proći, i to će mu osigurati posmrtnu besmrtnost. Premda bi radije mnoge druge počasti, no bolje nego ništa.

Nalazio se samo tri kilometra od mora, u zračnoj liniji kojom je mogao letjeti jadni Vilin konjic, ali je izgledalo nevjerojatno da do njega može stići ravnom stazom; dio terena što leži pred njim može se pokazati kao prevelika prepreka. Međutim, to nije problem, jer ima mnogo alternativnih putova. Vidio ih je sve, rasprostrte na velikoj zakrivljenoj karti što se s obje strane uzdiže i ide u stranu lijevo i desno od njega.

Ima mnogo vremena; počet će od najzanimljivijeg kraja, čak i ako ga to odvede s izravnog puta. Otprilike kilometar udesno nalazi se kvadrat što blješti kao brušeno staklo ili divovski izlog nakita. Vjerojatno je ta pomisao usmjerila Jimmyjeve korake. Čak se i od čovjeka osuđenog na umiranje moglo s razlogom očekivati da se malo zainteresira za nekoliko tisuća kvadratnih metara dragog kamenja.

Nije bio jako razočaran kad se pokazalo da su to kristali kvarca, milijuni njih, usađeni u sloj pijeska. Susjedni kvadrat šahovske ploče bio je znatno zanimljiviji. Bio je pokriven naizgled slučajnim rasporedom blizu postavljenih šupljih metalnih stupova, čija je visina išla od ispod jednog do preko pet metara. Bio je potpuno neprohodan, jedino se tenk mogao probiti kroz tu šumu djevi.

Hodao je između kristala i stupova dok nije došao do prvog križanja. Desni kvadrat je bio ogroman tepih, ili tapiserija, od upletene žice; pokušao je odvojiti jednu nit, ali je nije mogao odlomiti. Lijevo se nalazio mozaik heksagonalnih pločica, tako glatko spojenih da se između njih nisu vidjeli sastavi. Izgledao bi kao cjelovita površina da pločice nisu bile u svim duginim bojama. Jimmy je proveo mnogo minuta pokušavajući pronaći dvije susjedne pločice iste boje, vidjeti može li onda raspoznati njihove granice, ali nije uspio otkriti ni jedan jedini primjer takve slučajnosti.

Snimajući polako panoramu oko križanja, žalio se kontroli na glavini: „Što je ovo po vašem mišljenju? Osjećam se kao uhvaćen u divovsku slagalicu. Ili je ovo ramanska umjetnička galerija?”

„Mi smo zbunjeni koliko i ti, Jimmy. Ali nismo naišli ni na kakav znak da su Ramanci skloni umjetnosti. Pričekajmo dok budemo imali još primjera prije no što donesemo ikakav zaključak.”

Dva primjera koja je našao na sljedećem križanju nisu mnogo pomogla. Jedan kvadrat je bio potpuno prazan – gladak, neutralno siv, tvrd, ali sklizale pod rukom. Drugi je bio od meke spužve, izbušene milijardama i milijardama sićušnih rupica. Jimmy ga je dodirnuo nogom, a cijela površina se odvratno uzbibala pod njim, kao mješavina hladetine i živog pijeska.

Na sljedećem križanju naišao je na nešto vrlo slično pooranoj oranici, osim što su brazde bile jednoliko duboke oko jedan metar, a materijal je imao teksturu brusnog papira ili ribeža. Ali Jimmy gotovo uopće nije obratio pozornost na ovo, jer je susjedni kvadrat od svih koje je dosad vidio najviše pobuđivao na razmišljanje. Tu je, napokon, bilo nešto shvatljivo, no i prilično uznemirujuće.

Cijeli kvadrat je bio opasan ogradom, tako uobičajenom da je na Zemlji ne bi dvaput pogledao. Bili su tu stupovi, reklo bi se metalni, na razmaku od oko pet metara, a između njih šest razapetih žica.

Iza ove ograde nalazila se druga, ista – a iza nje treća. To je bio još jedan primjer Ramine redundancije; što god da je zatvoreno u taj obor ne bi imalo izgleda za bijeg. Nije postojao ulaz – nije bilo vrata koja bi se mogla otvoriti da se utjeraju životinje (ili životinja) što se tu valjda čuvaju. Umjesto toga, u sredini kvadrata je bila jedna jedina jama, nalik manjoj verziji Kopernika.

Čak i u nekim drukčijim okolnostima, Jimmy se vjerojatno ne bi kolebao, ali sad nije imao što izgubiti. Brzo se uzverao preko sve tri ograde, pošao je do jame i zavirio unutra.

Za razliku od Kopernika, ovaj bunar je bio dubok svega pedeset metara. Pri dnu su tri tunelska izlaza, od kojih svaki izgleda dovoljno veliki za slona. I to je bilo sve.

Nakon što je zurio u to neko vrijeme, Jimmy je odlučio da bi jedina stvar koja bi svemu dala neki smisao bila da je dno, u stvari, dizalo. Ali, vjerojatno, nikad neće saznati što se njime podiže; mogao je samo nagađati da je poveliko i možda vrlo opasno.

Tijekom sljedećih nekoliko sati prešao je desetak kilometara duž ruba mora i kvadrati šahovskog polja počeše se stapati u njegovom sjećanju. Vidio je neke potpuno zatvorene u strukturama od žičane mreže, kao da su divovski kavezi za ptice. Bilo je drugih koji su izgledali kao jezera zgrušane tekućine, puna spiralnih šara; međutim, kad ih je oprezno dodirnuo, bili su posve čvrsti. A jedan kvadrat je bio tako crn da ga čak nije mogao jasno vidjeti; jedino mu je osjet dodira kazivao da tu nečeg uopće ima.

No sada je naišao nešto što bi mogao razumjeti. Prema jugu se pružao niz – tu ne može poslužiti nijedna druga riječ – polja, poredanih jedno za drugim. Kao da prolazi pokraj nekog oglednog poljoprivrednog dobra na Zemlji. Svaki kvadrat bila je glatka površina brižljivo poravnane zemlje ili prašine, prve koju je vidio u inače metalnom krajoliku Rame.

Velika polja su bila netaknuta, beživotna – čekala su plodove koji nisu ni zasijani. Jimmy se pitao što bi mogla biti njihova svrha, jer je nevjerojatno da bi se tako razvijeni stvorovi kao što su Ramanci bavili bilo kakvim oblikom poljoprivrede; čak i na Zemlji zemljoradnja je tek omiljeni hobi i izvor egzotičnih luksuznih namirnica. No, mogao se zakleti da su ovo potencijalna poljoprivredna dobra besprijekorno pripremljena. Nikad nije vidio zemlju koja je izgledala tako čista; svaki kvadrat je pokriven velikim pokrivačem otporne, prozirne plastične tvari. Pokušao ju je prorezati kako bi uzeo uzorak, ali njegov je nož jedva zagrebao površinu.

Dublje u kopnu bila su druga polja, a na mnogima od njih složene konstrukcije od šipki i žice, vjerojatno namijenjene podupiranju puzavica. Izgledale su sumorno i napušteno, kao drveće bez lišća usred zime. Zima koju su prošle morala je doista biti duga i užasna, a ovih nekoliko tjedana svjetlosti i topline su možda samo kratka međuigra dok zima opet ne dođe.

Jimmyju nije znao objasniti što ga je navelo da stane i pažljivije pogleda metalni labirint što se prostirao prema jugu. Vjerojatno je njegov um nesvjesno provjeravao svaku pojedinost oko njega; u ovom fantastično stranom području uočio je nešto još neobičnije.

Oko dvjesto metara od njega, usred prostrane pergole od žica i šipki, blistala je jedna jedina mrljica boje. Bila je tako sitna i neuočljiva da se nalazila gotovo na granici vidljivosti; na Zemlji je nitko ne bi drugi put pogledao. A ipak je nesumnjivo jedan od razloga zašto je Jimmy sad uočio to da ga podsjeća na Zemlju.

Nije javio kontroli na glavini sve dok nije bio siguran da nije pogriješio i da ga nisu zavarale želje. Tek kad je bio udaljen svega nekoliko metara, mogao je biti potpuno siguran da je život, kakav poznaje, upao u sterilni, aseptični svijet Rame. Ovdje, na rubu Južne hemisfere, cvjetao je u usamljenoj divoti jedan cvijet.

Kad je prišao bliže, Jimmyju bi jasno da nešto nije u redu. U pokrovu, koji vjerojatno štiti ovaj sloj zemlje od zagađenja neželjenim oblicima života, nalazila se rupa. Kroz taj procijep pružala se zelena stabljika, debela kao čovjekov mali prst, koja se popela uz pergolu. Na metar od tla istjerala je plavkaste listove koji su po obliku više sličili perju nego lišću bilo koje biljke poznate Jimmyju. U visini očiju stabljika se završavala onim što je u prvi tren smatrao jednim cvijetom. Sad vidi, bez imalo iznenađenja, da su to zapravo tri cvijeta skupljena zajedno.

Latice su bile jarko obojene cjevčice, oko pet centimetara duge; svaki cvijet ih je imao bar pedeset, a blistale su takvim metalnoplavim, ljubičastim i zelenim preljevima da su više sličile leptirovim krilima nego nečem iz biljnog carstva. Jimmy gotovo ništa nije znao o botanici, ali bijaše zbunjen što ne vidi ni traga od struktura koje bi izgledale kao tučci ili prašnici. Pitao se nije li sličnost sa zemaljskim cvijećem puka slučajnost; možda je ovo nešto srodnije koraljnom polipu. U svakom slučaju, to, čini se, podrazumijeva postojanje malih letećih stvorova koji bi služili ili kao posrednici pri oplođavanju ili kao hrana.

To nije stvarno bitno. Kakva god da je znanstvena definicija, za Jimmyja je ovo cvijet. Neobjašnjivo čudo, neramanska slučajnost njegovog postojanja na ovom mjestu podsjetiše ga na sve ono što više nikad neće vidjeti; zato je odlučio da se domogne cvijeta.

To neće biti lako. Udaljen je više od deset metara, odvojen od Jimmyja rešetkom od tankih šipki. Ove su oblikovale kockastu šaru koja se stalno ispočetka ponavljala, a jedna stranica je imala nešto manje od četrdeset centimetara. Jimmy ne bi letio nebeskim biciklima da nije mršav i vitak, pa je znao da se može provući kroz te rešetke. Međutim, izlazak bi mogao biti posve nešto drugo. Sigurno je da se neće moći okrenuti; morat će se povlačiti unatrag.

Kad je opisao cvijet i snimio ga iz svih dostupnih kutova, kontrola na glavini je bila ushićena njegovim otkrićem. Nisu iznijeli nikakve zamjerke kad je rekao: „Idem po njega”. Nije ni očekivao da će zamjerki biti: njegov život sad pripada njemu, može s njim činiti što god zaželi.

Skinuo je sve sa sebe, zgrabio glatke metalne šipke i počeo se uvlačiti u otvor. Bilo je tijesno; osjećao se kao zatvorenik što bježi kroz rešetke svoje ćelije. Kad se potpuno uvukao u rešetku, pokušao se izvući, samo da iskuša hoće li biti ikakvih teškoća. Bilo je znatno teže, jer je sad ispružene ruke morao koristiti za odguravanje umjesto za privlačenje, ali nije vidio razloga da bespomoćno upadne u klopku.

Jimmy je bio čovjek akcije i poriva, a ne introspekcije. Dok se neugodno migoljio uskim hodnikom od šipki, nije gubio vrijeme da se upita zašto izvodi takav donkihotski podvig. Nikad u životu nije se zanimao za cvijeće, a sad ipak stavlja na kocku posljednju energiju da bi ubrao cvijet.

Točno je da je ovaj primjerak jedinstven i da će imati ogromnu znanstvenu vrijednost. No on ga, u stvari, želi, jer je to posljednja veza sa svijetom života i s planetom na kojem je rođen.

Ipak, kad mu je cvijet bio na dohvatu, odjednom ga obuzeše sumnje. Možda je to jedini cvijet koji je izrastao u cijelom Rami. Ima li opravdanje ubrati ga?

Ako mu je potrebno neko opravdanje, mogao se tješiti mišlju da sami Ramanci nisu uključili cvijet u svoje planove. To je očito nepravilnost, izrasla stoljećima prekasno – ili prerano. Ali mu, zapravo, nikakvo opravdanje nije potrebno, a njegovo kolebanje bilo je samo trenutno. Pružio je ruku, uhvatio stabljiku i naglo trgnuo.

Cvijet je dosta lako otkinuo. Skupio je i dva lista prije no što je polako krenuo natrag kroz rešetke. Sad, kad mu je samo jedna ruka slobodna, napredovanje je bilo silno teško, čak bolno, i ubrzo je morao zastati kako bi došao do daha. Tada je primijetio da se pernati listovi sklapaju, a obezglavljena stabljika polako odvrće sa svog potpornja. Dok je promatrao sa smjesom začaranosti i iznenađenja, vidio je kako se cijela biljka postupno povlači u zemlju, poput smrtno ranjene zmije što puzi natrag u svoju rupu.

Ubio sam nešto lijepo, reče sam sebi Jimmy. Ali, s druge strane, Rama je ubio njega. On samo uzima ono što mu po pravu pripada.

31.

KONAČNA BRZINA

Zapovjednik Norton nikad nije izgubio člana posade, pa nije namjeravao ni sada. I prije nego li je Jimmy krenuo put Južnog pola, on je razmatrao načine spašavanja u slučaju nezgode. Ustanovilo se, međutim, da je problem toliko težak da nije našao nikakvo rješenje. Sve što je uspio postići bilo je da odbaci sva očita rješenja.

Kako da se čovjek popne uz pola kilometra visoku vertikalnu liticu, čak i pri smanjenoj sili teži? S odgovarajućom opremom i obukom to bi bilo posve lako. Međutim, na Endeavouru nema pitonskih pušaka, a nitko nije mogao smisliti drugi praktičan način da se one stotine neophodnih klinova zabiju u tu tvrdu, zrcalnu površinu.

Kratko se osvrnuo na egzotičnija rješenja, od kojih su neka bila posve luda. Možda bi čimp, opremljen gumenim hvataljkama, mogao svladati taj uspon. Ali čak i da je taj plan praktičan, koliko bi vremena trebalo da se napravi i isproba takva oprema – i da se čimp obuči da je upotrebljava? Sumnjao je bi li čovjek imao snagu potrebnu za izvođenje ovog podviga.

Tu je zatim savršenija tehnologija. Propulzivna oprema za izvanbrodsku šetnju bila je privlačna; ali je njihova potisna moć premala, jer su konstruirane za rad u nultoj gravitaciji. Nikako ne bi mogle podići težinu čovjeka, čak ni u skromnoj pseudogravitaciji Rame.

Bi li mogli poslati gore daljinski upravljan propulzor kakav koriste za izvanbrodske šetnje, koji bi nosio samo konopac za spas? Ovu zamisao je iznio naredniku Myronu, koji je odmah srušio. Tu su, rekao je inženjer, problemi stabilnosti; oni su možda rješivi, ali bi to uzelo mnogo vremena, mnogo više nego što ga imaju.

A baloni? Ako uspiju napraviti omotač i dovoljno mali izvor topline. Bio je to jedini pristup koji Norton nije odbacio u trenutku kad je problem naglo prestao biti teorijski i postao pitanje života ili smrti i dominirao u vijestima u svim nastanjenim svjetovima.

Dok je Jimmy pješačio rubom mora, polovica svakojakih tipova u Sunčevom sustavu pokušavala ga je spasiti. U Stožeru flote su razmatrani svi prijedlozi, a otprilike jedan na tisuću prosljeđivan je Endeavouru. Prijedlog dr. Carlisle Perere stigao je dva puta – jednom preko mreže same Promatračke službe, a drugi put preko PLANETCOMA, PRIORITET RAMA. Znanstveniku je za taj prijedlog trebalo približno pet minuta razmišljanja i jedna milisekunda vremena rada računala.

Norton je najprije pomislio da je to vrlo neukusna šala. Onda je vidio ime pošiljatelja i priložena izračunavanja, te je brzo promijenio mišljenje.

Dodao je poruku Karlu Merceru. „Što misliš o ovome?” upitao je onoliko neutralnim tonom koliko je mogao postići.

Karl je brzo pročitao, zatim reče: „Neka me vrag nosi! Naravno, u pravu je.”

„Jesi li siguran?”

„Bio je u pravu glede oluje, zar ne? Ovoga smo se trebali i sami sjetiti; osjećam se kao budala.”

„Nisi jedini. Sljedeći problem je kako da to kažemo Jimmyju?”

„Misliš da mu ne bi trebali ništa govoriti... sve do posljednjeg mogućeg trenutka. Da sam na njegovom mjestu, to bih više volio. Samo mu recite da dolazimo.”

Iako je mogao sagledati cijelu širinu Cilindričnog mora i premda je približno znao iz kojeg pravca dolazi Resolution, Jimmy je ugledao brodić tek kada je već prošao New York. Izgledalo je nevjerojatno da može nositi šest ljudi i opremu, kakva god da je, koju su ponijeli da bi spasili Jimmyja.

Kad je brodić bio udaljen samo kilometar, prepoznao je zapovjednika Nortona i počeo mu mahati. Malo zatim, kapetan ga primijeti i mahne mu.

„Drago mi je što vidim da si u dobrom stanju, Jimmy” rekao je preko radija. „Obećao sam da te nećemo ostaviti. Vjeruješ li mi sad?”

Ne posve, pomisli Jimmy; sve do ovog trenutka pitao se da sve ovo nije neka ljubazna zavjera za održavanje njegovog morala. Ali zapovjednik ne bi prebrodio cijelo Cilindrično more samo zato da mu kaže zbogom. Vjerojatno je nešto smislio.

„Vjerovat ću vam, kapetane” reče, „kad budem tamo dolje, na palubi. A sad mi, molim vas, recite kako ću to izvesti?”

Resolution je usporila na sto metara od podnožja litice. Koliko je Jimmy mogao vidjeti, ne nosi nikakvu neuobičajenu opremu – premda nije bio načisto što je očekivao ugledati.

„Oprosti, Jimmy, ali nismo željeli da brineš o previše stvari.”

E, ovo zvuči zloslutno; koga vraga time misli?

Resolution se zaustavila na pedeset metara od litice i pet stotina metara ispod njega. Gotovo iz ptičje perspektive, Jimmy je iznenađeno gledao zapovjednika kako govori u mikrofon.

„Tu smo, Jimmy. Bit ćeš savršeno siguran, ali za ovo treba imati hrabrosti. Znamo da je imaš u izobilju. Samo skoči”

„Petsto metara!”

„Da, ali samo uz polovicu ge.”

„lako! Jeste li na Zemlji nekad pali s visine od dvjesto pedeset metara?”

„Umukni, ili ti neću dati nakon ovoga slobodne dane. Ovo si mogao i sam smisliti. Važna je samo konačna brzina. U ovoj atmosferi ne možeš postići više od devedeset kilometara na sat – padao s dvije stotine ili dvije tisuće metara. Devedeset kilometara na sat je previše da bi čovjek ugodno pao, ali možemo je još smanjiti. Evo što ćeš morati učiniti, pa slušaj pažljivo.“

„Slušat ću” reče Jimmy. „Nadam se da je nešto pametno.”

I zaista, više nije prekidao zapovjednika, a kad je Norton završio nije ništa prigovorio. Da, stvar ima smisla, i tako je do apsurda jednostavna da je potreban genij da je se sjeti. I, možda, netko tko to ne mora osobno izvesti.

Jimmy nikad nije skakao s trambulina ili izvodio padobranske skokove sa zadrškom, što bi mu dalo određenu psihološku pripremu za ovaj podvig. Možete reći čovjeku da je savršeno sigurno prijeći po dasci preko ponora, ali čak i kada su izračunavanja besprijekorna, on ipak može biti nesposoban za izvedbu. Jimmy je sad razumio zašto je zapovjednik dosad izbjegavao pojedinosti pothvata spašavanja. Nije mu dao vremena za razmišljanje i smišljanje zamjerke.

„Ne želim te požurivati”, reče Nortonov uvjerljivi glas iz dubine od pola kilometra, „ali, što prije – to bolje.”

Jimmy je pogledao svoj dragocjeni suvenir, jedini cvijet u Rami. Brižljivo ga zavije u svoj rupčić, zaveže tkaninu u čvor i baci ga preko ruba litice.

Odlepršao je u dubinu s ohrabrujućom sporošću, ali mu je trebalo vrlo dugo dok se postupno smanjivao i smanjivao do trenutka kad Jimmy više nije mogao vidjeti. Ali tad Resolution jurne naprijed i Jimmy je znao da je cvijet primijećen.

„Divan je!” oduševljeno je uzviknuo zapovjednik. „Siguran sam da će ga nazvati po tebi. U redu – mi čekamo.”

Jimmy skine košulju – jedini gornji dio odjeće koji itko nosi u ovoj, sada tropskoj klimi – i zamišljeno je raširi. Dok je pješačio, nekoliko puta samo što je nije bacio; sad će mu možda pomoći da spasi život.

Posljednji put se osvrnuo prema šupljem svijetu koji je samo on istražio i na udaljene, zlokobne vrhunce Velikoga roga i Malih rogova. Zatim, čvrsto uhvativši košulju desnom rukom, iz zaleta skoči što je dalje mogao od ruba litice.

Sad više nije bilo žurbe; ima punih dvadeset sekunda za uživanje u ovom doživljaju. Ali nije gubio vrijeme, dok je vjetar jačao oko njega, a Resolution rasla u njegovom vidnom polju. Držeći košulju objema rukama, podigao je ruke iznad glave, tako da je zrak ispunio taj komad odjeće i napuhao ga u šuplju cijev.

Kao padobran, košulja baš i nije bila neka pomoć. Onih nekoliko kilometara koje je oduzela njegovoj brzini korisni su, ali ne i bitni. Obavljala je mnogo važniji posao: držala je Jimmyjevo tijelo u uspravnom stavu, tako da će se kao koplje zariti ravno u more.

Imao je dojam da se uopće ne kreće, već da voda odozdo juri uvis, prema njemu. Kad se jednom odlučio skočiti, više se nije bojao; čak je osjećao i neku ljutnju prema kapetanu zašto ga ranije nije upoznato sa svim pojedinostima. Zar je doista mislio da će ga slomiti strah bude li previše i predugo razmišljao?

U posljednjem trenutku pustio je košulju, duboko udahnuo i dlanovima poklopi usta i nos. Prema uputama, ukrutio je tijelo u tvrdu šipku i skupio noge. Ući će u vodu glatko, kao koplje što pada okomito.

„Bit će potpuno isto”, obećao je zapovjednik, „kao kad na Zemlji zakoračiš s trambulina. Ne može jednostavnije – ako lijepo uđeš u vodu.”

„A ako ne uđem?” upitao je Jimmy .

„Onda ćeš se morati vratiti i pokušati ponovno.” Nešto ga osine po tabanima – jako ali ne i gadno. Milijun ljigavih ruku grabilo je njegovo tijelo; u ušima mu je grmjelo, tlak je bio sve veći i premda su mu oči čvrsto zatvorene, mogao je osjetiti kako pada mrak, dok je kao strijela prodirao u dubine Cilindričnoga mora.

Svom snagom počeo je plivati prema gore, prema sve bljeđoj svjetlosti. Oči je smio otvoriti samo na tren; voda je djelovala kao kiselina. Činilo mu se da se stoljećima diže prema površini, a ne jednom ga je obuzeo strah da je izgubio orijentaciju i da, zapravo, pliva u dubinu. Onda bi riskirao još jedan brz pogled, a svjetlost je svaki put bila jača.

Kad je izbio na površinu, oči mu još bijahu čvrsto zatvorene. Progutao je dragocjen gutljaj zraka, okrenuo se na leđa i pogledao oko sebe.

Resolution je punom brzinom išla prema njemu. Nekoliko sekundi kasnije, željne ruke su ga zgrabile i izvukle na palubu.

„Jesi li progutao vodu?” glasilo je zapovjednikovo brižno pitanje.

„Mislim da nisam.”

„Za svaki slučaj, isperi usta ovim. Odlično. Kako se osjećaš?”

„Nisam siguran. Obavijestit ću vas za minutu. Oh... hvala svima.” Jedva da je prošla minuta kad je Jimmy bio i previše siguran kako se osjeća.

„Zlo mi je”, priznao je jadno.

Njegovi spasitelji nisu mogli vjerovati. „Bez daška vjetra – na ravnom moru?” pobunila se narednica Barnes, koja je, izgleda, Jimmyjevo stanje smatrala neposrednom kritikom njenih pomorskih umijeća.

„Ja bih ovo teško nazvao ravnim”, reče zapovjednik, mahnuvši rukom prema luku vode po nebu. „Ali, ne srami se. Možda si progutao malo vode. Riješi je se što prije možeš.”

Jimmy se trudio povraćati, nejunački i bezuspješno, kad se na nebu iza njih pojavi bljesak svjetlosti. Svi pogledi se usmjere prema Južnom polu, a Jimmy odmah zaboravi svoju mučninu. Rogovi su opet počeli svoj vatromet.

Kilometarski vatreni plamenovi igrali su sa središnjeg šiljka prema njegovim manjim pratiteljima. Opet su počeli svoje dostojanstveno kruženje, kao da nevidljivi igrači obigravaju se oko električnog svibanjskog krijesa. Ali sad počeše ubrzavati, krećući se sve brže dok se nisu zamutili u iskričav stožac svjetlosti.

Bio je to prizor koji je ulijevao veće strahopoštovanje no svi koje su ovdje vidjeli, a s njim je došla i udaljena praskava grmljavina koja je pridonosila dojmu ogromne moći. Vatromet je trajao oko pet minuta; onda je prestao, naglo, kao da je netko okrenuo prekidač.

„Baš bih volio vidjeti kako će sad ovo protumačiti Odbor za Ramu” promrmljao je Norton, ne obraćajući se nikome posebno. „Ima li netko od vas svoju teoriju?” Nije bilo vremena za odgovor, jer je u tom trenutku pozvala kontrola s glavine, silno uzbuđena.

„Resolution! Jeste li dobro? Jeste li osjetili nešto neobično?”

„Osjetili što?”

„Mi mislimo da je bio potres. U trenutku prestanka vatrometa.”

„Ima li štete?”

„Mislim da nema. Nije bio stvarno jak – ali nas je zabrinuo.”

„Mi ništa nismo osjetili. Ali, i onako ne bismo, kada smo na moru.”

„Naravno – baš sam glup. U svakom slučaju, sad sve izgleda mirno... do sljedećeg iznenađenja.”

„Da, do sljedećeg iznenađenja”, kao odjek je ponovio Norton. Tajna Rame je neprestano rasla; što su više otkrivali o njemu, sve su manje shvaćali.

S krme se iznenada začuje uzvik. „Kapetane – pogledajte – gore, na nebu!”

Norton podiže pogled i brzo prođe krugom mora. Nije ništa vidio dok mu pogled nije stigao gotovo do zenita. Gledao je u suprotnu stranu svijeta.

„O Bože” izletjelo mu je, kad je shvatio da je ‘sljedeće iznenađenje’ uskoro tu.

Niz luk Cilindričnog mora prema njima je jurio plimni val.

32.

VAL

Čak i u tom trenutku iznenađenja, Nortonova prva briga bio je njegov brod.

„Endeavour!” pozvao je. „Izvještaj o situaciji!”

„Sve u redu, kapetane”, glasio je zamjenikov umirujući odgovor. „Osjetili smo slab potres, ali ništa što bi izazvalo oštećenja. Došlo je do male promjene položaja; zapovjedni most kaže da iznosi oko nula dva stupnja. Također misle da se i brzina rotacije nešto promijenila. Za koju minutu imat ćemo točne podatke.”

Znači počinje se događati, reče u sebi Norton, i to znatno ranije nego od očekivanog vremena; još smo daleko od perihela i trenutka ta promjenu staze. Međutim, neka vrsta promjene položaja nesumnjivo je u tijeku – i, možda, će biti još potresa.

U međuvremenu, posljedice ovog prvog i previše su očite, tamo gore, na zakrivljenoj površini vode što vječno izgleda kao da pada s neba. Val je udaljen oko deset kilometara i proteže se cijelom širinom mora, od sjeverne do južne obale. Blizu kopna predstavljao je pjenušav zid bjeline, ali je u dubljoj vodi činio jedva vidljivu plavu crtu, što se kreće mnogo brže od manjih valova na bokovima. Priobalno trenje već ga savija u luk čiji središnji dio sve izbočuje naprijed.

„Narednice” reče Norton užurbano, „ovo je vaš posao. Što možemo učiniti?”

Narednica Barnes je potpuno zaustavila splav i budno proučavala situaciju. Izraz njenog lica, primijetio je s olakšanjem Norton, nije pokazivao ni traga uznemirenosti – već prije izvjesno poletno uzbuđenje, nalik uzbuđenju obučenog sportaša koji se sprema prihvatiti izazov.

„Voljela bih da znamo dubinu” reče ona. „Ako smo u dubokoj vodi, nema razloga za zabrinutost.”

„Onda je u redu. Nalazimo se otprilike četiri kilometra od obale.”

„Nadam se da je tako, ali želim ispitati situaciju.” Opet je uključila pogon i okrenula Endeavour ravno prema sve bližem valu. Norton je procijenio da će središnji dio, koji se brzo kreće, stići do njih za manje od pet minuta, ali je, također, vidio da nije nikakva ozbiljna opasnost. To je samo valić koji juri, visok manje od metra, a jedva da će uzdrmati brod. Prava opasnost su zidovi pjene, zaostali daleko za njim.

Odjednom, u samom središtu mora, val kao da je posustao. Očito je naletio na podmorsku prepreku, dug mnogo kilometara, ne mnogo ispod površine. Istovremeno, valovi na bokovima splasnuše, naišavši na dublju vodu.

Ploče protiv zapljuskivanja, reče u sebi Norton – potpuno iste s onima na spremnicima za gorivo na samom Endeavouru, ali tisuću puta veće. Sigurno svuda po moru postoji složena struktura takvih ploča čija je namjena da što je brže umiriti valove. Jedina stvar koja je sad važna je: nalazimo li se baš na vrhu jedne od njih?

Narednica Barnes je bila korak ispred njega. Zaustavila je Resolution i bacila sidro. Udario je o dno na dubini od svega pet metara.

„Izvucite ga” doviknula je drugovima iz posade. „Moramo se skloniti odavde!”

Norton se brzo složio. Ali u kojem pravcu? Narednica Barnes je najvećom brzinom krenula prema valu, koji je sad bio udaljen svega pet kilometara. Prvi put je čuo zvuk njegovog približavanja – udaljenu, prepoznatljivu grmljavinu koju uopće nije očekivao da čuje unutar Rame. Onda je promijenila jačinu. Središnji dio opet splašnjava, a bokovi opet rastu.

Pokušao je procijeniti udaljenost između podvodnih prepreka, uzimajući u obzir da su postavljene na podjednakim razmacima. Ako je u pravu, ispred njih bi se trebala nalaziti još jedna; ako im uspije postaviti splav u duboku vodu između dvije prepreke, bit će potpuno sigurni.

Narednica Barnes je isključila motor i opet bacila sidro. Potonuo je trideset metara, ne dodirnuvši dno.

„Sigurni smo” rekla je s olakšanjem. „Ali ostavljam motor u radu.”

Sad su se vidjeli samo zaostali zidovi pjene duž obale. Ovdje, na sredini mora, opet je mirno, izuzimajući neuočljiv plavi nabor što još juri prema njima. Narednica Barnes je samo održavala Resolution na kursu prema tom uzburkanom dijelu, spremna svakog trenutka krenuti punom snagom.

Tada, samo dva kilometra ispred njih, more se opet počne pjeniti. Zgrbilo se u bjelogrivom bijesu, a činilo se da njegova tutnjava sad ispunjava svijet. Na šesnaest kilometara visoki val Cilindričnog mora nadodao se manji val, poput lavine što grmi niz planinsku padinu. A taj val je bio posve dovoljan da ih ubije.

Narednica Barnes je vjerojatno primijetila izraz na licima svojih drugova. Viknula je, nadjačavši grmljavinu: „Čega se plašite? Jahala sam ja i na većima”. To nije bilo posve točno, niti je dodala da je ranije iskustvo stekla u čvrsto građenom čamcu za vožnju na valovima, a ne na improviziranoj splavi. „Ali, ako se bude moralo skakati, pričekajte dok vam ne kažem. Provjerite pojaseve za spašavanje.”

Veličanstvena je, kao vikinški ratnik što kreće u boj, i očito uživa u svakom trenutku, pomislio je zapovjednik. I vjerojatno ima pravo – ako nismo teško pogriješili u proračunima.

Val se nastavljao dizati, savijajući se u luk. Izgledao gorostasan, kao nezaustavljiva prirodna sila koja će zbrisati sve što joj je na putu.

Onda, nekoliko sekundi kasnije, urušio se u sebe, kao da su mu izvučeni potpornji. Prešao je podmorsku prepreku i opet je u dubokoj vodi. Kad je, minutu kasnije, stigla do njih, Resolution je samo nekoliko puta poskočila prije no što ju je Barnes okrenula i najvećom brzinom pošla na sjever.

„Hvala Ruby, bilo je izvrsno. Ali, hoćemo li stići kući prije no što dođe drugi put?”

„Vjerojatno nećemo; val će se vratiti za dvadesetak minuta. Ali do tada će izgubiti svu snagu. Jedva ćemo ga osjetiti.”

Sada kad je val prošao, mogli su se opustiti i uživati u putovanju – premda se nitko neće posve lagodno osjećati sve dok se ne vrate na kopno. Nakon poremećaja, voda se vrtložila u slučajnim virovima, a pojavio se i vrlo neobičan kiselkast zadah, „kao od mase zgnječenih mrava” kao što je lijepo rekao Jimmy. Premda neugodan, zadah nije izazvao napade morske bolesti koji bi se mogli očekivati. Bilo je u njemu nešto toliko strano da ljudska psihologija nije imala na to odgovor.

Minutu kasnije, čelo vala je udarilo o sljedeću podvodnu pregradu, na svom penjanju uz nebo kojim se udaljavao od njih. Sada, gledan straga, prizor je bio neupečatljiv i putnici su se sramili ranijeg straha. Počeli su se osjećati kao gospodari Cilindričnoga mora.

Stoga je šok bio još izrazitiji kad se iz vode, najviše sto metara od njih, počne uzdizati nešto nalik sporovrtećem kotaču. Blistave metalne žbice, oko pet metara duge, s kojih je kapala voda; trenutak su se okretali na nemilosrdnoj svjetlosti Rame, pa pljusnuše natrag na vodu. Kao da je na površinu izbila divovska morska zvijezda s cjevastim kracima.

Na prvi pogled bijaše nemoguće reći je li to životinja ili stroj. Onda se ta stvar prevrnula na stranu i ležala napola u vodi, ljuljajući se na blagim valovima zaostalim iza golemog vala.

Sad su vidjeli da ima devet ruku, sa zglobovima koje se zrakasto razilaze od središnjeg koluta. Dvije ruke su bile slomljene, prebijene u vanjskom zglobu. Ostale ruke su se završavale složenom zbirkom manipulatora koji su Jimmyja vrlo podsjećali na onog njegovog raka. Ta dva stvora potječu s istog evolucijskog stabla ili stola istog konstrukcijskog ureda.

U sredini koluta bila je mala kupola s tri velika oka. Dva su bila zatvorena – a čak i ono jedno otvoreno izgledalo je prazno i slijepo. Nitko nije sumnjao da promatraju samrtne trzaje nekog neobičnog čudovišta, koje je na površinu izbacio upravo prošli podvodni poremećaj.

Onda vidješe da nije samo. Oko njega su plivale dvije male životinje, ili strojevi, slične preraslim jastozima i otkidale udove one velike stvari što su se još slabašno kretali. Vrlo učinkovito su sjeckale čudovište, a ono se uopće nije odupiralo, premda su njegove pandže izgledale dovoljno snažne da odbiju male napadače.

Jimmy se opet sjetio raka koji je uništio Vilinog konjica. Netremice je promatrao razvoj jednostranog sukoba i brzo je potvrdio svoj dojam.

„Pogledajte, kapetane”, šapnuo je. „Vidite li – oni ga ne jedu. Čak uopće nemaju usta. Oni ga jednostavno režu na komade. Eto, upravo to se dogodilo s Vilinim konjicom”

„U pravu si. Oni ga rastavljaju kao... kao pokvareni stroj.” Norton je nabrao nos. „Ali nijedan mrtav stroj ovako ne smrdi.”

Onda mu padne na um druga misao. „Dovraga, zamislite da isto počnu s nama! Rabi, vrati nas na obalu što brže možeš!”

Resolution je pojurila naprijed, nimalo ne štedeći svoje energetske ćelije. Iza njih, devet žbica goleme morske zvijezde – nisu mogli smisliti bolje ime – i dalje su otkidani i uskoro je čudan prizor potonuo natrag u morske dubine.

Nitko ih nije gonio, ali nisu mirno disali dok Resolution nije prišla pristanišnom izbočenju na litici, i dok nisu s radošću stupili na čvrsto tlo.

Osvrnuvši se prema tajanstvenom i sada zloslutnom vodenog pojasa, Norton je turobno odlučio da više nitko neće njime ploviti. Ima previše nepoznanica, previše opasnosti.

Bacio je pogled i na kule i bedeme New Yorka i mračne litice južnog kontinenta iza njega. Sad su sigurni od čovjekove znatiželje.

Neće opet dovoditi na kušnju bogove Rame.

33.

PAUK

Od sada pa nadalje, objavio je Norton, u logoru Alfa bit će uvijek posada od najmanje tri čovjeka, o kojih će najmanje jedan biti budan. Osim toga, i sve istraživačke grupe morat će postupati isto tako. Potencijalno opasni stvorovi kreću su po unutrašnjosti Rame, i premda ni jedan nije iskazao aktivno neprijateljstvo, razborit zapovjednik nije htio ništa riskirati.

Kao dodatnu mjeru sigurnosti, uvijek je jedan promatrač bio na glavini, bdijući nad svima kroz jak teleskop. S tog se mjesta naime mogla nadzirati cijela unutrašnjost Rame, a čak je i Južni pol izgledao samo nekoliko stotina metara. Područje oko svake od istraživačkih grupa bit će pod stalnim nadzorom; na taj način su se nadali da će izbjeći svako moguće iznenađenje. Bio je to dobar plan – i potpuno neuspio.

Nakon posljednjeg obroka toga dana i proje odlaska na počinak u 22.00, Norton, Rodrigo, Calvert i Laura Ernst gledali su posljednje redovite večernje novosti koje je posebno za njih emitirao TV odašiljač u Infernu, na Merkuru. Najviše ih je zanimalo da vide Jimmyjev film s Južne hemisfere i povratak preko Cilindričnog mora – epizodu koja je uzbudila sve gledatelje. Znanstvenici, medijski komentatori, članovi Odbora za Ramu, svi su oni imali svoja mišljenja, uglavnom kontradiktorna. Nisu se mogli složiti o tome je li rakoliki stvor s kojim se oči u oči našao Jimmy, životinja, stroj, izvorni Ramanac ili nešto što ne spada ni u jedno od tih kategorija.

Upravo su bili gledali, s osjećajem jakog gađenja, kako gigantsku takozvanu morsku zvijezdu trgaju dva predatora, kad ustanoviše da nisu više sami. U logoru se nalazio uljez.

Laura Ernst ga je prva zamijetila. Skamenila se i zatim rekla: „Ne miči se, Bili. Sad polako okreni glavu nadesno.

Bill je pomaknuo glavu. Deset metara od njih stajao je tankonogi tronožac na koji je bilo pričvršćeno kuglasto tijelo ne veće od nogometne lopte. Na tijelu su se nalazila tri bezizražajna oka, očito mu omogućivši pogled na svih 360 stupnjeva. Ispod tijela su se vukle tri bičaste hvataljke. Stvor nije bio ni ljudske visine, a uz to je izgledao i previše krhko da bio opasan, ali to nije bila isprika za njihov nemar što su dopustili da im se netko ili nešto neopazice približi. Podsjećao je Nortona ponajviše na nekog tronogog pauka i pitao se kako je stvor riješio problem hodanja na tri noge – što nije uspjelo ni jednom biću na Zemlji.

„Što misliš o tome, doktorice?“ prošaptao je i istodobno isključio glas TV voditelja.

„Uobičajena ramanska trojna simetrija. Ne vidim kako bi nas mogao ozlijediti, premda bi ti njegovi bičevi mogli biti neugodni – a da ne govorim da mogu biti i otrovni. Budite mirni i samo promatrajte što radi.“

Nakon što ih je ravnodušno promatrao nekoliko minuta, stvor se naglo pokrenuo i sada im je postalo jasno zašto nisu zamijetili njegov dolazak. Bio je brz, a po tlu se kretao vrteći se poput zvrka na način da su ga ljudsko oko i um mogli teško slijediti.

Koliko je Norton mogao prosuditi – a samo bi visokobrzinska kamera mogla sve razjasniti – noge su mu naizmjence bile os oko koje se vrtjelo njegovo tijelo. Nije bio baš siguran, ali mu se također činilo da svakih nekoliko „koraka“ mijenja smjer vrtnje, dok su mu ona tri biča palucala poput sitnih munja dok su prelazila po tlu. Premda je to bilo vrlo teško procijeniti, činilo mu se da je maksimalna brzina stvora bila najmanje trideset kilometara na sat.

Brzo je prozujao logorom, ispitujući svaki dio opreme, tek blago dodirujući poljske krevete, stolice i stolove, komunikacijsku opremu, posude s hranom, spremnike vode, kamere, alate, čini se da nije bilo ničeg što mu je promaklo pažnji – osim četvero ljudskih promatrača. Bio je očito dovoljno inteligentan da razlikuje ljude od neživih stvari; njegovo ponašanje ostavljalo je nepogrešiv dojam krajnje metodične radoznalosti i želje za istraživanjem.

„Kad bih ga barem mogla pregledati“, uzvikne Laura s prizvukom nezadovoljstva, dok je stvor nastavljao svoje uokolo svoje klizeće piruete. „Da ga pokušamo uhvatiti?“

„Ali kako“, razumno upita Calvert.

„Znaš, na onaj način kako su drevni lovci obarali brze životinje pomoću nekoliko kamenova privezanih na krajeve konopa. To čak životinju nije ni ozlijedilo.“

„Nisam baš u to siguran“, reče Norton. Ali čak i kad bi to bilo izvedivo, ne možemo riskirati... Nije nam poznato koliko je taj stvor inteligentan – a trik poput ovog što ga spominješ mogao bi lako polomiti noge. Tada bismo bili u pravoj nevolji, i od strane Rame i Zemlje i svih drugih.

„Ali moram nabaviti jedan uzorak!”

„Možda ćeš se morati zadovoljiti Jimmyjevim cvijetom – osim ako ti jedan od ovih stvorova ne izađe u susret. Sila ne dolazi u obzir. Kako bi se tebi sviđalo da se nešto spusti na Zemlju i odluči da bi ti bila baš zgodan uzorak za seciranje?”

„Ne želim ga secirati” reče Laura, nimalo uvjerljivo. „Samo ga želim pregledati.”

„Pa, gosti iz svemira bi mogli imati isti stav prema tebi, ali bi se možda vrlo loše provela kad bi im povjerovala. Ne smijemo napraviti nikakav potez koji bi se mogao protumačiti kao prijetnja.”

Naravno, citirao je brodsku zapovijed i Laura je to znala. Zahtjevi znanosti su dolazili iza zahtjeva svemirske diplomacije.

U stvari, nije bilo potrebe da se potežu tako uzvišeni obziri; u pitanju su bili samo dobri običaji. Svi su oni ovdje posjetitelji i čak nisu tražili dopuštenje za ulazak.

Činilo se da je stvor završio svoju inspekciju. Još jednom je velikom brzinom obišao logor, zatim je po tangenti odjurio prema stubištu.

„Pitam se kako će svladati stubište?” razmišljala je Laura. Brzo je dobila odgovor na svoje pitanje: pauk se uopće nije obazirao na stube i krenuo je u blagi ulazni zavoj rampe, ne smanjujući brzinu.

„Kontrola na glavini” reče Norton, „možda ćete uskoro dobiti gosta. Pogledajte stube Alfa, šestu dionicu. I, usput, veliko hvala što tako dobro motrite na nas.” Trebalo je minutu da zajedljiva bodlja prodre. Onda je promatrač s glavine počeo puštati glasove isprike. „Ovaj... ja samo nazirem nešto, kapetane, tek sad kad ste mi rekli da je tamo. Ali što je to?”

„Tvoje nagađanje vrijedi koliko i moje” odgovori Norton, pritišćući gumb za opću uzbunu. „Logor Alfa poziva sve postaje. Upravo nas je posjetio stvor sličan tronogom pauku, visok oko dva metra; ima malo, loptasto tijelo, putuje vrlo brzo, okretnim kretanjem. Izgleda bezopasan, ali radoznao. Može vam se prikrasti prije nego što ga primijetite. Molim, potvrdite prijem.” Prvi odgovor je stigao iz Londona, petnaest kilometara na istok.

„Kapetane, kod nas po svemu sudeći nema ničeg neuobičajenog.”

S iste udaljenosti na zapad odgovorio je Rim, zvučeći sumnjivo pospano.

„Ovdje isto, kapetane. Uh... samo trenutak...”

„Što je?”

„Prije minutu ostavio sam nalivpero – i sad je nestalo! Što... oh!

„Govori suvislo!”

„Nećete mi vjerovati, kapetane. Pravio sam neke zabilješke – vi znate da volim pisati, a to nikome ne smeta – i koristio sam svoje omiljeno nalivpero; staro je skoro dvjesto godina. E pa, sad leži na tlu, oko pet metara odavde! Našao sam ga. Hvala bogu, nije oštećeno.”

„A što misliš: kako je tamo dospjelo?”

„Ovaj... možda sam za trenutak zadrijemao. Dan je bio naporan.”

Norton je uzdahnuo, ali se suzdržao od komentara; tako su malobrojni, a imaju tako malo vremena za istraživanje cijelog jednog svijeta. Oduševljenje ne može uvijek svladati iscrpljenost i on se upita ne izlažu li se prevelikim opasnostima. Možda ne bi trebao da svoje ljude razbijati na tako male skupine samo zato da istraži što veće područje Ali stalno je bio svjestan dana koji tako brzo prolaze i neriješenih tajni koje ih okružuju. Osjećao je sve jaču sigurnost da će se nešto dogoditi i da će morati napustiti Ramu čak i prije nego što stigne do perihela – tog trenutka istine, kada će Rama promijeniti – ili neće – stazu.

„Sad slušajte, Glavina, Rim, London – svi” reče Norton. „Želim da me tijekom noći izvještavate svakih pola sata. Odsad moramo pretpostavljati da svakog trenutka možemo dobiti goste. Neki od njih mogu biti opasni, ali po svaku cijenu moramo izbjeći... incidente. Svi znate upute s najvišeg vrha glede toga.”

To je bilo potpuno točno; činilo je dio njihove obuke. Ipak, možda nitko od njih nije stvarno vjerovao da će se onaj, toliko vremena teorijski postavljen, ‘fizički dodir s inteligentnim nezemaljskim bićima’ ostvariti za njihovog života – a još manje da će ga sami doživjeti.

Obuka je jedno, stvarnost – drugo, a nitko nije mogao biti siguran da u opasnosti neće prevladati stari ljudski nagoni samoodržanja. Ipak, od bitnog je značaja da svakom biću koje sretnu u Rami pruže prednost sumnje, sve do posljednjeg mogućeg trenutka – pa čak i poslije.

Zapovjednik Norton nije želio da ga povijest zapamti kao čovjeka koji je započeo prvi interstelarni rat.

Nekoliko sati kasnije, stotine pauka trčkaralo je cijelom ravnicom. Kroz teleskop se moglo vidjeti da ih je puna i Južna hemisfera, ali, barem kako se činilo, ne i otok New York.

Pauci više nisu obraćali pozornost na istraživače, a nakon nekog vremena i ovi na njih – premda je Norton povremeno otkrivao predatorski sjaj u očima svoje brodske liječnice. Njoj ništa ne bi činilo veće zadovoljstvo, bio je siguran, no da neki pauk strada u trku, a vjerovao ne bi ni zazirala od toga da, u interesu znanosti, pomogne da se to dogodi.

Gotovo sigurno, barem je tako izgledalo, pauci ne mogu biti inteligentni; tijela su im premalena da sadrže bogzna koliki mozak, a bilo je, zapravo, teško shvatiti gdje spremaju svu tu energiju za kretanje. Ipak, njihovo ponašanje je čudno svrsishodno i koordinirano. Činilo se da se svuda nalaze, ali nikad nisu dva puta posjetili isto mjesto. Norton je često imao dojam da nešto traže. Što god to bilo, čini se da još nisu otkrili.

Pauci su došli i gore, sve do središnje glavine i tri velika stubišta. Nije bilo jasno kako su se uspjeli popeti uz vertikalne dijelove, čak i u uvjetima gotovo nulte sile teže. Laura je postavila teoriju da na nogama imaju gumene hvataljke.

A onda je, na svoje primjetno zadovoljstvo, dobila žudno željeni uzorak. Kontrola s glavčine je javila da je jedan pauk pao niz vertikalnu stranu i da leži, mrtav ili onesposobljen, na prvoj platformi. Vrijeme za koje je Laura iz ravnice stigla gore bio je rekord koji neće biti srušen.

Kad je došla na platformu, ustanovila je da je, i uz malu brzinu pri udaru, stvor slomio sve tri noge. Oči su mu bile otvorene, ali nije pokazivao reakcije ni na kakve vanjske podražaje. Čak bi i svježi ljudski leš bio življi, pomislila je Laura. Čim je svoj plijen dopremila natrag na Endeavour, počela je raditi, služeći se svojim priborom za seciranje.

Pauk je bio tako krhak da se gotovo raspadao i bez njezine pomoći. Odvojila je noge, zatim je počela raditi na tankom oklopu koji se raspuknuo duž tri velika kruga i rastvorio poput oguljene naranče.

Nakon nekoliko trenutaka tupe nevjerice – jer nije bilo ničeg što bi mogla prepoznati ili identificirati – pažljivo je snimila niz fotografija. Onda je uzela skalpel.

Gdje da počne rezati? Došlo joj je da zažmiri i bode nasumice, ali to ne bi bilo vrlo znanstveno.

Oštrica je ušla gotovo bez otpora. Sekundu kasnije, Endeavourom se uzduž i poprijeko zaorio posve neženstven urlik brodske liječnice Ernst.

Zbunjenom naredniku McAndrewsu trebalo je dobrih dvadeset minuta da umiri preplašene čimpove.

34.

NJEGOVA EKSELENCIJA ŽALI...

„Kao što ste svi svjesni, gospodo” reče veleposlanik Marsa, „puno stvari se dogodilo od našeg posljednjeg sastanka. Moramo razmotriti mnogo toga – i odlučiti. Zato mi je jako žao što naš uvaženi kolega s Merkura nije ovdje.”

Posljednja tvrdnja nije bila posve točna. Dr. Boseu nije baš bilo jako žao što njegova ekselencija hermijanski veleposlanik nije nazočan. Bilo bi mnogo bliže istini reći da je zabrinut. Svi njegovi diplomatski instinkti govorili su mu da se nešto događa i premda su njegovi izvori informacija bili izvrsni, nije uspio doći čak ni do nagovještaja što bi to moglo biti.

Pismo kojim se veleposlanik ispričao bilo je pristojno i ništa nije otkrivalo. Njegova ekselencija je izrazila žaljenje što ga hitni i neodložni poslovi sprečavaju da bude na sastanku osobno ili putem video-veze. Dr. Boseu je bilo teško zamisliti nešto hitnije ili važnije od Rame.

„Dva člana Odbora imaju pripremljene izjave. Prvo bih zamolio profesora Davidsona.”

Među ostalim znanstvenicima u Odboru pronio se žamor uzbuđenja. Većina je smatrala da astronom, sa svojim poznatim kozmološkim gledištem, nije pogodna osoba za predsjednika Savjetodavnog vijeća za svemir. Ponekad je ostavljao dojam da su aktivnosti inteligentnog života nesretna beznačajnost u veličanstvenom svemiru zvijezda i zviježđa te da je znak pogrešnog odgoja obraćati na njih preveliku pažnju. Stoga nije bio omiljen među egzobiolozima, kakav je dr. Perera, koji su zastupali upravo suprotno mišljenje. Za njih je jedina svrha svemira proizvesti inteligenciju, a bili su skloni da s podsmjehom govore o čisto astronomskim pojavama. „Samo mrtva tvar“, bijaše jedna od njihovih omiljenih fraza.

„Gospodine veleposlaniče” počne znanstvenik, „analizirao sam čudno ponašanje Rame u posljednjih nekoliko dana i želio bih iznijeti svoje zaključke. Neki od njih su prilično iznenađujući.”

Dr. Perera je izgledao iznenađen, a zatim pomalo samozadovoljan. Svesrdno je odobravao sve što iznenađuje Davidsona.

„Prije svega, imamo neobičan niz događaja za vrijeme leta onog mladog poručnika do Južne hemisfere. Sama električna pražnjenja, premda spektakularna, nisu važna; lako je pokazati da su sadržavala razmjerno malo energije. Međutim, ona su se poklapala s promjenom brzine vrtnje Rame i njegovog položaja – odnosno, orijentacije u svemiru. To je moralo zahtijevati ogromnu količinu energije; pražnjenja naboja koja su gospodina... hm... Paka gotovo stajala života bila su samo nevažan nusproizvod – možda smetnju koja se morala umanjiti onim divovskim gromobranima na Južnom polu.

Iz ovoga izvlačim dva zaključka. Kad svemirski brod – a Ramu, unatoč njegove fantastične veličine, moramo nazvati svemirskim brodom – izvodi promjenu orijentacije osi, to obično znači da se sprema obaviti promjenu staze. Zato moramo ozbiljno uzeti gledišta onih koji vjeruju da se Rama možda sprema postati još jedan planet našeg Sunca, umjesto da se vrati zvijezdama.

Ako je ovo točno, Endeavour očito mora biti spreman otploviti – kaže li što tako za svemirski brodovi? – svakog trenutka. Može se naći u vrlo ozbiljnoj opasnosti, dok je još fizički vezan za Ramu. Pretpostavljam da je zapovjednik Norton već i te kako svjestan te mogućnosti, ali mislim da bismo mu trebali poslati dodatno upozorenje.”

„Velika hvala, profesore Davidson. Da – profesore Solomons?”

„Želio bih ovo prokomentirati” reče povjesničar znanosti. „Izgleda da je Rama promijenio brzinu vrtnje bez korištenja nekih mlaznih odnosno reaktivnih motora To nam, čini mi se, ostavlja samo dvije mogućnosti.

Prva je da Rama ima unutarnje žiroskope, ili njihovu protuvrijednost. Oni moraju biti ogromni. Gdje su?

Druga mogućnost – koja bi okrenula naglavce cjelokupnu našu fiziku – je da Rama ima neki nereaktivni pogonski sustav. Takozvani svemirski pogon u koji profesor Davidson ne vjeruje. Ako je tako, Rama može učiniti gotovo sve. Mi uopće nećemo moći predvidjeti njegovo ponašanje, čak ni na grubo fizičkoj razini.” Diplomati su očito bili malo zbunjeni ovom razmjenom mišljenja, a astronom je odbijao upustiti se u raspravu. Dovoljno se izložio za jedan dan.

„Ako nemate ništa protiv, ja ću se držati zakona fizike, dok ih se ne budem morao odreći. Ako nismo našli žiroskope u Rami, možda nismo dovoljno uporno tražili ili ih nismo tražili na pravom mjestu.”

Bose je primijetio da Perera postaje nestrpljiv. Egzobiolog je obično, kao i svatko drugi, uživao upuštati se u spekulacije, međutim, sada prvi put ima neke čvrste činjenice. Njegova odavno siromašna znanost obogatila se preko noći.

„Vrlo dobro. Ako više nema komentara, znam da doktor Perera ima važne informacije.”

„Hvala, gospodine veleposlaniče. Kao što ste svi vidjeli, napokon smo nabavili uzorak ramanskog oblika života, a nekoliko drugih smo izbliza promatrali. Brodska liječnica Ernst, sanitetska časnica Endeavoura, poslala je iscrpan izvještaj o pauku sličnom stvoru kojega je secirala. Moram odmah reći da su neki od njezinih nalaza zbunjujući, i pod drugim okolnostima ja bih odbio u njih vjerovati.

Pauk je nepobitno organske prirode, premda se njegova kemija u mnogome razlikuje od naše. Sadrži znatne količine lakih metala. Ipak, ne bih ga nazvao životinjom zbog nekoliko bitnih razloga.

Prvo, čini se da nema usta, ni trbuh, ni crijeva – niti ima neku metodu uzimanja hrane. Također, nema organe za uzimanje zraka, nema pluća, ni krv, ni rasplodni sustav...

Možete se upitati: pa što onda ima? Dakle, postoji jednostavna muskulatura koja upravlja s njegove tri noge i tri bičaste hvataljke ili pipka. Postoji mozak – prilično složen, najvećim djelom u vezi s izvanredno razvijenim triokularnim vidom toga stvora. Međutim, osamdeset posto tijela sastoji se od saća velikih stanica, i to je ono što je doktorici Ernst priredilo onako neugodno iznenađenje kad je počela seciranje. Da je imala više sreće, mogla je to prepoznati na vrijeme, jer to je jedina ramanska struktura koja postoji na Zemlji – istina, samo kod nekolicine morskih životinja.

Najveći dio pauka jednostavno je akumulator, vrlo sličan onome koji se nalazi u električnim jeguljama i ražama. Međutim, u ovom slučaju, čini se, ne služi za obranu. To je izvor energije ovog stvora. I zato nema organe za hranjenje i disanje; nisu mu potrebni takvi primitivni uređaji. A, uzgred rečeno, to znači da bi se u i u zrakopraznom prostoru osjećao posve kao kod kuće.

Tu, dakle, imamo stvora koji po namjeni i svrsi nije ništa više do li pokretno oko. Nema organe za manipuliranje; one hvataljke su preslabe. Rekao bih da je to samo uređaj za izviđanje.

Njegovo ponašanje svakako odgovara tome opisu. Sve što ti nazovi pauci čine jest da jure uokolo i promatraju stvari. To je i sve što mogu.

Međutim, ostale životinje su drukčije. Rak, morska zvijezda, morski psi – da ih tako nazovemo u nedostatku prikladnijih imena – očito mogu manipulirati svojom okolinom i čini se da su specijalizirani za različite funkcije. Pretpostavljam da također imaju električni pogon, budući da, kako se čini, poput pauka nemaju usta.

Siguran sam da ćete shvatiti biološke probleme što ih sve ovo postavlja. Jesu li su se takva bića mogla razviti prirodnim putem? Ja doista ne mislim tako. Čini se da su konstruirana, kao strojevi, za određene poslove. Kad bih ih morao opisati, rekao bih da su to roboti – biološki roboti – nešto čemu nema analogije na Zemlji.

Ako je Rama svemirski brod, možda su oni dio posade. Što se tiče pitanja kako su rođeni – ili stvoreni – o tome vam ne mogu ništa reći. Ali mogu nagađati da se odgovor nalazi tamo, preko mora, u New Yorku. Ako zapovjednik Norton i njegovo ljudstvo mogu pričekati dovoljno dugo, možda će sretati sve složenije stvorove nepredvidivog ponašanja. Negdje mogu sresti i same Ramance – stvarne tvorce ovog svijeta.

A kad se to dogodi, gospodo, neće uopće biti nikakvi sumnji da su to oni.”

35.

POSEBNA POŠILJKA

Zapovjednik Norton je čvrsto spavao kad ga njegov osobni uređaj za vezu odvoji od sretnih snova. Ljetovao je s obitelji na Marsu, letio pokraj gorostasnog snijegom pokrivenog vrha Nix Olympica, najsilnijeg vulkana u Sunčevom sustavu. Mali Billie je upravo htio nešto reći; sad nikad neće saznati što.

San je nestao; stvarnost je bio njegov zamjenik, gore na brodu.

„Oprostite što vas budim, kapetane” reče Kirchoff. „Poruka iz Stožera s trostrukim A prioritetom.”

„Pročitaj mi” pospano odgovori Norton.

„Ne mogu. Šifrirana je. Ima oznaku ‘Zapovjedniku osobno’“

Norton se odmah razbudio. Takvu poruku je primio svega tri puta u svojoj karijeri i svaki put je podrazumijevala problem.

„Do vraga!” reče. „Što sad da radimo?”

Zamjenik se nije ni trudio odgovoriti. Obojica su savršeno shvaćala problem; bio je to problem koji brodske upute nisu predviđale. Normalno, zapovjednik nikad nije bio duže od nekoliko minuta izvan svoje kabine, a knjiga šifri nalazila se u njegovom osobnom sefu. Ako sad krene, Norton bi se mogao – iscrpljen – vratiti na brod za četiri-pet sati. Tako se ne postupa s porukama s trostrukim A prioritetom.

„Jerry”, reče napokon, „tko je u centrali?”

„Nitko. Sam sam uspostavio vezu.”

„Magnetofon isključen?”

„Je. Nekim čudnim prekršajem pravila.”

Norton se osmjehnuo. Jerry je najbolji zamjenik s kojim je ikad radio; on misli na sve.

„U redu. Ti znaš gdje je moj ključ. Pozovi me kasnije.

Sljedećih deset minuta čekao je što je strpljivije mogao, bez mnogo uspjeha pokušavajući misliti o drugim problemima. Mrzio je nepotrebne mentalne napore; malo je vjerojatno da bi mogao pogoditi u čemu govori poruka koja stiže, a njezin sadržaj će ionako saznati dovoljno brzo. Onda će početi tek početi brinuti.

Kad ga je opet pozvao, Kirchoff je očito govorio pod djelovanjem prilične napetosti.

„Nije stvarno hitno, kapetane. Sat vremena ne čini nikakvu razliku. Ali bih više volio izbjeći radio. Poslat ću vam dolje poruku po glasniku.”

„Ali zašto... oh, dobro. Uzdam se u tvoj sud. Tko će prenijeti poruku kroz zračne komore?”

„Idem ja. Pozvat ću vas kad stignem na glavinu.”

„To znači da brod ostaje na Lauri?”

„Najduže jedan sat. Odmah ću se vratiti na brod.” Sanitetski časnik nema specijaliziranu obuku nužnu za obavljanje dužnosti kapetana ništa više nego što bi se od kapetana moglo očekivati da obavi neku operaciju. U hitnim slučajevima, te dvije dužnosti su ponekad uspješno razmjenjivane, ali se to nije preporučivalo. Pa, večeras je već prekršeno jedno pravilo.

„Službeno – ti uopće ne napuštaš brod. Jesi li probudio Lauru?”

„Jesam. Očarana je što joj se pružila prilika.”

„Sreća što su liječnici navikli čuvati tajne. Ah, da – jesi li poslao potvrdu prijema?”

„Naravno. U vaše ime.”

„Onda čekam.”

Sad je bilo posve nemoguće izbjeći zabrinuto predviđanje. „Nije stvarno hitno – ali bih više volio izbjeći radio...”

Jedna stvar je sigurna: ove noći zapovjednik više neće mnogo spavati.

36.

PROMATRAČ BIOTA

Narednik Pieter Rousseau je znao zašto se dobrovoljno javio za ovaj posao; ne samo zato jer je to bilo ostvarenje jednog sna iz djetinjstva. Teleskopi su ga očarali kad je imao samo šest ili sedam godina, a veliki dio mladosti proveo je skupljajući leće svih oblika i veličina. Postavljao ih je u kartonske cijevi, pravio sve jače instrumente, dok nije upoznao Mjesec i planete, bliže svemirske stanice i cijelo područje na trideset kilometara oko svoje kuće.

Imao je sreće s rodnim mjestom – usred planina Colorada. Gotovo u svim pravcima vidik je bio spektakularan i neiscrpan. Provodio je sate istražujući, u potpunoj sigurnosti, vrhunce koji su svake godine uzimali danak u životima neopreznih planinara. Premda je mnogo vidio, još više je zamišljao; volio je zamišljati kako se iza svakog stjenovitog vrha, izvan dometa njegovog teleskopa, nalaze čarobna kraljevstva, puna čudesnih stvorova. I tako je godinama izbjegavao posjetiti mjesta koja su mu njegove leće donosile na dohvat ruke, jer je znao da stvarnost nije dorasla snu.

Sada, na središnjoj osi Rame, može razgledavati čudesa koja prelaze najrazigranije fantazije njegove mladosti. Pred njim se prostire cijeli svijet – istina, mali, no čovjek bi mogao provesti život istražujući tri tisuće kvadratnih kilometara, čak i kad je svijet mrtav i ne mijenja se.

Međutim, sada je život, sa svim svojim beskonačnim mogućnostima, došao na Ramu. Ako biološki roboti i nisu živa stvorenja, nepobitno su vrlo dobra imitacija.

Nitko nije znao tko je izmislio riječ ‘biot’; činilo se da je odmah ušla u uporabu, nekom vrstom spontanog nastanka. Sa svog istaknutog mjesta na glavini, Rousseau je bio glavni promatrač biota i vjerovao je da počinje shvaćati neke od uzoraka njihovog ponašanja.

Pauci su bili pokretni senzori, koji su koristili vid i, vjerojatno, pipanje, za istraživanje cijele unutrašnjosti Rame. U jednom trenutku stotine njih su velikom brzinom jurile uokolo, no nakon manje od dva dana većina je nestala. Sad je vrlo neobično uopće vidjeti pauka.

Zamijenila ih je čitava menažerija mnogo dojmljivijih stvorova i nije bilo lako smisliti im pogodna imena. Bilo je tu ‘perača prozora’, s velikim jastučastim stopalima, koji su očito polirali cijelu dužinu šest umjetnih sunaca Rame. Njihove ogromne sjene, bačene ravno preko promjera svijeta, ponekad su dovodile do privremenih pomrčina na suprotnoj strani.

Činilo se da je rak koji je uništio Vilinog konjica spadao u ‘čistače’. Lanac istih stvorova približio se logoru Alfa, pa su odnijeli sve otpatke, uredno naslagane na rubu logorišta; odnijeli bi i sve drugo da Norton i Mercer nisu bili odlučni te su se suprotstavili. Konfrontacija je bila zabrinjavajuća, ali kratka. Nakon toga, čistači su, izgleda, razumjeli što smiju dirati i dolazili su u pravilnim vremenskim razmacima da vide jesu li potrebne njihove usluge. Bio je to posve pogodan aranžman i ukazivao je na visok stupanj inteligencije – ili samih čistača ili nekog bića koje ih kontrolira s drugog mjesta.

Na Rami je uklanjanje smeća bilo jednostavno; sve se bacalo u more gdje je, vjerojatno, razlagano na oblike koji se mogu opet upotrijebiti. Proces je bio brz. Resolution je nestala preko noći, na veliki tugu Ruby Barnes. Norton je utješio rekavši da je splav sjajno obavila zadaću, no da on ionako ne bi više nikome dopustio da ga opet upotrijebi. Morski psi možda ne bi pokazali sposobnost razlikovanja koju imaju čistači.

Nijedan astronom koji otkriva nepoznati planet nije mogao biti sretniji od Rousseaua kad bi uočio novi tip biota i svojim teleskopom dobio dobru fotografiju. Na žalost, činilo se da se sve zanimljivije vrste nalaze na suprotnoj strani, na Južnom polu, gdje obavljaju tajnovite poslove oko rogova. Nešto nalik stonogi s gumenim hvataljkama moglo se povremeno vidjeti kako istražuje sam Veliki rog, dok je Rousseau oko nižih vrhova zamijetio jedno krupno stvorenje koje je moglo biti križanac nilskog konja i buldožera. A postojala je čak i žirafa s dva vrata koja je, čini se, služila kao pokretna dizalica.

Poput svakog broda, Rama vjerojatno zahtijeva testiranje, provjere i popravke poslije svog ogromnog putovanja. Posada već radi danonoćno. Kada će se pojaviti putnici?

Klasifikacija biota nije bila Rousseauov glavni zadatak. Zapovjeđeno mu je da motri na dvije-tri istraživačke skupine koje su stalno bile na terenu, da pazi da ne zapadnu u nevolju i da ih upozori ako se bilo što približava. Svakih šest sati se smjenjivao s bilo kim tko je mogao biti odvojen za tu dužnost, premda je ne jednom proveo na dežurstvu dvanaest sati bez prekida. Rezultat je da sad poznaje geografiju Rame bolje od bilo kojeg čovjeka koji će ikad živjeti. Poznata mu je kao planine Colorada iz njegove mladosti.

Kad je poručnik bojnog broda Kirchoff izašao iz zračne komore Alfa, Rousseau je odmah znao da se događa nešto neobično. Premještaji osoblja se nikad nisu obavljali tijekom razdoblja za spavanje, a po brodskom vremenu sad je prošla ponoć. Rousseau se onda sjetio kako ih nedovoljno malo, no zatim mu sine jedna neusporedivo veća, zapanjujuća nepravilnost.

„Jerry – tko zapovijeda brodom?”

„Ja” hladno reče zamjenik, otvarajući svoju kacigu. „Valjda ne misliš da bih napustio zapovjedni most dok sam na dužnosti?”

Zavukao je ruku u džep-torbu na svome odijelu i izvukao malu konzervu s etiketom Koncentrat narančinog soka. Dovoljno za pet litara.

„Pieter, ti si dobar u tome. Kapetan čeka na ovo.” Rousseau je rukom odmjerio težinu konzerve, pa reče: „Nadam se da si unutra stavio dovoljnu masu. Ponekad se zaustave na prvoj terasi.”

„Pa, ti si stručnjak.”

To je bilo posve točno. Promatrači s glavine su imali veliku praksu u bacanju sitnih stvari, koje su zaboravljene ili su hitno potrebne. Umijeće je bilo u tome da sigurno prođu područje slabe sile teže te da ih zatim Coriolisova sila ne odnese predaleko od logora, tijekom osam kilometara kotrljanja nizbrdo.

Rousseau je čvrsto stao, uhvatio konzervu i zavitlao je niz liticu. Nije ciljao ravno na logor Alfa, već gotovo trideset stupnjeva u stranu.

Otpor zraka je gotovo odmah oduzeo konzervi početnu brzinu, no onda ju je preuzela pseudogravitacija

Rame i konzerva je ustaljenom brzinom krenula prema dolje. Jednom je udarila blizu osnove ljestvi, pa je usporeno odskočila preko ruba prve terase.

„Sad je u redu” reče Rousseau. „Želiš li da se kladimo?

„Ne”, glasio je brzi odgovor. „Ti znaš kakvi su izgledi, a ja ne.”

„Nisi športaš. Ali sad ću ti reći – zaustavit će se najdalje tristo metara od logora.”

„To baš ne zvuči jako točno.”

„Mogao bi jednom sam pokušati. Bio sam svjedokom kad je Joe promašio za nekoliko kilometara.”

Konzerva više nije odskakivala; sila teža je dovoljno ojačala da je prilijepi za zakrivljenu površinu sjeverne kupole. Dok je stigla do druge terase, kotrljala se brzinom od dvadeset ili trideset kilometara na sat, te je gotovo postigla najveću brzinu koju trenje dopušta.

„Sad ćemo morati čekati” reče Rousseau, sjedajući za teleskop kako bi mogao pratiti glasnika. „Bit će tamo za deset minuta. Ah, evo kapetana. Naučio sam prepoznati ljude iz ovog kuta. Sad gleda prema nama.“

„Vjerujem da ti taj teleskop daje osjećaj moći.”

„Oh, da. Ja sam jedina osoba koja zna sve što se zbiva na Rami, ili, barem sam tako mislio” dodao je žalostivo, prijekorno pogledavši Kirchoffa.

„Ako će te to usrećiti, kapetan je otkrio da mu je ponestalo paste za zube.”

Poslije ovoga, razgovor je zamro, ali, na kraju, Rousseau reče: „Šteta što se nismo kladili. Mora propješačiti samo pedesetak metara. Sad je primijetio konzervu. Zadatak obavljen.”

„Hvala, Pieter, odlično si to napravio. Sad možeš opet na spavanje.”

„Spavati! Na dužnosti sam do 04.00.”

„Oprosti, vjerojatno si spavao. Kako bi inače mogao sve ovo sanjati?”

Stožer Službe promatranja svemira:

Zapovjedniku SB Endeavour.

Prioritet:          AAA.

Povjerljivost: Samo za vaše oči.

                        Ne trajni zapis.

Svemirska straža izvještava da je prije deset do dvanaest dana, po svemu sudeći s Merkura, krenula ultrabrza letjelica da presretne Ramu. Ako ne bude promjene staze dolazak previđen za datum 322. dan 15 sati. Može se pokazati nužnim da se prije toga evakuirate. Obavještavat ću vas. Glavni zapovjednik.

Norton je šest puta pročitao poruku da upamti datum. U Rami je bilo teško voditi računa o vremenu: morao je pogledati na svoj sat s kalendarom. Sada je 315. dan Najvjerojatnije su imali samo još jedan tjedan.

Poruka je bila jeziva, ne samo po onome što izravno kazuje već i po onom što podrazumijeva. Hermijanci su u tajnosti poslali letjelicu, što je, samo po sebi, prekršaj svemirskog zakona. Zaključak je očit: njihova „letjelica” je mogla biti jedino projektil.

Ali zašto? Neshvatljivo je – pa, gotovo neshvatljivo – da bi doveli u opasnost Endeavour. Stoga će vjerojatno primiti silna upozorenja od samih Hermijanaca. U slučaju opasnosti može krenuti u roku samo nekoliko sati, premda bi to učinio jedino uz najoštrije upozorenje i po neposrednoj zapovijedi svog glavnog zapovjednika.

Polako i zamišljeno otišao je do improviziranog kompleksa za održavanje života i bacio poruku u elektrosan. Blistav sijev laserske svjetlosti koji se probio kroz pukotinu ispod poklopca sjedala reče mu da su zahtjevi tajnosti zadovoljeni. Šteta, pomisli, što se svi problemi ne mogu odložiti tako brzo i higijenski.

37.

PROJEKTIL

Projektil je još bio udaljen pet milijuna kilometara kad je bljesak njegovih plazma-mlaznih kočnica postao jasno vidljiv u polju glavnog teleskopa Endeavoura. Dotad se tajna bila pročula i Norton je, preko volje, dao zapovijed za drugu i, možda, konačnu evakuaciju Rame. Ali nije namjeravao otići prije no što mu događaji ne oduzmu svaku drugu mogućnost.

Kad je završio manevar kočenja, neželjeni gost s Merkura došao je na samo pedeset kilometara od Rame i očito ga je proučavao pomoću svojih televizijskih kamera. Ove su bile posve primjetne – jedna sprijeda i jedna straga, kao i nekoliko malih omni-antena i veliki reflektor za usmjeravanje, stalno usmjeren prema jednoj udaljenoj zvijezdi, zapravo planetu Merkuru. Norton se pitao kakve upute stižu tom radioemisijom i kakve informacije odlaze natrag.

Hermijanci, međutim, nisu mogli doznati ništa što već nisu znali; sve što je Endeavour otkrio emitirano je diljem Sunčevog sustava. Ova svemirska letjelica, koja je oborila sve rekorde brzine da bi ovamo stigla, mogla je biti samo produžetak volje svojih tvoraca, oruđe njihovog cilja. Taj cilj će se uskoro znati, jer će se za tri sata hermijanski veleposlanik pri Ujedinjenim planetima obratiti Generalnoj skupštini.

Službeno, ovaj projektil nije postojao. Ne nosi nikakve oznake i ne zrači ni na jednoj standardnoj frekvenciji za veze. To je ozbiljno kršenje zakona, no čak ni SVEMIRSKA STRAŽA još nije uložila službeni prosvjed. Svi su s nervoznim nestrpljenjem čekali što će biti sljedeći potez Merkura.

Prošlo je tri dana otkako je SVEMIRSKA STRAŽA saznala za postojanje – i porijeklo – projektila. Cijelo to vrijeme Hermijanci su i dalje tvrdoglavo šutjeli. Bili su majstori šutnje kad im to odgovara.

Neki psiholozi su tvrdili da je gotovo nemoguće do kraja shvatiti mentalitet čovjeka rođenog i odgojenog na Merkuru. Zauvijek prognani sa Zemlje zbog njene tri puta jače sile teže, Hermijanci su mogli stajati samo na Mjesecu i s njega gledati obližnji planet svojih predaka, čak roditelja, ali nisu ga mogli posjetiti. Stoga su, dakako, tvrdili da to i ne žele.

Pretvarali su se da preziru blage kiše, valovita polja i mora, plavo nebo – sve one stvari koje su mogli upoznati samo sa snimkama. Budući da je njihov planet natapalo toliko Sunčeve energije da je dnevna temperatura često dosezala i šest stotina stupnjeva, glumili su prilično hvalisavu tvrdokornost koja ne bi podnijela ni najkraće ozbiljno ispitivanje. U stvari, bili su fizičkoj slabi, jer su mogli opstati samo potpuno izolirani od svoje negostoljubive sredine. Čak i kad bi mogao podnijeti jaču gravitaciju na Zemlji, Hermijanca bi brzo onesposobio jedan vrući dan na otvorenom u bilo kojem ekvatorskom području na Zemlji.

Ipak, u doista važnim stvarima, bili su izdržljivi. Psihološki pritisak tako bliske nazočnosti te proždrljive matične zvijezde, tehnološki problemi prodiranja u tlo otpornog planeta i otimanje svih životnih potreba od njega – proizveli su jednu spartansku i u mnogo čemu poštovanja dostojnu kulturu. Mogli ste se pouzdati u Hermijance; ako nešto obećaju, to će i učiniti, premda račun može ispasti pozamašan. Po njihovoj vlastitoj šali, ako Sunce ikad pokaže znakove da se pretvara u novu, oni će sklopiti ugovor da ga obuzdaju – čim se utvrdi honorar. Protuhermijanska šala je glasila da se svako dijete koje pokaže znakove zanimanja za umjetnost, filozofiju ili apstraktnu matematiku opet zakopava u hidroponske farme. Što se tiče zločinaca i psihopata, to uopće nije šala. Zločin je bio jedna od raskoši koje Merkur sebi nije mogao dopustiti.

Zapovjednik Norton je jednom bio na Merkuru koji je na njega, kao i na većinu posjetitelja, ostavio silan dojam; stekao je i mnoge hermijanske prijatelje. Zaljubio se u jednu djevojku iz Port Lucifera i čak je razmišljao o potpisivanju trogodišnjeg ugovora, ali je roditeljsko protivljenje svakom proscu izvan staze Venere bilo prejako. I bolje što je tako ispalo.

„Kapetane, trostruka A poruka sa Zemlje”, javio se zapovjedni most. „Od glavnog zapovjednika. Glasovna varijanta i tekst za svaki slučaj. Jeste li spremni za prijem?“

„Tekst u arhivu; meni daj glas.”

„Evo.”

Admiral Hendrix je zvučao smireno i konkretno, kao da izdaje rutinsku zapovijed floti umjesto što se bavi jedinstvenom situacijom u povijesti svemira. No, nije on bio taj koji se nalazio na deset kilometara od bombe.

„Glavni zapovjednik zapovjedniku Endeavoura. Ovo je sažet pregled situacije, kako je sada vidimo. Znate da se Generalna skupština sastaje u 1400 i slušat ćete njezin rad. Moguće je da ćete morati odmah poduzeti akciju, bez konzultacija; stoga evo upute.

Analizirali smo fotografije koje ste nam poslali. Letjelica je standardna svemirska sonda, modificirana za velika ubrzanja, a početno ubrzanje joj je vjerojatno dano laserom s Merkura. Veličina i masa odgovaraju fuzijskoj bombi kategorije od petsto do tisuću megatona. Hermijanci u svojim rudarskim radovima svakodnevno koriste bombe jačine do sto megatona, te im ne bi bilo teško da sastave takvu bojevu glavu.

Naši stručnjaci također procjenjuju da je to minimalna veličina potrebna za uništenje Rame. Ako bomba detonira na najtanjem dijelu oklopa, ispod Cilindričnog mora, omotač će biti probijen, a rotacija tijela dovršit će raspadanje Rame.

Pretpostavljamo da će vam Hermijanci, ako planiraju takav čin, dati dovoljno vremena da se sklonite. Za vašu informaciju: bljesak gama-zraka od takve bombe mogao bi za vas biti opasan do udaljenosti od tisuću kilometara.

No, to nije najveća opasnost. Komadi Rame, teški na tone, i odbačeni brzinom vrtnje od gotovo tisuću kilometara na sat, mogli bi vas uništiti na neograničenoj udaljenosti. Zato vam preporučujemo da odletite u smjeru osi vrtnje, jer u tom smjeru neće biti odbačenih komada. Deset tisuća kilometara udaljenosti bi vam trebalo pružiti odgovarajuću zonu sigurnosti.

Ovu poruku ne mogu uhvatiti nepozvani; ona ide višestrukim pseudoslučajnim kanalom pa mogu govoriti otvoreno. Vaš odgovor možda neće biti tako siguran pa govorite oprezno i koristite šifru kad se ukaže potreba. Pozvat ću vas odmah nakon završetka rasprave u Generalnoj skupštini. Kraj poruke. Glavni zapovjednik. Gotovo.”

38.

GENERALNA SKUPŠTINA

Prema povijesnim udžbenicima – premda u to nitko nije mogao stvarno povjerovati – postojalo je vrijeme kada su stari Ujedinjeni narodi imali 172 članice. Ujedinjeni planeti imaju samo sedam, a ponekad je i to dovoljno teško. To su, po redu udaljenosti od Sunca: Merkur, Zemlja, Mjesec, Mars, Ganimed, Titan i Triton.

Ovaj popis podrazumijeva brojna izostavljanja i dvosmislenosti, koje će, vjerojatno, ispraviti budućnost. Kritičari su neumorno ukazivali na to da većina Ujedinjenih planeta uopće nisu planeti već sateliti. A kako je tek smiješno to što nisu uključena četiri diva: Jupiter, Saturn, Uran i Neptun.

Međutim, na plinovitim divovima nitko ne živi i vrlo je vjerojatno da nikad neće ni živjeti. Isto bi moglo vrijediti za još jednog neprisutnog velikana: Veneru. Čak i najzaneseniji inženjeri za teraformiranje slagali su se da će biti potrebna stoljeća za kroćenje Venera, a istodobno su na nju bacili oko Hermijanci i, nema sumnje, smišljaju neke svoje dugoročne planove.

Odvojeni predstavnici Zemlje i Mjeseca također su bili predmetom spora. Ostale članice su tvrdile da to koncentrira preveliku moć u jedan kut Sunčevog sustava. Ali na Mjesecu ima više stanovnika nego na svim drugim svjetovima zajedno, dakako osim same Zemlje, i on je sjedište Ujedinjenih planeta. Osim toga, Zemlja i Mjesec su se rijetko slagali u bilo kojem pitanju, te nije vjerojatno da bi mogli stvoriti opasan saveznički blok.

Mars je držao protektorat nad asteroidima, osim Icara i njegove skupine (pod nadzorom Merkura) te vrlo malog broja asteroida čiji su periheli s onu stranu Saturna, te ih svojata Titan. Veći asteroidi, poput Palade, Veste i Ceresa bit će jednog dana dovoljno važni da imaju vlastite veleposlanike, pa će članstvo UP tako dosegnuti dvoznamenkasti broj.

Ganimed je predstavljao ne samo Jupitera – te stoga veću masu od ostatka Sunčevog sustava zajedno – već i preostalih pedesetak Jupiterovih satelita, ako se računaju privremeni zarobljenici iz asteroidnog pojasa – premda pravnici još uvijek razmatraju to pitanje. Na isti način, Titan je pokrivao Saturn, njegove prstene i ostalih trideset i više satelita.

Glede Tritona situacija je još složenija. Velik Neptunov mjesec je najudaljenije stalno nastanjeno tijelo u Sunčevom sustavu, a posljedica toga je da njegov veleposlanik obavlja priličan broj dužnosti. Zastupa Uran i njegovih osam mjeseca (od kojih još nijedan nije zaposjednut), Neptun i tri njegova satelita, Pluton i njegov mjesec te usamljenu Perzefonu bez svog mjeseca. Da s one strane Perzefone ima planeta, i oni bi bili u nadležnosti Titana. A, kao da to nije dovoljno, moglo se čuti kako veleposlanik najudaljenije tame, kako je ponekad nazivan, žalostivo pita: „A što je s kometima?” Opći konsenzus je bio da se rješavanje ovog problema može prepustiti budućnosti.

No, u jednom vrlo stvarnom značenju, ta budućnost je već nastupila. Po nekim definicijama, Rama je komet. Kometi su naime bili jedini drugi posjetitelji iz međuzvjezdanih dubina, a mnogi su putovali hiperbolnim stazama koje su čak bliže Suncu no što je Ramina. Svaki svemirski odvjetnik mogao bi od toga napraviti dobro utemeljen spor – a hermijanski veleposlanik je bio među najboljim odvjetnicima.

„Pozdravljamo njegovu ekselenciju veleposlanika Merkura.”

Budući da su delegati bili raspoređeni prema udaljenosti od Sunca, a suprotno smjeru kretanja kazaljki, Hermijanac se nalazio posve udesno od predsjednika. Sve do posljednjeg trenutka promatrao je svoje računalo; sad je skinuo sinkronizirajuće naočale koje su svima ostalima onemogućavale da pročitaju poruku na ekranu. Uzeo je svežanj bilješki i ustao.

„Gospodine predsjedniče, uvažene kolege delegati, želio bih započeti kratkim pregledom situacije s kojom smo sada suočeni.”

Fraza ‘kratak pregled’ bi, da su je izustili određeni delegati, svim slušateljima izmamila nijemi očaj; no svi su znali da Hermijanci misle točno ono što kažu.

„Divovski svemirski brod, ili umjetni asteroid, nazvan Rama, uočen je prije više od godinu dana u području s one strane Jupitera. U početku se vjerovalo da je to prirodno tijelo koje se kreće po hiperbolnoj stazi koje će ga odvesti oko Sunca i dalje prema zvijezdama.

Kad je otkrivena njegova prava priroda, brodu Endeavour, iz sastava Promatračke službe Sunčevog sustava, zapovjeđeno je da se sastane s Ramom. Siguran sam da svi želimo čestitati zapovjedniku Nortonu i njegovoj posadi na učinkovitom načinu na koji su obavili svoj jedinstven zadatak.

U početku se vjerovalo da je Rama mrtav – da je zamrznut već toliko stotina tisuća godina da nema mogućnosti oživljavanja. To je, možda, još točno, u strogo biološkom smislu. Čini se da se svi, koji su tu stvar proučili, slažu da nijedan iole složeniji živi organizam ne može preživjeti više od nekoliko stoljeća obustavljanja života. Čak i na apsolutnoj nuli, zaostali kvantni učinci na kraju izbrišu previše informacija u stanicama da bi oživljavanje bilo moguće. Zato se činilo da Rama, iako ima ogroman arheološki značaj, ne postavlja pred nas nikakve krupnije astropolitičke probleme.

Sada je očito da je to bio vrlo naivan stav, premda je od samog početka bilo nekih koji su ukazivali da je Rama previše točno usmjeren na Sunce da bi mogla biti u pitanju čista slučajnost.

No, čak i tada, moglo se zastupati mišljenje – i bilo je zastupano – da se radi o pokusu koji nije uspio. Rama je stigao do željenog cilja, ali inteligencija koja ga je sagradila nije preživjela. Ovo gledište također je jednoumno; ono zasigurno podcjenjuje entitete s kojima imamo posla.

Ono što smo propustili uzeti u obzir je mogućnost nebiološkog održanja. Ako prihvatimo vrlo vjerojatnu teoriju doktora Perere, koja nepobitno odgovara svim činjenicama, stvorovi primijećeni u Rami sve doskora nisu postojali. Njihovi planovi, ili matrice, bili su uskladišteni u nekom središnjoj infobazi, a kad je trenutak kucnuo, proizvedeni su od dostupnih sirovina – vjerojatno, od organometalne otopine Cilindričnog mora. Takav podvig donekle još premašuje naše mogućnosti, ali ne postavlja nikakav teorijski problem. Mi znamo da poluvodički čipovi, za razliku od žive tvari, mogu držati zalihe informacija bez gubitaka, tijekom neograničenih razdoblja.

Iako je Rama sada potpuno funkcionalna, služi svrsi svojih graditelja – tko god da oni bili. S našeg gledišta nije važno jesu li sami Ramanci mrtvi već milijun godina, ili će se i oni opet izgraditi, da se svakog trena pridruže svojim slugama. S njima, ili bez njih, njihova se volja ostvaruje i dalje će se ostvarivati.

Rama je sad dao dokaz da njegov pogonski sustav još funkcionira. Za nekoliko dana bit će u perihelu gdje će, logično, izvesti neku znatnu promjenu staze, ne znamo još kakvu. Iako ćemo uskoro možda imati novi planet – koji se kreće prostorom u jurisdikciji moje vlade. Ili, naravno, Rama može tako promijeniti stazu da ode na bilo koju udaljenosti od Sunca. Čak može postati satelit nekog velikog planeta, poput Zemlje.

Zato smo, kolege delegati, suočeni s cijelim spektrom mogućnosti, od kojih su neke doista vrlo zabrinjavajuće. Budalasto je zamišljati da ovi stvorovi moraju biti dobronamjerni i da se ni na koji način neće umiješati u naše stvari. A ako su došli u Sunčev sustav, znači da im je nešto u njemu potrebo. Čak i ako je to samo znanstveno znanje – pomislite kako se to znanje može upotrijebiti.

Sada smo suočeni s tehnologijom koja je stotine, a možda i tisuće godina ispred naše, i s kulturom koja možda nema nikakvih dodirnih točaka s našom. Mi smo proučili ponašanje bioloških robota – biota – u Rami, na temelju filmova koje je zapovjednik Norton proslijedio, i došli smo do nekih zaključaka koje vam želimo prenijeti.

Možda je nesreća nas na Merkuru što nema domaćih oblika života za promatranje. Ali, dakako, mi raspolažemo kompletnom građom o zemaljskoj zoologiji i u njoj nalazimo jednu uočljivu paralelu s Ramom.

To je kolonija termita. Poput Rame, ona je umjetni svijet s kontroliranom sredinom. Poput Rame, njezino funkcioniranje ovisi o nizu specijaliziranih bioloških strojeva: radnika, graditelja, farmera i – ratnika. I premda ne znamo ima li Rama maticu, ja iznosim hipotezu da otok poznato pod imenom New York obavlja sličnu funkciju.

Naravno, bilo bi besmisleno predaleko razvijati ovu analogiju; ona se prekida na mnogo točaka. Ali vam je navodim zbog ovog: kolika bi mjera suradnje, ili razumijevanja, bila moguća između ljudskih bića i termita? Dok nema sukoba interesa, mi se uzajamno trpimo. Ali kad bilo kojoj strani zatrebaju teritoriji ili prirodna blaga druge strane, milosti nema.

Zahvaljujući našoj tehnologiji i inteligenciji, mi uvijek možemo pobijediti – ako smo dovoljno odlučni. Ali ponekad to nije lako, a neki smatraju da će termiti možda odnijeti konačnu pobjedu.

Imajući to na umu, sad razmotrite zastrašujuću opasnost koju Rama može – ne kažem mora – predstavljati za ljudsku civilizaciju. Kakve smo korake poduzeli da joj se suprotstavimo ako dođe do najgoreg? Baš nikakve. Samo smo pričali i špekulirali i pisali učene teze.

Ali, kolege delegati, Merkur je učinio nešto više. Postupajući u skladu s odredbama člana 34. Svemirskog pakta iz 2057. godine, koje nam daju pravo da poduzmemo sve mjere nužne za zaštitu integriteta našeg solarnog prostora, mi smo uputili visokoenergetski nuklearni uređaj prema Rami. Bit ćemo doista sretni ako ga nikad ne budemo morali upotrijebiti. Ali sad barem nismo bespomoćni – kao što smo ranije bili.

Može se tvrditi da smo postupili jednostrano, bez prethodnih konzultacija. Priznajemo. Ali, razmišlja li itko ovdje – uz sve dužno poštovanje, gospodine predsjedniče – da smo mogli osigurati dogovor u vremenu koje nam je stajalo na raspolaganju? Mi smatramo da ne radimo samo u svom interesu, već i u interesu cijelog ljudskog roda. Možda će nam jednog dana svi budući naraštaji zahvaljivati zbog naše dalekovidnosti.

Shvaćamo da bi bila tragedija – čak zločin – uništiti čudesnu tvorevinu kakva je Rama. Ako postoji bilo kakav način da se to izbjegne, bez opasnosti za ljudski rod, bit ćemo vrlo sretni da za njega saznamo. Mi takav način nismo našli, a vrijeme ističe.

Tijekom sljedećih nekoliko dana, prije nego što Rama dođe do perihela, morat će se donijeti odluka. Mi ćemo, naravno, dati sva upozorenja Endeavouru, ali bismo savjetovali zapovjedniku Nortonu da stalno bude spreman za polazak u roku od jednog sata. Moguće je da Rama svakog trena prođe kroz nove dramatične preobrazbe.

Gospodine predsjedniče, kolege delegati – to je sve. Zahvaljujem vam na pozornosti i očekujem vašu suradnju.

39.

ODLUKA

„Pa, Borise, kako se Hermijanci uklapaju u tvoju teologiju?

„I predobro, zapovjednice” odgovori poručnik Rodrigo, nasmiješivši se bez imalo humora. „To je iskonski sukob između sila dobra i zla. Ali dođu trenuci kad se ljudi moraju opredijeliti u takvom sukobu.”

Znao sam da će biti tako nešto, pomisli Norton. Ova situacija je morala biti udarac za Borisa, ali se on ne bi pomirio s pasivnim pristajanjem. Kozmokršćani su energični, sposobni ljudi. Zapravo, u nekim stvarima su vrlo slični Hermijancima.

„Pretpostavljam, Borise, da imaš neki plan?”

„Da, zapovjedniče. U stvari, posve je jednostavan. Trebamo samo onesposobiti bombu.”

„Oh. I kako to namjeravaš učiniti?”

„Malim kliještima za žicu.”

Da je u pitanju bio netko drugi, Norton bi pomislio da se šali. Ali ne i Boris Rodrigo.

„Samo trenutak! Bomba je načičkana kamerama. Pretpostavljaš li da će Hermijanci samo sjediti i gledati što radiš?”

„Naravno: i to je sve što mogu učiniti. Kad slika stigne do njih, bit će prekasno. Posao mogu lako obaviti za deset minuta.”

„Shvaćam. Bit će zasigurno bijesni. Ali pretpostavi da je bomba minirana tako da je smetnja sa strane detonira?”

„To mi se čini vrlo nevjerojatno. Kakva bi bila svrha toga? Ova bomba je sagrađena za određen zadatak u dalekom svemiru i bit će opremljena svim vrstama sigurnosnih uređaja koji sprečavaju neželjenu eksploziju osim kad se izda nedvosmislena zapovijed. No to je rizik koji sam spreman preuzeti – a posao se može obaviti bez dovođenja broda u opasnost. Sve sam razradio.”

„Siguran sam da jesi” reče Norton. Zamisao je bila očaravajuća, gotovo zavodljiva u svojoj privlačnosti; osobito mu je godila pomisao na spriječene Hermijance i mnogo bi dao da vidi njihove reakcije kad shvate, prekasno, što se događa s njihovom smrtonosnom igračkom.

Međutim, postojale su druge komplikacije i one kao da su se umnožavale dok je Norton razmatrao problem. Suočen je s daleko najtežom i najpresudnijom odlukom u svojoj karijeri.

A to je smiješno ublažavanje. Suočen je s najtežom odlukom koju je ijedan zapovjednik ikad morao donijeti. Od nje lako može ovisiti budućnost cijelog ljudskog roda. Jer, pretpostavimo samo da su Hermijanci u pravu?

Kad je Rodrigo otišao, Norton je uključio znak NE UZNEMIRAVATI. Nije se mogao sjetiti kad ga je posljednji put koristio i malo se iznenadio što još radi. Sad je, u srcu svog pretrpanog, zaposlenog broda, bio potpuno sam – izuzimajući portret kapetana Jamesa Cooka, koji ga gleda niz hodnike vremena.

Bilo je nemoguće posavjetovati se sa Zemljom; već su ga upozorili na mogućnost da se poruke prisluškuju, možda pomoću relejnih uređaja na samoj bombi. To je svu odgovornost ostavljalo u njegovim rukama.

Prema jednoj anegdoti, koju je negdje čuo, davni predsjednik Sjedinjenih Država – bijaše li to Truman ili Pereš? – je na pisaćem stolu držao pločicu s natpisom: „Ovdje prestaje prebacivanje odgovornosti”. Norton nije bio posve siguran što znači ‘prebacivanje odgovornosti’ ali je znao da prestaje kod njegovog stola.

Mogao je izabrati da ništa ne poduzima i čeka da mu Hermijanci jave da krene. Kako bi to izgledalo u budućim povijestima? Premda Norton nije baš bio zaokupljen posmrtnom slavom ili sramotom, ne bi volio da ga zauvijek zapamte kao sudionika u svemirskom zločinu koji je mogao spriječiti.

A plan je bez greške. Kao što bi i očekivao, Rodrigo je razradio svaku pojedinost, predvidio svaku mogućnost, čak i onu daleku opasnost, da bomba može eksplodirati ako se po njoj dira. Ako se to dogodi, Endeavour će ipak biti na sigurnom, sklonjeno iza debelog sloja cijele Rame. Što se tiče samog Rodriga, on je, čini, s potpunom ravnodušnošću gledao na mogućnost trenutne apoteoze.

No čak i ako se bomba uspješno onesposobi, to ni izdaleka neće biti kraj priče. Hermijanci mogu opet pokušati, ako se ne nađe neki način da ih se spriječi. Ali će barem dobiti nekoliko tjedana vremena; Rama će odavno prijeći perihel prije nego što bi drugi projektil mogao stići do njega. Dotad će se najgori scenariji paničara možda pokazati pogrešnima. Ili obratno?...

Učiniti to ili ne učiniti – pitanje je sad! Nikad ranije Norton nije osjećao tako blisku srodnost s danskim kraljevićem. Što god učini, izgledi za dobro ili zlo činili su mu se savršeno uravnoteženi. Suočen je s moralno najtežom odlukom. Ako je njegov izbor pogrešan, saznat će vrlo brzo. Ali ako je u pravu, možda nikad neće uspjeti to dokazati.

Više ne pomaže oslanjanje na logičke argumente i beskrajno kartografiranje alternativnih budućnosti. Čovjek tako može dovijeka ići u krug. Došao je trenutak da oslušne svoje unutarnje glasove.

Uzvratio je Cookov spokojan, miran pogled preko ponora stoljeća.

„Slažem se s vama, kapetane” šapnuo je. „Ljudski rod mora živjeti sa svojom savješću. Što god da tvrde Hermijanci, nije sve u preživljavanju.”

Pritisnuo je pozitivno dugme veze sa zapovjednim mostom i polako rekao: „Poručniče Rodrigo, želio bih vas vidjeti”.

Onda je sklopio oči, zatakao palčeve u remene koji ga drže u stolici i spremio se uživati u nekoliko trenutaka potpune opuštenosti. Može se dogoditi da prođe dosta vremena prije no što opet uživa u njih.

40.

SABOTER

Sa skutera je skinuta sva nepotrebna oprema; sad je to samo otvoren okvir što drži raketni motor i sustave za opravljanje i održavanje života. Čak je uklonjeno i sjedalo za drugog pilota, jer se svaki kilogram dodatne težine morao platiti skraćenjem vremena za obavljanje zadaće.

To je bio jedan od razloga, premda ne i najvažniji, zašto je Rodrigo uporno želio obaviti zadatak sam. Posao je tako jednostavan da ne treba još par ruku, a masa jednog putnika bi mu oduzela nekoliko minuta leta. Ogoljeni skuter je sad mogao postići ubrzanje od preko trećine ge; od Endeavoura do bombe može stići za četiri minute. Tako mu ostaje još šest minuta. To bi trebalo biti dovoljno.

Otkako je napustio brod, Rodrigo se samo jednom osvrnuo. Vidio je da se brod, kao što je planirao, podigao sa središnje osi i polako kreće preko plohe sjevernog pola valjka Rame. Dok Rodrigo stigne do bombe, između nje i broda nalazit će se debeo štit: Rama.

Letio je iznad osam kilometara sjeverne plohom Rame bez žurbe. Kamere s bombe ovdje ga još ne vide pa može štedjeti gorivo. Zatim je krenuo preko zakrivljenog ruba svijeta – i ugledao projektil. Blistao je na Suncu još žešćim sjajem i od onog što obasjava planet njegovog nastanka.

Rodrigo je već ranije složio orijentacijski program. Sada je uključio niz naredbi i skuter se počne mijenjati orijentaciju u prostoru te za nekoliko sekunda postigne puni potisak. U početku ga je osjećaj težine izazvan ubrzanjem iznenadio, a onda mu se Rodrigo prilagodio. Uostalom, bez poteškoća je izdržao i veću težinu u Rami, a rodio se u trostruko jačoj sili teži na Zemlji.

Ogroman, zaobljen vanjski zid pedesetkilometarskog valjka polako je ostajao za njim dok se skuter usmjerio ravno na bombu. Još je bilo nemoguće procijeniti veličinu Rame, kada je savršeno gladak i bez ikakvih uočljivih obilježja, tako da je teško uočiti i da se vrti.

U stotoj sekundi od početka leta bližio se polovici puta. Bomba je još previše daleko da bi se vidjele ikakve pojedinosti, ali blista spram potpuno crnog neba. Bijaše čudno što uopće ne vidi zvijezde – čak ni sjajnu Zemlju ili mnogo sjajniju Venera. To su onemogućavali tamni filtri što štite Rodrigove oči od ovdje fatalnog sjaja Sunca. Nagađao je da upravo obara rekord; vjerojatno se nijedan čovjek nije nalazio izvan broda tako blizu Suncu. Sreća njegova što je Sunčeva aktivnost sada mala.

U dvije minute i deset sekunda signalno svjetlo je počelo treptati, potisak je pala na nulu i skuter se okrenuo za sto osamdeset stupnjeva. Trenutak kasnije, pun potisak je proradio, i Rodrigo je sad usporavao istim ludim tempom od tri metra u sekundi – zapravo i većim, jer je sad imao manju masu nakon potrošene polovicu težine pogonskog goriva. Bomba je udaljena dvadeset pet kilometara. Bit će tamo za dvije minute. Postigao je najveću brzinu od tisuću petsto kilometara na sat – što je za svemirski skuter čista ludost i, vjerojatno, još jedan rekord. No ovo se teško može smatrati rutinskom izvanbrodskom aktivnošću, a on točno zna što radi.

Bomba je rasla i sad vidi glavnu antenu, stalno usmjerenu prema nevidljivoj zvijezdi Merkur. Već tri minute tom zrakom brzinom svjetlosti putuje slika njegovog skutera koji se približava. Treba joj još dvije minute da stigne do Merkura.

Što će učiniti Hermijanci kad ga ugledaju? Naravno, bit će iznenađenja. Odmah će shvatiti da je došao do bombe nekoliko minuta prije no što su oni uopće znali da je krenuo. Vjerojatno će neki dežurni promatrač pozvati svoje pretpostavljene; to će uzeti još neko vrijeme. Ali čak i u najgorem slučaju – čak i ako dežurni časnik ima ovlasti da detonira bombu i ako odmah pritisne dugme – potrajat će još pet minuta dok taj signal stigne.

Premda se Rodrigo nije kladio na tu mogućnost – kozmokršćani se nikad ne kockaju – bio je posve siguran da do takve trenutne reakcije neće doći. Hermijanci će se kolebati da unište izviđačku letjelicu s Endeavoura, čak i ako sumnjaju u njezine namjere. Sigurno će pokušati da na neki način stupiti u vezu – a to podrazumijeva dalje odlaganje.

A tu je i još jedan, jači razlog: oni ne bi uzalud potrošili gigatonsku bombu na jedan skuter. Jer, bila bi uzalud potrošena ako eksplodira sada, dvadeset kilometara od svog cilja. Morali bi je najprije premjestiti. Oh, ima on puno vremena... Ali će nastaviti pretpostavljati najgore. Postupat će kao da će impuls za aktiviranje stići za najkraće moguće vrijeme – za svega pet minuta.

Dok je skuter prelazio posljednjih nekoliko stotina metara, Rodrigo je na brzinu uspoređivao pojedinosti koje sad vidi s onima što ih je proučavao na fotografijama snimljenim s velike udaljenosti. Ono što je bilo puka zbirka slika sad je postalo tvrd metal i glatka plastika – više nije apstrakcija već smrtonosna stvarnost.

Bomba je bila valjak dug oko deset metara i promjera od tri metra – čudnom igrom slučaja ima gotovo iste proporcije kao Rama. Pričvršćena je za konstrukciju rakete-nosača otvorenim sklopom kratkih metalnih gredica. Zbog nečega, vjerojatno zbog težišta, postavljena je pod pravim kutom u odnosu na os nosača, te ostavlja prikladno zlokoban dojam čekića. To je doista čekić, dovoljno jak zdrobi cijeli jedan svijet.

S oba kraja bombe snop upletenih kablova pružao se valjkastom stranom i kroz rešetku nestajao u unutrašnjosti letjelice. Tu prolaze sve komunikacije i upravljački signali; na samoj bombi nema nikakve antene. Rodrigo treba samo presjeći ta dva snopa kablova i od svega će ostati samo bezopasna hrpa metala.

Premda je upravo to očekivao, izgledalo je nekako previše lako. Pogledao je na sat: proći će još trideset sekundi prije no što Hermijanci, čak i ako su promatrali kad je obišao rub Rame, saznaju za njegovo postojanje. Ima potpuno sigurnih pet minuta za rad bez prekidanja i devedeset devet posto vjerojatnosti da će imati i još mnogo više vremena.

Čim se skuter potpuno zaustavio, Rodrigo ga pričvrsti za konstrukciju projektila tako da zajedno čine čvrstu strukturu. Za to mu je trebalo svega nekoliko sekunda. Već je bio izabrao alat i odmah je napustio pilotsko sjedalo, pri čemu mu je krutost njegovog visokoizolacijskog odijela samo malo smetala.

Prva stvar koja je privukla njegov pogled bila je metalna pločica s ovim natpisom:

Ministarstvo energetike

Odjel D

Bulevar sumraka 47

Vulcanopolis, 17464

Za informaciju obratiti se Henryju K. Jonesu.

Rodrigo je slutio da će za samo nekoliko minuta g. Jones biti jako zauzet.

Kliješta za sječenje žice brzo su prerezala kabel. Dok su prve žice popuštale, Rodrigo jedva da je i pomislio na ognjeve Pakla, nagomilane na svega nekoliko centimetara od njega. Ako ih njegovi postupci oslobode, on to neće ni znati.

Opet je pogledao na sat; ovo je trajalo manje od minute, što znači da se sve odvija prema programu. Sad još rezervni kabel i onda može krenuti kući, naočigled bijesnih i nemoćnih Hermijanaca.

Upravo je počinjao raditi na drugom snopu kabela, kad je osjetio slabašan drhtaj u metalu kojeg je dodirivao. Iznenađen, pogledao je unatrag, duž tijela projektila.

Karakterističan plavoljubičasti sjaj plazma-pogona u radu lebdio je oko jedne od mlaznica za kontrolu položaja. Bomba se spremala krenuti.

Poruka s Merkura bila je kratka i porazna. Stigla je dvije minute nakon što je Rodrigo bio već nestao s vida iza ruba sjevernog pola Rame.

Zapovjedniku Endeavoura od merkurove Svemirske kontrole, Zapadni Inferno. Imate sat vremena od prijema ove Poruke da napustite Ramu. Savjetujemo da najvećom brzinom krenete duž osi vrtnje. Potvrdite prijem. Kraj poruke.

Norton je poruku pročitao s potpunom nevjericom, kojoj je uslijedio gnjev. Osjetio je djetinjast poriv da im odgovori kako se sva njegova posada nalazi u Rami i da su potrebni sati da svi izađu. Ali time se ništa ne bi postiglo – osim možda stavljanja odlučnosti Hermijanaca na kušnju.

A zašto su odlučili djelovati nekoliko dana prije perihela? Pitao se je li rastući pritisak javnog mnijenja postajao prevelik, te su odlučili staviti ostatak ljudskog roda pred fait accompli. To je izgledalo kao nevjerojatno objašnjenje, jer bi takva njihova osjetljivost bila nekarakteristična.

Nema načina da opozove Rodriga, jer je skuter sad u radiosjeni Rame i bit će izvan dosega sve dok se opet ne nađu na doglednici. To se neće dogoditi sve dok zadatak ne bude obavljen – ili ne uspije.

Morat će čekati. Ima još dosta vremena, punih pedeset minuta. U međuvremenu, odlučio se za najučinkovitiji odgovor Merkuru.

Potpuno će zanemariti poruku i vidjeti što će sljedeće učiniti Hermijanaca.

Kad se bomba počela pomicati, Rodrigovi prvi osjećaj nije bio fizički strah; bilo je to nešto mnogo razornije. On je vjerovao da svemir funkcionira u skladu sa strogim zakonima, kojima se čak i Bog mora pokoravati – a Hermijanci još i više. Nijedna poruka ne može putovati brže od svjetlosti; on je pet minuta ispred svega što Merkur može poduzeti.

Ovo može biti samo slučajna podudarnost – fantastična i možda smrtonosna, ali ništa više. Pukim slučajem, kontrolni signal je morao biti upućen bombi otprilike u trenutku kad je on napuštao Endeavour. Dok je on prešao pedeset kilometara, signal je prevalio osamdeset milijuna kilometara.

Ili je ovo možda samo automatska promjena položaja zbog sprečavanja pregrijavanja u nekom dijelu bombe? Ima mjesta gdje se površinska temperatura diže i od tisuću petsto stupnjeva i on je pazio da što je moguće više bude u sjeni.

Proradi i druga mlaznica, suprotstavljajući se okretanju koje je prouzrokovao prvi. Ne, ovo nije samo termičko uravnoteženje. Bomba mijenja orijentaciju da bi se uputila na Ramu.

Beskorisno je pitati se zašto se ovo događa baš u ovom trenutku. Jedna stvar mu ide u prilog. Projektil ima malo ubrzanje; desetina zemaljske teže najviše je što može postići. Rodrigo se može držati.

Provjerio je hvataljke što vezuju skuter za držač bombe i opet provjerio sigurnosni kabel svog odjela. U Rodrigu je rastao hladan gnjev, ojačavajući odlučnost. Znači li ovaj manevar da će Hermijanci detonirati bombu bez upozorenja, ne dajući Endeavouru mogućnost da se skloni? To je izgledalo nevjerojatno; ne samo čin brutalnosti već i ludosti, sračunat da ostatak Sunčevog sustava okrene protiv Hermijanaca. A što ih je moglo navesti da zanemare svečano obećanje svog vlastitog veleposlanika?

Kakav god bio njihov plan, neće im uspjeti.

Druga poruka s Merkura bila je ista prvoj, a stigla je deset minuta kasnije. Znači, produžili su rok. Nortonu je ostajao još jedan sat. I očito su pričekali da stigne odgovor Endeavoura prije no što su ga opet pozvali.

Sad je tu novi, drugi faktor. Dosad su već morali vidjeti Rodriga i imali su nekoliko minuta da nešto poduzmu. Njihove upute su možda već na putu. Mogu stići svakog trena.

Trebalo bi se spremati za odlazak. Svakog trena grdosija Rame što ispunjava nebo može postati usijana po rubovima, bukteći prolaznim sjajem koji će daleko nadmašiti Sunce.

Kad je počeo glavni potisak, Rodrigo je bio sigurno usidren. Samo dvadeset sekundi kasnije – potisak je prestao. Rodrigo je u glavi brzo izračunao: brzina ne može biti veća od petnaest kilometara na sat. Bombi će biti potrebno više od sat vremena da stigne do Rame; možda mu se samo približava kako bi postigla bržu reakciju. Ako je tako, to je za njih mudra mjera opreza. Međutim, Hermijanci su odlagali sve dok nije bilo prekasno.

Pogledao je na sat, premda je sad gotovo svjestan vremena bez potrebe provjeravanja. Na Merkuru ga sad vide kako se približava bombi i udaljen je od nje nepuna dva kilometra. Nema sumnje da su im jasne njegove namjere i pitat će se je li ih već ostvario.

Drugi snop kablova je sređen lako kao i prvi. Kao svaki dobar radnik, Rodrigo je dobro izabrao svoje alate. Bomba je demontirana, ili, točnije, više se ne može daljinski detonirati.

Preostaje, međutim, još jedna mogućnost i on si nije mogao dopustiti da je zanemari. Ne postoje vanjski kontaktni upaljači, ali možda ima unutarnjih koji detoniraju na udar. Hermijanci još kontroliraju kretanje svoje letjelice, te je mogu sudariti s Ramom kad god zažele. Rodrigov posao još nije završen.

Za pet minuta, u onoj prostoriji kontrole, negdje na Merkuru, vidjet će ga kako puzi natrag, duž projektila, noseći kliješta skromne veličine koja su neutralizirala najmoćnije oružje koje je čovjek ikad sagradio. Dolazio je gotovo u iskušenje da mahne prema kameri, ali je razmišljao da bi to izgledalo nedostojanstveno. Na kraju krajeva, on stvara povijest i tijekom sljedećih godina milijuni će gledati ovaj prizor – osim, dakako, ako Hermijanci u nastupu ljutnje ne unište snimku. To bi im se teško moglo zamjeriti.

Stigao je do postolja dalekometne antene i pridržavajući se rukama odlebdio do njezinog velikog tanjura. Vjerna kliješta su po kratkom postupku sredila sustav za napajanje, sijekući podjednako lako kablove i svjetlovode. Kad je obavio posljednji rez, antena se počne polako okretati. Neočekivan pokret je iznenadio Rodriga, dok nije shvatio da je uništio automatski usmjerivač antene prema Merkuru. Pet minuta kasnije, Hermijanci će shvatiti da su izgubili svaku vezu sa svojom slugom. Ne samo što je nemoćan – sada je slijep i gluh.

Rodrigo se polako popeo na skuter, oslobodio hvataljke i okrenuo ga tako da se prednji štitnici oslone na projektil, što je moguće bliže težištu. Uključio je potisak na najjače i držao ga dvadeset sekunda.

Gurajući masu mnogo puta veću od svoje, skuter je lijeno reagirao. Kad je Rodrigo vratio potisak na nulu, brižljivo je izmjerio novi vektor brzine bombe.

Znatno će promašiti Ramu – a u svakom budućem trenutku njezin položaj se može točno odrediti. Na kraju krajeva, to je skup komad opreme.

A Rodrigo je bio bolesno pošten čovjek. Ne bi volio da ga Hermijanci optuže zbog gubitka njihove imovine.

41.

HEROJ

„Draga” počne Norton, „ova besmislica nas je stajala više od dan vremena, ali mi je barem pružila priliku da s tobom porazgovaram.

Još sam na brodu koji se vraća na svoj raniji položaj na polarnoj osi. Prije sat vremena pokupili smo Rodriga; izgledao je kao da upravo dolazi s mirnog dežurstva. Pretpostavljam da nijedan od nas više neće moći posjetiti Merkur, a pitam se hoće li će se prema nama, kad se vratimo na Zemlju, ponašati kao prema herojima ili kao prema zločincima. Ali moja savjest je čista: siguran sam da smo ispravno postupili. Pitam se jedino hoće li nam Ramanci ikad reći hvala?

Ovdje možemo ostati samo još dva dana. Za razliku od Rame, mi nemamo kilometar debelu kožu da nas zaštiti od Sunca. Trup broda je mjestimice već opasno vruć, te smo morali postaviti nekoliko lokalnih paravana. Oprosti – nisam te htio gnjaviti svojim problemima.

I tako nam preostaje vremena samo za još jedan put u Ramu, te ga namjeravam što bolje iskoristiti. Ali, ne brini, neću ići u opasne situacije.”

Zaustavio je magnetoskop. Ovo je, najblaže rečeno, natezanje istine. Svaki trenutak u Rami nosi opasnost i neizvjesnost; tamo se nitko ne može stvarno osjećati kao kod kuće, u nazočnosti sila što prelaze ljudsko shvaćanje. A na ovom posljednjem pohodu, sad kad zna da se nikad neće vratiti i da nikakve buduće operacije neće biti ugrožene, namjeravao je još malo iskušati svoju sreću.

„Dakle, za četrdeset osam sati završit ćemo ovu zadaću. Ostaje neizvjesno što će se poslije toga dogoditi; kao što znaš, potrošili smo praktično sveukupno gorivo ulazeći u ovu stazu. Još čekam obavijesti hoće li će neki tanker uspjeti sastati s nama na vrijeme da se vratimo na Zemlju ili ćemo morati na Mars. U svakom slučaju, trebao bi do Božića biti kod kuće. Reci malom da mi je žao što ne mogu donijeti biotovo mladunče; takva životinja ne postoji.

Svi smo dobro, ali smo vrlo umorni. Nakon svega ovog zaslužio sam dugi odmor pa ćemo nadoknaditi izgubljeno vrijeme. Što god o meni govorili, možeš tvrditi da si udana za heroja. Koliko žena ima muža koji je spasio cijeli jedan svijet?”

Kao uvijek, pažljivo je preslušao vrpcu prije no što će je kopirati, kako bi se uvjerio da je primjenjiva na obje njegove obitelji. Čudno je pomisliti da ne zna koju će prvo vidjeti. Njegov program obično je bio utvrđen najmanje godinu dana unaprijed, sigurnim gibanjem samih planeta.

No, to je bilo u vrijeme prije Rame. Sada više ništa neće biti isto.

42.

STAKLENI HRAM

„Ako to pokušamo” reče Karl Mercer, „mislite li da će nas bioti spriječiti?”

„Možda. To je jedna od stvari koje želim utvrditi. Zašto me tako gledaš?”

Mercer mu se nasmiješi onim svojim sporim, zagonetnim osmijehom, koji je svakog trena mogla izazvati neka njegova privatna dosjetka, koju će možda podijeliti sa svojim brodskim kolegama, a možda i neće.

„Pitao sam se, kapetane, mislite li da posjedujete Ramu. Dosad ste stavljali veto na svaki pokušaj probijanja u zgrade. Otkud promjena? Možda su vam Hermijanci dali ideju?”

Norton se nasmijao, a onda naglo ušuti. Bilo je to oštroumno pitanje i nije siguran da su očiti odgovori oni pravi.

„Možda sam bio previše oprezan – pokušavao sam izbjeći nezgode. Ali ovo nam je posljednja prigoda. Budemo li prisiljeni na povlačenje, nećemo mnogo izgubiti.“

„Pod pretpostavkom da se povučemo u redu.“

„Naravno. Međutim, bioti nikad nisu pokazali neprijateljstvo. A, izuzimajući pauke, ne vjerujem da ovdje ima ičeg što nas može uhvatiti ako se budemo morali trkom spašavati.”

„Vi možete trčati, kapetane, ali ja namjeravam otići dostojanstveno. I, uzgred rečeno, doznao sam zašto su bioti tako ljubazni prema nama.”

„Malo je kasno za još jednu novu teoriju.”

„Svejedno, evo je. Oni misle da smo mi Ramanci. Ne mogu razlikovati jednog žderača kisika od drugog.”

„Ne vjerujem da su toliko glupi.”

„Nije u pitanju glupost. Oni su programirani za određene poslove i mi se jednostavno ne uklapamo.“

„Možda si u pravu. Možda ćemo utvrditi kako stvari stoje – čim počnemo raditi u Londonu.”

Joe Calvert je uvijek uživao u onim starim filmovima o pljačkama banaka, ali nije očekivao da će i sam biti umiješan u jednu od njih. Ipak, u biti, to je ono što sad čini.

Puste ulice Londona izgledale su pune prijetnje, premda je znao da je to samo plod njegove nečiste savjesti. Nije stvarno vjerovao da su hermetički zatvorene i bez prozora građevine, raspoređene svuda oko njih, pune budnih stanovnika koji čekaju da u gnjevnim hordama izađu van čim porobljivači stave ruku na njihovu imovinu. Zapravo, bio je posve siguran da je cijeli ovaj kompleks, poput svih ostalih gradova, samo neka vrsta skladišnoga područja.

Međutim, drugi strah, također utemeljen na bezbroj starih kriminalističkih filmova, mogao je biti i te kako razložan. Premda možda neće biti prodornog zvuka alarmnih zvona i urlanja sirena, razumno je pretpostaviti da Ramanci imaju neku vrstu sustava za uzbunjivanje. Kako bi inače bioti znali kada su i gdje potrebne njihove usluge?

„Vi bez naočala, okrenite leđa” zapovjedio je Willard Myron. Osjećao se smrad dušikovih oksida, jer je i sam zrak počinjao gorjeti u snopu laserske baklje, a čulo se ustaljeno cvrčanje dok je plameni nož rezao put prema tajnama skrivenim još od nastanka čovjeka.

Ništa materijalno nije se moglo oduprijeti ovoj koncentraciji energije pa se rezanje glatko nastavljalo, brzinom od nekoliko metara u minuti. Za izvanredno kratko vrijeme razrezan je komad zida, dovoljno veliki da prođe čovjek.

Kada izrezani dio nije pokazivao nikakav znak kretanja, Myron ga blago lupne – zatim jače – a zatim ga tresne svom snagom. Pao je unutra, uz šuplji tresak.

Još jednom, kao što mu se dogodilo pri onom prvom ulasku u Ramu, Norton se sjeti arheologa koji je otvorio staru egipatsku grobnicu. Nije očekivao da ugleda bljesak zlata: zapravo, nije imao nikakvih već gotovih predodžbi dok se provlačio kroz otvor, držeći ispred sebe baterijsku svjetiljku.

Grčki hram od stakla – to je bio njegov prvi dojam. Građevinu su ispunjavali redovi i redovi vertikalnih kristalnih stupova, širokih oko metar, koji su išli od poda do stropa. Bilo ih je na stotine, gubili su se u tami, izvan dosega njegove svjetiljke.

Došao je do najbližeg stupa i usmjerio svjetlosni snop u njegovu unutrašnjost. Prelomivši se, kao kroz cilindričnu leću, svjetlost se lepezasto širila na suprotnoj strani da se onda skupi u žarište i opet raširi, slabeći sa svakim ponavljanjem u sklopu stupova s one strane. Osjećao je da se nalazi usred neke zamršene demonstracije iz optike.

„Vrlo lijepo” reče praktični Mercer, „ali što to znači? Kome je potrebna šuma staklenih stupova?”

Norton blago kucne stup. Zvučao je čvrsto, premda prije kao metal no kao kristal. Bio je potpuno zbunjen, te je postupio po korisnom savjetu koji je nekad davno čuo: „Kad si u nedoumici, ništa ne govori i idi dalje.” Došavši do sljedećeg stupa, koji je u svemu izgledao isti kao prvi, začuje Mercerov iznenađen uzvik.

„Mogao bih se zakleti da je ovaj stup bio prazan. Sad unutra nešto ima.”

Norton se hitro okrene. „Gdje?” reče. „Ništa ne vidim.”

Slijedio je smjer koji mu je pokazivao Mercerov prst. Bio je usmjeren u ništa: stup je potpuno proziran.

„Zar ne vidite?” reče Mercer s nevjericom. „Pređite s ove strane. Do vraga – sad sam ga izgubio!”

„Što se ovdje događa?” upita Calvert. Prošlo je nekoliko minuta prije no što je dobio nešto makar približno odgovoru.

Stupovi nisu bili prozirni iz svakog kuta ili pod svakim osvjetljenjem. Dok je čovjek obilazio oko njih, predmeti bi se odjednom pojavili, reklo bi se usađeni u dubine stupova, poput muha u jantaru, pa bi opet nestajali. Bilo ih je na desetke, svi su bili različiti. Izgledali su potpuno stvarni i solidni, a ipak se činilo da mnogi zauzimaju isti prostor.

„Hologrami” reče Calvert. „Kao muzej na Zemlji.”

To je bilo očito objašnjenje i Norton je zato gledao na njega s dozom sumnje. Njegove sumnje su rasle dok je razgledavao druge stupove i dočaravao slike smještene u njihovoj unutrašnjosti.

Ručni alat (premda za ogromne i neobične ruke), posude, mali strojevi s klavijaturama koje su, izgleda, napravljene za više od pet prstiju, znanstveni instrumenti, iznenađujuće tradicionalne kućne potrepštine, uključujući noževe i tanjure, koje, osim svojom veličinom, ne bi privukle dodatni pogled da se nalaze na bilo kojem zemaljskom stolu; sve je tu, sa stotinama drugih, manje prepoznatljivih predmeta, često natrpano u isti stup. Muzej bi zasigurno imao neki logičan raspored, neko grupiranje povezanih predmeta. Ovo izgleda kao posve slučajna zbirka željezarije.

Već su bili fotografirali neuhvatljive slike u dvadesetak kristalnih stupova, kad je puka raznolikost predmeta dala Nortonu ključ odgonetke. Možda ovo nije zbirka, već katalog, sređen prema nekom proizvoljnom, ali potpuno logičnom sustavu. Pomislio je na suludu zbrku riječi u svakom rječniku ili abecednom popisu kad se gleda smisao, pa je tu ideju iznio svojim drugovima.

„Shvaćam što hoćete reći”, reče Mercer. „Ramanci bi se mogli podjednako iznenaditi kad bi vidjeli da mi u rječnike stavljamo... ah... kotao uz kotač...park uz parket.”

„Ili bog uz bogalj” dodao je Calvert nakon nekoliko sekunda napornog razmišljanja. Ta igra bi se mogla igrati satima, razmišljao je, a stupanj nelogičnosti raste.

„To sam mislio” odgovori Norton. „Možda je ovo registarski katalog trodimenzionalnih slika – šablona – plastičnih planova, ako ih želite tako nazvati.”

„Koja mu je svrha?”

„Pa, poznata vam je ona teorija o biotima – ideja da oni ne postoje dok nisu potrebni, a da se tada stvaraju – sintetiziraju – prema uzorcima koji su negdje uskladišteni?”

„Tako” reče Mercer, pa nastavi, polako i zamišljeno: „Znači, kad je Ramancu potreban određeni alat, on otkuca odgovarajuću brojčanu šifru i kopija se napravi prema uzorku koji je ovdje unutra.”

„Tako nešto. Ali, molim te, ne postavljaj mi pitanja o praktičnim pojedinostima.”

Stupovi među kojih su se kretali postajali su sve veći i sad su imali preko dva metra u promjeru. I slike u njima su bile veće. Bijaše očito da su se Ramanci, zbog nesumnjivo dobrih razloga, držali veličine jedan prema jedan. Norton se pitao kako su smještali doista velike predmete, ako je stvarno tako.

Kako bi pokrili veći prostor, četiri istraživača su se sad raštrkali usred kristalnih stupova i snimali su, brzinom kojom su se njihove kamere mogle fokusirati na nestalne slike. Ovo je zapanjujuća sreća, reče sebi Norton, premda je osjećao da je zaslužuje; nisu mogli izabrati ništa bolje od ovog ‘Ilustriranog kataloga ramanskih proizvoda’. A opet, s druge strane, teško da je moglo biti veće frustracije. Ovdje nema ničeg stvarnog, osim neopipljivih uzoraka od svjetlosti i tame. Ti prividno materijalni predmeti zapravo ne postoje.

Premda je to znao, Norton je više puta osjetio gotovo neodoljiv poriv da si laserom probije put u jedan od tih stupova kako bi nešto materijalno ponio na Zemlju. To je isti onaj poriv, pomislio je zajedljivo, što bi majmuna naveo da uhvati sliku banane u zrcalu.

Upravo je fotografirao nešto što je izgledalo kao neka vrsta optičke sprave, kad ga Calvertov povik natjera da pojuri između stupova.

„Kapetane – Karl – Will – pogledajte ovo!”

Calvert je bio podložan naglim oduševljenjima, ali ovo što je sad našao bijaše dovoljno da opravda bilo koje uzbuđenje.

Unutar jednog od stupova dvometarskog promjera nalazila se komplicirana orma ili odora, očito napravljen za stvorenje koje stoji uspravno i mnogo je više od čovjeka. Vrlo uski središnji metalni obruč je, po svemu sudeći, obavijao struk, grudni koš ili neki dio nepoznat zemaljskoj zoologiji. S njega su se dizala tri vitka stupa, sužavajući se prema vanjskoj strani i završavajući savršeno kružnim pojasom, s upečatljivim promjerom od oko jednog metra. Petlje, u podjednakim razmacima raspoređene duž njega, mogle su biti namijenjene jedino tome da idu oko gornjih udova ili ruku – tri ruke.

Tu su još bili brojni džepovi, kopče, toke iz kojih su virili alati (ili oružje?), cijevi i žice, čak male crne kutije koje bi izgledale posve na svome mjestu u nekom laboratoriju za elektroniku na Zemlji. Cijeli sklop je bio složen gotovo kao svemirsko odijelo, premda je očito samo djelomično pokrivao stvora kojem je bio namijenjen.

A je li taj stvor Ramanac, upita se Norton. Vjerojatno nećemo nikad saznati, ali je morao biti inteligentan, jer obična životinja ne bi mogla izaći na kraj sa svom tom savršenom opremom.

„Oko dva i pol metra visok” zamišljeno reče Mercer, „ne računajući glavu – kako god da je izgledala.”

„Ima tri ruke i, vjerojatno, i tri noge. Isti plan kao kod pauka, samo u mnogo većem omjeru. Mislite li da je to slučajna poklapanje?”

„Vjerojatno nije. I mi gradimo robote po svom liku; mogli bismo očekivati da Ramanci isto čine.”

Neuobičajeno tih, Myron je promatrao eksponat pun strahopoštovanja. „Mislite li da oni znaju da smo ovdje?” šapnuo je.

„Sumnjam” reče Mercer. „Mi uopće nismo doprli do njihovog praga svijesti – premda su Hermijanci, kao što dobro znamo, svesrdno pokušali.”

Stajali su tu, nesposobni da se odvoje od stupova, kad ih je Rousseau pozvao s glavine, glasom punim užurbane brige.

„Kapetane, bit će bolje da odmah izađete.”

„Što je – jesu li bioti krenuli ovamo?”

„Ne. Mnogo je ozbiljnije. Svjetla se gase”

43.

POVLAČENJE

Kad je žurno izašao kroz rupu koju su probušili laserom, Nortonu se učinilo da šest sunaca Rame blistaju kao obično. Rousseau je sigurno pogriješio, pomisli, premda to uopće nije njemu slično.

No Rousseau je predvidio upravo takvu reakciju.

„To se odvijalo tako sporo” objasnio je, ispričavajući se, „da je prošlo dosta vremena prije no što sam uočio razliku. Ali nema sumnje – obavio sam mjerenja. Jačina svjetlosti je opala za četrdeset posto.”

Sad, kad su mu se oči opet prilagodile nakon tame staklenog hrama, Norton mu je mogao povjerovati. Ramin dugi dan bliži se kraju.

Bilo je toplo kao ranije, ali je Norton osjetio da drhti. Upoznao je taj osjećaj jednom ranije, za lijepog ljetnog dana na Zemlji. Nastupilo je neobjašnjivo slabljenje svjetlosti, kao da pada mrak, ili da je Sunce izgubilo snagu, premda na nebu ne bijaše ni oblačka. Onda se sjetio da je počela djelomična pomrčina.

„Gotovo je” reče turobno. „Idemo kući. Ostavite svu opremu – više nam neće biti potrebna.”

Sada će, nadao se, jedan planski potez pokazati svoju vrijednost. Za ovaj pohod je izabrao London, jer je taj grad bio najbliže stubišta. Podnožje Bete udaljeno je samo četiri kilometra.

Krenuli su ujednačenim, dugim trčećim koracima koji su najugodniji način putovanja pri prepolovljenoj sili teži. Norton je udario tempo kojim će po njegovoj procjeni stići do ruba ravnice ne umorivši se, a za najkraće vrijeme. Bio je bolno svjestan onih osam kilometara, koliko će se još penjati kad stignu do stubišta Beta, ali će se osjećati mnogo sigurnije kad stvarno započnu uspon.

Prvi potres je nastupio kad su već gotovo bili stigli do stubišta. Bio je vrlo slab i Norton se nagonski okrenuo prema jugu, očekujući da opet ugleda vatromet oko rogova. Ali Rama se, izgleda, nikad točno ne ponavlja. Ako nad tim kao igla zašiljenim planinama ima ikakvih električnih pražnjenja, preslaba su da bi se vidjela. „Most” pozvao je, „jeste li ovo osjetili?”

„Jesmo, kapetane – vrlo slab udar. Možda opet promjena položaja. Promatramo žiro. Još ništa... Samo trenutak! Pozitivno očitanje! Rama mijenja orijentaciju u prostoru Jedva je primjetno – manje od mikroradijana u sekundi, ali ustaljeno.”

Znači, Rama zaokreće, premda gotovo neprimjetno sporo. Oni raniji potresi mogli su biti lažna uzbuna, ali ovo je sigurno prava.

„Brzina raste. Pet mikroradijana. Halo, jeste li osjetili ovaj udar?”

„I te kako. Stavite sve brodske sustave u pripravnost. Možda ćemo morati otići na brzinu.”

„Zar već očekujete promjenu staze? Još smo daleko od perihela.”

„Ne vjerujem da se Rama ravna prema našim udžbenicima. Gotovo smo stigli do Bete. Tamo ćemo se odmoriti pet minuta.”

Pet minuta je bilo posve nedovoljno, ali su djelovali kao vječnost, jer sad nema sumnje da svjetlost gasne, i to brzo.

Premda su svi opremljeni baterijskim svjetiljkama, pomisao na tamu sad je bila nepodnošljiva. Toliko su se psihološki privikli na beskrajan dan da je bilo teško sjetiti se uvjeta pod kojima su u početku istraživali ovaj svijet. Osjećali su neodoljiv poriv da pobjegnu – da izađu na svjetlost Sunca, kilometar odavde, s one strane ovih cilindričnih zidova.

„Kontrola na glavini“ pozvao je Norton, „radi li reflektor? Možda će nam ubrzo biti potreban.”

„Da, kapetane. Evo ga.”

Ohrabrujuća iskra svjetlosti počne sjati osam kilometara iznad njihovih glava. Čak i u zamirućem danu Rame izgledala je iznenađujuće slaba, no poslužila im je ranije i opet će ih voditi ako ustreba.

Ovo će biti najduže i za živce najpogubnije penjanje, bijaše turobno svjestan Norton. Što god da se dogodi, bit će nemoguće žuriti; ako se previše premore, jednostavno će se skljokati negdje na toj vrtoglavoj padini i morat će čekati dok im pobunjeni mišići ne dopuste da produže. Dosad su sigurno postali jedna od fizički najsposobnijih posada koja je ikad izvršila neki zadatak u svemiru, ali ima granica preko kojih čovjek ne može.

Nakon sata ujednačenog napora stigli su do četvrte dionice stubišta, oko tri kilometra iznad ravnice. Dalje će biti mnogo lakše: sila teža je već pala gotovo na trećinu ge. Premda je s vremena na vrijeme dolazilo do manjih udara, nisu se pojavile druge neuobičajene pojave i još ima dovoljno svjetlosti. Počeše se osjećati optimističnije, pa su se čak pitali nisu li otišli prerano. Međutim, jedna stvar je sigurna: povratka nema. Svi su posljednji put prošli Glavnom ravnicom Rame.

Za vrijeme odmora od deset minuta na četvrtoj platformi Calvert uzvikne: „Kapetane, kakav je ovo šum?“

„Šum? Ništa ne čujem.”

„Visok pisak sa silaznom frekvencijom. Nemoguće da ga ne čujete?”

„Tvoje uši su mlađe. Oh, sad čujem.”

Činilo se da pisak dopire sa svih strana. Uskoro je bio glasan, čak prodoran, pa brzo počne gubiti visinu. Onda je naglo prestao.

Nekoliko sekunda zatim opet se začuo, ponavljajući isti redoslijed. Imao je svu onu sjetnu uvjerljivost sirene svjetionika koji šalje svoja upozorenja u maglom zakriljenu noć. Bila je to poruka, i to hitna. Nije bila namijenjena njihovim ušima, ali su je razumjeli. Zatim, kao za svaku sigurnost, poruku su potkrijepila i sama svjetla.

Prigušila su se, gotovo do gašenja, a onda počeše treperiti. Blistave kuglice, nalik loptastim munjama, jurile su niz šest uskih dolina što su svojevremeno osvjetljavale ovaj svijet. Išle su od polova prema moru, u sinkroniziranom, hipnotičkom ritmu koji je mogao imati samo jedno značenje. „Prema moru!” pozivala su svjetla. „Prema moru!” A bilo je teško oduprijeti se pozivu; ne bijaše čovjeka koji nije osjetio poriv da se vrati i potraži zaborav u vodama Rame.

„Kontrola na glavini!” hitno je pozvao Norton. „Vidite li što se događa?”

Vratio se Rousseauov glas. Zvučao je kao da je ispunjen strahopoštovanjem i nemalo uplašen.

„Da, kapetane. Gledam Južnu hemisferu. lamo su brojni biota – uključujući i neke velike. Dizalice, buldožeri... mnoštvo čistača. I svi jure natrag prema moru, brže no što sam ikad vidio da se kreću. Evo, ode dizalica – ravno preko ruba! Baš kao Jimmy, ali mnogo brze pada... Kad je pala, razbila se u komade... A sad dolaze morski psi; komadaju je... Uh, to nije ugodan prizor...

Sad gledam ravnicu. Tamo je jedan buldožer koji se, izgleda, pokvario... Neprestano vozi u krug. Sad se na njega okomljuje nekoliko rakova, komadaju ga... Kapetane, mislim da je bolje da se odmah vratite.”

„Vjeruj mi” reče Norton, „dolazimo što brže možemo.“

Rama zatvara bokaporta, kao brod koji se priprema za oluju. To je bio Nortonov neodoljiv dojam, premda nije mogao imati logičan temelj. Više se nije osjećao posve racionalno. U njegovom duhu borile su se dvije prinude: potreba pobjeći i želja da posluša te munje što sijevaju nebom, zapovijedajući mu da se pridruži biotima u njihovom pohodu prema moru.

Još jedna dionica stubišta. Još jedan zastoj od deset minuta kako bi se otrovi zamora mogli izbaciti iz njegovih mišića. Onda opet dalje. Još dva kilometra, no bolje je o tome ne misliti...

Zaluđujući niz sve nižih piskova naglo je prestao. U istom trenutku ognjene lopte što jure niz usjeke ravnih dolina prestadoše sa svojim stroboskopskim sijevanjima u pravcu mora. Šest linearnih sunaca Rame sad opet oblikuje neprekinute trake svjetlosti.

Ali su brzo slabile, a ponekad su treperile kao da se ogromni udari energije odlijevaju iz oslabjelih izvora. Povremeno su dolazili slabi podzemni potresi, zapovjedni most je izvijestio da se Rama još neprimjetno sporo njiše, kao igla kompasa što reagira na slabo magnetno polje. To je možda ohrabrujuće; kad Rama obustavi njihanje, Norton će se početi ozbiljno brinuti.

Svi bioti su nestali, tako je izvještavao Rousseau. U cijeloj unutrašnjosti Rame jedino se još kreću ljudska bića, s mučnom sporošću mileći uz zavoje sjeverne kupole.

Norton je odavno savladao vrtoglavicu koju je osjetio prilikom onog prvog uspona, ali je sad se u njegov duh počinjao uvlačiti jedan novi strah. Oni su tako izloženi, ovdje, na ovom beskrajnom usponu od ravnice do glavine. Pretpostavimo da Rama, kad završi promjenu položaja, počne ubrzavati?

Potisak će vjerojatno ići duž osi. A bi bio u smjeru sjevera, to neće biti nikakav problem, samo će ih malo čvršće pritisnuti uz padinu kojom se penju. Ali ako bude usmjeren prema jugu, može ih baciti u prazninu da konačno padnu duboko dolje u ravnicu.

Pokušao se ohrabriti mišlju da će ubrzanje biti vrlo slabo. Izračunavanja doktora Perere bila su posve uvjerljiva. Rama ne može postići ubrzanje veće od pedesetine ge, inače bi se Cilindrično more prelilo preko južne litice i poplavilo cijeli kontinent. Ali Perera se nalazi u udobnoj radnoj sobi, tamo na Zemlji, a nad njegovom glavom se ne nadnose kilometri metala koji samo što se ne stropoštaju. A možda je Rama konstruiran da ima periodične poplave.

Ne, to je smiješno. Besmisleno je zamišljati da bi svi ovi bilijuni tona odjednom mogli početi kretati s ubrzanjem dovoljnim da ga otkine od ovih stuba. Ipak, tijekom preostalog djela uspona Norton se više odaljavao od šipke ograde.

Napokon, kao da su prošla stoljeća uspona, stubište se završilo. Ostajalo je samo nekoliko stotina metara vertikalnih, urezanih ljestvi. Više nije bilo potrebno verati se uz tu dionicu, jer je u sili teži koja je brzo opadala jedan čovjek s glavine, vukući konop, lako mogao izvući drugog. Čak i u podnožju ljestvi čovjek je težio manje od pet kilograma, a na vrhu – praktički ništa.

I tako se Norton opustio na ljestvama, povremeno se hvatajući za prečke kako bi se suprotstavio slaboj Coriolisovoj sili koja ga je nastojala odgurnuti s ljestvi. Gotovo je zaboravio svoje umorne mišiće, posljednji put gledajući Ramu.

Sad je osvijetljen otprilike kao pri svjetlosti punog Mjeseca na Zemlji. Ukupan prizor je savršeno jasan, ali Norton više ne prepoznaje sitnije pojedinosti. Sjajna magla djelomično zaklanja Južni pol; iz nje viri jedino vrh Velikog roga – crna točkica, neposredno preko puta.

Brižljivo kartografiran, ali i dalje nepoznati kontinent s one strane mora činiti istu onu naoko slučajnu šaru kvadratnih polja kakva je uvijek bio. Previše je deformiran i pun složenih pojedinosti da bi se vizualno ispitivanje isplatilo, te je Norton samo preletio pogledom po njemu.

Krenuo je pogledom duž kružnog pojasa mora i prvi put uočio pravilnu šaru uzburkane vode, kao da se valovi lome o grebene postavljene na geometrijski pravilnim razmacima. Ramino manevriranje ima određen učinak, ali slab. Siguran je da bi narednica Ruby Barnes blaženo isplovila pod ovim uvjetima kad bi od nje tražio da prebrodi more na svojoj izgubljenoj splavi nazvanoj Resolution.

New York, London, Pariz, Moskva, Rim... Oprostio se sa svim gradovima Sjeverne hemisfere i nadao se da će mu Ramanci oprostiti oštećenja koja je prouzročio.

Možda će razumjeti da je sve to učinjeno u interesu znanosti.

Onda se, napokon, našao na glavini, a željne ruke su se pružale da ga prihvate i žurno provedu kroz zračne komore. Prevelikom naporu izložene noge i ruke su mu tako nekontrolirano drhtale da si gotovo nije mogao pomoći i bijaše zadovoljan što njime barataju kao s poluparaliziranim bolesnikom.

Dok je silazio u središnji krater glavine, nad njim se sužavalo nebo Rame. Kad su vrata unutarnje zračne komore zauvijek zaklonila taj prizor, upravo je pomislio: Kako je čudno što noć pada baš sada kad je Rama najbliže Suncu!

44.

SVEMIRSKI POGON

Sto kilometara je dovoljna sigurnosna udaljenost, razmišljao je Norton. Rama je sad ogroman crni pravokutnik, postavljen točno na širu stranicu, koji zamračuje Sunce. Norton je iskoristio ovu prigodu da Endeavourom odleti u potpunu sjenu, tako da se olakša brodskim sustavima za hlađenje i obave neki odavno došli poslovi održavanja. Ramina zaštitnička sjena može nestati svakog trena, te ju je namjeravali što bolje iskoristi.

Rama još zaokreće. Os joj se pomakla gotovo za petnaest stupnjeva u odnosu na raniju smjer, te je bilo nemoguće ne vjerovati da slijedi neka krupna promjena staze. Na Ujedinjenim planetima uzbuđenje je doseglo vrhunac histerije, ali je do Endeavoura došao samo slab odjek. Fizički i emocionalno, posada je bila iscrpljena; nakon polijetanja s baze na Sjevernom polu svi, osim najnužnijih dežurnih, spavali su dvanaest sati. Sam Norton je po nalogu liječnika uzeo elektrosedativ. Unatoč tome, sanjao je kako se penje beskrajnim stubištem.

Drugog dana nakon povratka na brod gotovo sve se vratilo u normalno stanje, a istraživanje Rame se već činilo kao dio nekog drugog života. Norton je počeo rutinski odrađivati nagomilani uredski posao i planirati budućnost; međutim, odbijao je davati intervjue, koji su se nekako uspjeli provući u radioveze Promatračke službe, pa čak i SVEMIRSKE STRAŽE. Nije bilo poruka s Merkura, a Generalna skupština UP prekinula je zasjedanje, premda je spremna da se, ako zatreba, opet sastane u roku od jednog sata.

Trideset sati nakon napuštanja Rame, Norton je prvi put čestito spavao, kad je grubim drmanjem vraćen svijesti. Bunovno je psovao, otvorio je mutno oko ne bi li ugledao Karla Mercera, a onda je, kao svaki dobar zapovjednik, odmah bio potpuno budan.

„Prestao je zaokretati?”

„Da. Stoji kao stijena.”

„Pođimo na most.”

Cijeli brod je bio budan. Čak su i čimpe znale da se nešto događa i puštale su brižne, cvileće glasove sve dok ih McAndrews nije umirio brzim signalima ruku. Dok je sjedao u svoju stolicu i pričvršćivao remene oko pojasa, Norton se pitao je li ovo možda još jedna lažna uzbuna.

Rama je sad perspektivom deformiran u zdepast valjak, a užareni rub Sunca viri iznad jednog ruba. Norton je blagim manevriranjem vratio Endeavour u sjenu umjetne pomrčine i ugledao kako se biserni sjaj korone opet ukazuje spram pozadine svjetlijih zvijezda. Jedna ogromna protuberanca, visoka najmanje pola milijuna kilometara, popela se tako daleko od Sunca da njezine gornje grane izgledaju kao stablo grimizne vatre.

Znači, sad moramo čekati, reče u sebi Norton. Bitno je ne podleći dosadi, biti spreman za reagiranje u trenutku, pobrinuti se da su instrumenti spremni i da registriraju, bez obzira na to koliko trajalo čekanje.

Ovo je čudno! Zvjezdano polje se pomiče, gotovo kao da je aktivirao kružne potisnike. Međutim, nije ni dirnuo komande, a da je bilo stvarnog kretanja, odmah bi ga osjetio.

„Kapetane!” važno reče Calvert s mjesta navigatora. „Okrećemo se – pogledajte zvijezde! Ali instrumenti ništa ne pokazuju!”

„Žiroskopi funkcioniraju?”

„Savršeno normalno. Vidim nulti signal. A mi se okrećemo nekoliko stupnjeva u sekundi!”

„To je nemoguće!”

„Naravno – ali pogledajte sami.”

Kad bi sve drugo otkazalo, čovjek se morao osloniti na svoj instrument zvan oko. Norton nije mogao sumnjati u to da se zvjezdano polje stvarno sporo okreće. Evo, duž ruba okna prošao je Sirius. Ili je svemir, vrativši se ptolomejskoj kozmologiji, odjednom odlučio da se vrti oko Endeavoura; ili zvijezde ipak miruju, a brod se okreće.

Drugo objašnjenje je izgledalo znatno vjerojatnije, ali je podrazumijevalo naoko nerješive paradokse. Da se brod zaista okreće ovom brzinom, on bi to osjetio – doslovno stražnjicom, po onoj staroj izreci. A nisu mogli otkazati svi žiroskopi, istovremeno i neovisno.

Ostao je samo jedan odgovor. Vjerojatno je svaki atom Endeavoura u vlasti neke sile – a ovaj učinak je moglo proizvesti samo jako polje gravitacije. Ili barem nijedno drugo poznato polje ne bi moglo.

Odjednom, zvijezde nestadoše. Iza štita Rame pojavio se naime plameni kolut Sunca i njegov bljesak ih je potjerao s neba.

„Imaš li radarsko mjerenje? Koliki je dopler?”

Norton je bio posve spreman saznati da ni ovaj uređaj ne radi ispravno, ali se prevario.

Rama je napokon krenuo, premda sa skromnim ubrzanjem od 0,015 ge. Dr. Perera će biti zadovoljan, pomisli Norton; on je predvidio najviše 0,02. I Endeavour je nekako povučen u njegovu brazdu, kao komad naplavine koja se vrti u krug iza brzog broda.

Iz sata u sat, ubrzanje je ostajalo ustaljeno. Rama se sve većom brzinom udaljavao od Endeavoura. Kako se udaljenost povećavala, nenormalno ponašanje broda je polako prestajalo; opet su počeli djelovati normalni zakoni inercije. Mogli su samo nagađati prirodu energija, čiji ih je povratni val bio nakratko zahvatio, a Norton bijaše zahvalan što je Endeavour postavio na sigurnu udaljenost prije no što je Rama uključio svoj pogon.

Što se tiče prirode tog pogona, jedna stvar je sada sigurna, čak i ako je sve ostalo zagonetka. Nema nikakvih mlazova plina ni snopova iona ili plazme koji potiskuju Ramu u njegovu novu stazu. Nitko to nije bolje izrazio od narednika, profesora Myrona, kad je, s nevjericom, rekao: „Ode Newtonov treći zakon”.

Međutim, sutradan se Endeavour ipak morao osloniti na Newtonov treći zakon kad je upotrijebilo posljednje rezerve goriva da skrene svoju stazu dalje od Sunca. Promjena je bila mala, ali će povećati udaljenost broda u perihelu za desetak milijuna kilometara. To čini razliku između korištenja brodskog sustava za hlađenje s devedeset pet posto kapaciteta i sigurne smrti u vatri.

Kad su dovršili svoj manevar, Rama se već nalazio dvjesto tisuća kilometara od njih i bio je jedva vidljiv naspram blještavila Sunca. Međutim, mogli su dobiti točna radarska mjerenja njegove staze. I što su više promatrali, bili su u sve većoj nedoumici.

Nekoliko puta su provjeravali brojke, dok se nevjerojatni zaključak nije pokazao sigurnim. Izgledalo je da su sve strepnje Hermijanaca, Rodrigov heroizam i retorika Generalne skupštine bili posve nepotrebni.

Kakva svemirska ironija, pomislio je Norton, gledajući svoje konačne brojke, ako su nakon milijun godina sigurnog vođenja Ramina računala napravila neznatnu pogrešku – možda promijenili znak jedne jednadžbe iz plus u minus.

Svi su bili tako sigurni da će Rama gubiti brzinu, te će ga zahvatiti Sunčeva gravitacija i da će tako postati novi planet Sunčevog sustava. Rama postupa upravo suprotno.

Povećava brzinu – i to u najgore mogućem pravcu. Rama sve brže pada prema Suncu.

45.

FENIKS

Kako su se pojedinosti nove staze sve jasnije otkrivale, bijaše teško shvatiti kako bi Rama mogao izbjeći katastrofu. Samo je mali broj kometa prošao tako blizu Sunca; u svome perihelu, Rama će biti na manje od pola milijuna kilometara iznad tog pakla vodikove fuzije. Nijedan čvrst materijal ne može izdržati temperaturu na toj blizini. Otporna legura od koje je građen omotač Rame počet će se topiti na deset puta većoj udaljenosti.

Na opće olakšanje, Endeavour je sad prošao svoj perihel i polako povećava udaljenost od Sunca. Rama je daleko naprijed, na svojoj bližoj, bržoj stazi, i čini se da je već prilično zašao u najdalje rubove korone. Endeavour će imati izvanredan pogled na završnu etapu drame.

No tada, na pet milijuna kilometara od Sunca, i dalje ubrzavajući, Rama započne presti svoju čahuru. Dotle je, uz najveće povećanje teleskopa Endeavoura, bio vidljiv kao blistavi štapić; odjednom je počeo treperiti, kao zvijezda viđena kroz magle na obzoru. Izgledalo je gotovo kao da se raspada. Kad je ugledao kako se slika rasplinjava, Norton je osjetio bolnu tugu zbog gubitka tolikih čudesa. Onda je shvatio da je Rama još tamo, ali okružen svjetlucavom maglom.

A onda je nestao. Na njegovom mjestu nalazi se blistav, zvjezdolik objekt, koji ne pokazuje vidljiv kolut – kao da se Rama skupio u malu lopticu.

Tek poslije nekog vremena shvatili su što se dogodilo. Rama je doista nestao. Sad je okružen savršeno reflektirajućom kuglom, promjera oko sto kilometara. Sve što sad mogu vidjeti je odraz samog Sunca na zakrivljenom dijelu koji im je najbliži. Iza tog zaštitnog mjehura Rama je vjerojatno siguran od Sunčevog pakla.

Kako su sati prolazili, mjehur je mijenjao oblik. Odraz Sunca se izdužio, izobličio. Lopta se pretvarala u elipsoid, čija duga os ide u smjeru leta Rame. Tada su počeli stizati prvi neobični izvještaji iz robotskih opservatorija, što već skoro dvjesto godina neprestano motre na Sunce.

Nešto se događa sa Sunčevim magnetnim poljem u području oko Rame. Milijun kilometara duge silnice što prolaze kroz koronu i guraju pramenove strahovito ioniziranog plina brzinama koje ponekad prelaze čak i razornu silu težu Sunca uobličavaju se oko tog blistavog elipsoida. Još ništa nije vidljivo, ali instrumenti iz staze javljaju svaku promjenu magnetnog toka i ultraljubičastog zračenja.

A uskoro je čak i oko moglo zapaziti promjene u koroni. Slabašno svjetlucava cijev – ili tunel – duga stotine tisuća kilometara pojavila se visoko u vanjskom sloju Sunčeve atmosfere. Blago je zakrivljena, povija se duž staze koju Rama opisuje, a sam Rama – ili zaštitna čahura oko njega – primjećuje se kao blistavi biser što sve brže juri kroz koronu, niz tu sablasnu cijev.

Jer brzina i dalje raste. Rama sad juri brzinom od preko dvije tisuće kilometara u sekundi i uopće ne dolazi u obzir da je zarobi Sunca. Sada je, napokon, očita strategija Ramanaca. Oni su prišli tako blizu Suncu samo da na izvoru uzmu njegovu energiju i još brže požure prema svom konačnom, nepoznatom cilju.

Uskoro je izgledalo da ne uzimaju samo energiju. Nitko nije mogao biti siguran, jer su najbliži promatrački instrumenti udaljeni trideset milijuna kilometara, ali su postojali posve određeni znaci da materija teče iz Sunca u Ramu, kao da nadoknađuje ono što je iscurilo i izgubljeno tijekom deset tisuća stoljeća provedenih u svemiru.

Rama sve brže i brže prolazi pokraj Sunca, krećući se brže od bilo kojeg objekta koji je ikad putovao kroz Sunčev sustav. Za manje od dva sata vektor njegovog kretanja promijenio se za više od devedeset stupnjeva i pružio je konačan, gotovo prezriv dokaz da ga uopće ne zanimaju svjetovi čiji je duševni mir tako grubo narušio.

Rama je padao iz ekliptike u južno nebo, daleko ispod ravnine u kojoj se gibaju svi planeti. Premda to sigurno nije mogao biti njegov konačni cilj, usmjerio se ravno na Veliki Magelanov oblak i samotne ponore s one strane Mliječnog puta.

46.

MEĐUIGRA

„Slobodno” odsutno reče zapovjednik Norton, začuvši tiho kucanje na svojim vratima.

„Neke novosti za tebe, Bille. Htjela sam ti ih prva prenijeti, prije no što se umiješa posada. To i onako ulazi u moje područje.”

Norton je još izgledao kao da je negdje daleko. Ležao je, ruku sklopljenih ispod tjemena, poluzatvorenih očiju, prigušivši svjetlo u kabini – nije stvarno drijemao, već se bio izgubio u nekom sanjarenju ili privatnom snu.

Trepnuo je jednom ili dvaput i naprečac se vratio u svoje tijelo.

„Oprosti, Laura, ne razumijem. O čemu se radi?“

„Nemoj mi reći da si zaboravio.”

„Prestani me zezati, gnjavatorice. Nema tome davno da sam morao brinuti o mnogo toga.”

Brodska liječnica Ernst je povukla stolicu pričvršćenu za tračnice i sjela pokraj Nortona.

„Premda interplanetarne krize dolaze i prolaze, zupčanici marsovske birokracije melju bez stanke. Ali, pretpostavljam i da je Rama pomogao. Dobro je što nisi morao nabaviti dozvolu i od Hermijanaca.”

Počne mu svitati. „Oh – Port Lowell je dao dozvolu!”

„Još bolje. Po njoj se već postupa.” Laura je bacila pogled na listić papira u svojoj ruci. „Bez odlaganja”, pročitala je. „Tvoj sin se vjerojatno upravo začinje. Čestitam.”

„Hvala. Nadam se da se nije naljutio zbog čekanja.”

Kao svaki astronaut, Norton je steriliziran kad je stupio u službu. Za muškarca koji će provesti godine u svemiru, mutacija prouzročena radijacijom nije bila samo rizik, već gotovo stopostotna vjerojatnost. Spermatozoid koji je upravo poslao svoj tovar gena, dvjesto milijuna kilometara odavde, na Marsu, bio je zaleđen trideset godina, čekajući svoj sudbinski trenutak.

Norton se pitao hoće li stići kući na vrijeme za porođaj. Zaslužio je odmor, rekreaciju i ono malo normalnog obiteljskog života koji kao astronaut može imati. Sad, kad je zadatak u biti obavljen, počinjao se opuštati i opet razmišljati o svojoj budućnosti i budućnosti obje svoje obitelji. Da, bit će dobro proboraviti malo kod kuće i nadoknaditi izgubljeno vrijeme – na mnoge načine.

„Ovaj posjet je bio u čisto profesionalnom svojstvu” pobunila se Laura, prilično neuvjerljivo.

„Nakon toliko godina”, odgovori Norton, „i previše se dobro poznajemo. Uostalom, sad i onako nisi na dužnosti.” Ova situacija, znao je, nesumnjivo se ponavlja širom broda. Premda su još tjednima od kuće, „stazna orgija” u čast završetka zadatka u punom je jeku.

„Što sad misliš?” upita Laura mnogo kasnije. „Nadam se da ne postaješ sentimentalan.”

„Ne što se nas tiče. Glede Rame. Počinje mi nedostajati.”

„Velika hvala na komplimentu.”

Norton je čvršće zagrli. Jedna od najljepših stvari u vezi s bestežinskim stanjem, pomišljao je često, je to što možeš cijelu noć nekog doista držati u zagrljaju, a da ne prekineš cirkulaciju. Bilo je ljudi koji su tvrdili da je ljubav u zemaljskoj sili teži tako nezgrapna da u njoj više ne mogu uživati.

„Laura, dobro je poznata činjenica da muškarci, za razliku od žena, imaju um s dva kolosijeka. Ali, govoreći ozbiljno – pa, dobro, ozbiljnije – doista imam osjećaj gubitka.”

„To shvaćam.”

„Ne budi toliko klinička; nije to jedini razlog. Oh, nema veze.” Odustao je. To nije lako objasniti, čak ni samom sebi.

Na ovom zadatku postigao je uspjeh preko svih razumnih očekivanja. Ono što su njegovi ljudi otkrili u Rami desetljećima će zapošljavati znanstvenike. A, iznad svega, to je postigao bez jedne jedine žrtve.

Ali je i promašio. Može se spekulirati bez kraja i konca, međutim, priroda i svrha Ramanaca i dalje su potpuno nepoznate. Oni su upotrijebili Sunčev sustav kao stanicu za obnavljanje pogonske energije, stanicu za odbacivanje – nazovite to kako hoćete – i onda su ga potpuno prezreli, idući po važnijem poslu. Vjerojatno nikad neće saznati da ljudski rod uopće postoji. Takva monumentalna ravnodušnost je gora od svake namjerne uvrede.

Kad je Norton posljednji put vidio Ramu, sićušnu zvijezdu što juri u beskraj s one strane Venere, znao je da je dio njegovog života prošao. Ima tek pedeset pet godina, a osjeća da je svoju mladost ostavio tamo dolje, u zakrivljenoj Glavnoj ravnici, među tajnama i čudesima što sad sigurno odlaze izvan čovjekovog dosega. Kakve god mu počasti i postignuća donijela budućnost, tijekom ostatka života opsjedat će ga osjećaj antiklimaksa i spoznaja propuštenih prilika.

Tako je govorio sebi; ali je čak tada trebao znati postupiti bolje.

A na udaljenoj Zemlji dr. Carlisle Perera još nikome nije rekao kako se iz nemirnog sna probudio s porukom iz podsvijesti koja je odzvanjala njegovim mozgom:

Ramanci sve rade triput.