Artur Klark & Stiven Bakster

VREMENSKA ODISEJA

Naslov originala – A TIME ODYSSEY

OKO VREMENA

– VREMENSKA ODISEJA 1 –

Naslov originala – TIME'S EYE

BILJEŠKA AUTORA

Ova knjiga, kao i serija koja njome počinje, niti prethodi knjigama iz Odiseje niti slijedi za njima već je pod pravim kutom u odnosu na njih. Ona, dakle, njima nije ni predgovor ni pogovor već "okomitogovor": temelji se na sličnim premisama, ali vodi u drugom smjeru.

Navod iz pjesme Rudyarda Kiplinga "Gradovi, prijestolja i silnici", iz zbirke Puck of Pook's Hill (1906), upotrijebljen je s ljubaznim dopuštenjem agencije "AP Watt Ltd." u ime "Nacionalnog fonda za mjesta od povijesnog značaja i prirodne ljepote".

Silnici, tronovi i gradovi

u oku Vremena stoje

nimalo duže no cvjetovi

što dan tek jedan postoje.

Al' kao što pupoljak raste

svježi da dive mu se ljudi svi,

tako i grad nov u nebo bježi

gdje pustoš prethodno bi.

– Rudyard Kipling –

PRVI DIO

DISKONTINUITET

1. TRAGAČICA

Trideset milijuna godina planet se hladio i sušio, sve dok se, na sjeveru, ledene ploče nisu zarile u kontinente. Šumski pojas koji se nekada prostirao preko Afrike i Euroazije, gotovo neprekidan od obale Atlantika do Dalekog Istoka, razdvojio se na džepove koji su se stalno smanjivali. Stvorenja koja su obitavala u tom bezvremenom zelenilu bila su prisiljena prilagoditi se ili ići dalje.

Vrsta kojoj je pripadala Tragačica učinila je i jedno i drugo.

S mladunčetom koji joj je se pripio na grudi, Tragačica je čučala u sjenama na rubu jednog šumarka. Dubokim očima, ispod koščate nadstrešnice obrva, promatrala je blistanje. Pred šumarkom se pružala ravnica, kupajući se u svjetlosti i vrućini. Bilo je to mjesto užasne jednostavnosti, gdje je smrt dolazila brzo. Ali bilo je to i mjesto koje je pružalo povoljne zgode. Jednoga dana, bit će to granično područje između Pakistana i Afganistana koje će neki nazivati sjeverozapadnom granicom. Danas je, nedaleko od nepravilnog ruba šumarka, na tlu ležao leš antilope. Životinja je nedavno ubijena iz rana je još kapala ljepljiva krv ali lavovi su već utolili njome glad, a ostali lešinari ravnice, hijene i ptice, još je nisu otkrile. Tragačica se uspravila, istegavši dugačke noge, i počela gledati uokolo.

Tragačica je bila majmunica. Njezino tijelo, prekriveno gustim, crnim krznom, jedva je bilo visoko jedan metar. Imala je tek malo sala, a koža joj je bila mlohava. Lice joj je bilo izduženo u njušku, dok su joj udovi predstavljali ostatke prošlosti provedene na drveću; imala je dugačke ruke, a kratke noge. U stvari, vrlo je sličila čimpanzi, ali odvajanje njezine vrste od ovih rođaka iz dublje šume zbilo se prije više od tri milijuna godina. Tragačica je bez poteškoća stajala uspravno, kao pravi dvonožac, a bokovi i zdjelica bili su joj znatno više nalik ljudskima nego kod bilo koje čimpanze.

Tragačicina vrsta spadala je u lešinare, i to ne naročito uspješne. Ali oni su imali neke prednosti koje nije posjedovala nijedna druga životinja na svijetu. Učahurene u nepromjenjivoj šumi, čimpanze nikada ne bi bile u stanju napraviti nešto tako složeno kao što je gruba, ali vješto isklesana kamena sjekira koju je Tragačica sada držala. Uz to, u njezinim očima postojalo je nešto, izvjesna iskra, koje nije bilo ni kod jednog drugog majmuna.

Nije bilo nikakvog znaka neposredne opasnosti. Hrabro je izašla na sunce, s djetetom koje joj se pripilo uz grudi. Jedan za drugim, za njom su stupili ostali pripadnici družine, bojažljivo, hodajući uspravno ili u pognutom stavu.

Mladunče je skvičalo i bolno joj se držalo za krzno. U Tragačicinoj vrsti nije bilo imena, jezik ovih stvorenja i dalje je bio tek nešto malo složeniji od ptičjeg cvrkutanja ali od kako se rodilo ovo Tragačicino drugo dijete, tako se čvrsto držalo majke da je ova na njega mislila kao na 'Hvatačicu'.

Opterećena djetetom, Tragačica je među posljednjima stigla do ubijene antilope; ostali su već počeli kamenim oruđem rezati hrskavicu i kožu koje su povezivale udove i tijelo životinje. Ovim komadanjem moglo se brzo pribaviti meso; brzo bi odvukli udove u razmjernu sigurnost šume, gdje bi na miru mogli jesti. Tragačica je zdušno prionula na posao. Nije se, međutim, ugodno osjećala na jakome suncu. Proteći će još milijun godina prije no što daleki potomci Tragačice, po obliku znatno bliži ljudima, budu mogli zadržavati na suncu, s tijelom koje se može znojiti i skupljati vlagu u masnim naslagama. Tijela će im nalikovati na svemirska odijela napravljena za preživljavanje u savani.

Smanjivanje svjetske šume bila je katastrofa za majmune koji su nekada u njoj živjeli. Zenit ove velike obitelji životinja već je ležao duboko u prošlosti. Ali neki su se prilagodili. Tragačicinoj vrsti još je bilo potrebno sjenovito okrilje šume, i dalje su se noću zavlačili u staništa pri vrhovima krošnji, ali danju bi se ohrabrili krenuti na otvoreno kako bi iskoristili neku ovako zgodnu prigodu da se domognu plijena. Ovaj način života nije bio bez rizika, ali bio je bolji od gladovanja. Kako se šuma sve više prorijeđivala, sve je više imala rubove, te se tako, zapravo, širio životni prostor stanovnika rubnih dijelova. I dok su nekako uspijevali opstajati između dva svijeta, slijepi skalpeli varijacija i prirodnog odabiranja oblikovali su ove očajne majmune. Odjednom se digla buka iz svih grla, a šape su počele udarati po tlu. Hijene su napokon namirisale krv antilope i približavale su se u velikom oblaku prašine. Uspravni majmuni uspeli su odrezati samo tri antilopina uda. Ali nije bilo više vremena. Stišćući dijete na grudima, Tragačica je potrčala za svojom družinom prema svježoj tami šume iz koje su joj potjecali predci.

Te noći, dok je Tragačica ležala u spletenim granama u vrhu stabla, nešto ju je iznenada probudilo. Sklupčan pokraj majke, Hvatačica je tiho hrkala.

Bilo je nečeg u zraku, neki slabašan miris dopro joj je do nosa, nešto je nagovijestilo promjenu.

Tragačica je bila životinja potpuno ovisna od okoliša u koji je bila uklopljena, te zato i vrlo osjetljiva na promjene. Ali odlikovala se i nečim višim od obične životinjske osjetljivosti: dok je gledala zvijezde očima i dalje prilagođenim skučenim šumskim prostorima, osjetila je tračak radoznalosti.

Kad bi joj bilo potrebno ime, mogla bi se zvati Tragačica.

Upravo ta iskra radoznalosti, daleki preteča sklonosti ka putovanjima, dovela je njenu vrstu do ovog mjesta toliko udaljenog od Afrike. Kako su ledena doba nastupala, preostali džepovi šume još su se više smanjivali ili nestajali. Da bi opstali, majmuni s ruba šume prihvaćali su rizik prelazaka preko otvorenih ravnica kako bi se domogli novog zaklona, pretpostavljene sigurnosti novog doma. Čak i oni koji bi preživjeli rijetko su se upuštali u više od jednog ovakvog putovanja za života, odiseje koja jedva da je iznosila koji kilometar. No, neki su uspjeli opstati i napredovati, da bi njihovi potomci stigli još dalje.

Na ovaj način, tijekom tisuća naraštaja, majmuni s ruba šume lagano su se raširili po cijeloj Africi, da bi onda, prešavši gibraltarski tjesnac, stigli i do Iberijskog poluotoka. Bio je to nagovještaj svrsishodnijih migracija koje će se zbiti u budućnosti. Ali majmuni su uvijek bili raštrkani i gotovo da nisu ostavljali tragove; nijedan paleontolog neće naslutiti da su stigli toliko daleko od Afrike, sve do sjeverozapadne Indije, pa i dalje.

Dok je Tragačica promatrala nebo, jedna zvijezda skliznula je preko njenog vidnog polja, lagano, postojano, s svrhom, poput neke mačke. Primijetila je da je dovoljno sjajna da pravi sjene. Čuđenje i strah počeše se nadmetati u njoj. Pružila je ruku, ali klizeća zvijezda nalazila se izvan dosega njenih prstiju.

Usred te noći, Indija se nalazila duboko u Zemljinoj sjeni. Ali ondje gdje se površina rotirajućeg planeta kupala u sunčevoj svjetlosti, bilo je svjetlucanja mreškanja boja, smeđe, plave i zelene, mjestimičnog treperenja nalik na otvaranja majušnih vrata. Plima tanahnih promjena prešla je preko planeta poput drugog terminatora.

Svijet je zatreperio oko Tragačice, a ona je čvršće privila svoje mladunče.

Ujutro se čopor uznemirio. Zrak je danas bio hladniji i nekako oštriji, ispunjen nečim što bi ljudi označili kao elektricitet. Svjetlost je bila neobična, jarka i isprana. Čak i ovdje, u dubini šume, puhao je povjetarac, od čega je lišće na granama šumjelo. Nešto je bilo drukčije, nešto se promijenilo, a to je uznemirilo životinje.

Tragačica je hrabro krenula uz povjetarac. Cvokoćući, Hvatačica je pognuto pošla za njom.

Tragačica je stigla do ruba šume. Na ravnici već obasjanoj jutrom ništa se nije micalo. Pogledala je uokolo, ispunjena tračkom zbunjenosti. Njen um naviknut na šumu nije znao dobro analizirati prazna područja bez stabala, ali ipak joj se učinilo da je ravnica pred njom drukčija. Jučer kao da je bilo više zelenila, kao da su se pružali šumarci na zaklonjenim stranama onih golih brda u daljini, odnosno kao da je voda tekla ovim sada isušenim koritom potoka. Ali teško je mogla biti sigurna u to. Njezino nikada postojano sjećanje već je blijedjelo.

Ali sada je bilo nečeg na nebu.

Nije to bila ptica, jer to se nije kretalo niti je letjelo. Nije bilo oblak, jer je bilo čvrsto, oštrih rubova i okruglo. A i sjalo je, gotovo podjednako žarko kao i samo sunce.

Privučena pojavom, izašla je iz sjene šume i stupila na otvoreno.

Počela je hodati naprijed-natrag ispod čudnovate stvari, ispitujući je. Bila je otprilike veličine njezine glave i oblivena svjetlošću odnosno, sunčeva svjetlost mreškala se na njoj, kao što bi se odražavala s površine potoka. Nije imala mirisa. Ličila je na neki plod koji visi na grani, jedino što nije bilo nigdje stabla. Četiri milijarde godina prilagođavanja na Zemljino nepromjenjivo gravitacijsko polje ugradilo je u njoj instinkte koji su joj govorili da ništa tako malo i čvrsto ne može samo od sebe stajati u zraku: ovo je bilo nešto novo te ga se zato trebalo kloniti. Ali nije palo na nju niti ju je na bilo koji način napalo.

Podigla se na vrhove prstiju i zabuljila u kuglu. Spazila je dva oka kako joj uzvraćaju pogled.

Zagunđala je i bacila se na tlo. Ali lebdeća kugla nije reagirala, a kada je ponovo podigla pogled, postalo joj je jasno. Kugla joj je samo vratila njen lik, premda izobličen; bile su to njezine oči, onakve kakve je ranije viđala na glatkoj površini neke mirne vode. Od svih životinja na Zemlji jedino su pripadnici njezine vrste mogli prepoznati sebe u takvim odrazima zato što su samo oni imali punu svijest o sebi. Ali na izvjestan mutan način također joj se učinilo da joj je odrazom njenog lika lebdeća kugla uzvratila pogled, kao da je posrijedi jedno ogromno Oko.

Posegnula je gore, ali ni na vrhovima prstiju, s potpuno ispruženim dugačkim rukama penjača po drveću, nije je mogla dosegnuti. Da je bilo više vremena, mogla se dosjetiti da se popne na nešto kako bi dohvatila kuglu, na neki kamen ili gomilu granja.

Ali tada je Hvatačica kriknula.

Tragačica je pala na sve četiri, i prije no što je to i shvatila već je pognuto jurila. Ispunio ju je užas kada je vidjela što se zbiva s njezinim mladunčetom.

Dva stvorenja stajala su iznad Hvatačice. Nalikovala su na majmune, ali bila su uspravna i visoka. Tijela su im bila žarkocrvena, kao da su krvava, a lica su im bila ravna i bez dlaka. I domogli su se Hvatačice. Prebacili su nešto poput lijana ili loze preko mališana. Hvatačica se otimala, vikala i grizla, ali dva visoka stvorenja lako su je sputala lijanama.

Tragačica se bacila, kričeći, iskešenih zuba.

Jedan od crvenih primijetio ju je tog trenutka. Oči su mu se u šoku raširile. Dohvatio je nešto što je ličilo na štap i hitnuo ga kroz zrak. Nešto nemoguće teško tresnulo ju je u glavu. Tragačica je bila dovoljno teška i brza, tako da ju je inercija bacila na stvorenje, oborivši ga na zemlju. Ali glava joj je bila puna zvijezda, a usta puna ukusa krvi.

Iza istočnog obzora suknuo je pokrov tame poput uzavrelog oblaka. Razlijegao se udaljeni pucanj groma, a sijevnula je i munja.

2. PTIČICA

U trenutku Diskontinuiteta Bisesa Dutt nalazila se u zraku.

S mjesta u stražnjem dijelu helikopterske kabine vidljivost joj je bila ograničena što je bilo ironično, budući da joj je bio zadatak promatranje terena. Ali kako se Ptičica podizala, proširujući vidik, mogla je napokon vidjeti uredne krovove montažnih hangara baze, postrojene napadnom pravilnošću karakterističnom za vojničku pamet. Baza UN nalazila se tu već tri desetljeća, tako da su ove "privremene" zgrade zadobile izvjesnu otrcanu grandioznost, dok su prljave ceste koji su vodile iz nje bile već čvrsto nabijene.

Kako se Ptičica sve više penjala, baza se polako pretvorila u mrlju betona i kamuflažnog platna, izgubljenu na velikom dlanu zemlje. Tlo je bilo goletno, sa samo rijetkim potezima sivog i zelenog gdje se nekoliko stabala ili grmova borilo za opstanak. Ali u daljini su se planine izdizale povrh obzora, sa snježnim vrhovima, veličanstvene.

Ptičica je naglo promijenila pravac, što je Bisesu pritisnulo uz zaobljeni zid.

Casey Othic, glavni pilot, pomaknuo je upravljačku palicu i ispravio letjelicu, koja je sada letjela sada iznad stjenovitog terena. Okrenuo se prema Bisesi i uputio joj osmijeh. "Oprostite. U prognozama nije bilo ni spomena o ovakvim udarima vjetra. Ali što znaju ti pametnjakovići? Je li sve u redu otraga?"

Pilotov glas zvučao je prejako u Bisesinim slušalicama. "Osjećam se kao da sam u prepunom skladištu."

Osmijeh mu se proširio, otkrivši savršene zube. "Nema razloga da vičete. Čujem vas dobro preko radioveze." Kucnuo je prstom po kacigi. "Radio. Imate li i dalje ove naprave u britanskoj vojsci?"

Sjedeći na sjedalu pokraj Caseyevog, Abdikadir Omar, pomoćni pilot, pogledao je Amerikanca, odmahnuvši glavom u znak negodovanja.

Ptičica je bila promatrački helikopter s mjehurastim prednjim dijelom. Nastala je preinakom napadačkog helikoptera koji se koristio od kraja dvadesetog stoljeća. Sada, u mirnoj 2037, Ptičica je obavljala miroljubive zadatke motrenja, traganja i spašavanja. Mjehurasta kabina bila je proširena da primi troje putnika, dva pilota naprijed i Bisesu koja je skučeno sjedila otraga.

Casey je upravljao ovom veteranskom letjelicom jednom rukom. Po činu je bio viši zastavnik, prebačen iz američkih zrakoplovnih i svemirskih jedinica u ovu bazu UN. Bio je čvrst, nabijen muškarac. Nosio je nebesko plavu kacigu UN, ali ju je ukrasio, iako je to bilo strogo zabranjeno, animiranom američkom zastavom koja se lelujala na virtualnom povjetarcu. Ispred glave mu se nalazio HUD, naročiti displej, odnosno vizir koji mu je gotovo potpuno prekrivao lice iznad nosa. S vanjske strane bio je crn, tako da je Bisesa mogla vidjeti samo njegovu široku, četvrtastu bradu.

"Iako nosite taj glupi vizir, vidim da me provjeravate", primijetila je Bisesa lakonski.

Abdikadir, naočiti Paštun, osvrnuo se i uputio joj osmijeh. "Poslije nekog vremena provedenog u blizini majmuna kao što je Casey čovjek se na to navikne."

"Ja sam savršeni gentleman", rekao je Casey. Nagnuo se malo kako bi mogao pročitati pločicu s njezinim imenom. "Bisesa Dutt. Je li to pakistansko ime?"

"Indijsko."

"Iz Indije ste, znači? Ali naglasak vam je australski?

Suzdržala se nekako da ne uzdahne; Amerikanci nikako nisu uspijevali prepoznavati odakle potječe koji naglasak. "Iz Manchestera. U Engleskoj. Moji su Britanci već tri naraštaja."

"Dobro došli na brod, Lady Dutt", rekao je Casey oponašajući Caryja Granta. Abdikadir ga je gurnuo u nadlakticu.

"To je tako otrcano. Ideš iz jednog stereotipa u drugi. Je li vam ovo prvi zadatak, Bisesa?"

"Drugi", rekla je Bisesa.

"Letio sam s ovim šupkom desetak puta i uvijek se ponašao isto, bez obzira na to tko je otraga. Ne dopustite da vas naljuti."

"I neće", odgovorila je ona staloženo. "Samo je dosadan."

Casey se oporo nasmijao. "Malo je dosadno ovdje u bazi Clavius. Ali vi biste se trebali osjećati kao kod kuće, lady Dutt, ovdje na sjeverozapadnoj granici. Pokušat ću da vam naći nešto da upucate s tom puškom za slonove."

Abdikadir se ponovo osmjehnuo Bisesi. "Što čovjek drugo da očekuje od jednog kršćanskog džokeja?"

"A ti si mudžahedin kljunastog nosa", uzvratio mu je brundavo Casey.

Abdikadiru se učinilo da je na Bisesinom licu zamijetio zabrinutost. "Oh, ne brinite. Ja sam stvarno mudžahedin, ili sam to bio, a on je stvarno džokej. Ali smo i najbolji prijatelji. Obojica smo oikumeni, ali nemojte to nikome reći..."

Odjednom su se našli u turbulenciji. Kao da je helikopter upao u rupu u zraku duboku nekoliko metara. Piloti su se koncentrirali na instrumente, utonuvši u tišinu.

Istoga čina kao i Casey, Abdikadir, državljanin Afganistana, bio je Paštun, rođen u ovom kraju. Bisesa ga je tek malo upoznala otkako je nedavno preuzela ovu dužnost. Imao je snažno, otvoreno lice, ponosan nos koji bi se mogao nazvati grčki, i kratku bradu. Oči su mu bile iznenađujuće plave, a kosa smeđe plava. Rekao joj je da je to naslijeđe kojeg su ostavile vojske Aleksandra Velikog koje su svojevremeno prošle ovuda. Blag čovjek, pristupačan i ljubazan, prihvaćao je svoje mjesto u neslužbenoj hijerarhiji koja je vladala ovdje: iako je bio jedan od samo nekoliko Paštuna koji su došli ovdje u okviru kontingenta UN, bio je podređen Amerikancima, te je tako znatno češće bio kopilot nego pilot. Britanski vojnici zvali su ga "Đumbir".

Let se nastavio. Nije bio baš udoban. Ptičica je bila već vremešna letjelica: u kabini se osjećalo motorno ulje i hidraulička tekućina, sve metalne površine bile su pohabane od upotrebe, presvlaka na Bisesinom loše tapeciranom sjedalu bila je spojena trakom na mjestima gdje je popucala. Uz sve ostalo, buka rotora, na jedva metar iznad njezine glave, djelovala je zaglušno, unatoč dobroj izolaciji kacige. No, pomislila je, tako je to oduvijek bilo: vlade su trošile mnogo više novca na rat nego na mir.

Kada je čuo kako se helikopter približava, Moallim je znao što mu je činiti.

Većina odraslih seljaka pohitala je pobrinuti se da im spremišta u kojima su držali oružje i konoplju ostanu skrivena. Ali Moallim je imao nešto drugo na umu. Uzeo je opremu i pojurio do zaklona koji je iskopao prije nekoliko tjedana, pripremajući se upravo za ovakav dan.

Za samo nekoliko sekundi nalazio se priljubljen uz zid rupe, držeći na ramenu RPG cijev. Bilo mu je potrebno puno sati da iskopa dovoljno široku rupu da ga zakloni od povratnog plamena i da mu pruži elevaciju neophodnu za RPG. Ali sada kada se nalazio u njoj i malo zamaskirao tijelo prljavštinom i raslinjem, bio je sasvim dobro skriven. Ručni bacač je bio star, ostatak iz ruske invazije na Afganistan iz osamdesetih godina dvadesetog stoljeća, ali zato dobro održavan i čišćen. I dalje je uspješno ispunjavao svoju ubojitu svrhu. Samo da mu se helikopter dovoljno približi, ne može ga promašiti.

Moallimu je bilo petnaest godina.

Kada se prvi put sreo s helikopterima sa Zapada, tek je bio napunio četiri. Došli su noću, čitav čopor letjelica. Letjeli su sasvim nisko, tik iznad glave, crni spram crnog, nalik na ljutite crne vrane. Buka koju su pravili zabijala vam se u uši, dok vas je kovitlac koji su podizali nosio, trgajući odjeću. Štandovi na tržnici su se razletjeli, goveda i koze su se prestrašile, a limeni krovovi su popadali s kuća. Moallim je čuo, premda ne i svojim očima vidio, da je nekoj ženi dijete bilo istrgnuto iz ruku, a onda poletjelo uvis i nikada se više nije vratilo.

Tada je otvorena paljba.

Kasnije su stigli novi helikopteri iz kojih su bacani leci s objašnjenjem "svrhe" napada: u ovom kraju zabilježeno je povećanje krijumčarenja oružja, pojavile su se sumnje u to da kroz selo prolaze pošiljke uranija i tako dalje. "Neophodan" udar izveden je "kirurškom" preciznošću, uz "minimum sile". Letci su bili kasnije iskorišteni u toaletne svrhe. Svi su zamrzili helikoptere zbog njihove nedostupnosti i oholosti. Četverogodišnjem Moallimu nedostajale su riječi da opiše ono što je osjećao.

Helikopteri su nastavili dolaziti. Ove kasnije letjelice UN trebale su brinuti o održavanju mira, ali svi su znali da je to nečiji tuđi mir, odnosno da su ovi "izviđački" helikopteri i te kako naoružani.

Moallima su naučili da postoji samo jedno rješenje ovog problema.

Stariji su obučili Moallima kako da koristi ručni raketni bacač. Bilo je teško pogoditi pokretnu metu. Detonatori su zato zamijenjeni tajmerima, kako bi do eksplozije došlo u zraku. Da srušite neki zrakoplov, uopće nije bilo nužno da ga točno pogodite. Bilo je dovoljno da raketa eksplodira u blizini naročito ako je gađan helikopter i naročito ako biste gađali u repni rotor, njegov najosjetljiviji dio. RPG lanseri bili su veliki, nezgrapni i zamjetljivi. Teško je bilo rukovati njima, podići ih i gađati a bili biste začas gotovi ako bi vas uočili kako gađate s otvorenog ili s krova neke kuće. Zbog toga se sakrijete i čekate helikopter da vam se približi. Ako bi išla prema njemu, posada helikoptera, trenirana da izbjegava kuće gdje su ih mogle vrebati zamke, vidjela bi samo komad cijevi kako viri iz zemlje. Vjerojatno bi pretpostavili da je posrijedi pololjena kanalizacija, postavljena tu u sklopu jednog od mnogih neuspjelih "humanitarnih" programa koji su se provodili u ovom kraju tijekom posljednjih desetljeća. Dok budu letjeli iznad otvorenog terena smatrat će da su sigurni. Moallim se osmjehnuo.

Nebo pred helikopterom učinilo se Bisesi neobično. Gusti i crni oblaci kao da su navirali niotkuda, sakupljajući se u gustu traku koja se pružala duž obzora, zaklanjajući planine. Čak je i nebo izgledalo nekako isprano.

Neprimjetno je izvadila telefon iz džepa letačkog odijela. Držeći ga na dlanu, prošaputala je: "Ne sjećam se da su meteorolozi predviđali oluju."

"Ni ja se ne sjećam", odgovorio je telefon. Radio je preko civilne mreže; mali ekran počeo je pretraživati po stotinama kanala koji su nevidljivo prekrivali ovaj dio Zemlje, tragajući za najnovijim prognozama.

Bilo je to 8. lipnja 2037. Ili je barem tako Bisesa smatrala. Helikopter je nastavio let.

3. ZLO OKO

Prvi navještaj o čudnovatim zbivanjima koja se događaju u svijetu Josh White dobio je u obliku naglog buđenja: netko ga je tresao, čuo je uzbuđeni glas, vidio veliko lice koje se nadnosi nad njim.

"Probudi se, Josh! Nećeš vjerovati... kakva stvarčica... ako to nisu Rusi, pojest ću ti čarape..."

Bio je to Ruddy, naravno. Košulja mladog novinara bila je otkopčana, a nije nosio sako; izgledao je kao da se i sam upravo probudio. Ali široko lice, kojim su dominirale velike obrve, bilo je orošeno znojem, dok su mu oči, umanjene debelim naočalama, poigravale i svjetlucale se.

Trljajući oči, Josh se podigao. Kroz otvoren prozor u sobu se slijevala dnevna svjetlost. Bilo je kasno popodne; spavao je oko jedan sat. "Što je to moglo biti toliko važno, Naočalko, da me probudiš iz najslađeg sna? Naročito posle onoga sinoć... Čekaj da se prvo umijem!"

Ruddy se odmaknuo od kreveta. "Dobro. Ali samo deset minuta, Josh. Nikada nećeš oprostiti sebi ako ovo propustiš. Deset minuta!" Žurno je izašao iz prostorije.

Priklonivši se neumitnom, Josh je ustao iz postelje i sanjivo krenuo preko sobe. Kao i Ruddy, Josh je bio novinar, specijalni dopisnik Boston Globa, poslan ovamo da šalje živopisne izvještaje sa sjeverozapadne granice, zabačenog kutka britanskog carstva zabačenog, da, ali možda od ključne važnosti za budućnost Europe, te tako važan i za daleki Massachusetts. Soba je, zapravo, bila samo prenatrpana rupa u jednom kutu tvrđave, a i morao ju je dijeliti s Ruddyjem, zahvaljujući kojem je uokolo vladao nered od razbacane odjeće, napola ispražnjenih kofera, knjiga, novina i malim radnim stolom na rasklapanje na kojem je Ruddy pisao svoje članke za Civil and Military Gazette and Pioneere, list iz Lahorea za koji je radio. No, Josh je dobro znao da je imao puno sreće što je uopće dobio neku sobu; glavnina vojske stacionirane ovdje u Jamrudu, kako Europljana tako i Indijaca, spavala je u šatorima.

Za razliku od vojnika, Josh je uživao punu slobodu da poslije podne malo pridrijema ako bi to poželio. Ali sada je mogao čuti da se doista nešto neobično zbiva: povišeni glasovi, užurbano kretanje. To svakako nije nikakva vojna akcija; da je posrijedi bio novi napad pobunjenih Paštuna, uokolo bi sve praštalo od pucnjave. Ali što je onda, ako to nije?

Josh je našao lavor pun čiste, tople vode, a pokraj njega pribor za brijanje. Umio se i oprao vrat pa pogledao u mutno lice u komadu zrcala pričvršćenom za zid. Imao je sitne crte lica, s nosom za koji je mislio da je boksački, a ovog popodneva podočnjaci bile su mu baš zamjetljivi. Glava ga nije baš puno boljela jutros, ali to je bilo samo zato što je, kako bi preživio duge noći u blagovaonici, naučio ne miješati pića već se držati piva. Za razliku od Josha, Ruddy se prepustio svojoj povremenoj strasti prema opijumu ali sati koje bi proveo pušeći nargilu kao da uopće nisu djelovali na ovog devetnaestogodišnjaka. Osjećajući se već kao ratni veteran u dvadeset trećoj, Josh mu je zavidio na tome.

Vodu za brijanje pripremio je neprimjetno Nur Ali, Ruddyjev posilni. Sa svojim bostonskim navikama, Josh se pomalo nelagodno osjećao zbog razine usluge koje je ovaj pružao. Kada bi Ruddy pretjerao u bančenju, Nori Ali bi ga brijao u postelji, čak i dok bi spavao. Josh je također teško mogao probaviti bičevanja kojima se Ruddy povremeno prepuštao. Ali Ruddy je bio "AngloIndijac", rođen u Bombaju. Josh se stalno morao podsjećati da je Ruddy ovdje u svojoj zemlji. Josh se pak nalazio ovdje da bi izvještavao, a ne sudio o drugima. U svakom slučaju, priznavao je ne bez osjećaja krivnje, ugodno je kada čovjeka nakon buđenju dočeka topla voda i šalica ili dvije vrućeg čaja.

Obrisao se i žurno odjenuo. Bacio je još jedan pogled u zrcalo i rukom pročešljao svoju gustu, crnu kosu. A onda, kao da se dosjetio nečega, zataknuo je revolver za pojas pa krenuo prema vratima.

Bilo je to po podne 24. ožujka 1885. Ili je barem tako Josh još vjerovao.

U tvrđavi je vladalo prilično uzbuđenje. Preko sjenovitog, kvadratnog unutrašnjeg prostora vojnici su jurili prema ulaznim dverima. Josh se pridružio veselom mnoštvu.

Većina Britanaca stacioniranih ovdje u Jamrudu pripadala je 72. škotskoj gorštačkoj diviziji. Iako su neki bili neformalno odjeveni u široke hlače, s nogavicama do koljena, koje su se nosile u ovom kraju, ostali su na sebi imali jakne kaki boje i crvene, uske, karirane dokoljenice. Ali bijelih lica bilo je malo; Gurka i Sikha bilo je tri puta više nego Britanaca. No, ovog popodneva Europljani i sepoji složno su se naguravali da izađu iz dvorišta utvrde. Ljudi stacionirani na ovom zabitom mjestu i mjesecima odvojeni od obitelji dali bi sve za nešto novo što bi razbilo jednoličnost svakodnevice. Probijajući se prema dverima Josh je uočio satnika Grovea, zapovjednika tvrđave, kako grabi preko unutrašnjeg dijela, zabrinutog izraza lica.

Izbivši na prostor obasjan niskim popodnevnim suncem ispred tvrđave, Josh je načas ostao zaslijepljen. Zrak je bio suho prohladan, nagnavši ga da zadrhti. Nebo je bilo duboko plavo, bez oblačaka, ali blizu zapadnog obzora ugledao je traku tame nalik na olujnu frontu. Ovakvo nevrijeme bilo je neuobičajeno za ovo doba godine.

Ovo je bila sjeverozapadna granica, mjesto gdje se Indija susretala s Azijom. Za Britance, ovaj veliki koridor, koji se protezao sa sjeveroistoka na jugozapad između planinskih lanaca na sjeveru i rijeke Ind na jugu, predstavljao je prirodnu granicu njihovog indijskog dominiona ali bila je to ranjiva i krvava granica, a od njezine postojanosti zavisila je sigurnost najdragocjenijeg dijela britanskog carstva. Tvrđava Jamrud uzdizala se usred te granice.

Samo utvrđenje bilo je izduženo, sa zaklonom od teških kamenih zidova i prostranih kutnih promatračkih kula. Izvan zidova, vojnički pravilno postavljeni su redovi stožastih šatora. Jamrud su prvo podigli Sikhi koji su dugo vladali ovim krajem i vodili ratove protiv Afganistanaca; no, sada je potpuno pripadala Britancima.

Sudbina carstva nije, međutim, danas nikome bila na pameti. Vojnici su hrlili preko čvrsto utabanog poteza zemlje na kojem su se izvodili vojni mimohodi pred tvrđavom, žureći prema mjestu na stotinjak metara od izlaza. Josh je tamo ugledao nešto što je sličilo na zalagaoničku kuglu koja lebdi usred zraka. Izgledala je srebrna i žarko je svijetlila, obasjana suncem. Skupina od pedesetak vojnika, posilnih i civila okupila se ispod tajanstvene kugle.

Usred ovog mnoštva nalazio se, naravno, Ruddy. Čak i tu je bio vođa parade, koračajući ispod lebdeće lopte, promatrajući je kroz debele naočale i trljajući bradu kao da je pametan poput Newtona. Ruddy je bio nizak, ne viši od metar i sedamdeset, pomalo zdepast i debeljuškast. Imao je široko lice i kočoperne brkove, dok mu se iznad nakostriješenih obrva pružalo visoko čelo koje je izgledalo još veće zbog kose koja se već počela povlačiti. Nakostriješen da, pomislio je Josh uz oporu naklonost, to je prava riječ za Ruddyja. Sa svojim krutim, premda bodrim držanjem, izgledao je kao da mu je trideset devet, a ne devetnaest godina. Imao je ružnu crvenu mrlju na obrazu, "lahorsku ranu", za koju je vjerovao da potječe od ujeda mrava i koja nikako nije mogla zacijeliti.

Vojnici su se ponekad rugali Ruddyju zbog toga što se pravio važan i držao pompezno oni koji su sudjelovali u borbama nisu baš visoko cijenili civile. Ali su i osjećali naklonost prema njemu; u člancima koje je pisao za novine i u vojničkim pričama Ruddy je očaravao ove ljude daleko od doma svojom sirovom rječitošću koja je njima nedostajala.

Josh se probio kroz gomilu do Ruddyja. "Ne vidim zašto su se svi uzbudili toliko oko ove lebdeće stvari očito neki cirkuski trik."

"Prije će biti", brundavo je uzvratio Ruddy, "neki trik ruskoga cara. Možda nova vrsta heliografa."

Pridružio im se Cecil de Morgan, trgovac. "Ako je ovo jadoo, volio bih saznati u čemu je čarolija. Hej ti." Prišao je jednom sepoji. "Posudio bih tvoj štap za kriket." Uzeo je štap i zamahao njime po zraku ispod i oko lebdeće kugle. "Vidite? Isključena je svaka mogućnost da je nešto drži; nema nevidljive žice ili staklene šipke, ma kako savijene."

Sepojima je ovo izgledalo manje zabavno. "Asli nahim! Fareib". "Neki kažu da je ovo Oko, Zlo Oko", promrmljao je Ruddy. "Možda nam je potreban nuzovato da mu skloni zlokoban pogled."

Josh mu je položio šaku na rame. "Prijatelju moj, mislim da u tebi ima više indijskog naslijeđa nego što si spreman priznati. Ovo je vjerojatno samo balon ispunjen toplim zrakom. Ništa neobičnije od toga."

Ruddyjevu pažnju privukao je jedan mlađi časnik brižnog izraza lica koji se probijao kroz gomilu, očito tražeći nekoga. Ruddy mu je pohitao u susret.

"Balon, kažete?" obratio se de Morgan Joshu. "Kako to da tako miruje na vjetru? A vidite ovo!" Zamahnuo je štapom iznad glave kao sjekirom i tresnuo njime po lebdećoj kugli. Razlegnuo se zvonki udar i na Joshovo iznenađenje štap se odbio od kugle koja je ostala nepomična kao da je dio neke stijene. De Morgan je podigao štap i Josh je primijetio tog trena da se razbio. "Ozlijedio sam vražje prste! Recite mi sada, gospodine, da li ste ikada vidjeli nešto slično?"

"Nisam", priznao je Josh. "Ali ako ima načina da se iz ovoga izvuče neka korist, Morgan, uvjeren sam da će vama to poći za rukom."

"De Morgan, Joshua." De Morgan je bio trgovac koji je lijepo živio od toga što je snabdijevao Jamrud i ostale tvrđave duž granice. Bio je to visok tridesetogodišnjak, masnog izgleda. Čak i ovdje, kilometrima daleko od najbližeg grada, nosio je novo kaki odijelo nježno sivomaslinaste boje, nebesko plavu košulju i kao snijeg bijelu kacigu. Bio je to tip, Josh je doznao, koga su privlačili rubovi civilizacije gdje su se mogle ostvariti masne zarade i gdje se zakon nije baš strogo primjenjivao. Časnicima se ova vrsta ljudi nije sviđala, ali de Morgan je uspijevao očuvati popularnost nabavljajući pivo i duhan, pa i prostitutke kad god bi to bilo moguće, a povremeno i koju vrećicu hašiša za časnike kao i za Ruddyja. Usprkos de Morganovom zalaganju, predstava kao da je bila završena. Kako se kugla nije pokretala, vrtjela, otvarala ili ispaljivala metke, publika se počela dosađivati. Osim toga, neki gledatelji drhtali su u ovom neuobičajeno hladnom popodnevu, budući da vjetar sa sjevera nije prestajao puhati. Nekolicina ih se vratila u tvrđavu, a ostali su se polako razilazili.

Ali odjednom se podigla graja na rubu skupine. Tamo je iskrsnula neka druga neobičnost. Raširenih nosnica kao da je nanjušio neku novu zgodnu priliku, de Morgan je odmah požurio na tu stranu.

Ruddy je spustio ruku na Joshovo rame. "Dosta tih mađioničarskih trikova", rekao je. "Bolje da se vratimo. Bojim se da će nas uskoro čekati puno posla."

"Na što misliš?"

"Upravo sam popričao s Brownom koji je razgovarao s Townshendom, a ovaj je načuo nešto što je Harley rekao..." Satnik Harley bio je politički časnik u tvrđavi. Podnosio je izvještaje političkoj agenciji u Kiberu, ogranku mjesne uprave zaduženom za održavanje diplomatskih odnosa s poglavarima i kanovima paštunskih i afganskih plemena. Ovo nije bilo prvi put da Josh pozavidi Ruddyju na njegovim vezama među mlađim časnicima u Jarmudu. "Veze su nam u prekidu", rekao je Ruddy zadihano.

Josh se namrštio. "Namjeravaš li mi reći da je ponovno prekinut telegrafski kabel?" Kad bi veze s Pešavarom bile u prekidu, bilo je teško poslati izvještaj; Joshov urednik u dalekom Bostonu nije s blagonaklonošću gledao na kašnjenja nastala zbog toga što su članci morali prvo putovati konjima do grada.

"Nije samo to posrijedi", uzvratio je Ruddy. "Heliograf također ne radi. Od jutros smo zabilježili samo tračak svjetlosti sa sjeverne i zapadne postaje. Brown kaže da se satnik Grove sprema poslati ophodnju da izvidi u čemu je stvar. Ma što to bilo, izgleda rasprostranjeno i koordinirano."

Heliografi su bili jednostavne, prijenosne naprave za signalizaciju. Čitav lanac heliografskih komunikacionih postaja postavljen je po brdima između Jamruda i Kibera, kao i na drugu stranu prema Pešavaru. Zbog toga je, znači, kapetan Grove izgledao onako zabrinut, tamo u tvrđavi.

"Tamo vani", nastavio je Ruddy, "paštunski divljaci ili Amirove ubojice poklali su možda stotinu Britanaca tijekom noći. Ili je posrijedi nešto još gore: možda su to učinili sami Rusi koji inače vuku konce iz sjene!" Dok je Ruddy opisivao ovu groznu mogućnost, oči iza debelih stakala naočala živo su mu poigravale.

"Raduješ se izbijanju rata kako to već valjda može samo jedan civil", reče Josh. "Ako bi do toga došlo", uzvratio je Ruddy, pravdajući se, "ja ću se držati po strani. Ali u međuvremenu, riječi su moje oružje baš kao što su i tvoje, te mi zato nemoj držati predavanja." Njegov vedar humor ponovo je došao do izražaja. "Baš je uzbudljivo, zar ne? Ne možeš to poreći. Konačno se nešto događa! Hajde, latimo se posla!" Okrenuo se i potrčao prema tvrđavi.

Josh je pošao za njim. Učinilo mu se da je čuo nekakav klepet, kao da su zamahnula krila neke velike ptice. Okrenuo se. Ali u tom trenutku se podigao vjetar i prigušio neobičan zvuk.

Neki vojnici još su se igrali s okom. Jedan se popeo na leđa drugome, uhvatio se za Oko obim rukama i ostao visjeti. Oko mu je nosilo cijelu težinu. Smijući se, vojnik je pustio Oko i pao na tlo.

Vrativši se u zajedničku sobu, Ruddy je odmah sjeo za radni stol, privukao svežanj papira, skinuo poklopac s bočice tinte i počeo pisati.

Josh ga je promatrao nekoliko trenutaka. "Što ćeš reći?" "Doznat ću za koji trenutak." Nije prestajao pisati dok je govorio. Bio je neuredan u poslu. Po navici je držao tursku cigaretu u uglu usana, dok su svuda po stolu bile poprskane kapljice tinte; Josh je odavno ustanovio da svoje stvari treba držati podalje od kolege. Ali nije mogao ne diviti se lakoći kojom je Ruddy obavljao svoj posao.

Josh se tromo sručio na krevet, stavivši ruke ispod glave. Za razliku od Ruddyja, morao je prvo sabrati svoj misli prije no što napiše ijednu riječ.

Granica je za Britance bila od strateške važnosti, baš kao što je to bila i za ranije osvajače. Sjeverno i zapadno od ovog mjesta pružao se Afganistan i njegov Hindukuš. Kroz prolaze Kuša svojevremeno su nastupale vojske Aleksandra Velikog, kao i horde Džingis Kana i Tamerlana. Svi su hitali na jug, privučeni tajanstvenošću i bogatstvom Indije. Jamrud je imao ključni položaj, nalazeći se na liniji Kiberskog prolaza, između Kabula i Pešavara.

Ali samo to područje bila je nešto više od pukog koridora kojim su nastupale tuđinske vojske. Tu su živjeli ljudi koji su ovu zemlju smatrali svojom: Paštuni, ratnički narod, žestok, ponosan i lukav. Paštuni koje je Ruddy zvao Patani bili su predani muslimani, a držali su se i vlastitog koda časti, takozvanog paktunvalija. Paštuni su bili razdijeljeni na plemena i klanove, ali upravo ta razjedinjenost predstavljala je veliku prednost. Ma koliko težak poraz pretrpjelo neko od plemena, s planina bi mu pritekli u pomoć mnogi sunarodnjaci naoružani starinskim, dugocjevim puškama, jezailima. Josh je vidio nekoliko Paštuna koje su zarobili britanski vojnici. Bili su to najneobičniji ljudi koje je ikada sreo. Britanci su ih poštovali na izvjestan obziran način. Neki Škoti su čak tvrdili da se paktunvali, zapravo, ne razlikuje mnogo od njihovog klanovskog koda časti.

Tokom stoljeća, mnogi osvajači loše su se proveli na granici koju je jedan namjesnik nazvao "bodljikava i neobrezana živica". Čak i sada, vlast moćnog britanskog carstva nije se prostirala mnogo dalje od putova; izvan toga vladali su plemena i oružje.

Granica je danas ponovo bila mjesto oko koga su se plele međunarodne spletke. Ponovo je jedno zavidno carstvo upravilo halapljiv pogled prema Indiji: ovoga puta carska Rusija. Britanski interesi bili su sasvim jasni. Ni po koju cijenu nije se smelo dozvoliti da ni Rusija ni Perzija koju je Rusija podržavala zauzme Afganistan. U tu svrhu, Britanci su desetljećima nastojali osigurati da Afganistanom vlada mir naklonjen britanskim interesima ili, ako bi to zakazalo, onda su bili spremni zaratiti sa samim Afganistanom. Izgledalo je da se tinjajući sukob sada konačno nalazi pred rasplamsavanjem. Tijekom ovog mjeseca Rusi su postojano napredovali kroz Turkmenistan i sada su stigli nadomak Pandžeha, posljednje oaze prije afganistanske granice, zabiti karavansaraj koji se odjednom našao u središtu svjetske pažnje.

Joshu je ova međunarodna šahovska partija izgledala prilično sumorna. Zahvaljujući jednostavnoj geografskoj logici ovo je bilo mjesto trvenja velikih sila, a ma koliko Paštuni bili prkosni, nipošto nije predstavljalo povlasticu biti rođen ovdje. Ponekad bi se zapitao da li će isto biti i u budućnosti, da li je ovo turobno mjesto ukleto da dovijeka bude poprište sukoba kao i oko kakvog su se nepojmljivog blaga ljudi mogli sukobljavati ovdje.

"Ili će možda jednoga dana", rekao je on jednom Ruddyju, "ljudi konačno odbaciti rat kao što dijete kada poraste konačno odbaci igračke kojima se do tada igralo." Ali Ruddy je samo prezrivo frknuo kroz brkove. "Koješta! A što bi onda radili? Igrali kriket po čitav dan? Joshe, ljudi će uvijek voditi ratove zato što će uvijek biti ljudi, a rat će uvijek biti zabava" Josh je bio naivan, kratkovidni Amerikanac daleko od rodne grude, koji još nije iživio mladost, zaključio je devetnaestogodišnji Ruddy. Za manje od pola sata Ruddy je završio članak. Zavalio se u stolici i zagledao kroz prozor u sve crveniju svjetlost. Njegove kratkovidne oči vidjele su prizore nedostupne Joshu.

"Ruddy ako je posrijedi neka ozbiljna nevolja misliš li da će nas poslati natrag u Pešavar?"

Ruddy je frknuo. "Nadam se da neće! Zbog ovoga se nalazimo ovdje." Nagnuo se i počeo čitati tekst koji je napisao: "Pomislite samo! Daleko s druge strane Hindukuša oni napreduju u zelenim ili sivim odorama, pod carskim znamenjem dvoglavog orla. Uskoro će ući u prolaz Kiber. Ali na jugu ih čeka otpor oličen u junacima iz Dublina i Delhija, Calcutte i Colchestera, okupljenim zajedničkom disciplinom i svrhom, spremnim da daju život za udovicu iz Windsora..." Udarači su zauzeli položaj, suci su spremni, poprečni kolčić postavljen je na stative kriketa. A mi smo u prvom redu gledališta! Kako ti ovo zvuči, Joshe?"

"Stvarno ga znaš tupiti, Ruddy."

Prije no što je Ruddy stigao nešto reći, unutra je banuo Cecil de Morgan. Trgovac se bio sav zajapurio, teško je disao, a odijelo mu je bilo prašnjavo. "Morate odmah doći samo da vidite što su našli!"

Uzdahnuvši, Josh ustane s kreveta. Hoće li se napokon okončati neobičnosti u ovom danu?

Josh je prvo pomislio da je riječ o čimpanzi. Čimpanza uhvaćen u kamuflažnu mrežu koji leži pasivno na tlu. U blizini se nalazila još jedna, manja životinja, možda mladunče. Uhvaćene životinje bile su donijete u tvrđavu na motkama provučenim kroz mrežu. Dvojica sepoja oslobađala su većeg majmuna.

De Morgan je pažljivo promatrao izbliza, kao da polaže pravo na vlasništvo. "Uhvatili su ih na sjeveru dvojica vojnika u ophodnji na oko kilometar i pol odavde."

"To je običan čimpanza", rekao je Josh.

Ruddy je gladio brkove. "Ali nisam čuo za čimpanze u ovom dijelu svijeta. Imaju li u Kabulu zoološki vrt?"

"Nisu oni iz zoološkog vrta", prodahće de Morgan. "Niti su posrijedi čimpanze. Pažljivo, momci..."

Sepoji su skinuli mrežu sa životinje. Krzno joj je bilo natopljeno vlastitom krvlju. Bila je skupljena u loptu, s nogama privučenim uz tijelo, a dugačkim rukama obavijenim oko glave. Vojnici su držali štapove kao pendreke, a Josh je vidio rane od udaraca po životinji.

Majmun kao da je shvatio da ga mreža više ne sputava. Spustio je ruke, okrenuo se iznenadnim, lakim pokretom i zauzeo čučeći položaj, lako se oslanjujući zglobovima šaka o tlo. Okupljeni su obazrivo ustuknuli, a životinja se pažljivo zagledala u njih.

"Bože, pa to je ženka", rekao je Ruddy u pola glasa.

"Natjeraj je da se uspravi", rekao je de Morgan jednom sepoji. Čovjek stupi naprijed. Pružio je štap i podbo životinju straga. Ona je zarežala, pokazavši velike zube. Ali sepoj nije odustao. Konačno, na graciozan način i, u izvjesnom smislu dostojanstven, kako se učinilo Joshu stvorenje se podiglo na noge i stalo uspravno.

Josh je čuo kako se Ruddyju oteo uzdah.

Imala je tijelo čimpanze, nije bilo sumnje u to, mlitavih sisa, nadute stidnice i rumene zadnjice; udovi su joj također bili majmunskih razmjera. Ali stajala je uspravno, osovljena na vlastite noge koje su počinjale iz karlice, Josh je to jasno vidio, baš kao i kod čovjeka.

"Blagi Bože", rekao je Ruddy, "liči na karikaturu žene kao kakva nakaza."

"Nije nakaza", odvratio je Josh. "Napola je čovjek, a napola majmun; čuo sam da novi biolozi pričaju o takvim stvarima, o stvorenjima koje su na pola puta između nas i životinja."

"Je li vam jasno?" De Morgan je prelazio pogledom s jednog na drugog sugovornika, s upadljivom gramzivošću u očima. "Da li ste ikada vidjeli bilo što slično ovome?" Počeo je obilaziti stvorenje.

"Čuvajte se, sahibe", rekao je sepoj, s jakim naglaskom. "Visoka je samo metar i dvadeset, ali može grepsti i udarati, uvjeravam vas."

"Ne majmun, već čovjekoliki majmun... Moramo je prebaciti u Pešavar, pa u Bombaj, a onda u Englesku. Pomislite samo kakvu će senzaciju predstavljati u zoološkim vrtovima! Ili čak možda u kazalištima... Ničeg sličnog nije bilo čak ni iz Afrike. Senzacija i pol!"

Manja životinja, koja je još bila u mreži, kao da se probudila. Okrenula se i zaječala slabašnim glasom, Ženka je odmah reagirala, kao da prethodno uopće nije shvatila da je mladunče tu. Skočila je prema njemu, ispruženih ruku.

Sepoji su je odmah počeli udarati štapovima. Okretala se i uzvraćala udarcima nogu, ali uskoro se našla prikovana za tlo.

Ruddy se probio kroz gužvu, nakostriješenih obrva. "Zaboga, ne udarajte je tako! Zar ne vidite. Pa ona je majkal Pogledajte joj samo oči! Zar vas njihov izraz neće zauvijek progoniti?" Ali kako čovjekolika majmunica nije prestajala pružati otpor, udarci sepoja i dalje su pljuštali po njoj. Istovremeno, de Morgan se derao na sav glas, bojeći se da će mu plijen pobjeći ili, još gore, da će biti ubijen.

Josh je prvi čuo klepetav zvuk. Okrenuo se prema istoku i ugledao tamo kako se oblaci prašine podižu u zrak. "Evo ga ponovo već sam ga čuo..."

Rastrojen nasiljem, Ruddy je samo promrmljao: "Koji je vrag sad ovo?"

4. RPG

"Približili smo se postaji", rekao je Casey. "Prelazim na niski režim."

Helikopter je počeo da propada poput brzog lifta. Usprkos obuci kroz koju je Bisesa prošla, želudac joj je otišao gore.

Sada su prolazili u blizini sela. Stabla, zahrđali limeni krovovi, automobili, gomile guma sve je to promicalo kroz vidno polje. Helikopter se nagnuo na jednu stranu i počeo kružiti u smjeru suprotnom kretanju kazaljki ure. "Niski režim" podrazumijevao je pravljenje velikog izviđačkog kruga. Ali stiješnjena na malom, stražnjem sjedalu, Bisesa je vidjela jedino nebesko plavetnilo. Ponovo ironičnost, pomislila je. Uzdahnula je i bacila pogled na kontrolnu pločicu ugrađenu u obližnji zid. Senzori, od kamera do Geigerovog brojača, toplinski senzori, radari, pa čak i "nosovi" osjetljivi na kemikalije bili su usmjereni prema tlu, smješteni u kapsuli obješenoj ispod trupa helikoptera.

Ptičica je bila uključena u globalnu komunikacijsku infrastrukturu jedne suvremene vojske. Negdje iznad Bisese nalazio se veliki helikopter K2. "K2" je bila skraćenica za "komandu" i "kontrolu", ali to je bio samo vrh ogromne obrnute tehnološke piramide koja je još obuhvaćala bespilotne nadzorne zrakoplove na velikim visinama, izviđačke i ophodne letjelice, čak i satelite za optička i radarska snimanja. Elektronska čula svih ovih naprava bila su usmjerena na ovo područje. Rijeka podataka koje je Bisesa dobivala podvrgavani su analizi u stvarnom vremenu u inteligentnim sustavima na Ptičici, kao i u kontroli operacija u bazi. Bisesa bi bila brzo obaviještena o bilo kakvoj nepravilnosti posebnom vezom koju je održavala s bazom, nezavisnom od pilotove veze s kontrolom leta preko zapovjedne mreže.

Sve je to bilo vrlo složeno, ali, baš kao i upravljanje helikopterom, prikupljanje podataka u sklopu misije odvijalo se uglavnom automatski. Pošto je uključen "niski režim", misija je ubrzo prešla u rutinske vode, pa se dosadno zadirkivanje pilota nastavilo.

Bisesa je dobro znala kako je njima. Prošla je obuku za BKT borbenog kontrolnog tehničara, stručnjaka za koordiniranje veza između zemlje i zraka tijekom sukoba.

Njen je osnovni zadatak da bude prebačena na opasna mjesta odakle bi navodila gađanja iz zraka i raketama sa zemlje. Još nijednom nije morala koristi tu obuku. Vještine koje je stekla učinile su je idealnim kandidatom za ovu promatračku ulogu, ali nije mogla smetnuti s uma da to nije bilo ono za što je trenirana.

Tek je jedan tjedan provela na ovom položaju pri snagama UN za promatranje i održavanje mira, ali izgledalo joj je znatno duže. Vojnici su bili smješteni u vojarnama koje su prethodno bile avionski hangari. Visoke, gole, pune neugodnih mirisa goriva i ulja za mlažnjake, pretople danju, a hladne noću, ove bezlične kutije od valovitog metala i plastike djelovale su nekako odbojno i depresivno. Nikakvo čudo što su ih oni koji su u njima obitavali podrugljivo nazvali Clavius, prema velikoj međunarodnoj postaji na Mjesecu.

Vojnicu su imali svakodnevne kondicione treninge, a uz to su držali stražu, starali se o održavanju oružja, kao i obavljali druge tehničke dužnosti. To, međutim, nije bilo dovoljno da im se ispuni vrijeme i zadovolje potrebe. U akustičnim hangarima igrali su odbojku i stolni tenis, a postojale su i družine posvećene naizgled beskrajnim partijama pokera i remija. Iako je odnos žena i muškaraca bio otprilike polapola, vladao je pravi seksualni razvrat. Neki muškarci kao da su se nadmetali da dožive vrhunac u najneobičnijim i najtežim situacijama kao što je, na primjer, prilikom spuštanja padobranom.

U takvoj atmosferi nije nikakvo čudo što su muškarci poput Caseya Othica bili pomalo otkačeni, pomislila je ona.

Bisesa se držali po strani od svega toga. Lako je znala izaći na kraj s tipovima kao što je Casey. Britanska vojska i dalje nije bila baš oličenje seksualne jednakosti i pristojnosti. Čak je odbila i pristojna Abdikadirova nastojanja. Uostalom, imala je kćerku: osmogodišnju Myru, tihu, ozbiljnu, vrlo dragu djevojčicu, tisućama kilometara daleko odavde, o kojoj se u Bisesinom stanu u Londonu brinula dadilja. Bisesu nisu bile potrebne igre ili zapetljana seksualna politika kako bi sačuvala zdrav duh. Za to joj je bila dovoljna Myra.

U svakom slučaju, važnost zadatka održavala joj je motiviranost.

Godine 2037, granično područje između Pakistana i Afganistana bilo je središte napetosti, baš kao i stoljećima ranije. Prije svega, tu je bilo žarište dugotrajnog globalnog nadmetanja između kršćanstva i islama. Na olakšanje svih osim usijanih glava i agitatora s obje strane, nikada nije došlo do odlučujućeg "rata civilizacija".

No, na mjestima poput ovoga, gdje su jedinice sastavljene poglavito od predstavnika kršćanskih nacija obavljale policijski posao među muslimanima, uvijek bi se javio netko tko bi objavio križarski rat ili džihad.

Postojale su i pogubne lokalne napetosti. Sukob Indije i Pakistana nije bio riješen ratom iz 2020. u kojem je na grad Lahore bačena nuklearna bomba, ali su se barem zaraćene strane, i oni koji su ih podržavali, suzdržali u posljednji trenutak da sukob ne poprimi znatno šire razmjere. A prilike su samo dodatno zamrsile strasti, težnje i zakletve ovdašnjih stanovnika ponosnih Paštuna koji su se, iako su se uključili u civilizirani dio svijeta, i dalje držali tradicije i bili spremni braniti svoja ognjišta do posljednje kapi krvi.

Osim pradavnih sporova sada je tu bila i nafta koja je uvukla ostatak svijeta u ovo zapaljivo mjesto. Iako su dugoročne perspektive koje je nudila hladna fuzija bile sjajne, industrijska primjena te nove tehnologije još nije bila na vidiku a svjetske zalihe ugljikovodika bile su trošene čim bi se izvadile iz tla. I tako, tamo gdje su britansko carstvo i carska Rusija jednom stajali sučeljeni u nastojanju da se dočepaju indijskog blaga, sada su se Sjedinjene Američke Države, Kina, Afrička Alijansa i Euroazijska Unija, koje su sve strateški zavisile od nafte iz Srednje Azije, nalazile u napetom, međusobno zavisnom patpoložaju.

Zadatak UN ovdje bio je da održava mir nadziranjem i policijskim djelovanjem. Pričalo se da je ovo područje najpomnije nadziran teritorij na Zemlji. Zadaća održavanja mira bila je nesavršen posao, težak za provedbu, koji je, kako se Bisesi ponekad činilo, stvarao isto onoliko napetosti i odbojnosti koliko je i rješavao. Ali ona je ipak, na izvjestan način, bila uspješna već više desetljeća. Možda je to bilo najbolje što su mogla postići obična ljudska bića i složeno, traljavo, ali i postojano političko djelovanje UN.

Svatko je u Claviusu bio svjestan važnosti posla koji je obavljao. Ali malo je bilo stvari koje su mladim vojnicima djelovale dosadnije od održavanja mira. Helikopter je odjednom počeo tresti. Bisesa je osjetila kako joj se puls ubrzava; možda ovaj zadak ipak nije bio sasvim rutinski.

Dok je helikopter nastavljao kružiti, usprkos turbulenciji, Casey i Abdikadir su istovremeno i upravljali i pričali. Abdikadir je pokušavao uspostaviti vezu s bazom. "Alfa četiri tri, ovdje primo pet jedan, prijem. Alfa četiri tri..." Casey je psovao zbog gubitka veze sa satelitom za pozicioniranje, a Bisesa je slutila da sada ručno upravlja letjelicom kroz neočekivanu turbulenciju.

"Uf", začuo se tužan uzdah iz njenog telefona.

Podigla ga je ispred lica. "Što je bilo s tobom?"

"Izgubio signal." Na ekranu su se pojavili razni dijagnostički parametri. "To mi se nikada ranije nije dogodilo", rekla je sprava. "Osjećam se... čudno."

Abdikadir se na tren okrenuo prema njoj. "I naši komi su otkazali. Izgubili smo zapovjednu mrežu."

Sa zakašnjenjem, Besisa je počela provjeravati vlastite veze. Veze sa zapovjednim centrom također nije bilo, ni prema satelitu ni od njega. "Izgleda da smo izgubili i obavještajnu mrežu."

"Tako, znači", rekao je Abdikadir. "Obje mreže, i vojna i civilna, ne rade."

"Što misliš, što je posrijedi elektronska oluja?"

"Ne, ako je suditi po onome što su predvidjeli šupljoglavci iz meteorološke službe", zabrunda Casey. "U svakom slučaju, već sam letio kroz oluje, ali nijedna nije ovako djelovala."

"Što bi to onda moglo biti?"

Nekoliko sekundi svi su šutjeli. Ovo je bilo područje gdje je, u bijesu, upotrijebljeno nuklearno oružje samo nekoliko stotina kilometara odavde, a gradsko središte pretvoreno je u ravnicu rastopljenog stakla. Prekid komunikacije, vjetar koji kao da potječe niotkuda; bilo je teško ne pretpostaviti najgore.

"U najmanju ruku", rekao je Abdikadir, "moramo pretpostaviti da je riječ o ometanju."

"Oui", oglasio se telefon.

Zabrinuto je pomilovala telefon. Imala ga je još od djetinjstva: bio je to dio standardne opreme UN, koju je dobivao svaki dvanaestogodišnjak na planetu, u najznačajnijem nastojanju, do danas, ove klimave, stare organizacije da svijet poveže komunikacijski. Mnogi bi bacili ovu ružnu državnu napravu, ali Bisesa je shvatila koje su pobude nadahnule ovaj dar pa je zadržala svoj telefon. O njemu je mislila samo kao o prijatelju. "Nemoj se uzbuđivati", rekla mu je Bisesa. "Majka mi je pričala da su telefoni stalno gubili vezu kada je ona bila mala."

"Lako je tebi to reći", uzvratio je telefon. "Ali nada mnom je izvršena lobotomija."

Abdikadir je napravio grimasu. "Kako uspijevaš izaći na kraj s tim? Ja uvijek isključim ličnost. Djeluje mi razdražujuće."

Bisesa je slegnula ramenima. "Znam. Ali tako ostaješ bez polovine dijagnostičkih funkcija."

"A gubiš i doživotnog prijatelja", primijetio je telefon.

"Samo ga nemoj početi sažalijevati", rekao je Abdikadir. "Telefoni su kao katoličke majke stručnjaci za osjećaj krivnje."

Helikopter se ponovo zatresao. Ptičica se zanijela pa ispravila i nastavila letjeti ravno iznad golog terena. "Izlazim iz niskog režima", objavio je Casey. "Vraški je teško održavati ga."

Abdikadir se pobjedonosno iscerio. "Milo mi je što smo se upustili u ispitivanje graničnih područja naše stručnosti, Case."

"Samo ti trabunjaj", brundavo je uzvratio Casey. "Ovaj vjetar kao da dolazi iz svih pravaca. A pogledaj samo promjene na brzinomjeru. Hej! Što je ono? Pokazao je kroz mjehurasti prozor ka tlu.

Bisesas se nagnula i pogledala naprijed. Neučvršćeno raslinje raznosila je zračna struja koju je stvarao rotor, otkrivajući nešto na tlu. Prepoznala je priliku nekog čovjeka u rupi. Držao je nešto, dugačku crnu cijev oružje.

Svi su uglas povikali.

Istog trena sunce se pomaknulo, poput traga baterijske svjetiljke, odvukavši joj pažnju.

Helikopter je prestao kružiti u usmjerio se ravno prema njemu, malo nagnutog mjehurastog pročelja, a podignutog repa. Moallim im se osmjehnuo i čvršće uhvatio RPG. Ali srce mu je počelo lupati, dlanovi su mu se oznojili, a prašina mu je napadala oči, nagoneći ga da žmirka. Ovo će biti prva značajna akcija u njegovom životu. Ako obori helikopter, odmah će postati junak i svi će mu pljeskati, borci, njegova majka. A bila je tu i jedna djevojčica... Ali sada ne smije misliti na to; tek treba izvesti podvig.

A onda je ugledao ljude u ružnoj, mjehurastoj kabini helikoptera. Njihova stvarna nazočnost odjednom ga je šokirala. Hoće li ih stvarno potamaniti kao što bi zgazio neke kukce?

Helikopter se sada nalazio nad njim, a kovitlac koji je podizao, snažna zračna struja, začas je uništila njegovu slabašnu kamufiažu. Više nije imao drugih izbora osim jednog; ne smije oklijevati, jer će biti ubijen prije no što obavi zadatak. Nasmijavši se, lansirao je raketu.

"RPG! RPG!" povikao je Abdikadir, Casey je cimnuo ručicu. Bisesa je spazila bljesak, kao i trag dima koji se munjevito pruža prema njima.

Osjetili su trzaj pri udaru, kao da je helikopter naletio na neku nevidljivu prepreku u zraku. Buka u kabini odjednom se pojačala u tutnjavu, a iz nekog procjepa u trupu počne puhati vjetar.

"Sranje", uzviknuo je Casey. "Otkinuo nam je komad repnog rotora."

Osvrnuvši se, Bisesa je ugledala zgužvani metal, kao i finu maglu na mjestu gdje je otjecalo ulje kroz probijenu cijev. Rotor je i dalje radio, tako da je helikopter nastavio letjeti. Ali sve se u trenutku promijenilo; pod naletima vjetra i buke osjetila se ogoljeno i užasno ranjivo.

"Sve je u redu", objavio je Casey, osim pritiska ulja. "A i izgubili smo i dio mjenjačke kutije otraga."

"Možemo neko vrijeme letjeti bez ulja", rekao je Abdikadir.

"Tako kaže u uputama za upotrebu. Ali morat ćemo okrenuti ovu pticu želimo li se vratiti kući." Casey je počeo pomicati upravljačku palicu kao da ispituje pokretljivost pogođenog aviona; Ptičica se počela tresti i propinjati.

"Objasnite mi što se događa", promrmljala je Bisesa.

"Pogodio nas je RPG", odgovorio je Abdikadir. "Hajde, Bisesa, bila si na brifinzima. Ovdje je stalna sezona lova na Amerikance."

"Nisam mislila na RPG, već na ono." Pokazala je kroz prozor, prema zapadu gdje su sada letjeli, prema zagasito crvenom suncu na zalazu.

"To je samo sunce", rekao je Casey kome je očito bilo teško da obrati pažnju na bilo što izvan kabine. A onda mu se otelo: "Oh."

Kada su poletjeli, prije svakako ne više od pola sata, sunce je stajalo visoko na nebu. A sada...

"Recite mi da sam prespavao šest sati", rekao je Casey. "Recite mi da sanjam."

"I dalje nemam vezu", oglasio se Bisesin telefon. "I bojim se."

Bisesa se kiselo nasmije. "Hrabriji si od mene, mali vraže." Povukla je nadolje rajsferšlus na letačkom kombinezonu i zavukla telefon u jedan dubok džep.

"Nema ničeg", rekao je Casey i počeo manevar okretanja.

Motor je zakašljucao.

Iznenada zagrijana cijev ga je opekla, a glavu mu je obavio gust dim, natjeravši ga da zakašlje. Ali čuo je zvuk rakete koja je suknula kroz zrak. Kada je eksplodirala, šrapneli i komadi metala zazviždali su kroz zrak, a on se sagnuo, zaklonivši lice. Kada je ponovo pogledao, vidio je kako se helikopter udaljava od sela, ali iz repnog dijela izlazio mu je trag gustog, crnog dima.

Moallim se uspravio i ljutito zagunđao, brišući prljavštinu s lica i udarajući šakom u prazno. Okrenuo se i pogledao prema istoku, prema selu; sigurno su vidjeli kako je lansirao raketu i kako je oštetio helikopter. Sigurno će mu pohitati u susret da mu čestitaju.

Ali nitko mu nije dolazio u susret, čak ni majka. Nije čak mogao ni vidjeti selo, iako je bio udaljen jedva stotinjak metara od njegovog zapadnog ruba, tako daje svakako morao ugledati grube krovove, krive zidove, djecu i koze kako tumaraju među kućama. Sada je sve to nestalo, a do obzora se pružala stjenovita ravnica, kao da je netko zbrisao selo s lica zemlje. Moallim je bio sam, sam s iskopanim zaklonom, RPGom koji se dimio i velikim tragom dima iznad glave, koji se polako razilazio.

Sam na ovoj ogromnoj ravnici.

Odnekud se oglasila neka životinja. Bilo je to prigušeno rezanje, nalik na zvuk nekog divovskog stroja. Zajecavši, u šoku, Moallim se vratio u rupu u tlu.

Manevar okretanja preopteretio je oštećeni rotor. Konstrukcija letjelice vibrirala je oko Bisese, dok se uokolo razlijegao visoki pisak već suhih dijelova mjenjačkog mehanizma.

Jedva da je prošla minuta od kako ih je RPG pogodio, pomislila je.

"Morat ćeš ga spustiti", žurno je rekao Abdikadir.

"Slažem se", rekao je Casey. "Samo mi reci gdje. Abdi, ovdje čak i ljupke starice drže spreman džepni nožić da ti odrežu jaja."

Bisesa je pokazala preko njihovih ramena. "Što je ono?" Pokazivala je na neko zdanje od kamena i nabijene zemlje udaljeno ne više od dva kilometra pred njima. Bilo je teško bolje ga vidjeti u sjaju ovog nepravilnog sunca. "Kao da je nekakva tvrđava."

"Nije naša", rekao je Abdikadir.

Helikopter je sada letio iznad ljudi raštrkanih, u trku. Neki su nosili žarkocrvene odore. Bisesa je bila dovoljno blizu da uoči kako im je šok izobličio usta.

"Ti si obavještajni stručnjak", obratio se Casey Bisesi. "Tko su, do vraga, ovi?" "Pojma nemam", promrmljala je Bisesa.

Odjeknuo je zaglušujući prasak. Ptičica se zatresla i počela se okretati. Sklop repnog rotora se raspao. Kada je težine rotora nestalo otraga, konstrukcija letjelice nagnula se naprijed; nije bilo više ničeg što bi je spriječilo da se vrti oko osi glavnog rotora. Iako je Casey pritisnuo papučice do poda, okretanje se nastavilo sve brže. Inercija je pritisnula Bisesu uza zid kabine. Žuta zemlja i bijeloplavo nebo promicali su ispred mjehurastih prozora, zamućeni.

Nešto se počelo pojavljivati iznad niskog brežuljka. Josh je ugledao uzvrtjeli metal, elise poput mačeva kojima je vitlao nevidljivi derviš. Ispod njih nalazio se neki stakleni mjehur, a pod njim nekakve šipke. Bio je to stroj koji se vrtio, klepetao i podizao prašinu. Nikada još nije vidio ništa slično. I nastavio se podizati, sve dok mu donje šipke nisu dosegle visinu od četiripet metara. Iz repa mu je kuljao crni dim.

"Tako mi luckaste tetke", prodahtao je Ruddy. "Bio sam u pravu Rusi blaženi Rusi..."

Leteći stroj odjednom se srušio na tlu.

"Idemo!" povikao je Josh, već trčeći.

Casey i Abdikadir trudili su se oko upravljačkih poluga glavnog motora, nastojeći obuzdati djelovanje reakcijske sile vrtnje. Konačno su uspjeli isključiti motor i vrtnje helikoptera naglo se usporilo. Ali bez vrtnje elise letjelica je odmah počela slobodno padati.

Tlo je eksplodiralo prema Bisesi. Stijene i kržljavo raslinje počelo se širiti njezinim vidnim poljem, postajući sve prepoznatljivije i bacajući dugačke sjene u sjaju ovog preniskog sunca. Zapitala se u jednom trenu koji će joj dio ove ružne prljavštine biti grob. Ali piloti su tada učinili pravu stvar. U posljednjem trenutku mjehur se propeo, došavši u gotovo vodoravan položaj. Bisesi je bilo jasno koliko je to važno; sada se pojavila nada da izvuku živu glavu.

Posljednje što je vidjela bio je jedan muškarac koji je trčao prema ranjenoj Ptičici s nečim uperenim u njih što je nalikovalo na pušku.

Sljedećeg trenutka helikopter je tresnuo o tlo.

5. SOJUZ

Za Kolju je Diskontinuitet bio nježan. Počeo je s izgubljenim signalom, neizvjesnim viđenjem, bešumnim nasukavanjem.

Kucnuo je trenutak da se teretni brod Sojuz odvoji od Svemirske postaje. Obavljena su posljednja rukovanja, teški dvostruki poklopci su zatvoreni, a iako je Sojuz ostao fizički povezan s postajom, Kolja je već napustio taj svemirski dom u kojem je ponovo proveo tri mjeseca života. Sada je preostalo još samo kratko putovanje kući, pukih četiri stotine kilometara kroz zračni omotač do površine Zemlje, gdje će se pridružiti svojoj mladoj obitelji.

Koljino puno ime bilo je Anatolij Konstantinovič Krivalapov. Imao je četrdeset jednu godinu, a ovaj boravak na Svemirskoj postaji bio mu je četvrta takva misija. Kolja, Musa i Sable, posada teretnjaka, kretala se kroz odjeljke Sojuza u kojima se živjelo, prebacujući se u modul za spuštanje. Djelovali su nezgrapno u debelim, narančastim svemirskim odijelima, s džepovima punim suvenira koje nisu imali namjeru podijeliti s osobljem koje ih je čekalo na površini. Dijelovi Sojuza u kojima se obitavalo bit će odbačeni prilikom povratka i izgorjet će u Zemljinoj atmosferi, te su zato bili puni smeća s Međunarodne svemirske postaje. Ovaj otpad sadržavao je razne stvari, u rasponu od upotrijebljenog medicinskog materijala do iznošenog donjeg rublja. Sable Jones, jedina Amerikanka u tročlanoj posadi, dolebdjela je prva i glasno protestirala na svom engleskom iz južnih američkih država: "Što je sad pa ovo? Svemirske usrane gaće?"

Musa, zapovjednik Sojuza, bez riječi je pogledao Kolju.

U modulu za spuštanje, kojeg su gotovo potpuno zauzimala njihova tri ležaja, bilo je prilično tijesno. Sable je prošla obuku u radu na brodskim sustavima, ali po statusu je najbliža bila običnom putniku na ovom povratnom putovanju. Tako je prva ušla u kabinu i smjestila se na desni ležaj. Za njom je ušao Kolja i spustio se na lijevi ležaj. Tijekom spuštanja imat će ulogu inženjera leta, te je tako ovo bilo pravo mjesto za njega. Modul je bio tako malen da čak i dok je išao prema najdaljoj točki kabine očešao se o Sabline noge, na što mu je ona uputila prijeki pogled.

Konačno, unutra je nahrupio i Musa poput kakvog svijetlonarančastog projektila, sa skafanderom u ruci. Bio je to krupan muškarac, čije su se dimenzije još povećale u mnogoslojnom odijelu. Ležajevi su bili tako zbijeni da su donji dijelovi nogu putnika, pošto su se ispružili na njima, našli priljubljeni jedni uz druge, a dok se Musa trapavo trudio vezati se pojasevima, munuo je laktima i koljenima Kolju i Sablu nekoliko puta.

Sablina reakcija bila je predvidiva: "Gdje su napravili ovu krntiju? U tvornici traktora?"

Musa je samo na to čekao. "Sable, posljednja tri mjeseca slušao sam te kako laprdaš, a budući da si bila zapovjednik tamo, ruke su mi bile vezane. Ali na ovom Sojuzu zapovjednik sam ja, Musa Kiromanovič Ivanov. Sve dok se poklopci ne podignu i dok nas van ne izvuče osoblje s površine, vi ćete, gospođo kako se to lijepo kaže držati jezik za zubima."

Sablino lice se skamenilo. Musa je bio pedesetogodišnji veteran koji je i sam bio zapovjednik postaje, pa je čak i boravio na Mjesecu, premda ne u svojstvu zapovjednika tamošnje multinacionalne baze. Svi su bili svjesni da su prijekor koji je upravo uputio Sabli čuli ne samo njihovi drugovi u Postaji nego i, što je bilo važnije, kontrolori na Zemlji.

Sable se konačno oglasila kroz stisnute zube: "Platit ćeš mi za ovo, Musa."

Musa se samo iscerio i okrenuo na drugu stranu.

Modul za spuštanje bio je prenatrpan. Tu su se nalazili glavni kontrolni uređaji svemirske letjelice, kao i sva ostala oprema koja će biti potrebna tijekom povratka na Zemlju: padobrani, vreće za plutanje, oprema za preživljavanje, pričuvne zalihe. Zidovi su bili obloženi elastičnim remenjem i čičaktrakama. Također ih je prekrivao materijal koji je trebalo vratiti s postaje: uzorci krvi i stolice iz biomedicinskog programa, kao i dijelovi graška i voćki koje je Kolja pokušavao uzgajati. Sve te stvari širile su se od trupa prema središtu modula, dodatno smanjujući prostor raspoloživ ljudima.

Ali usprkos skučenosti, kabina je imala prozor, s Koljine lijeve strane. Bacio je pogled kroz njega u crnilo svemira, komadić nebeski žarke Zemlje, kao i u zidove Međunarodne svemirske postaje, prošarane tragovima udara mikrometeorita, koja je blistala u sirovom sjaju Sunca. I dalje povezan s Postajom, Sojuz je pratio njezino sporo okretanje, te su tako sjene prelazile preko Koljinog lica.

Musa je započeo postupak kojeg je trebalo obaviti prije odvajanja; razgovarao je sa Zemljom, kao i s osobljem u Postaji. Kolja nije imao puno zaduženja: najvažniji zadatak bila je provjera tlaka u njegovom svemirskom odijelu. Ovo je bio ruski brod; za razliku od američke inženjerske tradicije, koja se oslanjala na umijeće pilota, većina sustava ovdje je bila automatska. Sable nije prestajala gunđati dok je baratala raznim kontrolama koje su bile razmještene po kapsulu na svim mjestima i u svim položajima. Neke je bilo tako nezgodno dohvatiti, znali su dobro iskusni kozmonauti, da je najbolje bilo pomoći se nekim štapom. Ali Kolja se na perverzan način ponosio niskom tehnologijom letjelice i njezinim racionalnim dizajnom.

Sojuz je nalikovao na zelenu soljenku, s čipkastim krilima prekrivenim solarnim ćelijama, koja su nicala iz valjkastog tijela. Gledan s prozora Svemirske postaje, Sojuz je, obasjan blistavim Suncem, sličio na nezgrapnog insekta: u usporedbi s novim američkim raketoplanima bio je uistinu nezgrapna, stara ptica. Ali Sojuz je ipak uživao poštovanje. Nastao je u hladnoratovskom dobu Apolla, a prvobitna namjena bila mu je da stigne do Mjeseca. Izuzetna je bila okolnost da se Sojuz nalazio u upotrebi već dvostruko duže nego što je Kolja bio živ. Sada, naravno, u 2037., ljudi su se vratili na Mjesec a među njima sada je bilo i Rusa! Ali nije bilo mjesta za Sojuza na tim egzotičnim putovanjima; ova vjerna raga koristila se samo za prijevoz do izgrebene Međunarodne svemirske postaje, čije su znanstvene domete odavno nadmašili lunarni projekti i čiju su slavu ukrali pohodi na Mars ali koja se i dalje nalazila na stazi, gdje su je održavali politička inertnost i ponos. Konačno je kucnuo trenutak da se Sojuz odvoji od Postaje. Do Koljinih ušiju doprlo je nekoliko prigušenih udara, a onda je osjetio i slabašan potisak. Srce mu je ispunio val tuge. Sojuzov pozivni signal kao nezavisne letjelice bio je toga dana Stereo. Čuvši Musu kako strpljivo javlja Zemlji: "Stereo Jedan, ovdje Stereo Jedan..." Kolja je osjetio izvjesno olakšanje.

Trebalo je proći još tri sata prije nego što, prema planu, krenu u spuštanje. Posada je sada trebala obaviti inspekciju vanjskog dijela Postaje. Musa je aktivirao jedan program u brodskom računalu i Sojuz je, uključivši potisnike, započeo niz manevara oko Postaje. Prilikom svakog stavljanja u djelovanje potisnika, izgledalo je da netko maljem udara po trupu; Kolja je vidio mlazove kako niču iz malih ispušnih cijevi, vodoskoke kristala koji su se pružali u geometrijskim savršenoj ravnoj crti. Zemlja i Postaja okretale su se oko njega kao u sporoj baletnoj točki. Ali Kolja nije imao puno vremena da se divi pogledu; on i Sable, sjedeći uz prozor, ručno su fotografirali Stanicu; bile su to rezervne snimke, dok su glavne pravile automatske kamere na vanjskoj strani Sojuza. Posao nije bilo lako obaviti zato što su oboje nosili teške rukavice koje su bile dio kompleta svemirskog odijela.

Svaki manevar potisnika odvodio je Sojuz na malo veću udaljenost od Postaje. Konačno, radioveza na doglednici počela se prekidati, a u znak rastanka s Postaje su im emitirali malo muzike. Dok se Straussov valcer slabašno kovitlao kroz pištanje i pucketanje, Kolju je ponovo prožela nostalgična tuga. Zavolio je Postaju. Naučio je osjećati tanano rotiranje velikog luka, vibriranje kada bi se velike solarne mreže razmještale, kao i zvuke i škripu složenog ventilacijskog sustava. Nakon dugog boravka na njoj, osjećao je veću prisnost prema Postaji nego prema bilo kojem domu u kojem je ranije živio. Koji vas, uostalom, drugi dom održava u životu, iz sekunde u sekundu?

Glazba je prestala.

Musa se namrštio. "Stereo Jedan, ovdje Stereo Jedan. Zemljo, ovdje Stereo Jedan. Javite se, ovdje Stereo Jedan..."

"Hej, Kolja", javila se Sable. "Vidiš li Postaju? Trebala se već vratiti u moje vidno polje."

"Ne vidim", uzvratio je Kolja, gledajući kroz prozor. Nije bilo ni traga Postaji. "Možda je ušla u sjenu", rekla je Sable.

"Mislim da nije." Sojuz je, u stvari, išao ispred Postaje prema Zemljinoj sjeni. "Uostalom, vidjeli bismo svjetla na njoj." Ispunila ga je čudnovata nelagoda. "Hoćete li vas dvoje malo zašutjeti?" odbrusio je Musa. "Izgubili smo signal s tla." Počeo je baratati kontrolama ispred sobe. "Obavio sam dijagnostičku provjeru i pokušao s rezervnim sustavom. Stereo Jedan, Stereo Jedan..."

Sable je zažmirila. "Recite mi da vi uzgajivači krumpira niste ponovo zeznuli stvar." "Šuti!" odvratio je preteći Musa. Nastavio je pozivati, dok su Sable i Kolja slušali u tišini.

Spora vrtnja letjelice pružila je napokon Kolji neposredan pogled na ogromno lice Zemlje. Letjeli su sada iznad Indije, vidio je, prema zalasku Sunca; sjene kresti planinskih lanaca na sjeveru potkontinenta bile su dugačke. Ali izgledalo je kao da se neke promjene događaju na površini Zemlje, mreškanja nalik na igru sunčeve svjetlosti po dnu uzbibanog jezera.

6. SUSRET

Josh i Ruddy stigli su do srušenog stroja s prvom skupinom vojnika. Nosili su puške i oprezno okružili napravu, otvorenih usta, razrogačenih očiju. Nitko nije vidio ništa slično ranije.

U kabini optočenoj zakrivljenim staklom nalazilo se troje ljudi: dva muškarca sjedila su naprijed, a jedna žena straga. Gledali su, s visoko podignutim rukama, kako ih naoružani vojnici okružuju. Oprezno su skinuli plave kacige. Žena i jedan od muškaraca bili su Indijci dok je drugi muškarac bio bijelac. Josh je zapazio kako se ovaj mršti od bola.

Imajući u vidu kako se teško prizemljio a prije svega da je bio dovoljno lagan za letenje leteći stroj je djelovao iznenađujuće neoštećen. Velika staklena opna koja je dominirala prednjim dijelom bila je tu i tamo napuknuta, ali nije se slomila; elise se nisu savile ni otpale, već su i dalje stajale pričvršćene za rotorsku osovinu. Repni dio, međutim, bio je vrlo oštećen, s razvaljenim cijevima i drugim dijelovima. Čulo se nekakvo pištanje, kao da šišti plin iz napukle cijevi, a ulje prodornog mirisa curilo je na kamenito tlo. Bilo je očito da ova mehanička ptica više neće poletjeti.

"Ne prepoznajem ove plave kacige", prošaputao je Josh Ruddyju. "Kojoj vojsci pripadaju? Ruskoj?"

"Možda. Ali obrati pažnju na američku zastavu na kacigi povrijeđenog!" Odjednom se začuo zvuk napinjanja okidača.

"Ne pucajte! Ne pucajte!" oglasila se žena. Nagnula se naprijed s stražnjeg sjedišta mjehura, nastojeći zaštititi ranjenog pilota.

Jedan vojnik Josh je prepoznao Batsona, iz Newcastlea, jednog od razboritijih redova naciljao je u ženinu glavu. "Govoriš engleski?" upitao je.

"Ja sam Engleskinja."

Batsonove obrve su se podigle. "Onda kaži svome prijatelju", rekao ja pažljivo, "da podigne ruke tako da ih mogu vidjeti. Jildi!"

"Poslušaj ga, Casey", rekla je žurno žena. "Puška čini se da je starinska, ali svejedno može ubiti."

Pilot, "Casey", nevoljno je poslušao. Podigao je lijevu ruku ispod ploče s instrumentima, držeći u njoj neku napravu."

Batson se primaknuo. "Je li to neko oružje? Daj mi ga odmah!"

Casey se pomaknuo na sjedištu, napravio grimasu i zaključio da ne može mnogo poduzeti. Pružio je Batsonu oružje, s drškom naprijed. "Jeste li vi, primitivci, ikada vidjeli ovako nešto? Mi to nazivamo mršava pucaljka. MP93, devetmilimetarski pištolj. Nijemci prave..."

"Nijemci", propištao je Ruddy. "Znao sam."

"Samo pažljivo, da samome sebi ne razneseš glavu." Caseyev naglasak bio je nesumnjivo američki, ali Joshu je zvučao nekako grubo, kao da sluša njujorške klošare; žena je govorila britanski engleski, ali intonacija joj je bila ravna i njemu nepoznata. Žena se obratila Caseyju. "Mislim da ti je potkoljenica stradala. Slomilo ju je sjedište... Da sam na tvome mjestu, tužila bih proizvođača."

"Znate što možete učiniti s tim prijedlogom, vaše veličanstvo?" uzvratio je Casey kroz stisnute zube.

"Smijem li izaći odavde?" upitala je žena.

Batson je klimnuo glavom. Spustio je pištolj stranaca na zemlju, gdje se presijavao, djelujući očaravajuće i zbunjujuće; povukao se malo i dao joj znak rukom. Batson se dobro snašao, zaključio je Josh; drži pod nadzorom troje uljeza vlastitim oružjem i neprekidno provjerava vojnike oko sebe kako bi se uvjerio da su svi kutovi pokriveni. Ženi nije bilo lako da se izvuče sa svog mjesta iza dva prednja sjedala, ali konačno se izvukla i stupila na kamenito tlo. Izašao je i drugi pilot, Indijac. Imao je ten sepoja, ali blijedoplave oči i izrazito plavu kosu. Sve troje članova posade stroja nosilo je tako nezgrapnu odjeću da im je ona potpuno zaklanjala prirodne oblike, tako da su izgledali neljudski, a uz lice su im stajale neobične naprave. "Moglo je biti i gore", rekla je žena. "Bila sam uvjerena da neću izađi živa iz ove olupine."

"Casey neće biti u stanju hodati neko vrijeme", uzvratio je drugi pilot. "Ali ove ptičice su projektirane i za najteža spuštanja. Pogledaj, konzola s senzorima se zgnječila i tako apsorbirala glavninu udara. I pilotska sjedala postavljena su na amortizerima, kao i tvoje mjesto otraga. Mislim da se od okretanja Caseyjevo sjedalo iskrivilo na lijevu stranu, te mu je tako noga stradala. Zadesio gaje peh..." "Dosta tog bukina", umiješao se Batson. "Tko je od vas najviši po činu?" Žena je pogledala drugu dvojicu i slegnula ramenima. "Ovo je viši časnik Abdikadir Omar, a u helikopteru je viši časnik Casey Othic. Ja sam poručnica Bisesa Dutt, pripadnica britanskih oružanih snaga, raspoređena u specijalne jedinice Ujedinjenih Nacija zadužene za..."

Ruddy se nasmijao: "Tako mi Alaha! Poručnica u britanskoj vojsci! Pa ona je prava babul"

Bisesa Dutt se okrenula i oštro ga pogledala. Josh je primijetio kako je Ruddy porumenio ispod lahorske rane. Znao je da je babu pogrdan angloindijski naziv za obrazovane Indijce koji su stremili visokim položajima u upravi dominiona. "Moramo izvući Caseya", rekla je Bisesa. "Imate li liječnika?" Nastupa energično, pomislio je Josh, što je zadivljujuće ima li se u vidu da je upravo doživjela pad u ovom stroju i da je u nju bila uperena puška. Ali osjetio je dublji strah u njoj. Batson se okrenuo prema jednome od vojnika. "McKnight, otrči po satnika Grovea."

"Odmah!" Nizak i zdepast, vojnik se okrenuo i bosonog pojurio preko raspucalog terena.

Ruddy je pogurnuo Josha. "Hajde, Joshua, ne smijemo stajati skrštenih ruku!" Istupio je naprijed. "Gospođo, molim vas dopustite da vam pomognemo."

Bisesa je promotrila Ruddyja, njegovo široko čelu na kojem je bilo sasušene prašine, nakostriješene obrve, prkosne brkove. Bila je viša od njega i gledala ga je prezrivo s visine, pomislio je Josh premda i uz neobičnu začuđenost i svojevrsno uvažavanje. "Vi? Pomoći ćete jednoj običnoj babi? Josh je istupio naprijed naoružan svojim najljupkijim osmijehom. "Nemojte zamjeriti, Ruddyju, gospođo. Ovi prognanici su svi malo na svoju ruku, a vojnici i dalje drže puške uperene u vas. Obavimo to što treba." Prišao je helikopteru, zasukavši rukave.

Abdikadir je domahnuo Ruddyju i Joshu. "Pomognite mi da ga iznesem." Abdikadir je uhvatio Caseyja s jedne strane, Ruddy ga je prihvatio s leđa, dok mu je Josh pažljivo zavukao ruke pod noge. Netko je odnekud izvadio deku i prostro je po tlu.

Abdikadir ih je predvodio: "Jedan, dva, tri sadi" Casey je kriknuo kada su ga podigli sa sjedala, pa onda još jednom kada je Josh dopustio da mu se slomljena noga očeše o okvir helikoptera. Ali za samo nekoliko sekundi Casey je bio izvučen i bočno položen na deku.

Teško dišući, Josh je promatrao Abdikadira. Bio je to krupan muškarac, još masivniji u udori, prodornih plavih očiju. "Vi ste Indijac?"

"Afganistanac", odgovorio je Abdikadir ravnim glasom. Primijetio je da ga je Josh zbunjeno pogledao. "Zapravo, ja sam Paštun. Pretpostavljam da nas nema mnogo u tvojoj vojsci."

"Nema", rekao je Josh. "Ali to i nije moja vojska." Abdikar ništa nije rekao na ovo, ali Joshu se učinilo da ovaj zna ili da nagađa bolje od bilo koga drugog što se, zapravo, zbiva.

Vojnik McKnight dotrčao je natrag, teško dišući. "Satnik Grove želi vidjeti vas dvoje u svom uredu."

Batson je klimnuo glavom. "Naprijed!"

"Ne", zaječao je Casey s deke. "Ne ostavljajte letjelicu. Poznata ti je procedura, Abdi. Osvježi malo pamćenje. Uopće ne znamo tko su ovi..."

"Ovi", rekao je prijeteće Batson, "imaju velike puške uperene u vas. Zato, choop i chel."

Bisesu i Abdikadira zbunila je Batsonova mješavina dijalekta tipičnog za Newcastle i pograničnog argoa, ali značenje onoga što je upravo rekao bilo je kristalno jasno: jezik za zube i naprijed marš. "Mislim da trenutno nismo u stanju birati, Casey", rekla je Bisesa.

"A ti, momče", obratio se Batson Caseyu, "ideš ravno u ambulantu." Josh je zapazio da je Casey pokušao prikriti uznemirenost zbog onoga što ga je čekalo. Bisesa se okrenula da pođe s McKnightom u pratnji nekoliko naoružanih vojnika. "Doći ćemo po tebe čim budemo mogli, Casey."

"Da", dodao je Abdikadir. "Pazite da ništa ne odnesu u međuvremenu."

"Vrlo duhovito, tikvane", zabrundao je Casey.

"Izgleda da je vojnički humor svuda isti."

Josh i Ruddy pokušali su se pridružiti Bisesi i Abdikadiru, ali ih je Batson ljubazno, ali odlučno odvratio od toga.

7. KAPETAN GROVE

Bisesa i Abdikadir koračali su prema tvrđavi koju su zapazili iz zraka. Pokazalo se da je posrijedi utvrđenje u obliku kutije, okruženo čvrstim kamenim zidinama, s okruglim promatračnicama u svakom uglu. Bila je to značajna baza, očito dobro održavana.

"Ali nije ni na jednoj karti koju sam ikada vidjela", rekla je Bisesa zbunjeno. Abdikadir nije odgovorio.

Na zidinama su se nalazili vojnici u crvenim kaputima ili kaki jaknama. Neki su čak nosili kiltove. Svi su izgledali niski i žilavi, a većina je imala pokvarene zube i neku kožnu infekciju; nosili su pohabane rance, pune zakrpa. Kako ovdašnji tako i oni drugi vojnici pokazali su živo zanimanje za Bisesu i Abdikadira dok je Bisesa pobuđivala neskrivene seksualne primisli.

"Ovdje nema žena", promrmljao je Abdikadir. "Neka ti ovo buljenje ne smeta." "Ne smeta mi." Previše joj se toga dogodilo danas, rekla je sebi, da bi je uznemirilo nekoliko uspaljenih vojnika u prašnjavim kacigama i kiltovima. Ali ipak je osjećala grčenje u želucu; nikada nije bilo ugodno biti žena u zarobljeništvu.

Teška ulazna vrata su se otvorila i kroz nju je prošlo nekoliko kola koja su vukle mazge. Na još dvije mazge bilo su natovareni komadi topničkog oružja. Mazge su vodili indijski vojnici koje su, kako je Bisesa čula, bijeli vojnici nazivali sapoje.

U unutrašnjosti tvrđave bilo je živo i uredno. Ali, pomislila je Bisesa, od ovoga je još upadljivije bilo ono što je nedostajalo: bilo kakvo motorno vozilo, antena ili satelitski tanjur.

Ušli su u glavnu središnju zgradu, gdje su uvedeni u svojevrsno predvorje. Tu je McKnight izdao neuvijenu naredbu: "Skidajte se!" Nadstražar, rekao je, neće dopustiti da se nađu u blizini satnika ako prethodno ne bude temeljito provjereno što se krije ispod njihovih letačkih kombinezona.

Bisesi se oteo smiješak. "Mislim da će prije biti da želiš malo napasati oči na mojim bedrima." Zadovoljno je primijetila izraz iskrene zapanjenosti na McKnightovom licu. Onda se počela skidati, počevši od čizama.

Ispod letačkog kombinezona nosila je drugi u kojem je bila smještena razna oprema. U džepovima je imala bocu vode, karte, naočale za noćno gledanje, dva pakovanja žvakaćih guma, malu plastičnu kutiju prve pomoći, kao i niz drugih stvarčica od koristi za preživljavanje a tu se nalazio i telefon koji je uviđavno bio bezglasan. Ugurala je sada beskoristan mikrofon i tanak kabel u jedan od vanjskih džepova. Onda je svukla košulju i hlače. Rečeno im je da je dovoljno kada su ostali samo u majicama i gaćama prljavosmeđe boje.

Nisu imali drugo oružje osim jednog bajonetnog noža koji je Abdikadir nosio pričvršćenog ispod kombinezona s opremom. Nevoljko ga je pružio McKnightu. Ovaj se prilično zbunio kada je uzeo naočale za noćno gledanje i zavirio kroz njih. Male plastične kutije prve pomoći bile su otvorene i pretražene.

Potom im je bilo dopušteno da se opet odjenu. Vraćena im je gotovo sva oprema osim noža i žvakaćih guma, što je Bisesu razveselilo.

Nakon toga, na Bisesino iznenađenje, satnik Grove, zapovjednik tvrđave, ostavio ih je da čekaju.

Njih dvoje sjedilo je jedno pokraj drugog u tom uredu, na tvrdoj drvenoj klupi. Stražu je na vratima čuvao samo jedan vojnik, držeći spremnu pušku. Za satnikov ured moglo bi se reći da je bio udoban, čak elegantan. Zidovi su bili sveže obojani, dok je pod bio daščan i pokriven rogozom. Na jednom zidu bilo je obješeno nešto što je sličilo na kašmirski tepih. Ovo je očito bilo mjesto gdje je radio neki profesionalac. Na velikom, drvenom radnom stolu nalazile su se gomile papira i kartonskih fascikli; guščje pero stajalo je u tintarnici. Bilo je i nekih osobnih stvarčica, poput lopte za polo na radnom stolu i velike ure njihalice koja je žalosno otkucavala. Ali nije bilo električne rasvjete; samo su uljanice dopunjavale sve slabiju vanjsku svjetlost koja je dopirala kroz samo jedan mali prozor.

"Ovo je kao muzej", prošaputala je Bisesa. "Gdje su monitori, radiouređaji, telefoni? Ovdje nema ničeg drugog osim papira,"

"Ali su ipak upravljali carstvom, samo papirom", odvratio je Abdikadir.

Upiljila se u njega. "On? Gdje to misliš da se nalazimo?"

"U Jamrudu", odgovorio je bez oklijevanja. "To je tvrđava iz devetnaestog stoljeća podigli su je Sikhi, a održavali Britanci."

"Bio si ranije ovdje?"

"Vidio sam slike. Proučavao sam povijest ovo je moj kraj, uostalom. Ali u knjigama se vide samo ruševine tvrđave."

Bisesa se namrštila. Nije joj išlo u glavu ovo što je čula. "Ovo nije ruševina, u svakom slučaju."

"Jesi li uočila kako su opremljeni?" promrmljao je Abdikadir. "Pojasevi 'Sam Browne'. A i oružje puške koje imaju: 'Martini-Henrys' i 'Sniders', ispaljuju samo po jedan metak i pune se preko stražnjeg zatvarača. Ozbiljno zastarjele. Posljednji put su bile u upotrebi dok su Britanci bili ovdje u devetnaestom stoljeću, pa su čak i oni prešli na 'Lee Metfords', 'Gatlings' i 'Maxims' čim su se pojavile."

"Kad je to bilo?"

Abdikadir je slegnuo ramenima. "Nisam siguran. U devedesetim godinama devetnaestog stoljeća, čini mi se."

"Devedesetim godinama devetnaestog stoljeća?"

"Jesi li pokušala upotrijebiti radiovezu za preživljavanje?" Oboje su imali radiofar za traganje ušiven u kombinezonu s opremom, kao i minijaturni primopredajnik koji, srećom, McKnight nije otkrio prilikom pretresa.

"Ne radi. I telefon je još bez mreže. Baš kao i dok smo bili u zraku." Blago je zadrhtala. "Nitko ne zna gdje smo niti gdje smo se spustili. Čak ni to jesmo li živi." Bila je svjesna da ono što je uznemiruje nije samo pad nego i okolnost da nije u vezi da je odsječena od svijeta s kojim je bila prisno povezana još od rođenja.

Za jednog suvremenika dvadeset prvog stoljeća bilo je to jedinstven, uznemirujući osjećaj usamljenosti.

Abdikadirova ruka kliznula je preko njenih. Godio joj je ovaj topli ljudski dodir. "Uskoro će krenuti u potragu za nama. Pala Ptičica vrlo je zamjetljiva. Doduše, vani se smrkava."

Nekako je smetnula s uma tu neobičnost. "Još je rano za sumrak."

"Da. Ne znam kako s tobom stoji, ali ja se pomalo osjećam kao da sam putovao kroz vremenske zone..."

Tog je trenutka satnik Grove stupio unutra, u pratnji jednog ađutanta, a njih dvoje su ustali. Grove je bio nizak, pomalo zdepast časnik, od možda četrdeset godina, u lakoj kaki odori. Djelovao je kao da je stalno izložen stresu. Bisesa je zapazila prašinu na njegovim čizmama: bio je to čovjek koji je pretpostavljao svoj posao vanjskom izgledu. Ali imao je ogromne morževske brkove, najveće koje je Bisesa ikada vidjela izvan hrvačkog ringa.

Grove je stao ispred njih, s rukama o bokovima, ispitivački ih motreći. "Batson mi je rekao kako se zovete i koje činove tvrdite da imate. "Naglasak mu je bio nekako čudnovato starinski; tako su govorili britanski časnici u filmovima iz drugog svjetskog rata. "A i otišao sam pogledati taj vaš stroj."

"Bili smo na miroljubivom izviđačkom zadatku", rekla je Bisesa.

Grove je podigao jednu prosijedu obrvu. "Vidio sam vaše oružje. Pravo 'izviđačko', nema što!"

Abdikadir je slegnuo ramenima. "Pa ipak je istina to što smo vam rekli." "Predlažem da prijeđemo na stvar", rekao je Grove. "Dopustite mi da vas prvo obavijestim da je vaš čovjek zbrinut koliko se to moglo."

"Hvala", uzvratila je Bisesa kruto.

"Dobro, a sada da čujem tko ste vi i što radite u mojoj tvrđavi?"

Bisesine oči su se suzile. "Ne moramo vam reći ništa drugo osim imena, čina, serijskog broja..." Zašutjela je, primijetivši Groveovu zbunjenost.

"Nisam siguran", umiješao se Abdikadir, "da naše ratne konvencije vrijede ovdje, Bisesa. Osim toga, imam dojam da je situacija toliko neobična da bi za sve bilo najbolje da budemo otvoreni jedni s drugima." Uputio je izazivački pogled Groveu. Satnik je odlučno klimnuo. Sjeo je za radni stoj i mahnuo im da se i oni smjeste na klupu. "Pretpostavimo", rekao je, "da zasad ostavim po strani najvjerojatniju mogućnost da ste vi ruske uhode ili saveznici Rusije upućeni ovamo da izazovete nered. Možda vi stojite i iza gubitka veze koji nam se dogodio... Ali neka to za sada bude po strani, kao što sam rekao. Tvrdite da vas je britanska vojska uputila na privremeni zadatak. Ovdje ste da biste održavali mir. Pa to je, valjda, i moja dužnost. Recite mi kako se to može postići leteći uokolo u onoj vrtećoj napravi?" Bio je otresit, ali i upadljivo nesiguran.

Bisesa je duboko udahnula, pa izložila kratak geopolitički pregled situacije: nadmetanje velikih sila oko ovog područja bogatog naftom, složene lokalne napetosti. Grove ju je pratio, iako mu je glavnina onoga što je čuo bila nepoznata, a povremeno bi se vrlo iznenadio.

"Rusija saveznik, kažete? Dopustite mi da vam kažem kako ja vidim situaciju. Napetost postoji, da ali napetost između Britanije i Rusije. Moj je zadatak da pridonesem obrani granica carstva, kao i sigurnosti Radže. Sve što mi je jasno iz vašeg kratkog govora je to da imate nevolja s Paštunima. Bez uvrede", obratio se Abdikadiru.

Bisesa više nije mogla izdržati. Samo je ponovila njegove riječi. "Radio. Carstvo?"

"Izgleda mi", rekao je Grove, "kao da vodimo dva različita rata, poručnice Dutt."

Ali Abdikadir je klimao glavom. "Satniče Grove jeste li imali komunikacijskih problema tijekom nekoliko posljednji sati?"

Grove nije odmah odgovorio. Bilo je očigledno da razmišlja što će reći. "Vrlo dobro, da. Negdje od podneva ne samo što smo izgubili telegrafsku vezu, nego su i heliografske stanice zakazale. Nismo dobili nikakvu poruku od tada niti još znamo što se događa. A vi?"

Abdikadir je uzdahnuo. "Kod nas je došlo je do prekida radiokomunikacija neposredno prije pada prije nekoliko sati."

"Radio? No, dobro", rekao je Grove, odmahnuvši rukom. "Imamo, znači, slične probleme, vi u onom vašem letećem čudu, a ja u mojoj tvrđavi. Što mislite, što ih je izazvalo?"

"Topli rat", umiješala se žurno Bisesa. Razmišljala je o toj mogućnosti još od pada; usprkos užasu koji je pratio te trenutke, kao i šoku vezanom za ono što je uslijedilo, nije se nikako mogla osloboditi te pomisli. "Elektromagnetski puls", rekla je Abdikadiru. "Što bi drugo moglo prekinuti kako civilne tako i vojne mreže, i to istovremeno? Neobična svjetlost koju smo vidjeli na nebu nevrijeme, iznenadni vjetar..."

"Ali nismo vidjeli tragove pare u zraku", rekao je Abdikadir staloženo. "Kad bolje razmislim, poslije pada nisam vidio trag nijednog zrakoplova na nebu."

"Ponovo nemam pojma", primijetio je ozlojeđeno Grove, "o čemu govorite." "Želim reći", uzvratila je Bisesa, "da se bojim da je izbio nuklearni rat. Tako smo se svi našli u nevolji. To se već dogodilo u ovom području, uostalom. Prije samo sedamnaest godina Indijci su uništili Lahore."

Grove se upiljio u nju. "Uništili, kažete?"

Ona se namrštila. "Potpuno. Ne može biti da to ne znate."

Grove je ustao, otišao do vrata i izdao naredbu vojniku koji je tamo čekao. Nekoliko minuta kasnije živahan mlad civil po imenu Ruddy pojavio se na vratima, pomalo zadihano, došavši očito po Groveovom pozivu. Za njim je u ured stupio drugi civil, mladić koga su zvali Josh; on je pomogao Abdikadiru da izvuče Caseyja iz srušenog helikoptera.

Grove je podigao obrve. "Mogao sam očekivati da ćete se i vi pojaviti, gospodine White. Ali to vam je valjda i posao. Vi!" Oštro je pokazao na Ruddyja. "Kada ste posljednji put bili u Lahoreu?"

Ruddy se kratko zamislio. "Prije tri možda četiri tjedna, čini mi se."

"Možete li opisati kako ste vidjeli mjesto?"

Ruddyja je zbunio ovaj zahtjev, ali je ipak počeo opisivati Lahore: "Stari grad opasan zidinama oko dvije stotine tisuća Pendžapaca i nekoliko tisuća Europljana i drugih rasa puno mogulskih spomenika poslije pobune grad je postao upravno središte, kao i odskočna daska za vojne pohode protiv ruske prijetnje. Ne znam što još želite da vam kažem, gospodine."

"Ovo je dovoljno. Je li Lahore bio uništen? Je li, u stvari, sravnjen sa zemljom prije sedamnaest godina?"

Ruddy je prasnuo u smijeh. "Teško. Moj otac radi tamo. Gradi kuću na Mozang putu!"

"Zašto lažete?" odbrusio je Grove Bisesi.

Bisesa se osjetila glupavo zato što joj je došlo da zaplače. Zašto mi ne vjeruješ? Okrenula se prema Abdikadiru koji je šutke gledao kroz prozor sve crvenije sunce. "Abdi? Pomozi mi."

"I dalje ne shvaćaš u čemu je stvar?" upitao je tiho Abdikadir.

"Koja stvar?"

Zažmirio je. "Ne zamjeram ti. Ni sam je ne želim prihvatiti." Okrenuo se prema Britancu. "Znate, satniče, najneobičnija stvar koja se danas dogodila vezana je za Sunce." Opisao je iznenadnu promjenu položaja Sunca na nebu. "Jednog trenutka podne, a već sljedećeg kasno popodne. Kao da zupčanici nisu više držali stroj vremena." Bacio je pogled na uru njihalicu; kazaljke su pokazivale nekoliko minuta do sedam. "Ide li ta ura točno?" upitao je Grovea.

"Trebalo bi, pretpostavljam. Provjeravam je svakog jutra."

Abdikadir je pogledao na svoju ručnu uru. "Na mojoj je, međutim, tri i dvadeset sedam pola četiri poslije podne. Koliko je kod tebe, Bisesa?"

Provjerila je. "Isto."

Ruddy se namrštio. Prišao je Abdikadiru i uhvatio ga za zglavak. "Nikada nisam vidio ovakvu uru. To svakako nije 'Waterbury'! Umjesto kazaljki ima brojke. Nema čak ni brojčanika. A brojke se pretapaju jedna u drugu!"

"To je digitalna ura", rekao je biago Abdikadir.

"A što je ovo?" Ruddy je pročitao brojke: "Osam šest 2037..."

"Nadnevak", uzvratio je Abdikadir.

Ruddy je podigao obrve, trudeći se da shvati. "Datum u dvadeset prvom stoljeću?"

"Da."

Ruddy je prišao Groveovom stolu i počeo prebirati po gomili papira koja se tamo nalazila. "Oprostite, satniče." Čak je i inače čvrsti Grove izgledao poljuljan; bespomoćno je podigao ruke. Ruddy je izvadio neke novine. "Stare su nekoliko dana, ali poslužit će svrsi." Pokazao ih je Bisesi i Abdikadiru; list je bio tanak i nosio je naziv Civil and Military Gazette and Pioneer. "Obratite pažnju na nadnevak."

U zaglavlju je stajao jedan nadnevak iz ožujka 1885. Uslijedila je duga, ledena tišina.

Konačno, oglasio se Grove odrješitim glasom: "Mislim da bi nam svima dobro došla šalica čaja."

"Ne!" Drugi civil, Josh White, djelovao je vrlo uzbuđeno. "Oprostite, gospodine, ali sada se pojavljuje smisao barem tako mislim sve se uklapa, u stvari. Sve." "Saberite se", rekao mu je Grove oštro. "O čemu to brbljate?"

"Čovjekoliki majmun", uzvratio je White. "Pustite sad čaj moramo im pokazati čovjekolikog majmuna!"

Svi su pohitali iz tvrđave, a Bisesa i Abdikadir i dalje su išli u pratnji naoružane straže.

Stigli su do jednog ograđenog dijela stotinjak metara od zidina tvrđave. Tu se uzdizao stožasti šator od mreže. Oko njega je stajalo nekoliko vojnika opuštenog držanja. Pušili su cigarete odvratnog mirisa. Žgoljavi, neuredni, obrijanog stražnjeg dijela vrata, vojnici su gledali Abdikadira i Bisesu s uobičajenom mješavinom znatiželje i pohote.

Nešto se pokretalo u mreži, vidjela je Bisesa nešto živo, možda neka životinja ali sunce na smiraju već je dodirnulo obzor, tako da je osvijetljenost postala slaba, a sjene predugačke da bi bolje mogla razabrati.

Na Whiteovu zapovijed, mreža je uklonjena. Bisesa je očekivala vidjeti noseću šipku ili štap. No, umjesto toga, mreža je počivala na nekakvoj srebrnastoj kugli koja je naizgled lebdjela u zraku bez ikakvog oslonca. Nitko od okupljenih nije obraćao posebnu pažnju na kuglu. Abdikadir je iskoračio naprijed, zaškiljivši kada je ugledao svoj odraz u lebdećoj kugli, i prošao rukama ispod nje. Ništa nije pridržavalo kuglu. "Znate", rekao je, "bilo kog drugog dana ovo bi izgledalo neobično."

Bisesin pogled privukla je lebdeća anomalija s koje se odražavalo i njezino izobličeno lice. Ovo je ključ. Ta pomisao odjednom joj je, neočekivano, sinula u svijesti.

Josh ju je dodirnuo po ruci. "Bisesa, jeste li dobro?"

Bisesu je trgnuo njegov naglasak, koji joj je zazvučao bostonski iz Kennedyjevog vremena, ali na licu mu je stajao izraz iskrene zabrinutosti. Usiljeno se nasmijala. "Pod danim okolnostima, mislim da se dobro držim."

"Propuštate predstavu..." Mislio je na stvorenja na tlu. Pokušala se sabrati. Bisesa je prvo pomislila da su posrijedi čimpanze, ali lake, gotovo sitne građe. Bonoboi, možda. Jedan je bio mali, drugi veliki; veliki je držao u naručju maloga. Na Groveov znak rukom, dva vojnika istupila su naprijed i odvojila mladunče. Uhvatili su majku za zglobove i članke i položili je na zemlju. Stvorenje se otimalo i pljuvalo. Čimpanza je bio dvonožac.

"Tako mi svega", promrmljala je Bisesa. "Misliš li da je ovo australopitek?"

"Lucy, da", uzvratio je prigušeno Abdikadir. "Ali piteka nema već koliko? Milijun godina?"

"Možda je moguće da je mala skupina opstala negdje u divljini, u planinama..." Pogledao ju je očima koje su bili zdenci tame. "Ni sama ne vjeruješ u to, zar ne?! "Ne vjerujem."

"Vidite li?" White je zvučao uzbuđeno. "Vidite li čovjekolike majmune? Je li i ovo jedno u nizu vremenskih smikova. Bisesa se malo primakla i zagledala u prodorne oči starijeg piteka. Nastoji domoći se djeteta, shvatila je. "Što li samo misli?" "Evo nam susjeda", promrmljao je Abdikadir.

8. NA STAZI

Nakon više sati uzaludnog pozivanja, Musa je konačno odustao.

Troje astronauta ležalo je jedno pokraj drugog, nalik na ogromne narančaste kukce u svemirskim odijelima. Skučenost u kapsuli Sojuza, okolnost da su bili stiješnjeni, napokon se pokazala od neke koristi.

"Ne shvaćam", reče Musa.

"To si već rekao", promrmljala je Sable.

Uslijedila je zlokobna tišina. Od trenutka kada su izgubili kontakt, atmosfera među njima postala je eksplozivna.

Nakon tromjesečnog boravka u skučenom prostoru postaje, Kolja je počeo shvaćati Sablu. Imala je četrdeset godina i potjecala je iz vrlo siromašne njuorleanske obitelji složene genetske povijesti. Neki Rusi koji su bili na zadatku s njom divili su se snazi njenog karaktera koji ju je doveo čak dovde čak i sada, biti bilo što drugo u NASAi osim bijelog anglosaksonskog protestanta muškog spola bila je otežavajuća okolnost. Drugi pak astronauti, nešto manje pristojni, pravili su šale na račun toga kako su se propisi o težini koja se podiže na stazu morali mijenjati da bi se napravilo mjesta za Sablu, poznatoj po svom svadljivom karakteru. Većina se slagala da ona, da je bila Ruskinja, nikada ne bi položila teške psihološke testove kojima se utvrđivalo je li neki astronaut dovoljno psihički podoban za boravak na stazi.

Tijekom tromjesečnog življenja u svemiru, Kolja se uspio prilično suživjeti sa Sablom, možda zbog toga što su bili suprotni tipovi. Kolja je bio aktivan časnik zrakoplovstva, a u Moskvi mu je živjela mlada obitelj. Za njega je let u svemir bila pustolovina, a ono što ga je poticalo bile su odanost prema obitelji i dužnost prema domovini; pustio je da mu se karijera razvija spontano. U Sabli je, međutim, uočavao silovitu, vatrenu ambicioznost koja se neće zadovoljiti ničim manjim osim samim vrhom u njenoj profesiji: mjestom zapovjednika baze Clavius ili čak mjestom na letu za Mars. Možda Sable nije u Kolji vidjela prijetnju za svoje blistavo napredovanje.

Ali naučio je da je se treba kloniti. Sada, u ovoj groznoj, zastrašujućoj situaciji samo je čekao kada će eksplodirati.

Musa je pljesnuo rukama u rukavicama i preuzeo komande. "Mislim daje očigledno da ne žele da odmah uđemo u atmosferu. Nema razloga za brigu. U starim danima, sovjetska letjelica bila bi u kontaktu s kontrolom misije na Zemlji samo dvadeset minuta tijekom svakog devedesetminutnog obilaska. Sojuz je, dakle, projektiran da bude samodovoljan..."

"Možda pogreška nije kod nas", rekla je Sable. "Što ako problem imaju oni dolje?"

"Do kakvog bi problema moglo doći na čitavom lancu zemaljskih postaja?" podrugljivo je upitao Musa.

"Rat", rekao je Kolja.

"Beskorisno je upuštati se u takva nagađanja", uzvratio je Musa odlučno. "Što god da je izazvalo prekid veze, sa Zemlji će se prije ili kasnije ponovo javiti i tada ćemo se vratiti našem planu letenja. Preostaje nam samo čekanje. U međuvremenu, ima poslova koje valja obaviti." Zavukao je ruku ispod sjedala i izvadio spisak provjera koje je trebalo izvršiti na stazi.

U pravu je, shvatio je Kolja; mala letjelica nije automatska, a ako budu morali ostati ovdje još jedan obilazak oko Zemlje ili dva, tri? posada je morala pomoći joj da funkcionira. Je li tlak u brodu u redu, je li točna mješavina plinova? Da li je brod ispravno orijentiran kako bi solarne ploče uvijek bile okrenute prema Suncu? Trebalo se pobrinuti o svim ovim stvarima.

Njih troje uskoro se zadubilo u poznate i nekako smirujuće rutinske provjere kao da, uostalom, drže u vlastitim rukama svoju sudbinu, pomislio je Kolja.

Ali činjenica je bila da se sve promijenilo, a to se nije moglo zanemariti.

Sojuz je ponovo ušao u sjenu planeta. Kolja se zagledao kroz prozor, tragajući za narančastožutim sjajem gradova. To bi ga umirilo. Ali dolje je sve bilo u mraku.

9. PARADOKS

Josha je zainteresirala ova žena iz budućnosti, ako je to stvarno bila! Bisesa je imala skladno lice, čak vrlo lijepo: jak nos, četvrtaste vilice; ali oči su joj bile bistre, a kratko podšišana kosa sjajna. Zračila je snagom, čak i fizičkom, kakvu nije vidio još ni kod jedne žene: suočena s ovom krajnje neuobičajenom situacijom, djelovala je samopouzdano, premda se vidjelo da je hvata umor.

Kako je večer odmicala, on ju je pratio poput kakvog vjernog psića.

Bio je to dug dan najduži u Bisesinom životu, rekla je, iako je ostala bez nekoliko sati tako da je kapetan Grove mudro postupio kad je predložio da pridošlice nešto pojedu i malo se odmore. Ali oni su ustrajali na tome da prije odmora obave još neke poslove. Abdikadir je želio obići Caseyja, drugog pilota. Također, želio se vratiti do stroja kojeg su zvali Ptičica. "Moram izbrisati banke podataka u elektronskoj opremi", rekao je. "Tu se nalaze povjerljivi podaci, naročito o avionici..." Josha je zadivila njegova priča o inteligentnim strojevima; zamislio je zrak ispunjen nevidljivim telegrafskim žicama prije kojih se na sve strane prenose tajanstvene i važne poruke.

Grove je odlučio udovoljiti ovom zahtjevu. "Ne vidim kako nam može nauditi ako dopustimo da bude uništeno nešto što ionako ne razumijem", rekao je suho. "A osim toga tvrdite da je to vaša dužnost, časnice. To poštujem. Vrijeme i prostor mogu teći kako im drago, ali dužnosti su dužnosti."

Bisesa je željela provjeriti putanju helikoptera prije pada. "Oboreni smo. Mislim da je to bilo neposredno nakon što smo vidjeli kako se sunce premjestilo na nebu. Te tako shvaćate? Ako smo nekako prošli kroz nekakvu vremensku barijeru, onaj tko nas je gađao također mora da je s ove strane..."

Grove je smatrao da je odlazak do helikoptera bolje odložiti do sutra ujutro; baš kao i Josh, mogao je vidjeti koliko je Bisesa umorna. Ali Bisesa nije željela na odmor još ne kao da bi prestankom aktivnosti prihvatila izuzetnu stvarnost situacije. Grove je zato dao dopuštenje. Josh se ponovo uvjerio u to da satnik zna donositi ispravne odluke i da ga resi pristojnost; Grove nije ništa bolje od bilo koga drugoga shvaćao što se zbiva ovdje, ali se trudio izaći u susret malim potrebama ljudi koji su, sasvim doslovno, pali s neba na njegovo područje.

Sakupljena je skupina dobrovoljaca koji će poći kao Bisesina pratnja. Josh i Ruddy insistirali su na tome da budu priključeni malom odredu vojnika pod zapovjedništvom Batsona koji je, izgledalo je, tijekom toga dana ostavio tako dobar dojam na Grovea da se mogao nadati unapređenju.

U vrijeme kada su krenuli iz tvrđave već se smračilo. Vojnici su nosili uljanice i baklje. Uputili su se ravno na istok od mjesta gdje je helikopter pao. Bisesa je procijenila da im ne treba prevaliti više od kilometar i po.

Svjetlosti tvrđave su se prigušile. Obavio ih je mrak granične pustoši, ogroman i prazan. Ali Josh je mogao vidjeti guste, crne mase oblaka duž cijelog obzora. Ubrzao je korak i sustigao Bisesu. "Ako je istina..."

"Što?"

"Pa, ovo oko vremenskog smika vi i ovi čovjekoliki stvorovi što mislite, kako se to moglo dogoditi?"

"Nemam pojma. Uz to, uopće nisam sigurna da li bi mi se više sviđalo da budem brodolomac u vremenu ili žrtva nuklearnog rata. U svakom slučaju", dodala je grubo, "kako znate da i vi niste brodolomci?"

Josh se lecnuo. "To mi uopće nije palo na pamet. Znate, jedva vjerujem u to da vodim ovaj razgovor! Da ste mi jutros rekli da ću, prije no što večeras pođem na počinak, vidjeti leteći stroj dovoljno snažan da u sebi nosi ljude kao i da će ti ljudi sasvim uvjerljivo tvrditi da potječu iz budućnosti udaljene stoljeće i pol rekao bih vam da ste sišli s uma!"

"Ali ako je to točno", rekao je Ruddy, žurno koračajući pokraj njih pomalo zadihano, zato što nikada nije bio u dobroj kondiciji "Ako je to točno, onda ima toliko toga što vi znate, toliko toga što biste nam mogli reći! Jer naša budućnost je vaša prošlost."

Odmahnula je glavom. "Vidjela sam previše filmova. Jeste li čuli za hipotezu kronološke zaštite?"

Josh ju je zbunjeno pogledao, baš kao i Ruddy.

"Mislim da vi ne možete znati ni što je film, a kamoli da znate za Terminatora... Vidite neki ljudi smatraju da ako se vratite u vrijeme i tamo nešto promijenite tako da budućnost iz koje ste došli ne može više postojati, mogli biste izazvati ogromnu katastrofu."

"Ne shvaćam", priznao je Josh.

"Zamislite da vam kažem gdje živi moja prapraprabaka, u ovom trenutku, 1885. Vi odete tamo, nađete je i ubijete."

"Zašto bih to učinio?"

"Nije bitno zašto! Ali ako biste to učinili, ja onda uopće ne bih bila rođena pa se tako ne bih ni mogla vratiti u prošlost i reći vam za moju pretkinju te je vi ne biste ubili. A u tom slučaju..."

"To je logički paradoks", prodahtao je Ruddy. "Sjajno! Ali ako obećamo da nećemo ubiti vašu baku, zar ne biste mogli ništa reći o nama?"

"Ali kako je mogla uopće čuti za nas, Ruddy?" upitao je podrugljivo Josh.

Ruddy se zamislio. "Imam dojam daje čula za mene, u svakom slučaju. Čovjek osjeti kad je prepoznat!"

Ali Bisesa nije htjela više ništa reći.

Dok je nestajao i posljednji trag svjetlosti, a zvijezde ponirale u beskraj povrh njih, mala skupina zbila je redove. Čavrljanje vojnika je prestalo, a svjetiljke su sada nošene visoko podignute. Stupali su u neobičnost, pomislio je Josh. Ne samo da nisu znali tko je tamo pred njima niti kuda idu. Nisu mogli ni biti sigurni u kojem će se vremenu naći... Učinilo mu se da je svima laknulo kada se, nakon što su prešli prijevoj jednog brežuljka, preko kamene ravnice pred njima izlila hladna svjetlost mladog Mjeseca koji se podizao. Ali zrak je bio neobičan, turbulentan, dok je lice Mjeseca izgledalo čudnovato žutonarančasto.

"Ovdje" rekla je odjednom Bisesa. Zaustavila se pred nekim udubljenjem u tlu. Približivši se, Josh je razabrao da je zemlja svježa i vlažna, kao da je netko tu nedavno kopao.

"To je grudobran", rekao je Ruddy. Uskočio je u rupu i podigao iz nje nekakvu cijev, nalik na kanalizacijsku. "Je li ovo strašno oružje koje vas je skinulo s neba?" "To je RPG lanser, da." Pogledala je prema istoku. "Tamo se nalazilo neko selo. Na stotinjak metara, ne više." Vojnici su još malo podigli svjetiljke. Nikakvo selo nije se vidjelo, ničeg drugog nije bilo osim stjenovite ravnice koja kao da se pružala do obzora. Možda u blizini postoji neka granica", prošaptala je Bisesa. "Vremenska granica. Baš neobična pomisao. Što se to događa s nama?" Podigla je glavu prema Mjesecu. "Oh, nema više Claviusa."

Josh je stajao kraj nje. "Claviusa?"

"Baze Clavius." Pokazala je gore. "Podignut je u jednom velikom, starom krateru u južnom gorju."

Josh se upiljio u nju. "Imate gradove na Mjesecu?"

Osmjehnula mu se. "Ne bih to nazvala baš gradom. Ali možete vidjeti njenu svjetlost, nalik na uhvaćenu zvijezdu, jedinu u krugu Mjesečevog srpa. Sada je nema. To, zapravo, uopće nije moj Mjesec. Ima ljudi i na Marsu, a jedan brod putuje... odnosno, putovao je. Pitam se što je bilo s njima..."

Nekome se oteo uzvik gađenja. Jedan vojnik je prebirao po dnu grudobrana. Izišao je iz rupe s nekakvim komadom mesa s koga je još kapala krv. Osjećao se oštar zadah.

"Ljudska ruka", rekao je Ruddy ravnim glasom. Okrenuo se na stranu i počeo povraćati.

"Izgleda mi", rekao je Josh, "da je ovdje na djelu bila neka jako velika mačka... Tko god da vas je napao, nije poživio da dugo likuje."

"Sigurno je bio podjednako izgubljen kao i ja."

"Da. Ispričavam se zbog Ruddyja. Njegov želudac ne podnosi ovakve prizore."

"Tako je. I tako će uvijek biti."

Josh ju je zbunjeno pogledao; oči su joj bile pune mjesečine, a izraz lica prazan. "Što želite time reći?"

"Bio je u pravu. Čula sam za njega. Vi ste Rudvard Kipling, zar ne? Rudvard vražji Kipling! Blagi Bože, kakav dan!"

Ruddy ništa nije odgovorio. Bio je presamićen, i dalje povraćajući, umrljane brade. Tog trenutka tlo se zatreslo, dovoljno snažno da podigne oblačiće prašine svuda uokolo, nalik na tragove spuštanja nevidljivih stopala. Počela je padati kiša iz gustih crnih oblaka koji su brzo promicali preko praznog lica Mjeseca.

DRUGI DIO

BRODOLOMCI U VREMENU

10. GEOMETRIJA

Bisesi je prvi jutro bilo najteže.

Pretpostavljala je da joj je neka kombinacija adrenalina i šoka pomogla izgurati dan u kojem se zbilo ono što su počeli nazivati diskontinuitet. Noć je provela u sobi koju im je Grove dodijelio, a koja je, zapravo, bila na brzinu preuređeno skladište. Slabo je spavala na tankom, nedovoljno ispunjenom madracu. Kada se nevoljko probudila sljedećeg jutra i ustanovila da je i još tu, doživjela je pad s adrenalinskih visina, osjetivši se neutješnom. Sljedeće noći, na Abdijevo navaljivanje, a očajnički željna sna, posegla je u opremu za preživljavanje. Uzela je čepiće za uši i zaklone za oči, a onda progutala jednu pilulu halciona sredstva koje je Casey nazivao "plavi bombarder" i spavala punih deset sati.

Ali kako su dani prolazili, Bisesa, Abdikadir i Casey i dalje su se nalazili zaglibljeni ovdje u tvrđavi Jamrud. Nisu imali vezu ni na jednoj od vojnih valnih dužina, Bisesin telefon jadikovao je zbog svoje trajne odsječenosti od mreže, nije bilo spasilačkih misija koje bi stigle iz baze UN prateći njihove farove koji su strpljivo slali signale. I najgore, nije bilo medicinske pomoći Caseyju. Uz to, na nebu se nije vidio ni jedan jedini trag pare zrakoplova.

Najviše joj je nedostajala kćer Myra. Nije čak ni pokušala suzbiti taj osjećaj zato što bi u tom slučaju razdvojenost od Mire postala stvarna. Čeznula je za tim da nešto radi kako bi joj to odagnalo misli. Život se u međuvremenu nastavljao.

Nakon nekoliko dana, kada je postalo očigledno da posada Ptičice nema neprijateljskih namjera, malo je popustila sumnjičavost britanskih vojnika, premda je Bisesa pretpostavljala da je satnik Grove ipak dovoljno obazriv zapovjednik da bi ih potpuno ostavio bez prismotre. Nije im bilo dopušteno ni da se približe maloj zbirci naprava iz dvadeset prvog stoljeća, izvađenoj iz Ptičice, kao što su pištolji, strojne puške, rakete za osvjetljavanje i slično. Ali smatrala je da je okolnost da je Casey američki bijelac, dok su Bisesa i Abdi mogli proći kao pripadnici "savezničke" rase, pomogla da ih ovi Britanci iz devetnaestog stoljeća lakše prihvate. Da je posada Ptičice bila ruska, njemačka ili kineska, na primjer a u Claviusu je bilo puno osoblja iz ovih zemalja ovdje bi se suočila s neprijateljskim držanjem.

Razmišljajući o tome, Bisesa je ustanovila da joj je vrlo teško čak i razmišljati o tim stvarima sučeljavanja kultura od kojih je jedna iz devetnaestog, a druga iz dvadeset prvog stoljeća. Sve je izgledalo nekako nadstvarno; imala je dojam da korača po unutrašnjosti nekog mjehura. Uz to, neprekidno ju je čudilo kako su se svi lako uživljavali u situaciju, s grubom, naizgled neporecivom stvarnošću vremenskog pomaka koji je kod nje iznosio sto pedeset godina, a možda milijun godina ili više kod onog ubogog piteka s djetetom u mrežastom kavezu. "Mislim", rekao je Abdikadir, "da Britanci ovo uopće ne razumiju, dok mi možda i predobro shvaćamo. Kada je H. G. Wells objavio Vremenski stroj 1895. deset godina nakon ovog vremena, morao je utrošiti dvadeset ili trideset stranica samo da objasni što vremenski stroj radi. Ne kako radi, shvaćaš, već što uopće je. Mi smo, međutim, prošli kroz proces navikavanja. Sa stoljećem znanstvene fantastike iza sebe, ti i ja smo potpuno suživljeni s idejom o putovanju kroz vrijeme i lako možemo shvatiti njezine implikacije ma koliko neobično bilo to iskustvo kada se stvarno doživi."

"Ali to ne vrijedi za ove viktorijanske Britance. Za njih bi i prvi model Fordovog automobila bio vozilo iz budućnosti."

"Svakako. Za njih je vremenski smik i sve što iz njega proizlazi izvan onoga što mogu pojmiti... Ali da je H. G. Wells ovdje, je li ikada bio u Indiji? On bi se jedini mogao uhvatiti ukoštac s ovim što nas je snašlo..."

Ove racionalizacije nisu, međutim, bile od velike pomoći Bisesi. Možda je stvar bila u tome što su se Abdikadir i svi ostali osjećali podjednako neobično kao i ona, ali su bili spretniji u prikrivanju toga.

Ruddy je, međutim, osjetio srodnost s njenom zbunjenošću. Rekao joj je da povremeno pati od halucinacija.

"Dok sam kao mali živio kao nesretno posvojče u Engleskoj, jednom sam počeo tući stablo. Bilo je to svakako čudno ponašanje, ali nitko nije shvatio da sam pokušavao otkriti je li to moja baka! Znatno kasnije, u Lahoreu, obolio sam od groznice koja je mogla biti malarija, a od tada mi se povremeno moji 'plavi vragovi' vraćaju. Dobro mi je, dakle, poznato kako to izgleda kada vas obuzme nestvarno." Dok joj je ovo pričao, nagnuo se naprijed; oči su mu izgledale izobličeno kroz debela stakla koja je Josh nazivao "cvikeri". "Ali vi mi djelujete stvarno. Reći ću vam koji je najbolji lijek za ovo što nam se dogodilo, rad!" Podigao je zdepaste prste zamrljane tintom. "Ponekad piskaram po šesnaest sati dnevno. Rad, najbolja zaštita od stvarnosti..."

Bila je to terapijska seansa o prirodi stvarnosti s devetnaestogodišnjim Rudvardom Kiplingom. Poslije nje osjećala se još ošamućenijom.

Kako je vrijeme prolazilo, a obje strane, viktorijanski Britanci i Bisesina posada, nisu uspijevale stupiti u vezu sa svojim vanjskim svjetovima, Grove je postajao sve zabrinutiji.

Bilo je mnogo praktičnih razloga za njegovu brigu; zalihe ovdje u tvrđavi neće dugo potrajati. Ali Grove je izgubio vezu i s velikim aparatom uprave carstva, o kojem je Bisesa naučila iz kratkih razgovora Ruddyja i Josha. Čak su i na civilnoj strani postojali mjesni predstavnici, s zamjenicima i pomoćnicima, koji su dostavljali izvještaje guvernatorima, ovi potkralju, ovaj državnom tajniku koji je podnosio konačni izvještaj samoj kraljici Viktoriji u dalekom Londonu. Britanci su bili poticani da sebe doživljavaju kao dio jedinstvenog društvenog ustrojstva ma gdje da su služili, bili su vojnici kraljice, dio svjetskog carstva. Izgubiti vezu s ovim sustavom za Grovea je bilo uznemirujuće, uvidjela je Bisesa, baš kao što se i ona osjećala neugodno zbog odsječenosti od globalnih telekomunikacijskih mreža iz dvadeset prvog stoljeća.

Grove je tako počeo slati izviđačke ophodnje; uglavnom su ih sačinjavali sovari, pripadnici indijskih konjičkih trupa, koji su mogli brzo prevaljivati velike udaljenosti. Stigli su do Pešavara, gdje se trebao nalaziti lokalna vojna uprava i zapovjedni centar, ali Pešavara nije bilo. Nisu postojali nikakvi tragovi uništenja, čak ni ostaci nuklearnog udara; Bisesa je naučila Britance da ih prepoznaju. Našli su samo gole stijene, riječno korito, kržljavo raslinje i tragove nekih životinja koje su mogle biti lavovi; izgledalo je kao da Pešavar uopće nije postojao. Isto se ponovilo, izvijestili su sovari, kad su stigli do mjesta gdje bi se trebao nalaziti Clavius, Bisesin logor UN. Nije bilo nikakvog traga, čak ni tragova uništenja.

Grove je zato odlučio krenuti u dalje istraživanje: dolinom Inda, u dubinu Indije kao i na sjever.

U međuvremenu, Casey, i dalje prilično nepokretan, također se trudio stupiti u vezu s ostatkom svijeta. Uz pomoć dvojice vojnika iz jedinice za signaliziranje, koje mu je dodijelio Grove, izvadio je komunikacijsku opremu iz pale Ptičice i napravio improviziranu primopredajnu stanicu u jednoj sobici u tvrđavi. Ali iako je dugo pozivao u tamu, iz nje nije bilo nikakvog odgovora.

Abdikadir se bavio svojim projektima koji su se odnosili na neobičnu lebdeću kuglu. Bisesa je zavidjela Caseyju i Abdiju na tome što su uspjeli brzo naći poslove kojima će ispuniti vrijeme, pa su se tako bolje uklopili u postojeće prilike nego ona. Četvrtog jutra, izašavši iz tvrđave, Bisesa je našla Abdikadira kako stoji na stolici, držeći podignuto cinčano vjedro. Casey i Cecil de Morgan sjedili su na stolicama na rasklapanje, lica obasjanih jutarnjim suncem, i promatrali predstavu. Casey je mahnuo Bisesi. "Hej, Bis! Dođi u kazalište." Iako joj je de Morgan odmah ponudio svoju stolicu, Bisesa je sjela na zemlju pokraj Caseyja. Nije joj se sviđao de Morgan i nije mu željela pružiti priliku da joj učini bilo kakvu uslugu, makar i sasvim beznačajnu.

Abdikadirovo vjedro bilo je puno vode, što znači da je bilo prilično teško. No, on ju je jednom rukom spustio na rame, dok je drugom zabilježio razinu vode tintnom olovkom. Potom je vjedro malo spustio; iz njega je izronila lebdeća kugla, Zlo Oko, s čije se površine slijevala voda; Abdi se pobrinuo da nijedna kap ne padne na tlo. Šator s dva čovjekolika majmuna pomaknut je nekoliko desetaka metara; sada ga je u sredini pridržavala neka motka.

"Držao je potopljenu vražju stvar već dobrih pola sata", rekao je smijući se Casey. "Zašto, Abdi?"

"Mjerim joj obujam", promrmljao je Abdikadir. "Učinio sam to više puta točnosti radi. To se zove znanost. Hvala na podršci." Ponovo je podigao vjedro u kojem je nestala kugla.

"Zar ti liječnik nije rekao", Bisesa se obratila Caseyju, "da trebaš ostati u krevetu?" Casey je ispljunuo malinu i pružio pred sebe nogu omotanu zavojima. "Ma koješta. Prelom je bio pravilan i dobro su ga sredili." Bez anestetika, doduše, znala je Bisesa. "Ne volim samo sjediti i dokoličariti."

"A vi, gospodine de Morgan", rekla je Bisesa. "Što vas ovdje zanima?"

Trgovac je raširio ruke. "Ja sam poslovan čovjek, gospođo. Prije svega, zbog toga sam ovdje. Neprekidno tragam za novim poslovnim mogućnostima. Naravno, vrlo me privlači vaš srušeni leteći stroj! Prihvaćam da i vi i satnik Grove želite da se to drži u tajnosti. Ali ovo, ova savršena kugla, nije ni vaša ni Groveova a u ovim danima neobičnosti ona ostaje neobična, iako smo se brzo navikli na nju! Lebdi ovdje, bez ikakvog oslonca koji možemo vidjeti. Ma koliko je jako udarili čak i mecima, što je iskušano, iako je zbog rikošeta bilo opasno, ne možete čak ni ogrepsti njenu besprijekornu površinu niti je pomaknuti makar za djelić centimetra. Tko ju je načinio? Što je drži u zraku? Što je u njoj?"

"I koliko vrijedi?" zabrundao je Casey.

De Morgan se kratko nasmijao. "Ne možete optužiti čovjeka zato što pokušava." Josh je ispričao Bisesi priču o Morganu. Potjecao je iz propale aristokratske obitelji čiji se loza mogla pratiti u prošlost sve do doba prvog napada na Englesku "Williama Osvajača", prije više od osam stotina godina. Domogli su se bogatih posjeda na tlu bivših saksonskih kraljevina. Tijekom potonjih stoljeća, "crta pohlepe i gluposti koja se prenosila s naraštaja na naraštaj", prema zgodnom opisu samog de Morgana, ostavila je obitelj bez prebijenog novčića, premda i dalje sa živim sjećanjem na nekadašnje bogatstvo i moć. Ruddy je dodao da je, koliko mu je poznato, i indijsku vlastelu zahvatila de Morganova boljka. Što se Bisese ticalo, osoba zalizane crne kose i prodornih, ispitujućih očiju, kakva je bio Morgan, nimalo joj nije ulijevala povjerenje.

Abdikadir je sišao sa stolice. Mračan, ozbiljan, koncentriran, prebacio je sat na računalni rad i počeo unositi brojeve koje je zabilježio.

"Dakle, pametnjakoviću", posprdno je rekao Casey, "da čujemo što si ustanovio." Abdikadir se spustio na zemlju pokraj Bisese. "Oko se protivi našim nastojanjima da ga ispitamo, ali ipak ima mjerenja koja se mogu obaviti. Prije svega, optočeno je magnetskom nepravilnošću. Provjerio sam to kompasom iz opreme za preživljavanje."

"Moj kompas je pošašavio", primijetio je Casey, "otkada smo pali."

Abdikadir je odmahnuo glavom. "Točno je da se ne može naći magnetski sjever; kao da se nešto neobično zbiva sa Zemljinim magnetskim poljem. Ali sami kompasi su u redu." Podigao je pogled prema Oku. "Linije magnetskog toka oko ove stvarčice vrlo su zgusnute. Njihov dijagram nalikovao bi na čvor u komadu drveta."

"Kako to?"

"Nemam pojma."

Bisesa se nagnula naprijed. "Ima li još nešto, Abdi?"

"Bavio sam se malo gimnazijskom geometrijom." Nacerio se. "Jedino što mi je palo na pamet da joj izmjerim obujam bilo je da je umočim u vodu i provjerim koliko se razina vode u vjedru podiže i spušta."

"Eurekal!" uzviknuo je de Morgan veselo. "Gospodine, vi ste Arhimed de nosjours..."

Abdikadir se nije osvrnuo na ovu upadicu. "Izvršio sam desetak mjerenja i nadi da ću tako smanjiti mogućnost pogreške, ali stvar mi i dalje izmiče. Ne mogu smisliti nikakav način da izmjerim površinu. No, mislim da sam prilično točno izračunao polumjer i opseg." Izvadio je pohabani šestar za mjerenje šupljina. "Prilagodio sam laserski uređaj za promatranje iz helikoptera..."

"Ne shvaćam", rekao je Casey. "To je samo kugla. Ako znaš promjer, lako možeš izračunati sve ostalo. Postoje formule. Površina se dobije... kako je ono išlo... četiri pi puta radijus na kvadrat..."

"Možeš to izračunati ako pretpostaviš da je ova kugla kao i sve druge kugle koji si ranije vidio", rekao je blago Abdi. "Ali ova lebdi u zraku, što još nikada nisam vidio. Zato se nisam htio upuštati ni u kakve pretpostavke o njoj, već provjeriti sve što mogu."

Bisesa je klimnula glavom. "I ustanovio si..."

"Prije svega, posrijedi je savršena kugla." Ponovo je podigao pogled. "Mislim, doslovno savršena, do same granice laserskog mjerenja i na svaki način na koji sam pokušao. Čak ni 2037. nismo mogli proizvesti ma koji materijal uz tako fantastičan stupanj točnosti."

De Morgan je mudro zaklimao glavom. "Gotovo oholo razmetanje geometrijskim savršenstvom."

"Da. Ali to je samo početak." Abdikadir je podigao sat kako bi Bisesa mogao vidjeti njegov mali ekran. "Tvoja gimnazijska geometrija, Casey. Odnos opsega i promjera kruga iznosi...?"

"Pi", brundavo je uzvratio Casey. "Čak i jedan džokej toliko zna."

"Ali nije tako u ovom slučaju. Taj odnos kod Oka iznosi tri. Ne oko tri ili nešto malo više od tri, već laserski točno tri. Dopuštena pogreška pri ovom mjerenju toliko je mala da je potpuno nemoguće da ovaj odnos iznosi 'pi', kao što bi trebalo. Kao što vidiš, Casey, tvoje formule ovdje ne vrijede. Dobivam istu vrijednost za 'pi' obujma. Premda je ovdje točnost znatno manja; ne mogu se usporediti laser i vjedro prljave vode..."

Bisesa je ustala i počela obilaziti oko Oka, ne skidajući pogled s njega. I dalje ju je ispunjavao osjećaj nelagode s njim u svezi. "To je nemoguće. Pi je pi. Broj je ugrađen u sam ustroj svemira."

"Našeg svemira, da", uzvratio je Abdikadir.

"Što namjeravaš reći?"

Abdikadir je slegnuo ramenima. "Izgleda da ova kugla iako je očito ovdje, nije sasvim u našem svemiru. Izgleda da smo naletjeli na nepravilnost u vremenu, Bisesa. Možda je ovo nepravilnost u prostoru."

"Ako tako stoje stvari", progunđao je Casey, "tko ili što ju je izazvalo? I što možemo poduzeti glede toga?"

Nije, naravno, bilo odgovora.

Žustro im je prišao satnik Grove. "Oprostite što vam smetam, poručnice", obratio se Bisesi. "Sjećate se izviđačkih ophodnji sovara koje sam slao? Jedna je upravo izvijestila o nečemu prilično neobičnom u pravcu sjevera."

"Neobičnom", ponovio je Casey. "Bog obožava vaše britansko podcjenjivanje!" Grove nije obratio pažnju na upadicu. "Vi ćete se možda moći bolje snaći u tome nego bilo koji od mojih ljudi... Biste li bili raspoloženi za kratak izlet?"

11. NASUKANI U SVEMIRU

"Hej, šupčino, moram na stranu." Bila je to, naravno, Sable koja se derala iz modula za spuštanje, poželjevši Kolji dobro jutro.

Sanjao je kuću, Nadju i dječake. Visio je u vreći za spavanje poput slijepog miša na nekom stablu; okruživao ga je jedino prigušeni crveni sjaj rasvjete za izvanredne prilike. Bilo mu je potrebno nekoliko trenutaka da shvati gdje se nalazi. Oh, još sam ovdje. I dalje je u ovoj napola olupini od svemirske letjelice koja beskrajno kruži oko Zemlje koja šuti. Ostao je još trenutak lebdjeti, držeći se za posljednje ostatke sna.

Nalazio se u dijelu za boravak u kojem su još bila svemirska odijela i druga nepotrebna oprema, kao i otpad s Postaje koji su još nosili sa sobom nisu mogli samo tako otvoriti poklopac i izbaciti ga van. Njegova odluka da spava ovdje pružila im je malo prostora, odnosno spriječila je troje stiješnjenih astronauta da se međusobno poubijaju. Jasno je mogao osjeti miris iznošenog donjeg rublja, "kozačkih usranih gaća", kako je to Sable nazvala.

Zastenjao je, promeškoljio se i izmigoljio iz vreće za spavanje. Uputio se prema malom toaletu, izvukao ga iz zida i uključio pumpe koje će izbaciti njegov otpad u svemirsku prazninu. Kada su uvidjeli da su nasukani na stazi, morali su raskrčiti prolaz do toaleta kroz gomile smeća; putovanje na Zemlju trebalo je potrajati samo nekoliko sati tijekom kojih nije bio predviđen odlazak do toaleta. Ovoga jutra proveo je u njemu prilično vremena. Dehidrirao je, a mokraća mu je bila gusta i gotovo bolno kisela; izgledalo je kao da mu nerado napušta tijelo. Odjeven samo u dugačke gaće, počeo je ubrzo drhtati. Da bi osigurao što duže funkcioniranje Sojuza, Musa je izdao naredbu da rade samo ključni sustavi, i to najmanjom snagom. U brodu je zato postajalo sve hladnije i vlažnije. Crna plijesan nahvatala se po zidovima. Sve ustajaliji zrak bio je pun prašine, opiljaka kože, dlačica brade i komadića hrane koji, naravno, nisu padali na tlo, jer nije bilo gravitacije. Oči su ih pekle, a i neprekidno su kihali; Kolja je jučer izbrojao da je dvanaest puta kihnuo tijekom jednog sata.

Deseti dan, pomislio je. Danas će ponovo napraviti deset besmislenih obilazaka oko Zemlje, što će ih dovesti do ukupnog zbroja od možda sto šezdeset putovanja oko svijeta otkako je Postaja tajanstveno iščezla.

Pričvrstio je omotnice pri vrhu nogu. Ove elastične trake, zaštita od neravnoteže tekućine izazvane mikrogravitacijom, bile su tako podešene da mu spriječe prekomjerno otjecanje krvi iz nogu, ali ga ipak nisu previše stezale, tako da mu je krvotok normalno radio. Obukao je padobranski kombinezon koji je također pronašao u otpadu smještenom u odjeljku za boravak.

Potom se spustio kroz otvor u odjeljak za spuštanje. Ni Musa ni Sable nisu ga pogledali; bilo im je već muka od toga da viđaju jedni druge. Vinuo se kroz zrak i uvježbanom lakoćom spustio se na lijevu ležaljku. Čim je oslobodio prolaz, Sable se uputila prema otvoru i Kolja je začuo tresak spuštenog poklopca.

"Doručak." Musa je pogurnuo poslužavnik kroz zrak prema Kolji. Na njemu su bile tube zatvorene trakom i konzerve hrane, već otvorene i napola pojedene. Odavno su potrošili male zalihe hrane na Sojuzu, prešavši na obroke koja je trebalo trošiti u slučaju da ih nakon spuštanja odmah ne pronađu: konzerve mesa i ribe, tube na istiskanje kremastog povrća i sira, čak i nešto kuhanih slatkiša. Ali od toga se nije moglo najesti. Kolja je prevukao prstom preko svake prazne konzerve, pa pohvatao otvorenih usta mrvice koje su se razletjele po zraku.

No, nijedno od njih troje nije, zapravo, bilo gladno. Na to su utjecali neobični uvjeti bestežinskog stanja. No, ipak su mu nedostajala topla jela koja nije okusio još od kako su napustili Postaju.

Musa je već počeo svoje uobičajeno, uporno dozivanje preko komunikacionog sustava. "Stereo Jedan, Stereo Jedan..." Nije, međutim, bilo nikakvog odgovora, ma koliko sati pozivao. No, kakav je izbor imao osim da pokušava?

Sable je u međuvremenu počela raditi na "gornjem" odjeljku za boravak. Otkrila je dijelove radioopreme koju su astronauti na Postaji koristili za uspostavljanje veze s radioamaterima širom planeta, naročito s djecom školskog uzrasta. Zanimanje javnosti za Postaju odavno je oslabjelo, a istrošena oprema na njoj razmontirana je, spakirana u kutije i smještena na Sojuz kao otpad. Sada ju je Sable pokušavala oživjeti. Možda će moći uhvatiti signale ili čak ih sami poslati na valnim dužinama nedostupnim konvencionalnoj opremi. Musa je, gotovo rutinski, dočekao gunđanjem njenu namjeru da se poveže s brodskim energetskim napajanjem. Uslijedila je nova žučna rasprava između njih dvoje, ali ovoga puta umiješao se Kolja. "Nije mnogo vjerojatno, ali moglo bi uspjeti. Uostalom, ne može biti nikakve štete..."

Kolja se nagnuo naprijed i pritisnuo ventil na kontejneru s vodom. Izašla je kugla promjera nekoliko centimetara i uputila mu se prema licu. Svjestan da ga Musa zavidljivo gleda doći će do gužve ako mu promakne makar i jedna kap Kolja je širom otvorio usta. Voda mu se razbila o jezik i on ju je zadržao u ustima, uživajući u njenoj svježini prije no što ju je progutao. Od svih racioniranja koje je Musa uveo, s vodom je bilo najteže. Sojuz nije raspolagao sustavima za recikliranje kao Postaja; previđen samo za kratke vožnje s površine Zemlje na stazu i natrag, sve što je imao bio je mali spremnik vode. Ali, sasvim tipično za nju, Sable se pobunila. "Čak ni u pustinji ne racioniraš vodu. Piješ je kad si žedan. Nema drugog načina..." Bilo kako bilo, zalihe vode postojano su se smanjivale.

Izvadio je čistač za zube iz jedne niše u zidu. Bio je to komad muslina impregniran zubnom pastom jakog ukusa, koju biste nanijeli na prst i onda njime istrljali zube. Kolja ju je koristio pažljivo, nastojeći izvući što više mente iz komadića tkanine; ona kao da mu je nekako malo utažila žeđ.

Tako je počeo njegov dan. Nije se mogao umiti zato što su odavno upotrijebili sve meke flanele koji su se koristili za pranje tijela i kose. Nema sumnje da su svi zaudarali kao kozačke usrane gaće. Ali bar su svi isto zaudarali.

Dok je Musa nastavljao tužnim glasom upućivati pozive u tamu, Kolja se posvetio poslu koji je samome sebi dodijelio: proučavanju Zemlje.

Tijekom dugih sati provedenih u svemiru, Kolja je uvijek silno uživao u promatranju Zemlje. Postaja je, kao i Sojuz sada, kružila oko Zemlje na visini od samo nekoliko stotina kilometara, tako da u njegovim očima planet nije izgledao kao neko krhko tijelo u svemiru, kako su je opisivali putnici na Mars kada bi pogledali unatrag prema plavom otoku na kojem su rođeni. Kolji je Zemlja izgledala velika i sve drugo samo ne prazna.

Polovinu vremena svakog obilaska prelazili su preko ogromnih prostranstava Pacifika, nebesko plave površine prošarane tek povremenim tragovima brodova i mrvicama otoka. Čak su i kopnene mase bile uglavnom bez tragova ljudi: preko Azije i sjeverne Afrike pružale su se pustinje, bez ikakvog obilježja osim, tu i tamo, dima nekog šumskog požara. Ljudske naseobine bile su ograničene poglavito na kopneni pojas ili na riječne doline. Ali čak je i velegradove bilo teško zamijetiti iz staze; kada bi pokušao uočiti Moskvu, London, Pariz ili New York, sve što bi vidio bilo je mjehurasto sivilo koje se pretapalo u zelenosmeđu boju okolnog predjela. Ono što je na njega ostavljalo najjači dojam nije bila krhkost Zemlje već to koliko je velika; ono što je iz ovog kuta gledanja postajalo očigledno nisu bili ogromni razmjeri čovjekovog osvajanja planeta već koliko je, zapravo, bio mali njegov posjed, čak i sada, sredinom dvadeset prvog stoljeća.

Ali sve je to bilo prije preobrazbe.

Držao se onoga što je bilo poznato. Geometrija Zemlje viđene s niske staze ostala je nepromijenjena: svakih devedeset minuta vidio bi kako se Sunce rađa zapanjujuće brzo kroz slojeve atmosfere, kako svjetlost postaje sve jarkija od grimizne, preko narančaste do žute, u pravilno zaobljenim trakama. Oblici i položaji kontinenata, pustinje, razmještaj planina u sklopu lanaca sve je to bilo ostalo kao i ranije.

Ali ispod tih izlazaka Sunca, u okvirima kontinenata bilo je mnoštvo neobičnosti. Došlo je do promjene oblika ledenih ploča. Mogao je jasno zamijetiti glečere kako se spuštaju s Himalajskih planina, napredujući prema nižim predjelima. Također, Sahara više nije bila potpuno pustinja. Tu i tamo pojavile su se oaze, potezi zelenila koji su se mogli pružati pedesetak kilometara, obrubljeni pravocrtnim segmentima. Isto je tako zapazio kako su se pustinjski predjeli uglavili u zelena prostranstva južnoameričkih kišnih šuma. Svijet je odjednom postao nepravilno išaran. Ali oni neobični pojasevi zelenila u pustinji već su kopnili, uočio je kako su dani protjecali; zelenilo je postajalo smeđe, upadljivo venući.

Ako je utjecaj promjena na fizički svijet bio razmjerno skroman, njihovo djelovanje na čovječanstvo bilo je dramatično.

Preko dana je oduvijek bilo teško zamijetiti gradove i poljoprivredna dobra iz svemira. Ali sada su iščezli čak i veliki putovi koji su nekada vodili preko crvenog središta Australije. Britanija, čiji se oblik lako prepoznavao, kao da je bila prekrivena gustim zastorom šume od škotske granice do obale Kanala: Kolja je vidio Temzu, ali bila je znatno šira nego što ju je upamtio, a od Londona nije bilo ni traga. Jednom je ugledao neki žarki narančastožuti sjaj usred Sjevernog mora. Sličilo je na naftnu bušotinu koja se zapalila. S nje se dizao veliki pramen crnog dima, razilazeći se iznad zapadne Europe. Kako je njihov radioprijem prelazio tim područjem, Musa se očajnički trudio uhvatiti neku emisiju. Ali nije bilo nikakvog odgovora, niti traga brodova ili zrakoplova koji bi hitali u pomoć zapaljenoj bušotini.

I tako dalje. Ako je dnevna strana bila promijenjena, što onda tek reći za noćnu stranu? Svjetlosti gradova, nekadašnje jarke ogrlice oko vratova kontinenata, potpuno su iščezle, ugasile se.

Bilo je isto ma kuda pogledao uz samo nekoliko rijetkih izuzetaka. Usred neke pustinje uočio bi iskru logorske vatre, iako je ustanovio da ga mogu obmanuti sijevanja munja. Postojale su gušće skupine vatri u središnjoj Aziji, blizu mongolske granice. Čak je izgledalo da se na mjestu nekadašnjeg Iraka uzdiže neki grad, ali bio je malen i usamljen, a noću bi mu sjaj treperio, kao da su posrijedi vatre ili svjetiljke na vatru, a ne električna rasvjeta. Sable je tvrdila da je vidjela znakove nastanjenosti na mjestu Chicaga. Jednom je na Sojuzu zavladalo uzbuđenje kada je primijećen snažan sjaj duž zapadne obale SAD, Ali pokazalo se da je to tektonski rasjed, rijeka lave koja je kuljala iz rastvorenog tla i koju su ubrzo prigušivali veliki valovi pepela i prašine. Na prvi pogled, čovječanstvo je nestalo: jedino se to moglo zaključiti. Što se tiče Koljine obitelji, Nadje i dječaka, Moskva je također nestala; Rusija je bila prazna. Posada se upustila u opreznu raspravu o tome što je moglo izazvati ovu ogromnu preobrazbu. Možda je neki veliki rat ostavio svijet bez ljudi; to je bila najvjerojatnija pretpostavka. Ali ako je tako, morali su čuti vojne pozive, vidjeti polijetanje interkontinentalnih balističkih raketa, čuti očajničke pozive u pomoć napokon, vidjeti gradove u plamenu. A kakva je to sila mogla podići blokove leda i poteze zelenila, velike više desetaka kilometara, i premjestiti ih na priličnu udaljenost?

Ove rasprave nikada ne bi daleko odmakle. Možda je svima nedostajala mašta da ispravno rastumače ono što su vidjeli. Ili su se bojali da ako bi razgovarali o tome, onda bi to postalo stvarno.

Kolja je pokušao biti analitičan. Sojuzova vanjska platforma sa senzorima dobro je radila. Predviđena za snimanje vanjske strane Postaje, platforma je imala doslovno neograničen kapacitet pohrane slika. Kolja je bez poteškoća preusmjerio platformu prema Zemlji. Staza Sojuza, sjena staze nestale Postaje, nije pokrivala cijeli planet, ali je zahvaćala dovoljno široko s obje strane ekvatora; kako se Zemlja vrtjela pod njima, novi dijelovi planeta ulazili su u vidno polje kamera. Kolja je mogao dobiti seriju dobrih fotografija Zemlje, dosežući prilično na sjever i jug. Strpljivo, dok je usamljeni Sojuz kružio, Kolja se pokušao rasteretiti svih preduvjerenja, potisnuti osjećaje i strahove te jednostavno bilježiti ono što vidi, ono što se tamo nalazi. Ali bila je neobična pomisao na to da negdje u ogromnoj elektronskoj memoriji Sojuza postoje pohranjene slike Postaje koje su snimljene prilikom razdvajanja snimke Postaje koja je u međuvremenu zagonetno nestala. Njen nestanak bio je tek puka ukrasna nota u simfoniji neobičnosti oko njih koja je još trajala.

Sable je zahtijevala da joj se kaže koja je svrha ovog strpljivog snimanja. Njen projekt amaterskog radija imao je za cilj uspostavu veze koja im je mogla omogućiti da prežive; ali kakva korist od svih tih snimaka? Kolja nije osjetio potrebu da se pravda. Nitko drugi svakako nije bio u stanju to učiniti a Zemlja je, smatrao je, zasluživala da bude zabilježena njena preobrazba.

Osim toga, koliko je barem on znao, žena i sinovi su mu nestali. Ako je to točno, kakva je onda bila svrha bilo čega što je radio?

Klima je izgledala nestabilna; veliki sustavi niskog tlaka puzali su preko oceana, navirući prema kopnu i izazivajući velika elektronska pražnjenja. Viđene iz svemira, oluje su bile čudo, s munjama koje bi račvasto sijevnule između oblaka, započinjući lančane reakcije koje su se mogle pružiti preko cijelog kontinenta. Na ekvatorskom pojasu su se stvarala velike mase oblaka koje kao da su se pružala prema njima; ponekad bi mu se učinilo da će Sojuz zaroniti u te olujne oblake. Možda su more i zrak bili podjednako uzavreli kao i kopno. Kako su se dani smjenjivali, uvjeti promatranja postupno su se pogoršavali. Čudno, ali ova sve veća zaklonjenost donijela mu je izvjesno olakšanje kao da je dijete koje vjeruje da će ono što je loše nestati ako ga ne vidi.

Kada bi mu postalo nesnosno teško, Kolja bi se posvetio svome limunu. Ovo maleno bonsai stablo bilo je predmetom jednog od pokusa kojeg je obavljao na Postaji. Nakon prvog dana na Sojuzu otvorio ga je i sada držao u ono malo prostora ispod svog ležaja. Jednoga dana, na velikim brodovima koji budu plovili između svjetova, ljudi će gajiti voće u svemiru, a Kolja će možda biti zapamćen kao pionir novog načinu uzgoja biljaka izvan Zemlje. Tih mogućnosti je sada nestalo, kako je izgledalo, ali stabalce je i dalje bilo tu. Držao ga ja na svjetlosti koja se slijevala kroz prozore te prskao njegove majušne listove dragocjenom vodom iz usta. Kada bi te listiće protrljao među prstima, mogao im je osjetiti miris, što ga je podsjetilo na dom.

Neobičnost promijenjenog svijeta izvan ovog mjehura zraka bila je u tako izrazitoj suprotnosti sa stiješnjenim prostorom Sojuza da je ono što su vidjeli kroz prozore izgledalo kao priviđenje, a ne stvarnost.

Sredinom desetog dana Sable je provukla glavu, naglavačke, kroz otvor koji je vodio u boravišni odjeljak. "Osim ako vas dvojica nemate hitnijih poslova", rekla je, "mislim da bismo trebali porazgovarati."

Dva muškarca sjedila su šćućurena na ležaljkama, ispod posrebrenih pokrivača za preživljavanje, izbjegavajući jedan drugome pogledati u oči. Sable se ugnijezdila na svoje mjesto.

"Ostajemo bez svega", rekla je bez uvijanja Sable. "Ostajemo bez hrane, vode, zraka, vlažnih brisača, a ja sam ostala bez tampona."

"Ali situacija dolje nije se još normalizirala..." primijetio je Musa.

"Pusti tu priču, Musa", odbrusila je Sable. "Zar nije već očigledno da se situacija nikada neće normalizirati? Ma što da se dogodilo sa Zemljom, sada se zaglibila u ovom stanju. A mi smo zaglibili s njom."

"Ne možemo se spustiti", rekao je Kolja tiho. "Nemamo podršku s tla."

"Tehnički govoreći", umiješao se Musa, "mogli bismo sami izvesti manevar povratka. Automatski sustavi na Sojuzu..."

"Aha", rekla je Sable, "baš savršen brodić, zar ne?"

"Neće nas nitko dočekati", bio je uporan Kolja. "Neće biti helikoptera, liječnika. Svi smo u svemiru proveli po tri mjeseca, plus deset neočekivanih dana. Bit ćemo slabi poput mačića koji su se tek omacili. Možda čak nećemo biti u stanju ni izaći iz kapsule za spuštanje."

"Onda", progunđao je Musa, "moramo se pobrinuti da se spustimo blizu mjesta gdje ima ljudi bilo kojih ljudi i prepustiti se njima na milost i nemilost."

"To baš nije perspektivno", rekla je Sable, "ali kakav izbor imamo? Da ostanemo na stazi? Je li to ono što želiš, Kolja? Da budeš ovdje i fotografiraš sve dok ti se jezik ne zalijepi za nepce?"

"To bi", primijetio je Kolja, "moglo biti bolje od onoga što bi nas možda čekalo dolje." Ovdje, u ovom ubogom Sojuzu, barem je bio u poznatom okruženju. Doslovno nije imao nikakvu predodžbu o tome što ih možda čeka na tlu, niti je bio siguran da će imati hrabrosti da se s time suoči.

Musa je pružio svoju medvjeđu ruku i stisnuo Koljino koljeno. "Ništa u našoj prošlosti, našoj obuci, našoj tradiciji nije nas pripremilo za ovo. Ali mi smo Rusi. A ako smo posljednji Rusi, što je lako moguće, onda moramo živjeti ili umrijeti, na prikladno častan način."

Sable je shvatila da će najbolje biti ako ništa ne reče na ovo.

Nevoljno, Kolja je konačno klimnuo glavom: "Spuštamo se, dakle."

"Hvala Bogu!" rekla je Sable. "Dobro, a sad se postavlja pitanje, gdje?"

Sojuz je bio predviđen za spuštanje na kopno, što je bila sretna okolnost, pomislio je Kolja, zato što bi prilikom spuštanja u ocean, kao što su to Amerikanci radili, svi nastradali bez podrške.

"Možemo odlučiti gdje započeti silazak sa staze", rekao je Musa. "Ali nakon toga smo u vlasti automatskog programa; čak i kada otvorimo padobrane, malo ćemo moći utjecati na našu sudbinu. Čak nemamo ni meteorološku prognozu, vjetar bi nas mogao odnijeti stotinama kilometara. Potreban nam je čist teren za improvizirano spuštanje. To znači da moramo odabrati srednju Aziju, baš kao što su to projektanti Sojuza i predvidjeli."

Očekivao je da će se Sable usprotiviti ovome, ali ona je samo slegnula ramenima. "To nije nužno loša zamisao. Postoje znakovi nazočnosti ljudi u srednjoj Aziji ništa moderno, ali ljudske nastambe, i to zgusnute sve one logorske vatre koje smo vidjeli. Moramo naći ljude, a to je zgodno mjesto gdje ih možemo potražiti." Ovo je izgledalo logično, ali Kolja je zapazio kako usta drži neuobičajeno čvrsto kao da računa, pokušava procijeniti što bi moglo uslijediti nakon spuštanja.

Musa je pljesnuo. "Dobro. Dogovoreno. Nema razloga za oklijevanje. Moramo pripremiti brod..."

Iz odjeljka za boravak doprlo je zujanje.

"Sranje", rekla je Sable. "To je moj amaterski radio." Samo jednom kretnjom vinula se prema otvoru.

Jednostavan detektor koji je Sable sklepala otkrio je, zapravo, dva signala. Jedan je bio postojani impuls, jak ali naizgled automatski, koji je dolazio negdje s bliskog istoka. Drugi je, međutim, bio ljudski glas, isprekidan i slabašan.

"...Othic. Ovdje viši časnik Casey Othic, pripadnik američkih zrakoplovnih i svemirskih snaga i Ujedinjenih naroda. Nalazim se u tvrđavi Jamrud u Pakistanu i obraćam se svim prijemnim postajama. Molim vas, odgovorite. Ovdje viši časnik Casey Othic..."

Sable se iscerila, otkrivši blistave zube. "Amerikanac", uzviknula je. "Znala sam!" Počela je podešavati složenu opremu, goreći od želje da odgovori prije nego što se Sojuza previše odmakne dalje s tog područja.

12. LED

Onoga dana kada je Bisesin izviđački odred trebao krenuti na put, trubač je oglasio buđenje u pet ujutro, Bisesa se teško probudila; tijelo joj još nije bilo potpuno prilagođeno ovoj vremenskoj zoni. Pošla je potražiti ostale.

Nakon brzog doručka, odred se sakupio, noseći laku opremu. Jedinica od dvadeset vojnika, poglavito sepoja, pod zapovjedništvom upravo unaprijeđenog kaplara Batsona, dodijeljena je Bisesi kao pratnja a tu su bili još Josh i Ruddy koji su tvrdili da nipošto ne bi mogli propustiti ovaj izlet. Bilo je predviđeno da svi pješače; sasvim razumljivo, satnik Grove nije želio izložiti riziku sve manju populaciju mazgi. Grove je također nerado dopustio novinarima da pođu. Ali Paštuni nisu viđeni ni na sjeveru ni na zapadu, nije ispaljen nijedan snajperski metak. Izgledalo je da su im i sela nestala, kao da je, zapravo, osim Jamruda ostatak čovječanstva uklonjen s planeta. Grove se konačno suglasio da Ruddy i Josh pođu, ali zapovjedio je da se pohod drži stroge vojne stege sve vrijeme.

I tako su krenuli. Jamrud se ubrzo izgubio iza obzora; svijet je izgledao prazan, izuzmu li se oni sami. Bio je to deseti dan od kako je Bisesa došla ovdje. Nastupanje nije bilo lako. Išli su terenom koji je poglavito bio planinska pustinja. Oko podneva bilo je vrlo toplo, iako je bio tek ožujak pod pretpostavkom, naravno, da je ovo uistinu bio ožujak 1885 ali će zato noću, rečeno je Bisesi, temperatura pasti ispod nule. No, ona se pouzdavala na svoj letački kombinezon načinjen od materijala otpornog na sve vremenske prilike i proizveden 2037. Britanski vojnici bili su znatno lošije opremljeni; imali su jakne od serža te kape, a nosili su teške naprtnjače, oružje, streljivo, posteljinu, zalihe hrane i vode. Ali nisu se žalili. Očito su bili navikli na tu opremu i znali je koristiti usprkos njezinim nedostacima; tako su, na primjer, mokraćom umekšavali kožu čizama.

Dok su napredovali, držeći se vojnih propisa, Batson je poslao izvidnice pred njih. Na terenu punom brežuljaka i grebena, trojica ili četvorica vojnika popela bi se na sljedeću istaknutu uzvisinu da ustanovi kriju li se tu možda Paštuni, dok bi ih ostali pokrivali puškama spremnima za paljbu. Kako su se kretali sve dalje na sjever, visina nekih grebena počela je da premašivati tri stotine metara, tako da je izvidnici bilo potrebno četrdeset minuta ili više da se popne na vrh; ostatak odreda strpljivo bi čekao da dobije potvrdu od njih da je sve čisto i da mogu nastaviti. Sve je to usporavalo putovanje, ali je i donosilo puno odmaranja. No, ipak su sve u svemu dobro napredovali.

Usput su nailazili na nove Oči. Nalazile su se svakih nekoliko kilometara; bešumno su lebdjele, sve naizgled iste kao Oko iz Jamruda. Batson je bilježio njihov položaj na karti. Ali uskoro su postale običan prizor, kao i prvo Oko, i nitko nije obraćao posebnu pažnju na njih nitko osim Bisese. Osjetila bi se nelagodno kada bi nekom Oku okrenula leđa, kao da je ono bilo stvarno i kao da ju je promatralo kako prolazi.

"Kakvo mjesto", rekao je Ruddy Bisesi dok su prelazili preko jednog naročito pustog poteza. Pokazao je prema koloni sepoja pred njima. "Mrvice ljudskoga roda stisnute između praznoga neba i gole zemlje pod stopalima. Cijela Indija je takva, manje ili više, znate. Kod Granice to je još izraženije ovdje imate pravu prazninu. Teško je zadržati uobičajene stavove na ovakvom mjestu."

"Vi ste neobična mješavina mladog i starog, Ruddy", rekla je.

"Hvala. Pretpostavljam da vam ovo pješačenje izgleda primitivno, u odnosu na vaše leteće strojeve i kutijama koje misle, čudesnim vojnim spravama budućnosti!"

"Nimalo", odgovorila je. "Ne zaboravite da sam i sama vojnik, te mi takve hodnje nisu strane. Sve vojske temelje se na stezi i samo prijegoru, bez obzira na tehnologiju. Uostalom, britanska vojska bila je oprostite, jeste tehnološki napredna za svoje vrijeme. Telegrafom se može poslati poruka iz Indije za London za nekoliko sati, imate najsavršenije brodove na svijetu, a zahvaljujući željeznici brzo putujete kopnom. Odlikujete se svojstvom koje mi nazivamo sposobnost brzog reagiranja."

Klimnu je glavom. "Sposobnost koja je omogućila stanovnicima jednog malog otoka da osnuju i održe svjetsko carstvo, gospođo."

Kao pratilac na pješačenju Ruddy je bio uvijek zanimljiv, iako ne baš uvijek ugodan. On zasigurno nije bio vojnik. Pomalo hipohondričan, neprekidno se žalio na stopala, oči, glavobolju, leđa i druge stvari koje su mu zadavale tegobe. Ali nekako je izdržavao. Tijekom odmora sjedio bi u sjeni nekog stabla ili stijene i unosio bilješke ili stihove u pohabanu bilježnicu. Kada bi pisao pjesme, pjevušio bi neki napjev, stalno iznova, koji bi bio temelj metrike. Bio je neuredan pisac, a impulzivnim naglim pokretima brzo bi otupio olovke i poderao papir.

Bisesa i dalje nije mogla vjerovati da je to stvarno on. On je, pak, nije prestajao nagovarati da mu otkrije budućnost.

"Već smo prošli kroz to", odgovarala mu je nepokolebljivo. "Ne znam imam li na to pravo. Također, mislim da ne shvaćate koliko je ovo iskustvo neobično za mene."

"Kako to?"

"Za mene ste vi Ruddy, ovdje i sada, živ, stvaran. Ali iz budućnosti se preko vas pruža sjena, sjena onog Kiplinga kojim ćete tek postati."

"Blagi Bože", promrmljao je Josh. "To mi uopće nije palo na pamet."

"A osim toga..." Mahnula je prema okolnoj pustoši. "Stvari su se promijenile, najblaže rečeno. Tko zna da li još vrijede sve stavke iz vaše biografije."

"Ah", uzvratio je brzo Ruddy. "Ali ako ne vrijede ako je moja izgubljena budućnost postala samo sablast, zavodljivi san plavog đavola kakve onda štete može biti u tome da doznam za nju?"

Bisesa je odmahnula glavom. "Ruddy, zar nije dovoljno i to što sam čula za vaše ime sto pedeset godina od sada u budućnosti?"

Ruddy je mudro klimnuo glavom. "U pravu ste, ta vijest je više nego što će većina ljudi ikada znati o sebi. Trebao bih biti zahvalan svakom mnogoudom božanstvu koje mi je to podarilo."

"Ruddy", rekao je Josh peckavo, "kako možeš prihvatiti to tako mirno? Mislim da si ti najtaštiji čovjek kojeg sam ikad upoznao. Znate, Bisesa, bio je uvjeren da ga čeka slavna budućnost znatno prije no što ste se vi pojavili u našim životima. Sada želi da mu vi to osobno kažete, dopisnik iz budućnosti, mislim da zamišlja da se cijeli ovaj vremenski smik dogodio zbog njega!"

Ruddyja ovo nimalo nije zbunilo.

Tijekom pješačenja tog prvog dana suočili su se s još malo neobičnosti.

Naišli su na prepreku na tlu. Bila je slična stubi isklesanoj u šljunkovitom tlu, visokoj najviše pola metra. Površina je bila okomita i uglačana, a uzdignuće se pravolinijski pružalo od jednog do drugog obzorja. Bilo ju je lako prekoračiti ili preskočiti, ali vojnici su se ipak zaustavili pred njom, neodlučni što da čine.

Josh je stao pokraj Bisese. "Kako vam se ovo čini?" upitao je. "Sliči mi mjestu gdje je netko spojio dva dijela svijeta."

"Mislim da je upravo to posrijedi", promrmljala je. Čučnula je i dodirnula glatku kamenu površinu. "Ovo je tektonski aktivno područje Indija se sudara s Azijom ako uzmete dva komada zemlje, koja su u vremenu razdvojena nekoliko stotina tisuća godina ili više, upravo je ovo razlika u razini koja bi se očekivala..."

"Bojim se da vas ne razumijem", priznao je Josh.

Podigla se i otresla prašinu s hlača. Oprezno je pružila ruku naprijed sve dok prstima nije prešla liniju spoja, pa je povukla natrag. "Što si očekivala, Bisesa", promrmljala je, "polje sile?" Bez daljeg oklijevanja skočila je na stubu i načinila nekoliko koraka u budućnost ili prošlost.

Josh i ostali krenuše za njom, tako da je pohod nastavljen.

Kada su se sljedeći put zaustavili, pogledala je crvenilo na Ruddyjevom obrazu, koje je on nazivao lahorska rana. Mislio je da je to trag ugriza mrava, ali otok se nije smanjio pod djelovanjem kokaina koji mu je doktor prepisao. Bisesa je tek malo bila upoznata s pružanjem prve pomoći, ali pomislila je da bi to mogla biti lismanija, upala kože koju izaziva jedan parazit kojeg prenose pješčane mušice. Obradila je ranu pomoću svoje medicinske opreme. Otok je ubrzo splasnuo. Ruddy je kasnije rekao da ga je ovaj nevažan događaj uvjerio bolje od svega drugog, čak i od Bisesine spektakularne pojave u palom helikopteru, da je ona doista iz budućnosti.

Bilo je oko četiri sata kada je Batson naredio da se zaustave.

U zaklonu jednog brda vojnici su počeli podizati noćni bivak. Odložili su na gomilu oružje, skinuli opremu, izuli čizme i obuli čaplije sandale koje su nosili u naprtnjačama. Uzeli su male lopate i svi se, uključujući Josha, Bisesu i Ruddyja, bacili na podizanje niskog obodnog zida od kamenja, kao i na kopanje rupa za spavanje. Sve ovo bilo je zaštita od podmuklih napada Paštuna, ali toga dana nisu vidjeli nijednog od njih. Bio je to naporan rad nakon cjelodnevne hodnje, ali obavili su ga za jedan sat. Bisesa se dobrovoljno prijavila za "stag", što je, kako je Josh ustanovio, u vojničkom slengu značilo stražarenje. Batson je to, međutim, ljubazno odbio.

Sjeli su da nešto pojedu. Imali su samo kuhano meso i rižu, ali svima je izgledalo vrlo ukusno nakon cijelog dana bez hrane. Josh se pobrinuo da se nađe u blizini Bisese. Dodala je neke tablete hrani i "Puritab" vodi, za koje je rekla da bi je trebale zaštititi od infekcija preko vode i hrane; zaliha ovih čuda iz dvadeset prvog stoljeća neće vječno trajati, ali će možda biti dovoljna da joj se organizam aklimatizira. Barem se nadala tome.

Skupila se u rupi pod vlastitim lakim pončom, dok joj je kao jastuk poslužio pribor koji je nosila za pojasom. Izvadila je malu napravu nebeskoplave boje za koju je rekla da se naziva "telefon" i stavila je na tlo pokraj sebe. Nekako nije izgledalo iznenađujuće kada joj se igračkica obratila. "Malo glazbe, Bisesa?"

"Nešto lagano."

Glazba je navrla iz male naprave, glasna i zvonka. Vojnici su se uzvrpoljili, a Batson je uzviknuo: "Zaboga, utišajte to!" Bisesa ga je poslušala, ostavivši glazbu da tiho svira.

Ruddy je teatralno prekrio uši šakama. "Tako mi svih bogova! Kakav je to barbarizam?"

Bisesa se nasmijala. "Ma hajdete, Ruddy. To je orkestarska obrada nekoliko klasičnih himni gangsta repa. Desetljećima je staro, glazba koju je slušala još moja baka!"

Ruddy je prezrivo frknuo kao kakav pedesetogodišnjak. "Odbijam povjerovati da će Europljane ikada zavesti ovaj ritam." Demonstrativno je uzeo deku i otišao u najudaljeniji kutak bivaka.

Josh je ostao sam s Bisesom. "U stvari mu se sviđate, znate?"

"Ruddyju?"

"To se već događalo ranije privlače ga jake, starije žene gotovo po pravilu. Možda će vas odabrati kao jednu od svojih muza, kako ih naziva. A možda će, iako mu je sudbina trenutno nejasna, ovo izuzetno iskustvo usmjeriti u novim stvaralačkim pravcima njegovu maštovitost."

"Mislim da je napisao neka futuristička djela u njegovoj staroj povijesti."

"Mogao bi više dobiti nego što je izgubio..."

Počela se igrati telefonom, slušajući neobičnu glazbu, uz izraz lica koji je bio umekšan nečim što se njemu učinilo kao obrnuta nostalgija, nostalgija iz budućnosti. "Da li se vašoj kćeri sviđa ova glazba?" upitao je oprezno.

"Sviđala joj se kad je bila mala", uzvratila je Bisesa. "Zajedno smo plesale uz nju. Ali sada ju je već prerasla. Ima već punih osam godina. Sada joj se sviđaju nove zvijezde sintetske glazbe koju potpuno komponira računalo... ovaj... stroj. Djevojčice vole da su im idoli sigurni, shvaćate, a što je sigurnije od simulacije?"

Nije ovo puno razumio, ali očarao ga je novi pogled na jednu kulturu koja mu je izmicala. "Sigurno postoji još netko tko vam nedostaje", upitao je tiho, "tamo na drugoj strani."

Pogledala ga je prodorno, zaklonjenih očiju, a on je sa žaljenjem odmah shvatio da je točno prozrela na što cilja. "Već neko vrijeme nemam nikoga, Joshe. Myrin otac je umro, a nakon njega nisam imala nikog drugog." Spustila je glavu na ruku. "Znate, ako se izuzme Myra, ono što mi nedostaje nisu ljudi već neke pogodnosti. Ovaj mali telefon trebao bi me povezivati sa svijetom, s cijelim planetom. Na svakoj razini postoje animacije, reklame, vijesti, glazba, boje dvadeset četiri sata dnevno. Neprekidni protok informacija."

"Djeluje čudesno."

"Možda i je. Ali ja sam navikla na to."

"Ima čari i u ovome sada. Udahnite... Osjećate? Nadolazak mraza već je u zraku... Vatra koja gori... Uskoro ćete moći, samo po mirisu dima, reći koje drvo gori, znate..."

"Ima još nešto", promrmljala je. "Osjećam i mošus. Kao u zoološkom vrtu. Tu su životinje. Životinje koje se ne bi trebale nalaziti ovdje čak ni u vaše vrijeme." Impulzivnom kretnjom uhvatio ju je za ruku. "Sigurni smo ovdje", rekao je. Nije uzvratila na njegov dodir, ali nije ni povukla ruku, a nakon nekoliko trenutaka, ne znajući što bi, on ju je pustio. "Ja sam gradski momak", rekao je. "Rođeni Bostonac. Sve ovo, boravak na otvorenom, za mene je novo iskustvo."

"Zašto ste došli ovamo?"

"Nije bilo nikakvog plana. Oduvijek sam bio radoznao, znate da zavirim iza ugla, da pronjuškam po novoj gradskoj četvrti. Dobrovoljno sam se javljao stalno na nove zadatke, sve dok nisam stigao ovdje, Bogu iza leđa."

"Oh, došli ste još dalje, Joshe. Ali mislim da ste vi kao sazdani za našu neobičnu pustolovinu." Promatrala ga je, s tračkom podsmjeha u očima poigravala se njime, možda.

"Ne sličite mnogo na vojnike koje ja poznajem", nastavio je.

Zijevnula je. "Roditelji su mi obrađivali zemlju. Imali su veliki ekološki posjed u Cheshireu. Bila sam jedinica. Trebala sam naslijediti imanje i unapređivati ga, voljela sam to mjesto. Ali kada mi je bilo šesnaest godina otac ga je prodao. Mislim da je smatrao da se ne namjeravam ozbiljno baviti njime"

"Ali namjeravali ste."

"Jesam. Čak sam se upisala na poljoprivredni fakultet. To je izazvalo razlaz. Ili ga je možda iznijelo na svjetlost dana. U svakom slučaju, odlučila sam otići. Pošla sam u London. A onda, čim sam napunila dovoljno godina, prijavila sam se za vojsku. Nisam imala pojma kako izgleda fizički trening, obuka, oružje, rat na poligonu, ali sam ipak stupila u nju."

"Ne mogu vas zamisliti kao ubojicu", rekao je. "Ali to je ono čime se vojnici bave."

"Ne u moje vrijeme", uzvratila je. "Bar ne u britanskoj vojsci. Održavanje mira: zbog toga nas šalju u svijet. Dakako, ponekad se mora ubijati pa čak i povesti rat da bi se održao mir ali ima još puno drugih stvari koje radimo."

Legao je na leđa i zagledao se u zvijezde. "Neobično je slušati te kako pričaš o problemima vezanim za obitelj, prekid veza, neostvarene ambicije. Kada razmišljam o tome sklon sam pretpostavim da će ljudi za sto pedeset godina biti mudriji, evoluiraniji, kao što bi to rekao profesor Darwin!"

"Oh, ne mislim da smo mi nešto naročito evoluirali, Joshe. Ali opametili smo se glede nekih stvari. Religije, na primjer. Uzmite, na primjer, Abdikadira i Caseyja. Predani musliman i vatreni kršćanin; reklo bi se da ne mogu biti udaljeniji. Ali obojica su oikumeni."

"Ta riječ potiče iz grčkog kao ekumenski?"

"Da. Tijekom posljednjih nekoliko desetljeća bili smo na pragu sveobuhvatnog sukoba kršćanstva i islama. Ako stvari sagledate u perspektivi, to je besmisleno; obje religije imaju zajedničke duboke korijene i obje su u temeljima vjere mira. Ali svi pokušaji izmirenja na visokoj razini, na konferencijama biskupa i mula, nisu urodili plodom. Oikumeni su predstavnici pokreta običnih ljudi koji pokušavaju ostvariti ono u čemu su zakazali njihovi vjerski poglavari. Djeluju toliko neupadljivo da gotovo predstavljaju podzemni pokret, ali nazočnost im se i te kako osjeća."

Shvatio je iz ovog razgovora koliko je, zapravo, njezino doba daleko i koliko malo ga može razumjeti. "A je li Bog prognan u vašem vremenu, kao što neki mislioci predviđaju?"

Nije odmah odgovorila. "Nije prognan, Joshe. Ali shvaćamo bolje sebe nego što je to bilo ranije. Shvaćamo zašto su nam potrebni bogovi. Neki u mome dobu smatraju da su sve religije psihopatološke. Kao primjer ističu one koji su spremni mučiti i ubijati pripadnike iste vjere zbog kakvih beznačajnih neslaganja u opskurnoj ideologiji. Ali ima i takvih koji tvrde da su religije, unatoč svim nedostacima, pokušaji da se suočimo s temeljnim pitanjima postojanja. Čak i ako nam ništa ne kažu o Bogu, svakako nam govore puno toga o tome što znači biti čovjek. Oikumeni se nadaju da će objedinjenje religija donijeti ne osiromašenje nego obogaćenje slično mogućnosti da se neki dragi kamen prouči s mnoštva strana. Tko zna, možda su koraci u tom pravcu naša najpouzdanija nada za istinsko prosvjetljenje u budućnosti."

"To mi djeluje utopijski. Uspijeva li?"

"Lagano, kao održavanje mira. Ako i gradimo utopiju, činimo to u mraku. Ali trudimo se."

"To je predivna vizija", rekao je on. "Budućnost mora da je čudesna." Okrenuo se prema njoj. "Kako je sve to neobično. Kako uzbudljivo nalaziti se ovdje s vama biti brodolomac u vremenu, zajedno..."

Pružila je ruku i dodirnula mu usne vrhom jednog prsta. "Laku noć, Joshe." Okrenula se na drugu stranu, obavila pončo oko sebe i sklupčala se.

Ostao je ležati, dok mu je srce tuklo u grudima.

Slijedećeg dana teren se počeo dizati, postajući krševit i beživotan. Bistar zrak prorijedio se i zahladnio; kada bi puhnuo sjeverni vjetar, bilo bi baš studeno, usprkos tome što je sunce jarko sijalo. U međuvremenu, otklonili su sve sumnje da im prijeti opasnost od Paštuna ili bilo koga drugo, tako da je Batson odustao od sporog napredovanja s izvidnicama i prešao na brzu hodnju.

Bisesa je u letačkom kombinezonu za sve vremenske prilike bila razmjerno zaštićena, ali su zato drugi patili. Krećući se u vjetar, vojnici su se počeli umotavati u deke, gunđajući kako je trebalo ponijeti zimsku odjeću. Ruddy i Josh su ušutjeli, zatvorili u sebe, kao da je vjetar crpio energiju iz njih. Nije nitko očekivao ovakve klimatske uvjete; čak su i veterani granice tvrdili da nikada nisu doživjeli ovakvu studen u ožujku.

No, napredovali su bez posustajanja. Glavninu vremena čak se ni Kipling nije žalio; bilo mu je previše hladno za to, rekao je.

Četrnaest od dvadeset vojnika bili su Indijci. Bisesi se činilo da se Europljani drže po strani od sepoja, kao i da Indijci imaju slabiju opremu i oružje.

Ruddy je objasnio. "Svojedobno je odnos britanskih i indijskih vojnika bio jedan prema deset. Ali to se promijenilo poslije pobune. Sada jedan Europljanin dolazi na tri Indijca. Najbolje oružje i cjelokupno topništvo u rukama su britanskih vojnika, premda se Indijci mogu koristiti kao goniči mazgi. Ne želite uvježbavati i naoružavati potencijalne pobunjenike; to barem nalaže zdrav razum, zar ne? Imajte u vidu da indijska državna administracija broji samo oko tisuću ljudi svi odreda čestiti stanovnici ravnica koji upravljaju zemljom od četiri stotine milijuna stanovnika. Ova varka tako dobro uspijeva samo zato što je podupire sila."

"Ali upravo zato", rekla je blago, "morate stvoriti indijsku elitu. Ovo nije ni Amerika ni Australija. Britanski kolonizatori ili njihovo potomci neće nikada nadmašiti po brojnosti Indijce."

Ruddy je odmahnuo glavom. "Govorite o našim babuima čiji se broj stalno povećava uz dužno poštovanje prema vama osobno! Tako možda izgleda u Londonu, ali ne i ovdje. Podsjećam vas na Lucknow, gdje su svi bijelci odreda pobijeni. To je bačva baruta na kojoj sjedimo. Možemo im uskraćivati najbolje oružje, ali time što punite glavu jednog babua vizijama slobode i samoopredjeljenja, dajete mu najmoćnija od svih oružja, oružja za koja još nije dovoljno zreo da ih koristi.

Takvo gledanje razljutilo je Bisesu. Ali znala je da je Ruddy, zapravo, predstavnik svoje klase, te da je bolje predstavlja od većine ostalih. Našla je utjehu u činjenici da Ruddy potpuno griješi glede budućnosti što će se pokazati još za njegovog života. Sukob između Kozaka i sovara u srednjoj Aziji, kojeg se London dugo bojao, nikada se neće dogoditi. U stvari, Rusija i Britanija postat će saveznici, suočeni s zajedničkim neprijateljem oličenim u Kaiseru. Britansko carstvo oduvijek su najviše zanimala osvajanja i zarada, ali njihova nazočnost u ovom djelu svijeta nije imala samo lošu stranu. Ona će Indiji ostaviti djelotvornu državnu upravu, a sve do Bisesinih vremena Indija će ostati druga najveća demokracija na svijetu, odmah iza Europe. Ali dobronamjerna podjela, provedena nakon što se radža povukao, od početka je stvarala napetosti koje su na kraju dovele do užasnog uništenja Lahorea.

No, sve je to bila povijest. Za samo nekoliko dana koliko su bili ovdje, učinilo joj se da primjećuje promjenu u držanju sepoja. Nisu previše poštovali bijelce, kao da su sada znali nešto o budućnosti, da će babui poput Gandija i same Bisese na kraju pobijediti. Čak i ako se vrijeme nekako ponovo dovede u red, nije vjerovala da će ovaj dio povijesti, zagađen samom njezinom nazočnošću, moći ponovno biti u dlaku isti kao ranije.

Uskoro su se uspinjali na strma brda, a kako je sada sjeverac brisao dolinama obrubljenim visokim gudurama i klisurama, napredovanje je postalo teže. Ali ovo je još bilo podnožje.

Konačno su prošli kroz posljednju krševitu dolinu i ugledali same planine. Vrhovi su bili pokriveni blještavim bijelim glečerima koji su se spuštali niz obronke. Čak i ovdje, s udaljenosti od više kilometara, Bisesa je mogla čuti stenjanje i pucketanje ledenih rijeka koje su krčile sebi put niz izdubljene planinske litice.

Svi su se zaustavili, promatrajući prizor bez daha.

"Blagi Bože", rekao je Ruddy. "Sepoji kažu da ovo nije kao ranije."

Bisesa je izvadila naočale za noćno gledanje i podesila ih da rade kao dalekozor. Počela je kliziti podnožjem planina. Vidjela je kako se led pruža preko vrhova; ovo je bio rub ledenog pokrova. "Mislim da je ovo dio ledenog doba."

Zadrhtavši, Ruddy je obavio ruke oko sebe. "Ledeno doba... Da... Čuo sam za taj izraz. Profesor Agasiz, mislim... kontroverzna zamisao... Sad više nije kontroverzna!"

"Novi vremenski pomak?" upitao je Josh.

"Pogledajte." Bisesa je pokazala prema podnožju planina, Glečeri su se tu naglo zaustavili, načinivši greben. Ali nastavili su se slijevati s planine svojim sporim, neumitnim ritmom, i Bisesa je vidjela kako se greben cijepa, kako se s njega odvaljuju komadi kao s ledenih bregova, a pod njima se ukazuju pukotine prodorne plaveti. Pri dnu grebena led se već topio, a spora ledena rijeka tekla je prema nižem terenu. "Mislim da je to također granica. Poput one stube u ravnici. Razdvaja razdoblja udaljena nekoliko desetaka tisuća godina i dva milijuna godina."

"Da", rekao je Josh; iz usta mu je izlazila para, "vidim ga. Nova granica između svjetova je li, Ruddy?"

Ali siroti, kratkovidni Kipling malo je mogao vidjeti kroz zaleđene naočale. "Vrijeme je se vratimo", rekao je Batson dok je cvokotao zubima. "Vidjeli smo ono što smo došli vidjeti, a dalje ne možemo." Ostali su se bez primjedbi suglasili. Bisesin radio se javio. Izvadila je slušalice iz džepa i namjestila ih na glavu. Bila je to poruka koju je na kratkim valovima uputio Casey. Jedna od Groveovih izvidnica uočila je nešto što je nalikovalo na vojsku, i to veliku, u dolini Inda. Osim toga, uhvatio je signal na prijemniku izvađenom iz helikoptera, rekao je. Signal iz svemira. Srce joj je brže zakucalo.

Vrijeme je, dakle, za pokret.

Prije no što se okrenula i pošla, prešla je još jednom, posljednji put, dalekozor po podnožju leda koji je klizio. Nikakvo čudo što su vremenske prilike ovakve, pomislila je. Ova ledena gromada uopće se ne bi trebala nalaziti ovdje. Hladan vjetar koji je puhao s nje poremetit će klimu kilometrima uokolo, a kad se led bude otopio, rijeke će nabujati i izliti se iz korita. Sve to, naravno, pod pretpostavkom da prilike ostanu postojane, ali nije se moglo znati što će donijeti budućnost...

Uočila je neko kretanje. Uzela je opet dalekozor i podesila na veće povećanje. Dvije, tri, četiri prilike stupale su kroz studenu, plavu sjenu glečera. Išle su uspravno i bile odjevene u nešto tamno i teško, životinjska krzna možda. Nosile su štapove i koplja. Djelovale su nabijene, plećate, krupnih i oblih ramena, snažnih mišića. Sličili su na nabildane američke ragbijaše, pomislila je; Casey, možeš svisnuti od zavisti. Iskrice svjetlosti, prilično razmaknute, lebdjele su iznad njih: niz Očiju.

Jedna od prilika se zaustavila i pogledala prema njoj. Je li primijetio odsjaj s njenih naočala? Prebirala je kratko po kontrolama dalekozora i povećanje se pojačalo do krajnje granice. Slika je postala mutna i drhtava, ali uspjela je vidjeti lice. Bilo je široko, gotovo bez brade, s izrazitim jagodicama, čelom koje je iskošeno išlo od gustih obrva do bujne crne kose i velikim, istaknutim nosom, iz koga je nicala para, bijela i pravilna, kao iz nekog skrivenog stroja. Nije to bilo ljudsko lice, ne sasvim, ali ipak nešto atavističko u njoj iskusilo je šok prepoznavanja. Tog trena slika se rasprsnula u mješavinu boja, bijele i plave.

13. SVJETLOSTI NA NEBU

Vremenske prilike nisu postale nimalo povoljnije. Sada su bili rijetki dani kada nebo ne bi bilo prepuno oblaka. Na Jamrud bi se često srušile obilne kiše, a ponekad bi padala i tuča, koja kao da se pojavljivala niotkud. Sepoji su tvrdili da vrijeme još nikada nije bilo takvo.

Britanski časnici, međutim, imali su važnijih briga od lošeg vremena. Sve više su ih zabrinjavali oskudni izvještaji izviđača o nekakvoj vojsci koja se približava s jugozapada; nastojali su prikupiti što više podataka o ovom vojnom pohodu.

Ali usprkos mnogim nevoljama, brodolomci u Jamrudu doznavali su sve više o svom novom svijetu; kako je posada Sojuza samotno kružila oko planeta, slala je slike i druge podatke u Caseyjevu improviziranu prijemnu stanicu. Casey je upotrijebio sve što se moglo od opreme iz Ptičice kako bi skladištio, obrađivao i pokazivao podatke.

Slike promijenjenog svijeta, prošaranog olujama, bile su zbunjujuće, ali očarale su sve koji su ih vidjeli, na različite načine. Bisesa je pomislila da su Caseyju i Abdikadiru ovi prizori, iako sami po sebi uznemirujući, bili uspomena na dom, gdje su uživali povlasticu dobivanja ovakve slike kad god bi im se to prohtjelo. Ali Sojuz će se uskoro morati spustiti na Zemlju, tako da će se njihovo jedino oko na nebu zatvoriti. Što se tiče ljudi iz 1885, Ruddyja, Josha, kapetana Grovea i ostalih, oni su prvo bili zbunjeni monitorima i drugim napravama: dok je na Caseyja i Abdija djelovalo umirujuće on što im je bilo poznato, ostale je uznemirilo zato što im je bilo nepoznato. Ali ubrzo, nakon što su se privikli na tehnologiju, Britanci su počeli s divljenjem gledati slike svijeta iz svemira. Iako se Sojuz nalazio na visini od samo nekoliko stotina kilometara, prizori zakrivljenog obzora, oblaka koji plove na slojevima zraka, prepoznatljivih oblika kakva je indijski trokut" ili britanska fraktalna obala, ispunjavali su iz zadivljenošću.

"Nisam ni slutio da je ovakva božanska perspektiva uopće moguća", rekao je Ruddy. "Oh, zna se koliko je svijet veliki, zna se da je okrugao, ali to su samo apstrakcije." Potapšao se po trbuhu. "Ali nikada to nisam ovdje osjetio. Kako su sitna i raštrkana djela ljudskih ruku kako su ništavna njegova htijenja i strasti kako smo i mi sami poput mrava!"

Ali promatrače iz devetnaestog stoljeća ubrzo je prošao ovaj zanos i postali su sve vještiji u tumačenju onoga što vidi; čak su i kruti vojnički tipovi kao što je Grove iznenadili Bisesu svojom nesputanošću. Prošla su samo dva dana od primanja prvih slika i već se brbljava začuđena gomila oko Caseyjevog monitora počela ponašati sasvim hladnokrvno. Ma koliko bile čudesne slike i tehnologija koja ih je omogućila, svijet koji su otkrivale bio je uistinu stvaran.

Bisesa je pohranjivala kopije svega što je primljeno u jedinu upotrebljivu prenosivu elektronsku napravu kojom su raspolagali, svoj telefon. Uvidjela je da su podaci bili dragocjeni. Dugo vremena će ove slike biti sve čime će raspolagati u nastojanju da saznaju što je s druge strane obzora. Osim toga, slagala se s astronautom Koljom da treba ostati zabilježeno odakle su došli. Inače će se to zaboraviti i ljudi će početi vjerovati da ničeg drugog osim ovog nikada nije postojalo.

Ali telefon je imao i vlastite zahtjeve. "Pokaži mi zvijezde", prošaputao joj je.

I tako, svake večeri, postavila bi ga na jednu pogodnu stijenu na kojoj je počivao kao kakav strpljiv metalni insekt, dok mu je mala kamera zurila u nebo. Bisesa je postavila male zaklone od nepromočivog platna da ga štite. Promatranja neba trajala bi satima dok bi telefon čekao da mu se ukaže neko ključno područje neba kroz uzburkane oblake.

Jedne večeri, dok je Bisesa sjedila pokraj telefona, Abdikadir, Josh i Ruddy izašli su iz tvrđave i pridružili joj se. Abdikadir je donio nešto pića, limunadu i zašećerenu vodu.

Ruddy je lako shvatio što telefon radi. Praveći kartu neba i uspoređujući položaje zvijezda s onim na astronomskim kartama u svojoj bazi podataka, bio je u stanju odrediti datum. "Baš kao i astronomi na babilonskom dvoru", rekao je.

Josh je sjeo blizu Bisese; oči su mu izgledale krupne u sve gušćem sutonu. Ne bi se moglo reći da je bio lijep muškarac. Imao je sitno lice, istaknute uši i obraze koji su se podizali kada bi se osmjehivao; brada mu je bila slaba, ali je zato imao pune usne, neobično senzualne. Bio je ugodna pojava, priznala je sebi. Iako je osjećala neodređenu krivnju zbog toga, kao da je na neki iznevjerila Myru, očigledna naklonost koju je pokazivao prema njoj počela joj je goditi.

"Misliš li da su i zvijezde promijenile položaje na nebu?" upita ju je.

"Ne znam, Josh", odgovorila mu je. "Možda je to moje nebo gore; možda je vaše; možda nije ničije. Želim to ustanoviti."

"Nema sumnje da u dvadeset prvom stoljeću raspolažete znatno dubljim razumijevanjem svemira, čak i samog prostora i vremena, nego mi jadnici, reče Ruddy", "Da", nastavio je poletno Josh. "Možda ne znamo zašto nam se sve ovo dogodilo ali svakako, Bisesa, oslanjajući se na vašu razvijenu znanost, možete se upustiti u nagađanja kako se moglo dogoditi da se svijet okrenuo naglavce..."

"Možda", umiješao se Abdikadir. "Ali neće biti lako objašnjavati vam o prostorvremenu, budući da će proći još dva desetljeća prije nego što će se čuti za specijalnu teoriju relativnosti."

Ruddy ga je zbunjeno pogledao. "Specijalnu što?"

Telefon je oporo prošaputao: "Počni jurnjavom za zrakom svjetlosti. Ako je bilo dobro za Einsteina..."

"U redu", rekla je Bisesa. "Josh, pazi ovako. Kada te pogledam, ne vidim te kakav si sada. Vidim te kakav si bio malčice u prošlosti, prije nekoliko djelića sekunde, koliko je bilo potrebno zvjezdanoj svjetlosti odraženoj s tvoga lica da stigne do mog oka."

Josh je klimnu glavom. "To razumijem."

"Pretpostavimo", nastavila je Bisesa, "da trčim za svjetlosti s tvog lica i da se gibam sve brže i brže. Što bih vidjela?"'

Josh se namrgodio. "To sliči na dva brza vlaka, od kojih jedan pretječe drugoga oba su brza, ali gledano s jednoga drugi izgleda da se giba sporo." Osmjehnuo se. "Vidjela bi moje obraze i usta kako se pomiču sporo poput glečera kada ti se osmjehnem u znak pozdrava."

"Da", rekla je ona. "Dobro, dobro si to sebi predočio. Einstein, bio je to jedan fizičar s početka dvadesetog stoljeća, i to vrlo važan. Einstein je, dakle, ustanovio da ovo nije samo optička varka. Nije stvar u tome da ja samo vidim kako ti se lice pomiče sporije, Josh. Svjetlost je najosnovnije sredstvo kojim raspolažemo za mjerenje vremena te zato, što se brže gibam, to vidim kako vrijeme tebi sporije protječe."

Ruddy je povukao brkove. "Zašto?"

Abdikadir se nasmijao. "Pet naraštaja predavača nakon Einsteina nije uspjelo ponuditi dovoljno dobar odgovor na to pitanje, Ruddy. Svemir je jednostavno tako građen, tako funkcionira."

Josh se iscerio. "Pa to je čudesno, svjetlost je vječno mlada, zauvijek izvan utjecaja vremena možda je, dakle, ipak točno da su Božji anđeli stvorenja same svjetlosti!" Ruddy je odmahnuo glavom. "Anđeli ili ne, meni je to sumnjivo. A i kakve veze ima s našom sadašnjom situacijom?"

"Kako se", rekla je Bisesa, "u svemiru i samo vrijeme prilagođava tome kojom se brzinom krećeš, pojam istovremenosti malo je zapetljan. Ono što je istovremeno za Josha i Ruddyja, na primjer, ne mora biti istovremeno i za mene. To zavisi od našeg gibanja, od toga kako se svjetlost giba između nas."

Josh je klimnuo, ali bilo je očigledno da mu nije baš sasvim jasno. "A to nije samo posljedica mjerenja vremena..."

"Nije mjerenje vremena, već fizika", rekla je Bisesa.

"Mislim da razumijem", rekao je Josh. "A ako je to moguće, onda bi se mogla uzeti dva događaja na primjer, trenutak u mom životu u 1885. i trenutak u Bisesinom životu u 2037. i međusobno približiti sve dok se ne dodirnu, tako da se možemo..."

"Poljubiti?" rekao je Ruddy, podsmješljivo i istovremeno posve ozbiljno.

Sirotog Josha oblilo je rumenilo.

"Ali", dodao je Ruddy, "sve se ovo opisuje iz perspektive jedne osobe ili druge. Iz koje se, međutim, moćne perspektive može onda vidjeti naš novi svijet? Iz perspektive Boga ili samog Oka Vremena?"

"Ne znam", rekla je Bisesa.

"Moramo povećati naše znanje", rekao je odlučno Ruddy. "Ako želimo da nam se pruži prilika da sredimo stvari..."

"Oh, da", šuplje se nasmijao Ruddy. "Tu smo. Srediti stvari!"

"U našem dobu", rekao je Abdikadir, "navikli smo se na to da su nam mora, rijeke i zrak zagađeni. A sada, vrijeme više nije postojana, ravna matica, već nemirna, puna brzaka i virova." Slegnuo je ramenima. "Možda je i to nešto na što ćemo se morati naviknuti."

"Možda je istina jednostavnija", rekao je Ruddy grubo. "Možda su vaši bučni leteći strojevi poremetili mir katedrale vječnosti. Buka i lomljava užasnih ratova iz vašeg vremena toliko su oštetili zidove katedrale da se više ne mogu pokrpati."

Josh je prešao pogledom po ostalima. "Kažeš da sve ovo možda nije prirodno da čak možda nije ni djelovanje nekih viših bića, da je možda naša pogreška?"

"Možda", uzvratila je Bisesa. "Ali možda i ne. Samo smo nešto malo bolji u znanost nego vi, Joshe ali doista ne znamo."

Ruddy je i dalje razmišljao o relativnosti. "Tko je bio onaj tip kako si rekla, Einstein? To mi zvuči njemački."

"Nemački Židov", rekao je Abdikadir. U vaše vrijeme imao je... čekaj da izračunam... šest godina. Tek što je krenuo u školu u Munchenu."

"Prostor i vrijeme mogu se iskriviti", mrmljao je Ruddy. "Nema određenosti, čak ni u fizici Einsteinovo otkriće zasigurno je pripomoglo raspadu i rasulu svijeta a sada doznajemo i to da je bio Židov pa još i Nijemac, uz to čovjek se doista mora nasmijati!"

"Bisesa", oglasio se tiho telefon, "ima još nešto."

"Što?"

"Tau Četi."

"Što je to?", upitao je Josh. "Ah, zvijezda."

"Zvijezda slična Suncu, udaljena oko dvanaest svjetlosnih godina. Vidio sam kako postaje nova. Ne mnogo jaka, u vrijeme kada sam je zapazio sjaj je već počeo slabiti, vrhunac je već prošao potrajao je samo nekoliko noći ali..."

Abdikadir se povukao za bradu. "Što je neobično u tome?"

"Samo to da je nemoguće", rekao je telefon.

"Kako?"

"Nove se javljaju samo u dvojnim zvjezdanim sustavima, kad su dvije zvijezde vrlo blizu jedna drugoj u gravitacijskom zagrljaju. Plin prelazi s jedne zvijezde na drugu koja na kraju eksplodira."

"Ali Tau Četi nije dvojni sustav", dodala je Bisesa. "Kako je onda mogla postati novom?"

"Možeš provjeriti moju arhivu ako mi ne vjeruješ", rekao je telefon uvrijeđeno. Bisesa je pogledala prema nebu, osjećajući se nesigurno.

"Pod zadanim okolnostima", progunđao je Ruddy, "meni ovo izgleda kao prilično daleka i apstraktna zagonetka. Možda bi bilo pametnije da se pozabavimo neposrednijim stvarima. Tvoj telefon već se danima bavi babilonskim izračunavanjem datuma. Koliko će mu još biti potrebno da nas obraduje svojim čudesnim vijestima?"

"To zavisi od telefona. Oduvijek je bio na svoju ruku."

Ruddy se nasmija. "Gospodine Napravo! Reci mi do čega si došao što najbolje znaš, ma koliko bilo nepotpuno. Zapovijedam ti!"

"Bisesa..." rekao je telefon.

Podesila je telefon, koristeći funkciju roditeljske zabrane, kako ne bi previše rekao Britancima. Ali sada je slegnula ramenima. "U redu je, telefone, reci."

"Trinaesto stoljeće", prošaputao je telefon.

Ruddy se nagnuo bliže. "Kada?"

"Teško je biti određeniji. Promjene položaja zvijezda sasvim su male, moje kamere podešene su za dnevnu svjetlost pa moram koristiti duge ekspozicije pri snimanju, da se i ne spominju oblaci koji me kao trn u peti... Postoji nekoliko pomrčina Mjeseca u tom razdoblju; ako bih zabilježio neko od njih, možda bih mogao ustanoviti točan dan."

"Pa ipak, trinaesto stoljeće", prodahće je Ruddy, upiljivši se u nebo prekriveno oblacima. "Šest stoljeća od kuće!"

"Osam u našem slučaju", rekla je Bisesa smrknuto. "Ali što to znači? Možda je ovo trinaestostoljetno nebo, ali sasvim je sigurno da svijet na kojem se nalazimo nije trinaestostoljetna Zemlja. Tada nije postojao Jamrud, na primjer."

"Možda je", primijetio je Josh, "trinaesto stoljeće temelj. Osnova na kojoj su podignuti drugi dijelovi vremena, tvoreći veliki kronološki pokrov svijeta." "Oprostite što sam donio loše vijesti", rekao je telefon. Bisesa je slegnula ramenima. "Mislim da su više složene nego loše."

Ruddy se opružio na stijenu, položivši ruke ispod velike glave; oblaci su mu se odražavali u velikim naočalama. "Trinaesto stoljeće", ponovio je čežnjivo. "Kako je ovo postalo čudesno putovanje. Mislio sam da idem na sjeverozapadnu granicu, što je već predstavljalo pravu pustolovinu, ali da ću se naći u Srednjem vijeku... Ali priznajem da me trenutno ne ispunjava čuđenje. Čak ni strah zbog činjenice da smo se izgubili."

Josh je otpio malo limunade. "Pa što onda?"

"Kad mi je bilo pet godina", nastavio je Ruddy, "poslan sam da živim kod pomajke i poočima u Southsea. To je uobičajena praksa, naravno, jer ako ste roditeljemigrant, želite da vam se djeca što bolje prilagode novoj sredini. Ali kao petogodišnjak ništa nisam znao o tome. Zamrzio sam to mjesto istog trenutka kad sam kročio u njega, Lorne Lodge, Kuća Očaja! Redovito sam kažnjavam zbog užasnog zločina što sam to što jesam. Moja sestra i ja tješili smo se tako što smo se igrali Robinsona Crusoa. Nisam tada mogao ni u snu sanjati da ću jednoga dana postati Robinson Crusoe u vremenu! Pitam se gdje je sada sirota Trix... Ali ono što me je tada najviše boljelo, sada to vidim, bila je činjenica da su me napustili, smatrao sam tada izdali roditelji, ostavili me na tom očajnom mjestu jada i bola."

"A tako je i ovdje", rekao je Josh.

"Nekada su me napustili roditelji", gorko je rekao Ruddy. "Sada nas je napustio sam Bog."

Neko vrijeme vladala je tišina. Noć je izgledala ogromna, pod nebom nastanjenim i neznanim zvijezdama. Bisesa se nije osjetila tako samotno još od trenutka Diskontinuiteta. Razdirala ju je bolna čežnja za Myrom.

"Ruddy", rekao je blago Abdikadir, "roditelji su ti imali najbolje namjere, zar ne? Stvar je samo u tome što nisi razumio svoje osjećaje."

"Želiš mi reći", upitao je Josh, "da onaj tko je odgovoran za ovo što je snašlo svijet bio to Bog ili ne ima, zapravo, dobre namjere?"

Abdikadir je slegnuo ramenima. "Mi smo ljudi, a svijet su preoblikovale sile koje su nesumnjivo nadljudske. Kako možemo očekivati da razumijemo motive koje stoje iza takvih sila?"

"U redu", rekao je Ruddy. "Ali, vjeruje li stvarno netko od vas da iza ovoga mogu stajati dobre namjere?"

Nitko nije odgovorio.

14. POSLJEDNJE KRUŽENJE

Došlo je i vrijeme za posljednji obilazak: možda će to biti posljednje kruženje ljudi oko Zemlje, pomislio je Kolja čeznutljivo. Ali neophodne pripreme ostale su nepromijenjene, a dobra obuka učinila je svoje: troje astronauta počelo je djelovati kao uvježbana i učinkovita ekipa, kao što je, uostalom, bila i tijekom cijele ove neobične pustolovine. U stvari, Kolja je zaključio da su svi jedva dočekali ulazak u poznatu, rutinsku kolotečinu.

Prvi zadatak bio je da prebace u boravišni odjeljak sve smeće uključujući tu i glavninu zaliha za preživljavanje nakon spuštanja, koje su već bile potrošene. Sable je, međutim, prebacila u odjeljak za spuštanje i sklepani amaterski radio zato što je mogao biti koristan nakon spuštanja.

Zatim je došlo vrijeme da se odjenu. Naizmjence su odlazili u boravišni odjeljak na taj posao. Kolja je prvo navukao elastične čarape koje su ga dovoljno stezale da mu potisnu tjelesnu tekućinu prema glavi, što bi trebalo spriječiti padanje u nesvijest nakon spuštanja; bio je to silno koristan, ali i vrlo neudoban dio opreme. Zatim se uvukao u svemirsko odijelo. Morao je prvo provući noge kroz otvor u trbušnom dijelu. Unutrašnji sloj, od čvrstog gumenog materijala, hermetički se zatvarao, dok je vanjski sloj, od ojačanih umjetnih vlakana, bio opremljen džepovima, smičcima i zaklopcima. Pri normalnoj gravitaciji ovo odijelo bilo bi sasvim nemoguće navući bez pomoći osoblja sa Zemlje. Ali ovdje se samo malo pomučio da uvuče noge u nogavice i ruke u rukave. Bio je naviknut na svoje odijelo; čak je i mirisalo na njega, a u slučaju nevolje moglo mu je spasiti život. Ali nakon slobode koju je donosilo bestežinsko stanje osjećao se kao da je zatvoren u traktorsku gumu.

Odjenuvši se, vratio se u odjeljak za spuštanje. Troje astronauta vezalo se pojasevima na ležaljkama. Musa im je zatim zapovjedio da stave skafandere i rukavice, pa im provjerio tlak u odijelima.

Sojuz je posljednji put preletio preko Indije; radiosignal je stigao do Jamruda. Mali zvučnik koji je Sable priključila amaterskom radiju iznenada je zapucketao. "...Othic zove Sojuz, javite se. Sojuz, ovdje Othic, javite se..."

"Ovdje Sojuz, Casey", odgovorio je Musa. "Kako je naš vrli zemaljski sugovornik danas?"

"Popisan kišom. Ali važnije je kako ste vi?"

Musa je bacio pogled na ostala dva člana posade. "Vezali smo se čvrsto. Osjećamo se sapeti kao muhe u paukovoj mreži. Svi sustavi su u redu bez obzira na produženi boravak na stazi. Spremni smo za spuštanje."

"Sojuz je baš čvrsta, stara ptica."

"Nego što. Bit će mi žao kad se rastanem od nje."

"Muso, jasno ti je da nemamo načina da vas pratimo. Nećemo znati gdje ste se spustili."

"Važno je da mi znamo gdje ste vi", odgovorio je Musa. "Naći ćemo mi vas, prijatelju."

"Ako bude po volji Gospodu i Karlu Marxu."

Kolju je odjednom obuzela silna želja da se ova veza ne prekine. Svi su bili svjesni da su Casey i ostali samo još jedna skupina brodolomaca, podjednako izgubljeni i bespomoćni kao i oni. Ali Casey je barem bio glas iz dvadeset prvog stoljeća koji je do njih stizao s tla; izgledalo je gotovo kao da su se vratili kući.

"Moram reći nešto." Musa je položio ruku na komunikacioni uređaj koji mu je stajao na glavi. "Casey, Bisesa, Abdikadir kao i Sable i Kolja svi vi. Daleko smo od doma. Našli smo se u nečemu čiju prirodu uopće ne možemo shvatiti. Mislim da je svima jasno da ovaj novi svijet, složen od dijelova uzetih iz prostora i vremena, nije naš; sastavljen je od komada Zemlje, ali on nije Zemlja. Mislim da zato ne bismo trebali ovaj novi svijet nazivati našim svijetom, 'Zemljom'. Potrebno nam je novo ime za njega."

"Imaš neki prijedlog?" upitao je Casey.

"Razmišljao sam o tome", rekao je Musa. "Mir. Mogli bismo nazvati ovaj novi planet Mir."

"Želiš", progunđala je Sable, "nazvati jedan planet po prastaroj ruskoj svemirskoj postaji?"

"Jasno mi je", umiješao se Kolja. "Na našem jeziku riječ Mir može značiti i "mir' i 'svijet'.

"Nama se, ovdje dolje, sviđa prijedlog", rekao je Casey.

"Ona neka bude Mir", rekao je Musa.

Sable je slegnula ramenima. "Svejedno mi je", rekla je grubo. "Dobro, postao si krsni kum jednog svijeta, ali kakva korist od toga što on sada ima ime?"

"Znate", promrmljao je Kolja, "pitam se gdje bismo svi sada bili da se nismo našli baš u onom dijelu neba i baš u onom trenutku."

"To je", uzvratio je Casey, "preteško mudrovanje za priglupog tipa kakav sam ja. Nisam čak u stanju... kišu... za vrat..."

"Da... isto vrijedi i za mene... gubimo vas..."

"Da. Zbogom, za sada, Casey..."

"... povratak kući. Dobro došli u novi dom dobro došli na Mir..."

Signala je nestalo.

15. NOVI SVIJET

Odmah nakon svitanja, Bisesa i Abdikadir uputili su se prema olupini helikoptera. Kiša koja je padala cijele noći i dalje je nemilosrdno lila, izrovavši malim kraterima blatnjavo zemljište na kojem su se nekoć održavale vojne parade. Abdikadir je načas skinuo kapuljaču svog ponča i podigao lice prema kiši, kušavši je. "Slana je", rekao je. "Tamo bijesne jake oluje."

Uz jednu stranu srušenog helikoptera postavljena je nadstrešnica. Zbijeni ispod platna, Casey i Britanci bili su toliko blatnjavi da je izgledalo kao da su napravljeni od zemlje. Ali Cecil de Morgan nosio je svoje uobičajeno odijelo; nekoliko mrlja od blata na njemu nije mu bitno narušilo dotjeran izgled. Bisesi se taj čovjek nikada neće sviđati, ali osjetila je divljenje prema njegovoj odlučnosti da prkosi prirodi. Satnik Grove zapovjedio je Caseyju da podnese izvještaj o onome što je do sada otkriveno. Oslanjajući se na jednu štaku, Casey je komadom krede nacrtao obrise karte svijeta u Mercatorovoj projekciji na trupu helikoptera; također je postavio monitor na stolicu bez naslona ispred sebe. "U redu", rekao je Casey žustro. "Prvo najšira slika." Desetak časnika i civila, stojeći pod nesigurnim zaklonom nadstrešnice, malo su se zbili kako bi bolje vidjeli slike promijenjenog svijeta koje su se počele brzo smjenjivati.

Oblici kontinenata bili su prilično vjerni. Ali unutar njihovih rubova kopno je bilo mreža nepravilnih odsječaka smeđezelene ili otapajuće bijele boje; bio je to pokazatelj načina na koji se diljem planeta odigrala osobita fragmentacija vremena. Izgledalo je da je tek malo ljudi izbjeglo zahvat Diskontinuiteta. Noćna strana svijeta bila je gotovo potpuno tamna; narušavala ju je jedino šačica razbacanih, hrabrih i prkosnih svjetala koja su potjecala od ljudi. Izrazito upadljive bile su vremenske prilike. Iz oceana i s polova i iz srca kontinenata nicali su ogromni olujni sustavi, a sijevanja munja prostirala su se preko cijelih kontinenata, s mnoštvom rumenosivih ogranaka koji su pojačavali pirotehnički dojam.

Casey je kucnuo po karti svijeta. "Mislimo da gledamo kopnene mase koje su bile zamijenjene u dijelovima s istim dijelovima iz ranijih razdoblja. Ali, koliko uspijevamo razumjeti na temelju snimaka sa Sojuza dobivenih opremom koja nije bila sasvim odgovarajuća, došlo je do samo malih odstupanja u položajima kopnenih masa. To znači da smo još uvijek u istom geološkom razdoblju, premda smatramo da bi i ovi uočeni mali pomaci mogli biti dovoljni da kasnije izazovu vulkansku aktivnost."

Ruddy je već podigao ruku. "Naravno da se kopnene mase nisu pomicale, kao što si se izrazio. Zašto bi to činile?"

"U odnosu na tebe", zabrundao je Casey, "Alfred Wegener je petogodišnji dječak. Tektonske ploče. Pomicanje kontinenata. Duga je to priča. Vjeruj mi na riječ."

"Koliko duboko dosežu promjene u vrijeme, Casey?" upitala je Bisesa.

"Mislimo da nijedan dio nije stariji od dva milijuna godina."

Ruddy se nasmijao, pomalo neobuzdano. "Samo dva milijuna godina, to treba biti utješno, zar ne?"

"Odlomci vremena vjerojatno se pružaju od površine Zemlje pa do izvjesne udaljenosti od njenog središta, možda čak i do središta. Možda je svaki odlomak veliki klin jezgra, omotača, kore i neba."

"A svaki dio", primijetio je Grove, "donio je svoje biljke, stanovnike, stup zraka iznad sebe?"

"Izgleda da je tako. Upravo ovo miješanje segmenata, smatramo, izvor je nestabilnosti meteoroloških prilika." Kucnuo je po ekranu. Na njemu su se smjenjivale slike masivnih tropskih oluja, kremastobijelih vrtloga koji su nicali iz južnog Atlantika, obrušujući se na istočnu američku obalu, fronte ključajućih crnih oblaka koji hitaju iznad Azije. "Neki dijelovi", nastavio je Casey, "čini se da potječu iz ljeta, a neki iz zime. A Zemljina klima se mijenjala u dužim ciklusima. Sada je, međutim, sve to pomiješano ujedno." Pokazao je sliku zemlje okovane ledom, pravilan četverokut na mjestu gdje se u Francuskoj nalazi Pariz. "Topli zrak diže se iznad hladnog, što dovodi do nastajanja vjetrova; uz to, toplo zrak sadrži više vodene pare od hladnog, a kada se nađe iznad hladne zemlje vlaga se kondenzira, i eto vam kiše. I tako dalje. Kad se sve zbroji, dobivamo ovo usrano vrijeme."

"Koliko se prema gore pružaju ovi sektori?" upitao je Abdikadir.

"Ne znamo", rekao je Casey.

"Svakako ne do Mjeseca", primijetio je vodnik Batson. "To tijelo bi inače nestalo ili bi se raspalo na stazi".

Casey je podigao vjeđe. "Točno. Nisam na to pomislio. Ali znamo da doseže najmanje do niske staze oko Zemlje."

"Sojuz", rekla je Bisesa.

"Da. Bis, njihove ure u sekundu se poklapaju s našima. Bit će da su letjeli iznad nas, puka slučajnost kada se Diskontinuitet dogodio, tako da su bili zahvaćeni zajedno s nama." Protrljao je mesnati nos. "Pokušali smo kartografirati vremenske sektore. Na nekim mjestima to je bilo moguće. Evo Sahare..." Pokazao je sektore zelenila u pustinji, uglavnom nepravilnih oblika, ali neke su obrubljivali točni geometrijski lukovi i ravne linije. "Jedan sektor pustinje nalikuje na drugi, čak i ako ih razdvaja pola milijuna godina. No, ipak je moguće približno datirati neke sektore na osnovu geoloških promjena."

Okrenuo se i nacrtao kredom veliki asterisk na središnjoj Africi. "Ovo izgleda da je najstarije područje. Možete to vidjeti po širini ovog rasjeda u Zemljinoj kori... A pogledajte ovo: Sahara se uopće ne pruža puno na jug, a tu su i jezera, potezi zelenila. To je, međutim, samo presjek; na terenu je sve pomiješano." Počele su se nizati nove slike. "Smatramo da glavnina Azije potječe iz posljednjih dvije tisuće godina. Možete uočiti razbacane ljudske naseobine po stepama, ali nema ničeg naprednijeg, tu je samo dim iz logorskih vatri, ne i električna rasvjeta. Izgleda da je najveća koncentracija ljudi ovdje." Kucnuo je po području sjeverno od Kine, u istočnoj Aziji. "Ne znamo tko je to."

Nastavio je pričati i pokazivati, vodeći svoje nevoljne slušatelje po preoblikovanom svijetu. Australija je izgledala egzotična. Iako je njezino središte izgledalo sprženo crveno, baš kao u Bisesino vrijeme, duž obale i po riječnim dolinama zelenilo je bilo gusto i bujno. Na nekoliko snimaka načinjenih uz veliko povećanje mogle su se čak vidjeti životinje. Bisesa je zamijetila neko stvorenje slično nilskom konju kako pase u zelenilu na rubu šumarka a u kratkoj animiranoj sekvenci vidjela se skupina nekih velikih, uspravnih stvorova kako skače iz zaklona, vjerojatno bježeći pred nekim grabljivcem. To su divovski klokani, pomislila je Bisesa; Australija kao da se vratila u svoje djevičansko stanje prije dolaska ljudi. Južna Amerika bila je pokrov gustog zelenila: kišna šuma, desetkovana i umiruća u Bisesinom vremenu, ovdje je u svom punom nekadašnjem sjaju.

U Sjevernoj Americi velika ledena ploča prekrila je sjeverni i istočni dio, prostirući se od pola do velikih jezera. "Led na ovom području", objasnio je Casey, "potječe iz različitih razdoblja. Možete to vidjeti po razmacima i neravnim rubovima." Pokazao je povećane snimke južnog ruba ledenog pokrova koja je sličila na rub pocijepanog lista papira. Bisesa je uočila glečere kako se prelijevaju preko ovih nepravilnih rubova, teren preplavljen velikim jezerima zapriječenim ledenim branama, poludjele oluje koji nastaju po svemu sudeći na mjestima gdje se hladan zrak ledenog doba spušta na topliju zemlju. Južno od leda teren je bio ogoljen i zelenosmeđe boje: tundra okovana permafrostom i šibana vjetrovima s ledenog pokrova. Na prvi pogled nije uspjela zapaziti nikakav trag nazočnosti ljudi; ali tada se sjetila da su ljudi bili tek nedavni dodatak američkoj fauni.

"Što je s Aljaskom?" upitao je Abdikadir. "Oblik joj izgleda nekako neobično." "Produžava se u Beringiju znaš, kopneni most koji je svojevremeno spajao Aziju i Ameriku, pružajući se preko Beringovog tjesnaca; preko njega su prvi ljudi prešli u Sjevernu Ameriku. Ali mosta je nestalo; more ga je probilo..."

Obilazak Zemlje se nastavio; s nelagodnošću su gledali slike koje su se brzo smjenjivale.

"A Europa?" upita je Ruddy prigušenog glasa. "Engleska?"

Casey im je pokazao Europu. Glavninu kontinenta prekrivala je gusta, zelena šuma. Na otvorenijim južnim područjima, u Francuskoj, Španjolskoj i Italiji, bilo je naselja, ali to su bila samo razbacana sela možda ih uopće nisu podigli ljudi, pomislila je Bisesa, prisjetivši se da je južna Europa bila područje do kojeg su stigli neandertalci. U Engleskoj se svakako nije moglo uočiti ništa ljudsko; južno od crte na kojoj će se jednoga dana nalaziti Hadrijanov Zid pružala se gusta, neprekidna šuma. Dalje na sjever, preko crnogorične šume stajao je veliki bijeli ožiljak na mjestu Škotske visoravni; bio je to potez ledenog pokrova zaostao iz doba glacijacije.

"Nema je", rekao je Ruddy. Bisesa je s iznenađenjem vidjela kako su mu se oči zamaglile iza debelih stakala naočala. "Možda ovo djeluje na mene tako jako zato što sam rođen u inostranstvu. Ali dom mi je nestao, potpuno, sve do rimskih vremena, pa i dublje u prošlost, nestao je poput rose na suncu."

Satnik Grove položio mu je ruku s ožiljcima na rame. "Glavu gore, čovječe. Raskrčit ćemo tu vražju šumu i stvoriti novu povijest ako bude neophodno. Vidjet ćeš." Ruddy je bez riječi klimnuo glavom.

Casey je gledao ovu malu melodramu širom otvorenih očiju, nakratko prestavši žvakati žvakaću. "Prijeći ću odmah na stvar", prekinuo je tišinu koja je uslijedila, "Sojuz je pronašao samo tri mjesta na cijelom vražjem planetu na kojima ima znakova razvijene tehničke kulture a jedno od njih upravo je ovdje. Drugo..." Kucnuo je po iscrtanoj karti na mjestu gdje se nalazio južni kraj Michigenskog jezera, lako prepoznatljivog oblika.

"Chicago", prodahće Josh.

"Da", rekao je Casey. "ali nema mjesta prevelikom optimizmu. Postoji gusto urbano naselje puno dima, kao iz tvornica pa čak i, naizgled, parobroda na jezeru. Ali nisu odgovorili na radiopozive sa Sojuza."

"Možda potječu iz doba prije izuma radija", rekao je Abdikadir. "Iz sredine devetnaestog stoljeća, recimo. Broj stanovnika i tada je bio prilično veliki."

"Da", složio se brundavo Casey, počevši nizati slike na monitoru. "Ali sada imaju važnoga posla. Okružuje ih led. Unutrašnjosti je nestalo, nema poljoprivrednog zemljišta i nema trgovine jer nema nikoga s kim bi se trgovalo."

"A gdje je", upitala je lagano Bisesa, "treće razvijeno mjesto?"

Casey je pozvao iz memorije sliku Srednjeg Istoka. "Ovdje. Postoji jedan mali grad, mislimo stari, ne kao Chicago. Ali ono što je zanimljivo u svezi s njim je to da je Sojuz uhvatio radiosignale iz tog mjesta jedine na cijelom planetu, osim naših. Ali razlikovali su se od naših. Snažni su i pravilni, samo pisak koji raste kroz frekvencije."

"Far, možda", rekao je Abdikadir.

"Možda. Ali ne onakav kakve mi koristimo."

Bisesa se zagledala u monitor. Grad se nalazio u širokom pojasu zelenila, naizgled obrađene zemlje, prošarane neobično pravilnim vodenim tokovima, nalik na bisere. "Mislim da je to Irak."

"To je", rekao je odlučno Cecil de Morgan, "Babilon."

"Babilon ponovo postoji!" uskliknuo je Ruddy.

"To bi bilo sve", rekao je Casey. "Samo mi i taj far u Babilonu."

Zavladala je tišina. Babilon: Bisesi je i samo ime zvučalo egzotično, a u glavi su joj se rojila pitanja o tome kako se neobičan far našao tamo.

Satnik Grove iskoristio je priliku. Nizak muškarac istupio je naprijed, nakostriješenih moćnih brkova i oštro pljesnuo. "U redu, hvala vam, gospodine Othic. Evo kako ja gledam na stvari. Moramo se koncentrirati na naš položaj, budući da je očito da nam nitko neće doći u pomoć, da tako kažem. I ne samo to, nego smatram da moramo nešto raditi, odrediti sebi ciljeve, vrijeme je da prekinemo samo reagirati na ono što nam je Bog namijenio, i da preuzmemo zapovjedništvo."

"Vidi, vidi", promrmljao je Ruddy.

"Rado ću saslušati vaše prijedloge."

"Moramo poći u Chicago", rekao je Josh. "Uz toliko ljudi, toliko industrije, toliko mogućnosti..."

"Oni ne znaju da smo ovdje", rekao je netaktično Casey. "Oh, možda su vidjeli Sojuz kako prelijeće iznad njih, ali čak i da jesu, ništa ne bi razumjeli."

"Uz to, kako da stignemo do njih", primijetio je satnik Grove. "Nismo u stanju poći na transatlantsko putovanje... Možda jednom u budućnosti. Ali za sada moramo Chicago izostaviti iz naših planova."

"Babilon", rekao je Abdikadir. "To je očigledan cilj. A tu je i taj far: možda ćemo tamo doznati više o onome što nas je pogodilo."

Grove je klimnuo glavom. "Osim toga, sviđa mi se prizor onog zelenila. Zar Babilon nije bio rano središte poljoprivrede? Plodni polumjesec i ostalo? Možda bi trebalo razmotriti mogućnost da se premjestimo tamo. Putovanje ne bi bilo nemoguće." Abdikadir se osmjehnuo. "Razmišljate o tome da se posvetite poljodjelstvu, satniče?"

"To mi nije bila životna ambicija, ali nužda zakon mijenja, gospodine Omar."

"Ali netko već tamo živi", primijetila je Bisesa.

Groveovo lice se smrklo. "Vidjet ćemo što ćemo s tim kad stignemo tamo." Tog trena Bisesa je prvi put zamijetila trag odlučnosti koja je omogućila Britancima da sagrade carstvo koje se prostiralo preko cijelog planeta.

Nije bilo ozbiljnog alternativnog prijedloga. Babilon, dakle.

Okupljeni su se počeli izdvajati u manje skupine, pričajući, planirajući. Bisesu je ugodno iznenadio novi osjećaj svrhe, cilja.

Josh, Ruddy i Abdikadir krenuli su natrag preko blatišta s Bisesom.

"Grove je lukav tip", rekao je Abdikadir.

"U kojem smislu?"

"Želi da pođemo u Babilon ne samo da bismo obrađivali polja. Tamo će biti žena."

"Prije no što mu ljudstvo podigne pobunu, misliš."

Josh se s nelagodom iscerio. "Pomisli samo: pet stotina Adama i pet stotina Eva..." "U pravu si da je Grove dobar časnik. Sasvim je svjestan raspoloženja u spavaonici i blagovaonici." Mnogi koji su se zatekli u Jamrudu u trenutku Diskontinuiteta bili su "trogodišnjaci", objasnio je Ruddy, vojnici na kratki rok. "Mnogi od njih nemaju bijelu glinu u srži..." Bijela glina upotrebljavala se za bijeljenje kožnih opasača. "U stvari, izuzetno se dobro drže. Ali to ne može potrajati dugo. Uskoro će shvatiti da su sasvim mali izgledi da se bilo tko od nas skoro vrati kući. Babilon je zato prava stvar."

"Znaš", rekao je Abdikadir, "baš imamo sreće što je tu bio Sojuz i što nam je pružio puno informacija. Ali ima puno pitanja bez odgovora. Zanimljiv je, na primjer, onaj okvir od dva milijuna godina."

"Zašto?"

"Zato što je dva milijuna godina prošlo od pojave homo erectusa prvog hominida. Neke prethodne vrste, kao što su pitekantropi koje su Britanci uhvatili, postojale su neko vrijeme usporedno, ali..."

"Želiš reći da vremenski raspon ima neke veze s nama?"

"Možda je posrijedi samo slučajnost ali zašto ne milijun godina, zašto ne dvadeset ili sto milijuna godina? Uz to, najstariji dijelovi ovog sklepanog svijeta ujedno su oni na kojima smo mi najstariji, dok su najmlađi, poput Amerike, oni gdje smo na kraju stigli... Možda je ovaj novi svijet na izvjestan način skup reprezentativnih uzoraka ljudi, hominida, povijesti."

Zadrhtala je. "Ali svijet je uglavnom prazan."

"Povijest homo sapiensa samo je posljednje poglavlje, u dugotrajnoj sporoj priči o evoluciji hominida. Mi smo tek prašina koja lebdi na površini povijesti, Bisesa. Možda nam to pokazuje stanje ovog svijeta. Posrijedi je vjeran presjek kroz vrijeme."

Josh je povukao Bisesu za rukav. "Nešto mi je palo na pamet možda je promaklo tebi i ostalima ali moja perspektiva, kao čovjeka devetnaestog stoljeća, prilično se razlikuje..."

"Reci već jednom, Joshe!"

"Kad pogledaš ovaj svijet, vidiš segmente svoje prošlosti. Ali ja vidim i malo moje budućnosti u tebi. Ali da li si ti posljednja? Ima li možda nečeg i iz tvoje budućnosti?"

Pomisao ju je pogodila poput munje. Nije joj išlo u glava da joj to i samoj nije palo na pamet. Nije imala odgovor.

"Satniče Grove! Ovamo!" Vodnik Batson mahao je s ruba paradnog polja. Grove mu je pohitao u susret, a Bisesa i ostali pošli su za njim.

Batson se nalazio s malom skupinom vojnika; bio je tu još jedan britanski vodnik i nekoliko sepoja koji su držali dva čovjeka. Strancima su ruke bile vezane iza leđa. Bili su niži i zdepastiji od sepoja, kao i mišićaviji. Obojica su nosila haljetke boje izbljedjelog grimiza, dugačke do koljena i vezane oko pojasa komadom užeta; na nogama su imali kožne sandale. Lica su im bila široka, crnomanjasta, grubo obrijana, a crna kosa kovrčava i kratko podšišana. Na tijelu su im se vidjeli tragovi zgrušane krvi, a bilo je očito da su ih prestrašile puške sepoja; kada je jedan vojnik iz šale podigao pušku, jedan od dvojice zarobljenika kriknuo je i pao na koljena. Grove se zaustavio pred njima, stavivši šake na bokove. "Zaboga, pusti ih na miru, čovječe. Zar ne vidiš da su prestrašeni?"

Sepoj se zbunjeno povukao. Ruddy se vedro zagledao u pridošlice.

"Dakle, Mitchell", oštro je rekao Grove, "koga si nam to doveo? Kakvi su ovo Paštuni?"

"Nemam pojma, gospodine", uzvratio je vodnik. Govorio je naglaskom svojstvenim za zapadnu Englesku. "Mislim da nisu Paštuni. Bio sam u ophodnju dolje na jugoistoku..." Grove je poslao Mitchellov odred da izvidi "vojsku" koja je tamo primijećena; čini se da su stranci također izvidnica koju je druga strana poslala s istim zadatkom. "Bila su, zapravo, trojica, na zdepastim konjićima sličnim ponijima. Imali su koplja kojima su nas gađali, a onda su jurnuli na nas s isukanim noževima trojica na nas šestoricu! Morali smo prvo gađati konje, a onda i ubiti jednoga prije negoli su se ova dvojica predala. Kada su im konji pali, tjerali su ih da ustanu, kao da uopće nisu shvatili da su pogođeni."

"Da nikada niste vidjeli pušku, satniče", rekao je oporo Ruddy, "zapanjili biste se kada biste vidjeli da vam konj pada pod vama naizgled ni zbog čega."

"Što želite time reći, gospodine?"

"Da ovi ljudi možda potječu iz nekog drugog vremena kada još uopće nije bilo Paštuna."

Dvojica stranaca slušala su ovaj razgovor otvorenih usta. Onda su uzbuđeno počeli brbljati, očiju razrogačenih od straha; nikako nisu mogli skinuti pogled s pušaka sepoja.

"Ovo mi sliči na grčki", promrmljao je Ruddy.

"Grčki? U Indiji? upitao je Josh.

Bisesa je uzela telefon i usmjerila ga prema strancima. "Telefone, možeš li..."

"Ja spadam u pametnu tehnologiju, ali ipak nisam toliko pametan", rekao je telefon. "Mislim da je posrijedi neko pradavno narječje."

Cecil de Morgan izdvojio se od ostalih i samosvjesnom kretnjom dotjerao jutarnji sako zamrljan blatom. "Svojevremeno je na mene utrošeno dobro obrazovanje. Još se malo sjećam Euripida..." Počeo je brzo govoriti strancima. Oni su mu uzvratili. De Morgan je podigao ruke, očito im stavivši na znanje da malo uspore, pa ponovo progovorio.

Nakon jedne minute razgovora de Morgan se okrenuo prema Groveu. "Mislim da se sporazumijevamo, satniče, premda nesavršeno."

"Pitajte ih odakle su", rekao je Grove. "I iz kojeg vremena."

"Neće razumjeti pitanje, satniče", umiješao se Ruddy. "Niti ćemo mi shvatiti odgovor."

Grove je klimnuo glavom; Bisesa je osjetila divljenje prema okolnosti da ga ništa nije moglo izbaciti iz sedla. "Pitajte ih onda tko im je zapovjednik."

De Morgan je morao pokušati nekoliko puta prije no što je dobro sročio pitanje. Ali Bisesa je uspjela shvatiti odgovor i bez prijevoda.

"Alehandre! Alehandre!"

Abdikadir je istupio naprijed, očiju živih od slutnje. "Stvarno je prošao ovuda. Je li moguće? Je li moguće?"

16. POVRATAK

Uključenje retroraketa bilo je kratko, kao da ih je netko pogurnuo straga. Ali bilo je dovoljno da ih izbaci sa staze.

Stvar je obavljena, odluka je donijeta, a ono što će biti ostatak Koljinog života bilo da se mjeri u minutama ili satima neumitno je predodređeno u trenutku ovog čina.

Osim lansiranja, povratak je bio najopasniji dio svemirskog putovanja zato što su se iste one velike energije utrošene u to da se podignu na stazu sada morala vratiti trošenjem u obliku trenja s zrakom. Jedine žrtve koje je imao svemirski program Koljine zemlje pale su prilikom povratka; sjetio se sada, u srcu, tih nesretnih astronauta, baš kao što se sjetio i posade izgubljenog raketoplana Columbia. Ali nije mogao činiti ništa drugo doli čekati. Sojuz je bio tako konstruiran da se vrati bez podrške s tla i bez uputa svoje posade. Kolji, koji je uvježban za pilota, bilo bi draže da bude manje putnik, a više da upravlja zbivanjima da pred sobom ima pilotsku upravljačku palicu i da poduzima nešto što bi im olakšalo spuštanje broda.

Bacio je pogled kroz prozor. Guste prašume Južne Amerike, prošarane oblacima, prošle su posljednji put ispod njih. Zapitao se da li će itko vidjeti ovaj prizor ponovno i koliko će vremena proći prije no što se zaboravi i samo postojanje ovog dalekog kontinenta. Kako je Sojuz letio iznad Amerike, približavajući se Atlantiku, uočio je oluju, kremasto bijelu spiralu koja je nalegla poput ogromnog pauka preko Meksičkog zaljeva. Manje oluje nalazile su se iznad Karipskih otoka, Floride, Teksasa i Meksika. Djeca čudovišta iz zaljeva bila su također razorna; za njima su ostale duboke brazde u šumama koje su prekrivale Srednju Ameriku. Matični olujni sustav pomicao se na sjever, tako da će malo toga biti pošteđeno na potezu od Hustona do New Orleansa. Ovo je bio drugi supersustav viđen posljednjih dana ostatci prvoga još su pustošili istočnim dijelom Sjedinjenim Američkih Država i zapadnim Atlantikom. Ali astronauti nisu mogli ništa poduzeti, čak ni upozoriti one na tlu.

U predviđenom trenutku začuo se niz prasaka odozgo i odozdo. Letjelica se zatresla, postavši nešto lakša. To su detonirala eksplozivna punjenja, odvojivši kabinu za spuštanje od druga dva dijela Sojuza; raketni motori i nakupljeno smeće sada će izgorjeti poput meteora, zadivivši na tren možebitne promatrače na površini planeta.

Nekoliko sljedećih minuta prošlo je u tišini koju su narušavali jedino otkucavanja uređaja i zujanje sustava za napajanje zrakom. Ali prigušeni zvukovi raznih uređaja djelovali su gotovo ugodno; Kolji se učinilo da se nalazi kod kuće, u radionici. Znao je da će mu ovo okruženje nedostajati.

Kako su ponirali dolje, sve jače se osjećao otpor sve gušćeg zraka. Kolja je promatrao na instrumentu ispred sebe kako usporavanje raste: 0,1 g, 0,2 g. Uskoro ga je počeo osjećati. Dublje je utonuo u svoj ležaj, tako da su se pojasevi olabavili pa ih je jače zategnuo. Ali povećanje tlaka nije bilo ravnomjerno; gornja atmosfera bila je neujednačena, tako da se brod tresao dok je padao, slično zrakoplovu koji prolazi kroz područje turbulencije. Kolja je postao svjestan, za razliku od svih prethodnih spuštanja, koliko je, zapravo, mala i krhka kapsula u kojoj je jurio prema tlu.

Kroz prozor je sada mogao vidjeti samo crnilo svemira. Ali crnilo se ubrzo počelo oblijevati dubokim preljevima; prvo je postalo smeđe, poput stare, skorjele krvi, ali je onda postalo svjetlije, uspinjući se spektrom kroz crvenu, narančastu i žutu boju. Kako se zrak nastavio zgušnjavati, usporavanje je postajalo sve naglije, dižući se brzo od jedne gravitacije na dvije i tri, sve do četiri. Vanjska svjetlost, od atoma zraka razorenih njihovim prolaskom, stigla je do bijele; kroz prozore je sada dopirao biserni sjaj, zaodijevajući osvijetljene površine njihovih odijela blijedim, predivnim preljevom. Učinilo mu se da se nalaze u unutrašnjosti fluorescentne svjetiljke. Ali anđeoske svjetlosti je nestalo kada su se prozori uskoro zatamnili jer je jonizirani zrak spržio vanjski dio njihove krhke orahove ljuske.

Trešnja se nastavila. Kapsula se zanosila i njihala, a oni su letjeli s kraja na kraj i sudarali se unatoč pojasevima. Vožnja je sada bila znatno žešća nego pri podizanju na stazu, a nakon tri mjeseca provedena u svemiru Kolja nije bio u dobroj formi da to izdrži kako treba. Bilo mu je teško čak i disanje, a znao je da ne bi bio u stanju ni prst podići, ma koliko bi to bilo važno.

Spuštanje je konačno postalo ujednačeno. Vani se razlegnuo još jedan oštar prasak, natjeravši ga da se trgne. Otpao je štitnik jednog prozora, a s njim je otišla i sva čađa, otkrivši pravokutnik blistavo vedrog plavog neba. Ali ne neba Zemlje: neba novog svijeta, neba Mira.

Otvorio se prvi kočni padobran koji kao da se zario u zrak. Kapsula za spuštanje silovito se zanjihala, dva tri, četiri puta, a onda je glavni padobran snažno trgnuo kapsulu, natjeravši je da se ponovo zanjiše. Kolja je jedva uspio uhvatiti pogledom široki, narančasti baldahin glavnog padobrana iznad njih. Teško je bilo povjerovati da je prošlo jedva deset minuta otkako su odbacili ostale dijelove Sojuza, a možda samo pet otkako su ušli u atmosferu. Mogao je osjetiti nevidljive prste gravitacije kako mu pritišću unutrašnje organe: čak mu je i glava bila teška, kao da je od betona, pa je vrat ne može nositi. Osjetio je ipak silno olakšanje; najopasniji dio povratka već je bio za njima.

Dok se trenutak prizemljenja približavao, čulo se pištanje komprimiranog plina. Kolja je osjetio kako mu se ležište podiže, budući da mu je osnova bila pod tlakom plina koji služi kao amortizer, podižući ga prema konzoli s instrumentima, što mu je dodatno povećalo osjećaj nelagode.

"Isuse", gunđala je Sable, podjednako izložena sabijanju, "jedva čekam izaći iz ove traktorske kabine."

"Dobro ti je poslužila do sada", uzvratio je Musa istim tonom. "Izdrži još samo nekoliko minuta."

Ali Kolja je uživao u tim minutama, ma koliko bile neugodne: posljednje minute u kojima su se brodski automatski sustavi brinuli o njemu, možda posljednje minute njegovog starog života.

"Sasvim smo blizu", objavio je Musa.

Kolja se napeo. Uslijedila je kratka tutnjava kada su se rakete uključile na samo nekoliko metara od tla. A onda se razlijegao tresak kada su udarili o tlo pa odskočili. Sekundu kasnije, tijekom koje nitko nije disao, kabina je ponovo tresnula o tlo, bučno zaškripavši pri tom, pa uz trzaj još jednom odskočila. Kolji je bilo jasno što ovaj trzaj znači: padobran je vukao Sojuz po tlu.

"Sranje! uzviknula je Sable. "Bit će da je vjetar..."

"Ako se prevrnemo", rekao je Musa, glasa prigušenog škripom, "imat ćemo muka s izlaskom van."

"Trebao si ranije misliti na to!" uzviknula je Sable.

Novi udar, škripavo klizanje, odbijanje. Iako mu je postavljeno svemirsko odijelo štitilo tijelo, Kolja je osjetio kako mu se glava njiše u skafanderu i kako čelom udara u vizir. Ništa drugo nisu mogli osim trpjeti ovo tumbanje i moliti se da se kapsula ne prevrne.

A onda, uz završni udarac i škripu, kapsula se zaustavila u uspravnom položaju. Ostali su nepomično sjediti nekoliko trenutaka, jedva dišući. A onda je Musa hitro pritisnuo dugme za oslobađanje padobrana.

Kolji je bilo nesnosno vruće; osjetio je kako mu se znoj slijeva niz leđa u odijelu. Pružio je ruku činila mu se vrlo teškom prema Musinoj ruci u rukavici. Na trenutak su se držali, uvjeravajući ovim stiskom sebe da su još živi.

"Sve je u redu", prodahće Musa. "Spustili smo se."

"Da", rekla je Sable, također teško dišući. "Ali gdje?"

Čak i u ovoj fazi leta bilo je zadataka koje se trebalo propisno obaviti: isključiti preostale sustave svemirske letjelice. Kolja je isključio ventilator pa skinuo skafander i rukavice. Nekoliko minuta prije slijetanja bio je otvoren ventil koji je pustio unutra vanjski zrak; kada ga je udahnuo, Kolja je prvo zapazio da u njemu nema prašine koje je bilo posvuda po Sojuzu.

Musa mu se iscerio. "Osjeća se pelud."

"Da." Bila je to slatkasta, dimna aroma. Pelud je rastao svuda po stepi. Poznati miris ohrabrio je Kolju. "Možda nam ovaj tvoj Mir neće biti tako stran, na kraju krajeva!"

"Samo je jedan način da to ustanovimo", zabrundao je Musa. Pritisnuo je novo dugme. Kvake su kliknule. Poklopac iznad njihovih glava naglo je odskočio, a Kolja je ugledao krug oblačnog, sivog neba. U kabinu je ušao novi nalet svježeg zraka. Musa je otkačio pojaseve i odgurnuo se o ležaljku. "Od ovoga sam zazirao." On je prvi izlazio jer se nalazio u sredini. Lagano, pokrećući se poput nekog oronulog starca, pridigao se na noge. U normalnim okolnostima uokolo bi već bila čitava ekipa spasitelja i medicinskog osoblja koja bi mu pomagala pri izlazu iz kabine; postupali bi prema njemu kao prema lutki od porculana koju vade iz kutije; ali danas nije bilo nikoga da mu se nađe pri ruci. Kolja i Sable nagnuli su se naprijed, gurajući mu stražnjicu i noge, ali Kolja se osjetio slab poput kakvog mačića.

"Ovo vražje odijelo toliko je kruto", rekao je Musa, "da me potpuno sputava." Konačno se uspravio i provukao glavu kroz otvor kapsule. Kolja je vidio kako žmirka na dnevnoj svjetlosti, dok mu gustu kosu mrsi vjetar. A onda su mu se oči raširile. Provukao je ruke iz trupa, još je bio vruć od spuštanja, tako da je morao biti oprezan pa, uz napor koji se Kolji učinio nadljudski, podigao i cijelo tijelo, sve dok nije sjedio na rubu otvora.

"Ja sam slijedeća", rekla je Sable. Vidjelo se da nema snage, ali u usporedbi s Musom izgledala je bodra i poletna. Iskobeljala se s ležaljke i pustila da joj Musa pomogne pri penjanju. Sjevši pokraj njega, samo je rekla: "Gle, gle."

Sam u kapsuli, Kolja nije vidio ništa drugo osim nogu koje su se klatile. "Što se događa? Što se vidi?"

"Pomozi mi", rekao je Musa Sabli. Izvukao je noge iz otvora, nezgrapno se okrenuo na trbuh i pružio joj ruke. Potom je skliznuo niz zakrivljenu stranu Sojuza, nestavši iz Koljinog vidokruga.

Sable je uputila pogled prema Kolji, iscerivši se. "Dođi pogledati predstavu."

Kada se Kolja s mukom podigao na noge, učinilo mu se da mu je krv potpuno napustila mozak. Ostao je nepomičan sve dok osjećaj da će se onesvijestiti nije malo popustio. Potom se uhvatio za rub otvora te uz Sablinu pomoć izvukao van i sjeo pokraj nje.

Kolja se našao na visini od možda dva metra iznad tla. Metalna kupola kapsule za spuštanje ležala je na travi. S ove promatračke točke pogled mu se pružao na vječnu stepu, ravnu i napola beskrajnu, koja se prostirala pod velikim oblačnim pokrovom. Ostao je trag njihovog spuštanja: niz grubih brazdi i kratera vodio je do završnog položaja letjelice, a nešto dalje na tlu je ležao odbačeni glavni padobran, nadimajući se pod naletima vjetra, upadljiva narančasta mrlja spram žutozelene pozadine.

Točno pred njima nalazilo se nekakvo selo. Bila je to samo skupina neurednih, stožastih šatora. Muškarci, žene i djeca, odjeveni u krzno, stajali su okupljeni. Zurili su u njega, otvorenih usta. Malo dalje, pasli su konji, površno sputani, nezainteresirani za pridošlice.

Jedan muškarac krenuo je prema njima iz šatorskog sela. Imao je široko lice i duboko usađene crne oči koje su izgledale vrlo primaknute; nosio je težak, dugačak, krzneni kaput i također krznenu, stožastu kapu. Držao je težak mač od kovanog željeza.

"Mongolski ratnik", prošaputala je Sable.

Kolja ju je pogledao. "Očekivala si ovo, zar ne?"

"Mislila sam da su dobri izgledi, na temelju onoga što smo vidjeli sa staze..."

Nalet vjetra donio je do Koljinih nosa miris kuhanog mesa, neopranih tijela, konjskog znoja. Kao da mu je nekakav veo strgnut s lica, odjednom se našao suočen sa stvarnošću: ovo je uistinu bila prošlost, ili bar njezin dio, a on se našao nasukan u njoj.

Musa se uspio uspraviti na noge, pridržavajući se jednom rukom za trup svemirske letjelice. "Spustili smo se iz svemira", rekao je čovjeku, osmjehujući se. "Zar to nije čudesno? Molim vas..." Pružio je prazne ruke. "Možete li nam pomoći?"

Ratnik je reagirao tako brzo da je Kolja jedva zapazio kretnju. Mač je sijevnuo kroz zrak, zamućen poput helikopterske elise. Musina glava poletjela je u zrak, odsječena podjednako lako kao i glava stepskog krasuljka; poput lopte otkotrljala se u travu. Tijelo je nastavilo stajati, ispruženih ruku. Krv je odjednom pokuljala iz presječenog vrata, natapajući narančasto svemirsko odijelo. Zatim se trup kruto strovali na tlo.

Kolja se upiljio u Musinu odsječenu glavu, ne mogavši povjerovati u ono što se upravo dogodilo.

Ratnik je ponovo podigao mač. Ali slobodnom rukom domahnuo im je da se spuste.

"Dobro došli na Mir", promrmlja Sable. Užasnutom Kolji se učinilo da je osjetio prizvuk likovanja u njenom glasu.

17. TEŠKA KIŠA

Hvatačici nije smetalo to što živi u ograđenom prostoru. Bila je vrlo mlada, tako da je vjerojatno zaboravila da je ikada živjela u drukčijem okruženju. Motala bi se po kavezu ili se pentrala po mreži; ljuljala bi se ovješena o blistavi predmet koji je sve držao na sebi; istraživala je vlastite uši i nozdrve s nemilosrdnom pažnjom. Kako su dani prolazili, ljudi s one strane mreže kao da su postajali sve uznemireniji, ali ipak nikada nisu propustili donijeti čovjekolikim majmunima hranu i vodu. Hvatačica bi se uzverala uz zid od mreže i pružala ruke prema njima, a ljudi bi je nagrađivali dodatnim komadima hrane. Tragačica je, međutim, postala povučena. Mrzila je ovaj zatvor, kao i neobična stvorenja koja su je uhvatila. Nitko nju nije hvalio niti joj je davao voće kao nagradu; nije bilo ničeg simpatičnog u Tragačicinom zlovoljnom i neprijateljskom držanju.

Stanje se samo pogoršalo kad su počele kiše.

Kiše su ponekad bile tako teške da su vam njihove krupne kapi bubnjale po koži poput stotinu majušnih šaka. Čovjekolikim majmunicama stalno je bilo hladno i bile su skroz pokisle, pa je čak i Hvatačičina vedra radoznalost splasnula. Kiša bi je ponekad peckala kada bi joj pala na golu kožu, kao što su ruke, stopala ili usne, a kada bi joj ušla u oči, stvarno bi je boljelo.

Kiša je bila puna kiseline zbog događaja udaljenih pola globusa.

Novi svijet bio je sastavljen iz dijelova starog ali ti dijelovi poticali su iz mnoštva različitih epoha, tijekom razdoblja od dva milijuna godina. Miješanje zračnih masa dovelo je do nestabilnog vremena koje je obilježilo prve dane nakon Diskontinuiteta. Isto tako, u oceanima su nevidljive Amazonke velikih struja tražile novu ravnotežu.

Događalo se i do pucanja kopna. U Atlantiku, niz vulkanskih planina koje su se pružale južno od Islanda, atlantski greben, bijaše mjesto gdje je nastajalo morsko dno, odnosno gdje je rastopljeni materijal kuljao iz njedara planeta. Ovu zonu rađanja Diskontinuitet je ostavio otvorenu. Golfska struja, koja je tisućljećima donosila Europi toplo more s Kariba, sada se suočila s novom preprekom, novim vulkanskim otokom koji će na kraju postati znatno veći i od Islanda, iznikavši iz podvodnog grebena. U međuvremenu, "Vatreni prsten" oko Pacifika, gdje su se sudarale velike tektonske ploče, opravdao je svoj naziv. Duž cijele zapadne obale Sjeverne Amerike, od Aljaske do države Washington, došlo je do poremećaja: aktivirala se većina od dvadeset sedam vulkana na Kaskadama.

Najstrašnija je bila eksplozija planine Mainier. Buka je bila tako silovita da se čula širom globusa. U Indiji je izgledala kao udaljena topnička paljba, od koje su se preživjeli iz devetnaestog i dvadeset prvog stoljeća trzali u snu. Ogroman oblak prašine i čestica u obliku gljive podigao se visoko u gornje slojeve zraka, šireći se orkanskom brzinom. Većina krupnijih čestica brzo se vratila na površinu, ali sitnije su se zadržale u zraku, blokirajući Sunce. Pala je temperatura. Kako se zrak hladio, sadržavao je sve manje vode.

Kiša je padala diljem svijeta. Padala je i padala.

U izvjesnom smislu, sve je to bilo od koristi. Frankenštajnovski svijet pokušavao je oživjeti kao cjelina; na kraju će se uspostaviti nekakva ravnoteža u zraku, morima i stijenama. Ali ovaj bolni proces ozdravljenja bio je razoran za sve biljke i životinje koje su se trudile da prežive.

Tragačicu nije brinula budućnost. Za nju je postojala samo sadašnjost, a sadašnjost je bila samo jad i bijeda u surovoj tamnici ljudi, dok su je odozgo šibale kisele kiše. Kada bi pljusak postao nesnosan, Hvatačica bi se šćućurila ispod majke, dok bi se Tragačica nadvila nad svoga potomka, štiteći ga vlastitom leđima od iritirajućeg izlijeva s neba.

TREĆI DIO

18. IZASLANICI S NEBA

I dalje držeći podignut mač, Mongol je viknuo preko ramena. Iz šatora ne, pomislio je Kolja, iz jurte potrčalo je još naoružanih muškaraca. Za njima su pošli žene i djeca; oči su im bile širom otvorene.

Muškarci su imali klasične azijatske crte lica, zaključio je Kolja, široke, sa sitnim, crnim očima i kosom crnom kao ugljen koju su nosili uvezanu otraga. Imali su na sebi vrećaste, tamnosmeđe hlače i bili su bosonogi ili su nosili čizme u koje su bile uvučene nogavice hlača. Gore su imali ili jednostavne, svijetle tunike, s puno zakrpa, ili su bili bez ičega, tako su im se vidjela gola prsa.

Djelovali su opasno i snažno. Prijeteće su se okupili oko astronauta koje je silno pritiskala gravitacija. Kolja je pokušavao doći k sebi. Drhtao je; Musino tijelo bez glave ležalo je pokraj Sojuza, dok su iz vrata tekle posljednje kapi krvi.

Musin ubojica prišao je Sabli koja mu je uzvratila pogled. Bez riječi, uhvatio ju je za grudi i stisnuo ih.

Sable nije ni trepnula. "Do vraga, kako ovaj tup zaudara." Kolja je zamijetio krhkost u njenom glasku, osjetio je strah ispod odlučnosti. No ratnik je odstupio. Muškarci su počeli da brzo razgovaraju, pogledajući na astronaute i njihovu letjelicu, kao i na svileni padobran koji je lepršao prašnjavom stepom.

"Mislim da znam o čemu pričaju", prošaptala je Sable. "Dogovaraju se da te ubiju. Mene će prvo silovati pa tek onda ubiti."

"Pokušaj ne reagirati", rekao je Kolja.

Napetost je prekinuo krik. Jedna djevojčica, od svojih pet godina, lica okruglog poput dugmeta, dodirnula je zid Sojuza i trgnula se opečene ruke.

Muškarci su zabrundali kao jedan. Musin ubojica primakao je mač uz Koljin vrat. Usta su mu bila otvorena, oči sitne, a Kolja je u njegovom dahu razabrao mirise mesa i mlijeka. Odjednom, svijet kao da je oživio oko njega: čovjek pred njim koji je zaudarao poput životinje, stepa koja miriše na hrđu, čak i navala krvi u njegovim ušima. Hoće li ovo biti njegovo posljednje sjećanje prije no što pođe za Musom u tamu?

"Darugači", rekao je. "Tengri. Darugači."

Čovjekove oči su se raširile. Odstupio je, ali mač mu je i dalje bio podignut; ponovo je uslijedilo brzo pričanje, ali sada su pogledi muškaraca postali još oštriji. "Što si rekao?" prošaptala je Sable.

"Nešto čega sam se sjetio iz školskih dana." Kolja se trudio da mu glas ostane staložen. "Riskirao sam. To je lako mogao ne biti njihov jezik; mogli smo se spustiti u bilo koje razdoblje..."

"Koji jezik?"

"Mongolski."

"Znala sam", frknula je Sable.

"Rekao sam da smo izaslanici. Izaslanici Vječnih Nebesa. Ako povjeruju u to, ophodit će se prema nama s poštovanjem. Možda će nas isporučiti ovdašnjim vođama. Blefirao sam... samo sam blefirao..."

"Dobro razmišljanje, Batmane", rekla je Sable. "Uostalom, vidjeli su nas kako padamo s neba. Vodite me vašem vođi. To uvijek upali u filmovima." Nasmijala se, ali bio je to samo usiljen, ružan zvuk.

Ljudi okupljeni oko astronauta konačno su se počeli razilaziti; nitko ih nije ubio. Jedan je muškarac odjenuo ogrtač i stavio pustenu kapu, potrčao ka konju koji bio vezan pokraj jedne jurte, zajahao ga i pojurio u oštrom kasu.

Vezali su im ruke na leđa i poveli ih prema jednom šatoru. Hodanje bi bilo teško i bez vezanih ruku; Kolja je imao dojam da na sebi nosi neko olovo, a u glavi mu se ljuljalo. Djeca koja su buljila u njih, kopajući noseve, obrazovala su svojevrstan špalir. Jedan deran ružnog izgleda dohvatio je kamen i pogodio Kolju u rame. Ovo teško da je bio dostojanstven povratak na Zemlju. Ali barem su bili živi; barem su kupili malo vremena. Ulaz na šatoru se otvorio i gurnuli su ih unutra.

Sablu i Kolju su natjerali da se spuste na prostirke od pusta. Odjeveni u kruta odijela pod tlakom, astronauti su izgledali ogromni u jurti, a noge su im se smiješno pružale pred njima. Ali kad su sjeli, bilo je to veliko olakšanje.

Jedini ulaz u jurtu gledao je na jug; Kolja je vidio sunce iza sloja izmaglice. Bila je to mongolska tradicija, znao je; u njihovoj rudimentarnoj teologiji postojao je kult obožavanja sunca, a ovdje, u ravnicama sjeverne Azije, sunce se, krećući se u svojim dnevnim ciklusima, nalazilo na jugu.

Mongoli su dolazili pogledati pridošlice, zdepasti muškarci i mišićave žene. Zurili su u astronaute, naročito u Sable, s izrazom gramzljive sračunatosti.

Dio njihove opreme donijet je iz kapsule Sojuza. Glavnina toga medicinska oprema za prvu pomoć, čamac za spašavanje na napuhavanje bila je nerazumljiva Mongolima. Sabli i Kolji bilo je dopušteno da zamijene nezgrapna svemirska odijela lakšim narančastim kombinezonima koje su nosili na stazi. Mongolska djeca buljila su u njihovo donje rublje i gumene steznike koje su svukli. Svemirska odijela odložena su u jedan kut neuredne jurte poput odbačenih čahura.

Oboje astronauta uspjeli su sakriti od Mongola svoje lako naoružanje, krijući ga iza leđa.

Nakon toga, na Koljino veliko olakšanje, nakratko su ostavljeni sami. On je legao uz prljav zid jurte; udovi su mu se tresli dok se trudio primiriti lupanje srca i samo snagom volje otjerati maglu iz glave. Sada bi se trebao nalaziti u bolnici, okružen vrhunskom tehnologijom dvadeset prvog stoljeća, na početku programa psihoterapije i oporavka, a ne dovučen u kut ovog smrdljivog šatora. Osjećao se slab poput kakvog starca, a u odnosu na ove mišićave, snažne Mongole bio je potpuno bespomoćan; bio je istovremeno gnjevan i uplašen.

Pokušao je razmišljati, napraviti inventar onoga što ga okružuje.

Jurta je bila čvrsta i dobro napravljena. Vjerojatno je pripadala poglavaru ove male zajednice. Glavna potpora bila joj je jedna debela motka, a manji kolci i letve činili su kostur koji je nosio stožasti pust. Pod su prekrivale prljave prostirke, a metalno posuđe i kozja koža visjeli su s kuka. Uz zidove su stajale drvene i kožne škrinje, jedini namještaj koji su koristili nomadi. Jurta nije imala prozora; samo je na vrhu bila napravljena rupa iznad kamenog ognjišta u kojem su gorjeli komadi suhe balege.

Kolja se prvo zapitao kako se jurta mogla porušiti i ponovo podići, što se moralo događati najmanje dva puta godišnje, budući da su se nomadi selili sa zimskih na ljetne pašnjake i natrag. A onda je uočio široka kola koja su stajala malo podalje. Bila su dovoljno prostrana da na njih stane cijeli šator sa svim onim što je bilo u njemu.

"Ali nisu uvijek tako radili", prošaptao je on Sabli. "Mongoli. Jedino u ranom trinaestom stoljeću. Inače su samo srušili jurte poput šatora i prevozili ih skupljene. To nam pomaže datirati razdoblje... Spustili smo se u razdoblju kada je mongolsko carstvo bilo na vrhuncu!"

"Sreća naša što toliko znaš o njima."

"Sreća?" progunđao je Kolja. "Sable, Mongoli su dva puta prešli preko Rusije. To iskustvo se ne zaboravlja, čak ni nakon osam stoljeća."

Poslije nekog vremena počelo se pripremati neko jelo. Jedna žena donijela je veliki željezni lonac. Pola ovce bilo je isječeno i bačeno u posudu ne samo meso i kosti nego i pluća, želudac, mozak, ostale iznutrice, papci, oči; očito, ništa se nije bacalo. Žena je imala lice poput životinjske kože, a ruke poput punjača topova. Dok je pripravljala meso, uopće nije obraćala pažnju na Sablu i Kolju, kao da su dvoje ljudi iz budućnosti šćućureni u kutu jurte bili svakodnevna pojava.

Nasukani astronauti činili su sve što su mogli da ubrzaju prilagođavanje na Zemljinu silu težu, potajno razgibavajući zglobove i mijenjajući položaj kako bi opterećivali različite dijelove svoje muskulature. Osim toga nisu imali ništa drugo raditi osim da čekaju, pretpostavljao je Kolja, da se onaj jahač vrati iz pohoda do ovdašnjih vođa, kada će biti donesena odluka o njihovoj sudbini, odluka koja je, bio je svjestan toga, mogla značiti i njihovo smaknuće. Ali usprkos ovim mračnim perspektivama, Kolji je, kako je popodne protjecalo, postajalo sve dosadnije.

Gomila mesa i iznutrica u velikom loncu krčkala se dva sata. Sve više je odraslih i djece navraćalo u šator. Neki su donijeli još mesa i ubacili ga u lonac. Sudeći po izgledu, bili su to komadi lisica, miševa i zečeva. S njih je grubo oderana koža, ali nisu bilo očišćeni; Kolja je vidio na mesu komadiće zemlje i sasušene krvi.

Kad je došlo vrijeme jela, Mongoli su navalili. Drvenim žlicama zahvaćali su komade mesa i jeli ga zatim prstima. Ispijali su velike količine nečega što je sličilo na mlijeko, a sipali su ga iz vlažnih mjehova od kozje kože. Povremeno, ako im se ne bi sviđao ukus nekog komada mesa nakon nekoliko zalogaja, bacali bi ga natrag, dok bi hrskavicu jednostavno otpljunuli u lonac.

Sable je to užasnuto promatrala. "A nitko nije oprao ruke prije jela."

"Kod Mongola, voda se odlikuje božanskom čistoćom", rekao je Kolja. "Ne skrnaviš je tako što ćeš je koristiti za pranje."

"Pa kako se onda peru?"

"Dobro došla u mongolsko trinaesto stoljeće, Sable.

Ljudi su se držali na udaljenosti od astronauta, ali osim toga njihov društveni život čini se da je ostao neugrožen.

Nakon nekog vremena, jedan mlađi muškarac prišao je astronautima, noseći zdjelu mesa. Kolja je primijetio kako ovčje salo koje se sjajilo na dječakovim usnama predstavlja samo gornji sloj naslage masnoće i prljavštine koja mu je prekrivala lice; postojale su čak skorjele sline ispod širokog nosa, a zadah koji se širio s njega, nalik na pokvareni sir, bio je nesnosan. Dječak je zašao Kolji iza leđa i oslobodio mu jednu ruku. Zatim je dohvatio jedan komad mesa iz zdjele i pružio mu ga. Nokti su mu bili crni od prljavštine.

"Znaš", rekao je Kolja, "Mongoli su omekšavali meso tako što su ga držali ispod sedla dok bi jahali. U ovaj komad ovčetine možda je danima ubrizgavan metan iz guzice nekog debelog pastira."

"Jedi", promrmljala je Sable. "Potrebni su nam peptidi."

Kolja je uzeo ponuđeno meso, zažmirio i zagrizao ga. Bilo je žilavo i imalo okus loja i maslaca. Mladić mu je kasnije donio šalicu mlijeka. Bilo je jako, a on se neodređeno sjećao da su Mongoli prokuhavali kobilje mlijeko. Ispio je što je manje mogao.

Nakon obroka astronauti su izvedeni van, jedno po jedno, da se olakšaju, pod budnim okom.

Kolja je iskoristio priliku da malo pogleda uokolo. Ravnica se pružala na sve strane, ogromna i prazna, jednoličan pokrov žute prašine prošaran zelenilom. Ispod pepeljastog neba plovili su debeli oblaci, bacajući sjene nalik na jezera. Ali spram zemlje, ogromne, ravne i ničim nenarušene, čak je i nebo izgledalo patuljasto. Ovo je bila Mongolska visoravan doznao je iz navigacije tijekom spuštanja. Nigdje znatno viša od tisuću metara iznad razine mora, bila je odsječena od ostatka Azije velikim prirodnim preprekama: planinskim lancima na zapadu, pustinjom Gobi na jugu, sibirskim šumama na sjeveru. Sa staze gledana, prisjetio se, izgledala je kao velika pustoš, blago naborana ravnica prošarana tu i tamo nitima rijeka gotovo nepostojeća, tek skica jednog predjela. A sada se on našao tu, zaglibljen usred nje. A u tu ogromnu prazninu ugnijezdilo se ovo selo. Boje blata, s tragovima vremena, oble jurte su izgledale prije kao erodirane gromade nego djelo ljudskih ruku. Odjeljak za spuštanje Sojuza nekako i nije djelovao naročito neprimjereno ovdje. Djeca su trčala i smijala se, susjedi su se dovikivali iz jurti. Kolja je vidio životinje, ovce, koze i konje, kako se slobodno kreću uokolo; mukanje i blejanje ispunjavalo je miran zrak. Iako se možda nalazio osam stoljeća udaljen od svog vremena i predstavljao najveći mogući kontrast u odnosu na ove ljude astronaut spram nomada, tehnološki najrazvijeniji pripadnik čovječanstva spram njegovih najprimitivnijih članova bilo mu je jasno da se osnovna gramatika ljudskih odnosa nije promijenila: našao se na malom otoku ljudske topline, usred ogromne, tihe pustoši ravnice. To je na izvjestan način bilo umirujuće, iako je bio Rus koji je pao u ruke Mongola.

Te noći Kolja i Sable zbili su se jedno uz drugo pod šatorom od konjske dlake koje je grozno zaudaralo. Odasvud oko njih dopiralo je hrkanje Mongola. Ali kad god bi Kolja podigao pogled, uvijek bi zatekao budnog nekog od njih. Stražar bi motrio na njih očima koje su se svjetlucale u prigušenoj svjetlosti vatre. Kolji se činilo da nije ni trepnuo. Nasuprot njemu, Sable mu je samo položila glavu na rame i utonula u san koji je neprekidno potrajao satima; zadivljivala ga je njena hrabrost.

Tijekom noći podigao se vjetar, tako da je jurta pucketala i ljuljala se, poput čamca koji pluta stepskim morem. Ne mogavši zaspati, Kolja se pitao što je bilo s Caseyjem.

19. DELTA

Kad je završio doručak, tajnik Eumenes otpustio je paževe. Prebacio je grimizni ogrtač preko ramena i, odgurnuvši teški kožni zastor na ulazu, izašao iz šatora. Oblaci su se razišli, otkrivši plavo nebo, blijedo poput isprane boje. Kiša je napokon stala. Ali kada je pogledao na zapad, prema moru, Eumenes je vidio nove oblake kako se klobuče i ključaju, znak da se sprema nova oluja. Čak i ovdašnji ljudi, koji se okupljao oko vojnog logora prodajući talismane, tričarije i tijela svoje djece, tvrdili su da nikada nisu doživjeli ovakvo vrijeme.

Eumenes se uputio prema Hefaistionovom šatoru. Nije bilo lako koračati. Zemlja se pretvorila u meko, žuto blato, razgaženo stopalima ljudi i kopitima životinja, koje se lijepilo za Eumenesove konjičke čizme.

Dim tisuća vatri dizao se oko njega put blijedog neba. Ljudi su izlazili iz šatora, čisteći blato s odjeće i opreme. Neki od njih obrijali su bradu; naredba da se mora biti glatko obrijan bila je jedan od prvih poteza koje je kralj povukao nakon što je preuzeo zapovjedništvo nad vojskom nakon ubojstva oca; to je tobože trebalo onemogućiti protivnike da ih za nešto lako uhvate u borbi prsa u prsa. Makedonci su gunđali, kao i obično, zbog ovog nastranog grčkog običaja, kao i zbog ubogog, barbarskog stanja ovog mjesta gdje ih je kralj doveo.

Vojnici su uvijek bili skloni gunđanju. Ali kada je flota prispjela ovdje u deltu, otplovivši niz Ind iz kraljevog logora, i sam Eumenes bio je zapanjen vrućinom, smradom i oblacima kukaca koji su lebdjeli povrh močvarnog tla. Ali Eumenes se dičio discipliniranim umom; mudar čovjek obavljat će svoj posao bez obzira na vremenske prilike. Ni bogkralj nije pošteđen kiše.

Hefaistionov šator bio je velik, znatno veći od Eumenesovog, što je bio znak naklonosti kralja prema svom najbližem sudrugu. Dijelovi u kojima se obitavalo bili su okruženi nizom predvorja i predsoblja, a štitio ih je odred štitonoša, elitne vojne jedinice koja je uživala ugled najbolje pješadije na svijetu.

Eumenes je zaustavljen kada je prišao šatoru. Stražar je, dakako, bio Makedonac. Dakako da je poznavao Eumenesa, ali se ipak ispriječio ispred tajnika, podigavši mač. Eumenes nije ustuknuo niti je oborio pogled, tako da se vojnik konačno povukao.

Neprijateljsko držanje makedonskog ratnika prema grčkom činovniku bilo je podjednako neumitno kao i vrijeme premda se temeljilo na neznanju; kako su ovi napola barbari inače zamišljali da se velika mašinerija vojske mogla održavati i opskrbljivati, organizirati i usmjeravati, bez mukotrpnog rada Eumenesovog tajništva? Eumenes je stupio u šator, ne osvrnuvši se.

U predvorju je vladao metež. Komornici i paževi podizali su stolove, sakupljali dijelove razbijenog zemljanog posuđa i komade poderane odjeće, kao i uklanjali tragove prolivenog vina i nečega što je sličilo na krvavo povraćanje. Hefaistion je prethodne noći očito ponovo zabavljao svoje zapovjednike i druge "goste". Hefaistionov vratar bio je nizak, debeo, pretjerano živahan čovjek neobične riđeplave kose. Pošto je ostavio Eumenesa da čeka u predvorju upravo onoliko koliko je bilo potrebno da istakne svoj položaj, naklonio se i pokazao tajniku da se uputi u Hefaistionove privatne odaje.

Hefaistion se nalazio opružen na ležaju, dopola prekriven dekom i još u noćnoj košulji. Oko njega je sve vrvjelo ljudima: komornici su vadili odjeću i postavljali stol za jelo, dok je mnoštvo paževa donosilo vrčeve vode. Oslonjen na lakat, Hefaistion je tromo prebirao po poslužavniku punom mesa.

Nešto se uskomešalo ispod deke. Jedan dječak, još sanjivih očiju, izronio je van, sjeo i začuđeno pogledao oko sebe. Hefaistion mu se osmjehnuo. Dodirnuo je vrhovima prstiju prvo svoje usne pa dječakove, a onda ga potapšao po ramenu. "Idi sad."

Dječak se spustio s ležaja, gol. Jedan komornik zaogrnuo ga je ogrtačem i poveo ga van. Čekajući pokraj ulaza, Eumenes se trudio da ne pokaže prezir prema onome što je vidio. Već je dugo živio i radio s Makedoncima, tako da ih je razumio. Pod kraljevima, izrasli su u silu koja je bila u stanju osvojiti svijet, ali u biti bili su to pripadnici brdskih plemena samo dva naraštaja udaljeni od drevnih tradicija. Eumenes bi im se čak pridružio u bahanalijama kad je to politika zahtijevala. No, neki od ovih paževa bili su sinovi makedonskih plemića, poslati da služe kod kraljevih časnika kako bi upotpunili obrazovanje. Eumenes je mogao nasluti kako je to djelovalo na ove mlade ljude da svakog jutra uklanjaju smradnu povraćevinu koju je neki barbarinratnik izbljuvao u svoje pehare ili da provode noći udovoljavajući njegovim drugim prohtjevima.

Hefaistion je konačno obratio pažnju na Eumenesa. "Poranio si danas, tajniče."

"Mislim da nisam osim ako sunce nije ponovo počelo skakati na nebu."

"Onda bit će da je kasno. Ha!" Mahnuo je Eumenesu ražnjićem punim mesa. "Kušaj malo. Nikad ne bih rekao da mrtva deva može biti toliko ukusna."

"Razlog što Indijci stavljaju toliko začina u hranu", rekao je Eumenes, "jest taj što jedu trulo meso. Smrdjet ću na voće i ovčetinu."

"Stvarno si gnjavator, Eumenese", uzvratio je napeto Hefiastion.

Eumenes je prigušio zlovolju. Unatoč beskrajnom nadmetanju s Hefaistionom, smatrao je da razumije Makedončeve promjene raspoloženja. "Nedostaje ti kralj. Pretpostavljam da još nema vijesti."

"Polovina izviđača uopće se nije vratila."

"Da li ti donosi utjehu ako se izgubiš među bedrima jednoga paža?"

"Predobro me poznaješ, tajniče." Hefaistion je spustio ražnjić na poslužavnik. "Možda si u pravu u svezi s začinima. Pa ipak, oni prosijeku crijeva kao što naša konjica siječe perzijske redove..." Ustao je s ležaja, svukao noćnu košulju i odjenuo čistu tuniku.

Eumenes je oduvijek smatrao da je ovaj Makedonac pun proturječnosti. Bio je viši od većine drugih, pravilnih crta, premda dugačkog nosa, upadljivih plavih očiju i guste crne kose. Dobro se vladao. Ali nije bilo sumnje da je bio ratnik, što su mnogi ožiljci potvrđivali.

Svi su znali da je Hefaistion kraljev najbliži sudrug još od djetinjstva, a ljubavnik od adolescentnih dana. Iako je kralj u međuvremenu stekao žene, priležnice i ljubavnike, među kojima je posljednji bio crvoliki perzijski eunuh Bagoas, jednom je, u pijanom stanju, povjerio Eumenesu da je oduvijek smatrao Hefaistiona jedinim istinskim sudrugom, jedinom pravom ljubavi svog života. Kralj, koji ni u stvarima prijateljstva nije bio budala, imenovao je Hefaistiona za zapovjednika ove armije, a prethodno ga je proglasio za hilijarha svoga vezira, kako bi to bilo kod Perzijanaca. Što se Hefaistiona tiče, za njega nije bilo drugih, nikoga osim kralja; paževi i priležnice bili su tu samo da ga zagriju u kraljevoj nenazočnosti. "Pričinjava li ti zadovoljstvo da me vidiš kako patim za kraljem?" upitao je Hefaistion, odijevajući se.

"Ne", rekao je Eumenes. "I ja brinem za njega, Hefaistione. Ne samo zato što mi je kralj, ne zbog pustoši koju bi njegov gubitak ostavio u našim životima nego zbog njega samoga. Možeš vjerovati u to ili ne, ali točno je."

Hefaistion ga je pogledao ispod oka. Otišao je do umivaonika, uzeo flanelski ručnik i obrisao njime lice. "Ne sumnjam u tebe, Eumenese. Nakon svega onoga što smo zajedno prevalili preko leđa, prateći kralja u njegovoj velikoj pustolovini,"

"Do nakraj Zemlje", dodao je tiho Eumenes.

"Do nakraj Zemlje da. A sad, tko zna, možda i dalje... Pričekaj me samo trenutak, molim te. Posluži se vodom, vinom, voćem..."

Eumenes je sjeo i uzeo nekoliko suhih smokava. Ovo je stvarno bilo dugo putovanje, pomislio je. A kako će to biti čudnovato, kako... razočaravajuće... ako bude suđeno da se završi ovdje, na ovom pustom mjestu, toliko daleko od doma.

S vojnicima iz željeznog doba koji su im držali koplja uperena u leđa, Bisesa, Cecil de Morgan, narednik Batson i trojica sepoja prešli su preko posljednjeg grebena. Pred njima se pružala delta Inda, ravnica prošarana svjetlucavom površinom široke, trome rijeke. Na zapadnom obzoru Bisesa je mogla zapaziti obrise brodova na moru koje je zamućivao gust, maglovit zrak.

Brodovi su sličili na trireme, pomislila je začuđeno.

Pred njom je ležao vojni logor. Duž riječnih obala podignuti su šatori, a dim iz nebrojenih vatri uzdizao se kroz jutarnji zrak. Neki šatori bili su ogromni, s otvorenim prednjim dijelovima poput trgovina. Svuda je vladala živost, sve je bilo u pokretu. Nisu tu bili samo vojnici: žene su lagano koračale, mnoge teško natovarene, djeca su trčala po blatu, a psi, kokoši, pa čak i svinje išli su po utabanim stazama. Malo dalje, u ograđenom prostoru nalazili su se konji, deve i mazge, dok su stada ovaca i koza bila raštrkana po močvarnom terenu. Svi odreda bili su blatnjavi, od najveće deve do najmanjeg djeteta.

Unatoč blatu i iscrpljenosti, de Morgan je djelovao razdragano. Zahvaljujući svom "utrošenom obrazovanju" znao je znatno više od nje o onome što se zbivalo ovdje. Pokazao je prema otvorenim šatorima. "Vidiš ono? Od vojnika se očekivalo da kupuje ono što im je potrebno, te su stoga za vojskom u pohodu išli trgovci poglavito Feničani, ako se dobro sjećam. A tu su i raznovrsne emporije, putujuća kazališta, čak i sudovi koji dijele pravdu... Nemoj zaboraviti da je ova vojska godinama bila na pohodu. Mnogi muškarci usput su stekli priležnice, žene, pa čak i djecu. Ovo je, zapravo, putujući grad..."

Bisesu je podbolo u leđa dugačko koplje jednog makedonskog vojnika: sarisa, kako ga je Morgan nazvao. Bilo je vrijeme za pokret. Počeli su silaziti niz padinu prema logoru.

Pokušala je prikriti umor. Na molbu satnika Grovea pridružila se izviđačkoj skupini koja je trebala pokušati stupiti u vezu s makedonskom vojskom. Nakon nekoliko dana pješačenja dolinom Inda, u osvit ovog dana predali su se jednoj makedonskoj ophodnji, u nadi da će ih odvesti do zapovjednika. Od tada su možda prevalili deset kilometara.

Ubrzo su se našli među šatorima i Bisesa je počela oprezno koračati po utabanom blatu i prljavštini; životinjski smrad bio je vrlo prodoran. Sudeći po tome, ovo je prije bilo neko poljoprivredno dobro nego vojni logor.

Nedugo nakon dolaska okružili su ih ljudi koji su buljili u Bisesino pilotsko odijelo, u de Morganovo prijepodnevno odijelo te u žarkocrvene jakne britanskih vojnika. Većina ljudi bili su niski, niži čak i od sepoja iz devetnaestog stoljeća, ali muškarci su bili plećati, mišićavi, očito vrlo snažni. Tunike vojnika bile su prepravljane i zakrpljene, pa su čak i kožni šatori pokazivali znake ofucanosti i krpljenja ali štitovi vojnika su se sjajili, pozlaćeni, a i konjska oprema bila je djelimično srebrna. Bila je to neobična mješavina istrošenosti i raskoši. Bisesa je lako zamijetila da vojska već dugo izbiva iz kuće, ali pohod je bio uspješan, a osvojeno blago nadilazilo je sve čemu su se vojnici nadali.

De Morgana kao da je više zanimala Bisesina reakcija nego samo Makedonci. "O čemu razmišljaš?"

"Uvjeravam samu sebe da sam stvarno ovdje", rekla je lagano. "Uistinu vidim ovo dvadeset tri stoljeća kao da je nekako uklonjeno. Također mislim na sve one ljude u mojemu svijetu koji bi dali puno toga da budu ovdje, da vide ovo."

"Da. Ali barem smo mi ovdje, a i to je nešto."

Bisesa je posrnula, a sarisa je odmah bila tu da je podbode. "Znaš", rekla je tiho, "imam pištolj za pojasom." Kao što su i pretpostavljali, Makedonci nisu prepoznali osobno naoružanje zarobljenika, tako da su im ga ostavili, oduzevši im samo noževe i bajunete. "U velikom sam iskušenju da ga izvadim i natjeram mog stražara da malo podbode vlastitu stražnjicu iz željeznog doba."

"Ne bih ti to savjetovao", rekao je de Morgan mirnim glasom.

Kada se Hefaistion spremio da se suoči s novim danom, Eumenes je naredio svom komorniku da iznese administrativne svitke i listove. Ovi papiri rasprostrti su po niskom stolu. Kao što su to činili gotovo svako jutro, Eumens i Hefaistion počeli su proučavati brojne pojedinosti upravljanja vojskom od više desetaka tisuća ljudi, snagu raznih vojnih jedinica, isplate plaća, popunjavanje ljudstva, odjeću, tovarne životinje posao koji se morao obaviti čak i kada vojska nije bila aktivna tjednima, kao što je s ovom bilo. U stvari, zadatak je bio složeniji nego inače zbog zahtjeva koje je upućivala flota što je besposleno stajala pred deltom.

Kao i uvijek, izvještaj tajnika konjice bio je naročito nepovoljan. Mnogi konji su uginuli, a dužnost mjesnih zapovjednika širom carstva bila je da osiguraju zamjene i da ih pošalju u razne sabirne centre odakle će biti upućeni u jedinice. Ali zbog prekida veza već neko vrijeme nisu stizala nova grla, tako da je tajnik konjice, koji je postajao sve zabrinutiji, preporučivao rekviriranje od mjesnog stanovništva "ako se uopće ijedno grlo još može naći izvan kotla za kuhanje", našalio se smrknuto Hefaistion.

Hefaiston je bio zapovjednik ove armije. Ali Eumenes, kraljevski tajnik, imao je svoju hijerarhiju koja je stajala usporedo s vojnim zapovjednim lancem strukturom. Imao je podređene tajnike pripojene glavnim vojnim jedinicama pješadiji, konjici, plaćenicima i drugima a svakom od njih pomagao je inspektor zadužen za podrobno prikupljanje informacija. Eumenes se dičio točnošću i blagovremenošću informacija kojima je raspolagao: bio je to pravi podvig, uzimajući u obzir činjenicu da je većina Makedonaca s kojima je imao posla bila nepismena i nevična računanju; ovo je vrijedilo čak i za pripadnike plemstva.

Ali Eumenes je bio dobro pripremljen za svoj posao. Stariji od većine kraljevih bliskih sudrugova, bio je u službi prvo kod kraljevog oca Filipa, a onda i kod njegovog sina.

Filip je pokorio Makedoniju tri godine prije negoli mu se rodio nasljednik. U to vrijeme, kraljevstvo je bilo labav savez kneževina koje su stalno bile u sporu, izložen prijetnjama barbara sa sjevera i licemjernih grčkih gradovadržava s juga. Pod Filipom su sjeverna plemena uskoro bila pokorena. Sukob s Grcima postao je neizbježan a kada je do njega došlo, Filipova ključna vojna inovacija, visoko uvježbana, vrlo pokretljiva konjica, nazvana Pratnja, lako je nadvladala grčku sporu pješadiju.

Porijeklom Grk s Kardije, Eumenes je znao da odbojnost prema barbarskim osvajačima Grčke vjerojatno nikada neće izblijedjeti. Ali u vrijeme kada je civilizacija bila ograničena na nekoliko otoka okruženih morem barbarstva i nepoznatog, oni Grci koji su bili politički promišljeniji znali su da ih jaka Makedonija štiti od još većih opasnosti. Hvalili su Filipovu ambiciju da krene u pohod na ogromno perzijsko carstvo, navodno kako bi osvetio zvjerstva koja su ranije Perzijanci počinili prema grčkim gradovima. Okolnost da su obrazovanje kraljevog sina uzeli u ruke grčki učitelji, među kojima je bio i slavni Aristotel, Platonov učenik, osnažila je Filipovu naklonost prema helenizmu.

Upravo u jeku priprema za veliki pohod na Perziju, Filip je bio ubijen.

Mladom kralju bilo je samo dvadeset godina, ali nimalo nije oklijevao da nastavi ono što mu je započeo otac. Niz brzih vojnih pohoda učvrstilo je njegov položaj u Makedoniji i Grčkoj. A onda se bacio na plijen o kojem je Filipu sanjao. Perzijsko carstvo pružalo se na području od današnje Turske pa sve do Egipta i Pakistana, a veliki kralj mogao je okupiti vojsku od milijun ljudi. Ali nakon šestogodišnjih surovih i blistavih vojnih pobjeda, Aleksandar je na kraju sjeo na prijestolje u Perzepolisu.

Kralj je želio ne samo osvojiti već i vladati. Htio je raširiti grčku kulturu po Aziji: osnivao je ili preuređivao gradove po grčkom uzoru širom svoga carstva. Također je pokušao, što se pokazalo proturječno, izmiješati razne narode koji su se sada nalazili pod njegovom vlašću. Usvojio je perzijski način odijevanja i ponašanja, a šokirao je svoje ljude kada je eunuha Bagoasa poljubio u usta pred svima. Eumenesova karijera napredovala je usporedo s usponom kralja. Njegova učinkovitost, pamet i politički sluh donijeli su mu kraljevo trajno povjerenje, tako da su mu odgovornosti rasle s povećanjem carstva, sve dok nije dobio dojam da mu na leđima počiva teret čitavog svijeta.

Ali samo jedno carstvo kralju nije bilo dovoljno. Osvojivši Perziju, uputio je cijelu vojsku od pedeset tisuća ratnika prekaljenih u borbama, na jug i na istok, u pohod na bogati, tajanstveni plijen, Indiju. Krenuli su čak i dalje na istok, prema neistraženoj i nekartografiranoj zemlji, želeći doći do obale koja je, prema kraljevom uvjerenju, bila rub oceana što je opasivao svijet. Ta zemlja bila je neobična: rijeke u njoj bile su pune krokodila, a šume divovskih zmija; pronosile su se glasine o tamošnjim carstvima za koja još nitko nije čuo. Ali te prepreke nisu mogle zaustaviti kralja. Što ga je to tjeralo sve dalje? Neki su tvrdili da je on bog u ljudskom liku, a ambicije bogova nadilaze ambicije ljudi. Drugi su smatrali da pokušava ponoviti podvige velikog junaka Ahila. Spominjala se i radoznalost; čovjek koga je podučavao Aristotel neumitno je stekao potrebu da upozna svijet. Ali Eumenes je pretpostavljao da je istina jednostavnija. Ovaj kralj bio je sjajno oličenje svog oca, te zato nije bilo čudo što je želio nadmašiti sve očeve ambicije i tako pokazati da je veći od njega.

Sve dok se na rijeci Beas vojnici iscrpljeni nakon višegodišnjih pohoda nisu pobunili te tako čak ni bogkralj nije mogao dalje. Bilo je dovoljno; postupit će kako treba ako zadrže ono što su osvojili.

Na jednoj dubokoj razini svog domišljatog uma Eumenes je vodio računa o vlastitim probitcima. Na dvoru se uvijek suočavao s takmacima: prezir Makedonaca prema Grcima, podrugivanje ratnika na račun "pisara", kao i sama njegova spretnost u poslu koji je obavljao donijeli su mu i mnoštvo neprijatelja. Naročito je Hefaistion bio na zlom glasu zbog ljubomore na svakoga u koga bi njegov ljubavnik imao povjerenja. Napetosti među kraljevim sudrugovima često su imale pogubne posljedice. Ali Eumenes je sve to preživio a ni njemu samom nisu nedostajale ambicije. Kako se težište kraljevog vladanja premjestilo s osvajanja na političku i ekonomsku konsolidaciju, Eumenesova istančana umijeća dobila su još višu cijenu, tako da se u njemu javila želja da nadraste svoj trenutni položaj tajnika.

I nakon preokreta na Beasu, kralj je, međutim, i dalje imao jednu veliku ambiciju. Još uvijek duboko u Indiji, sagradio je ogromnu flotu kojom je želio otploviti niz Ind, a zatim duž obala Perzijskog zaljeva, s namjerom da otvori novi trgovački put koji bi dodatno ujedinio njegovo carstvo. Podijelio je svoju vojsku: Hefaistion je dobio zadatak da povede flotu do delte, a za njim su pošli slonovi, koje kralj zadobio, i karavane s prtljagom; Eumenes i njegovi pomoćnici otputovali su s flotom. Istovremeno, kralj je poveo kampanju protiv pobunjenih plemena u svojoj novoj indijskoj pokrajini.

Išlo je po planu sve dok se kralj nije sukobio s narodom zvanim Maloi u gradutvrđavi Multanu. Uobičajeno hrabro, kralj je osobno predvodio napad ali strijela ga je pogodila u grudi. U posljednjoj poruci koju je Hefaistion dobio pisalo je da će ranjeni kralj biti prebačen na brod koji će se spustiti niz rijeku da bi se pridružio ostatku flote; kasnije će za njim doći i vojska.

Ali to je bilo prije više dana. Izgledalo je kao da je netragom iščezla, negdje uzvodno, vojska koja je osvojila svijet. A i nebo je postalo ispunjeno nesumnjivo neobičnim znamenjima; među ljudima su se pronosili glasovi o tome kako je sunce iznenada odskočilo na nebu. Ova čudnovata znamenja bila su jasan navještaj nekog velikog, strašnog događaja a što je to drugo moglo biti do smrt bogakralja? Eumenes se uvijek više pouzdavao u čvrste činjenice nego u zle slutnje, ali bilo je teško odgonetnuti informacije, odnosno njihov nedostatak, tako da je sveopća nelagoda samo rasla.

No, neizbježna rutina upravljanja vojskom odvraćala im je pažnju od veće neizvjesnosti u kojoj su se našli. Eumenes i Hefaistion morali su se hvatati ukoštac s raznim problemima koji se nisu mogli riješiti na nižim razinama birokracije. Danas ih je čekao slučaj zapovjednika jedne divizije Pješadijske pratnje koji je, otkrivši da mu je omiljena prostitutka u postelji s jednim drugim časnikom, izvadio nož i odsjekao ovome nos.

"Baš nezgodan slučaj", rekao je Eumenes, "loš primjer ostalima."

"Nije samo to u pitanju. Posrijedi je sraman čin." Tako je i bilo; ovakva kazna snašla je, po kraljevoj naredbi, ubojicu poraženog Darija, velikog perzijskog kralja. "A poznavao sam njih dvojicu", nastavio je Hefaistion. "Kolale su glasine da su ljubavnici! Djevojka se nekako našla između njih, nadajući se možda da će se nekako okoristiti ako ih okrene jednog protiv drugog." Protrljao je dugačak nos. "Tko je ta djevojka, usput budi rečeno?"

Bilo je to dobro pitanje. Uopće nije bilo nemoguće da se pripadnici uvrijeđenih poraženih naroda infiltriraju u zapovjednu strukturu kraljeve vojske kako bi tu počinili što je moguće veću štetu. Eumenes je počeo prebirati po svicima.

Ali prije negoli je našao odgovor, unutra je banuo Hefaistionov čuvar. "Gospodaru! Morate izaći... Najneobičnija stvar... najneobičniji ljudi..."

"Vijesti od kralja?" uzviknuo je Hefaistion.

"Ne znam, gospodaru. Oh, dođite, dođite!"

Hefaistion i Eumenes razmijeniše poglede. Zatim su ustali, nehajno prevrnuvši stol sa svicima, i pohitali van. Hefaistion je usput pograbio mač.

Bisesa i de Morgan dovedeni su do skupine velikih šatora koji su bili podjednako blatnjavi kao i ostali. Stražari opakog izgleda, naoružani kopljima i mačevima, stajali su na ulazu i mrko ih motrili. Bisesin čuvar istupio je naprijed i počeo govoriti na brzom grčkom. Jedan od stražara odsječno je klimnuo glavom, stupio u prvi šator i počeo razgovarati s nekim unutra.

De Morgan je bio napet, nervozan, uznemiren. Bisesa je u međuvremenu uvidjela da on upada u to stanje kad god namiriše neku povoljnu priliku. Nastojala je sačuvati prisebnost.

Iz šatora je nahrupilo još stražara u donekle različitim odorama. Okružili su Bisesu i ostale, s mačevima uperenim u trbuhe putnika. Zatim su se pojavila još dva čovjeka, očito viša po činu; nosili su tunike i ogrtače vojničkog izgleda, ali odjeća im je bila čista. Mlađi od dvojice zapovjednika probio se kroz stražare. Imao je široko lice, dugačak nos i kratku, crnu kosu. Odmjerio ih je od glave do pete, a onda im se odozdo zagledao u lica, kao i ostali vojnici, bio je niži od pridošlica. Bisesi se učinio napet, iscrpljen, nesretan, ali njegov jezik tijela bio je tako stran da nije mogla biti sigurna.

Stao je pred Morgana i izderao mu se u lice. De Morgan se trgnuo kako bi se zaštitio od prskanja pljuvačke i nekako promucao odgovor.

"Što hoće", procijedila je kroz zube Bisesa.

De Morgan se namrštio, napete pažnje. "Da zna tko smo... pretpostavljam. Govori jakim naglaskom. Zove se Hefaistion. Zamolio sam ga da uspori. Rekao sam mu da ne govorim dobro grčki što je i istina; ono što su me tjerali da bubam u Winchesteru nije baš bilo jako slično ovome."

Drugi zapovjednik istupio je naprijed. Bio je očito stariji, bez ikakvih drugih dlaka osim snježnosrebrne kose; lice mu je izgledalo mekše, usko lukavo, pomislila je Bisesa. Stavio je šaku na Hefaistionovo rame i obratio se de Morganu mirnijim tonom.

De Morganovo lice se ozarilo. "Oh, Bogu budi hvala, pravi Grk! Jezik mu je arhaičan, ali barem govori pravilno, za razliku od ovih Makedonaca..."

I tako, putem dvostrukog prevođenja preko de Morgana i starijeg muškarca, koji se zvao Eumenes, Bisesa je uspjela razgovarati. Rekla je njihova imena i pokazala uz dolinu Inda. "Mi smo s jednom vojnom postrojbom ondje", rekla je. "Gore, uz dolinu..."

"Ako je to točno, onda smo trebali i ranije naići na vas", odbrusio je Eumenes.

Nije znala što reći na ovo. Ništa iz njenog prethodnog života nije je pripremilo za ovakav susret. Sve je bilo neobično, sve u svezi s ovim ljudima iz dubine vremena. Bili su niski, smrknuti, plahoviti, snažnih mišića izgledali su srodniji životinjama nego ljudima. Pitala se kako ona izgleda u njihovim očima.

Eumenes je istupio naprijed. Obišao je Bisesu, ispitujući prstima materijal od kojeg joj je bila napravljena odjeća. Kada je dodirnuo dršku njenog pištolja, napela se; ali oružje mu nije privuklo pažnju.

"Ništa na tebi ne djeluje poznato."

"Ali sve je sada drukčije." Pokazala je prema nebu. "Svakako vam nije promaklo. Sunce, vremenske prilike. Ništa nije kao što je ranije bilo. Našli smo se na ovom putovanju protivno našoj volji, putovanju koje nismo razumjeli. Kao ni vi. Ali smo dovedeni na isto mjesto. Možda možemo pomoći jedni drugima."

Eumenes se osmjehnuo. "S vojskom bogakralja putovao sam kroz čudesa posljednjih šest godina i sve što smo zatekli usput osvojili smo. Ma koja da je neobična sila uskomešala svijet, sumnjam da nas može uplašiti..."

Tog trenutka logorom se razliježe poklič. Ljudi su potrčali prema rijeci, na tisuće njih istovremeno se pokrenulo, kao da je vjetar puhnuo preko polja trave. Pritrčao je jedan glasnik i brzo se obratio Eumenesu i Hefaistionu.

"Što je bilo?" upitale je Bisesa de Morgana.

"Dolazi", uzvratio je trgovac. "Napokon dolazi."

"Tko?"

"Kralj..."

Flotila brodova približavala se rijekom. Većina su to bile široke lađe ravnih korita ili veličanstvene trireme s raširenim grimiznim jedrima. Ali plovilo na čelu flotile bilo je manje i bez jedara; pokretalo ga je petnaest parova veslača. Na krmi je bio postavljen platneni krov, opšiven grimizom i srebrom. Kada se brod približio logoru, platneni krov je uklonjen i ispod se ukazao čovjek okružen ađutantima; ležao je na nečemu što je sličilo na pozlaćeni ležaj. Žamor se razlijegao kroz gomilu koja je promatrala. Bisesa i de Morgan, na koje su svi zaboravili osim stražara, pohitali su s ostalima prema plitkoj obali. "Što sada govore?" pitala je Bisesa.

"Da je ovo obmana", uzvratio je de Morgan. "Da je kralj mrtav, a da ovo dovoze njegov leš na sahranu."

Brod je stigao do obale. Hefaistion je izdao zapovijed i odred vojnika pohitao je naprijed, noseći svojevrsna nosila. Ali, na opću zapanjenost, prilika na ležaju se pomaknula. Dao je znak rukom vojnicima s nosilima da se maknu, a onda se, lagano i bolno, uz pomoć pomoćnika odjevenih u bijelo, podigao na noge. Okupljeni na obali promatrali su u mukloj tišini kako se ranjenik muči.

Nosio je tuniku dugačkih rukava, grimizni ogrtač i težak prsni oklop. Ogrtač je bio prošaran i opšiven zlatom, dok su tuniku ukrašavale šare koje su prikazivale rađanje sunca i razne figure.

Bio je nizak i zdepast kao i većina Makedonaca te glatko izbrijan. Nosio je kosu začešljanu unatrag s razdjeljka po sredini; bila mu je dugačka sve do ramena. Njegovo lice, crveno od izloženosti suncu i vjetru, bilo je čvrsto, široko i lijepo, a pogled postojan i prodoran. Dok je promatrao okupljene na obali, glavu je držao nekako čudno nagnutu na lijevu stranu; oči su mu bile podignute, a usta otvorena. "Liči na rock zvijezdu", prošaptala je Bisesa. "A glavu drži kao princeza Diana. Nikakvo čudo što je omiljen..."

Novi žamor počne se širiti gomilom.

"To je on", prošaputao je Morgan. "To govore." Bisesa je s iznenađenjem primijetila da mu se oči pune suzama. "To je on. Aleksandar! Tako mi Boga, tako mi Boga."

Počelo je klicanje, šireći se poput vatre kroz suhu travu; muškarci su mahali šakama, kopljima i mačevima. Prema brodu je poletjelo cvijeće, zasuvši palubu blagom kišom latica.

20. GRAD ŠATORA

U zoru drugoga dana nakon odlaska, mongolski izaslanik se vratio. O sudbini astronauta donijeta je, kako izgleda, odluka.

Sablu su morali tresti da je probude. Kolja je već bio budan; oči su ga pekle od nespavanja. U pljesnivoj tami jurte, optočeni hrkanjem djece u kolijevkama, astronauti su dobili doručak: komad hljeba spravljenog bez kvasca i zdjelu nečega što je podsjećalo na vruć čaj. Bio je aromatičan, po svemu sudeći pripravljen od stepskih trava; djelovao je neočekivano okrepljujuće.

Astronauti su se kretali ukočeno. Oboje su se brzo oporavljali od boravka na stazi, ali Kolja je čeznuo za toplim tušem ili barem jednim dobrim umivanjem.

Izvedeni su iz šatora pa im je dopušteno da obave jutarnje fiziološke potrebe. Nebo je rudjelo, a uobičajeni pokrov oblaka i pepela danas je izgledao razmjerno lak. Neki nomadi izražavali su poštovanje zori, klanjajući se prema jugu i istoku. Bilo je to jedno od rijetkih javnih pokazivanja religijskih osjećaja; Mongoli su bili šamani koji su izbjegavali javne obrede proricanja, istjerivanja zlih duhova i čarobnjačkih djelovanja, radije ih obavljajući u svojim jurtama.

Astronauti su dovedeni pred malu skupinu muškaraca koji su sjedili na konjima. Dva konja bila su upregnuta u malena kola s drvenim kotačima. Konji su bili zdepasti i ne baš disciplinirani, baš kao i jahači; ovi su se nestrpljivo osvrtali, kao da jedva čekaju obaviti posao koji je pred njima.

"Konačno napuštamo ovo mjesto", progunđala je Sable. "Civilizacijo, evo nas."

"Ima jedna ruska poslovica", upozorio ju je Kolja. "Tko se prerano veseli..."

"Vraga je ruska."

Astronaute su pogurnuli prema kolima. Morali su se popeti na njih vezanih ruku. Kada su se spustili na gole daske, jedan Mongol atletskog izgleda čak i po mjerilima ovih ljudi, prišao im je i počeo nešto glasno govoriti. Rožnato lice bilo mu je hrapavo poput reljefne karte.

"Što priča?" pitala je Sable.

"Nemam pojma. Ali već smo ga vidjeli, sjećaš se. Mislim da im je ovo vođa. Zove se Skakatai." Taj je vođa bio došao vidjeti ih nedugo nakon što su zarobljeni. "Ovaj šupak pokušat će nas dobro unovčiti. Što si ono rekao?"

"Darugači. Tengri."

Sable je prkosno pogledala Skakataia. "Jesi li čuo? Tengri, tengri. Mi smo ambasadori Boga. A ja neću dopustiti da budem odvedena u hram uživanja s rukama vezanim na leđima. Odvezuj nas odmah ili ću ti munjom spržiti tu bijednu guzicu."

Skakatai, naravno, nije razumio ništa drugo osim jedine mongolske riječi, ali Sablin ton prenio je poruku. Nakon što je razmijenjeno još nekoliko poruka koje druga strana nije shvatila, klimnuo je glavom jednome od sinova koji je uzeo nož i oslobodio ruke Sabli i Kolji.

"Odlično", rekao je Kolja, trljajući zglobove.

"Mačji kašalj", uzvratila je Sable. "Idemo dalje." Počela je pokazivati na Sojuz i svileni padobran razapet preko jedne jurte. "Hoću ono što je moje. Donesite padobran u kola. Kao i stvari koje ste pokrali iz Sojuza..." Bilo je potrebno mnogo gestikuliranja da bi se ovo stavilo do znanja, ali konačno, Skakatai je nevoljno zapovjedio da se utovari padobran, kao i da se iz jurte donesu dijelovi opreme. U kola su uskoro neskladno bili utovareni padobran, svemirska odijela i oprema. Kolja je provjerio jesu li tu pribor za hitnu pomoć i signalni pištolji kao i dijelovi amaterskog radija, njihova jedina moguća veza s vanjskim svijetom, Caseyjem i ostalima u Indiji.

Sable je kratko kopala po stvarima pa izvadila čamac na napuhavanje. Svečano ga je pružila Skakataju. "Evo ti", rekla je. Dar s neba. Kad odemo, povuci ovu ručicu. Shvaćaš?" Pokazala mu je nekoliko puta što treba učiniti sve dok se nije uvjerila da je Mongol shvatio. Zatim se naklonila, što je učinio i Kolja, pa su se popeli na kola.

Jahači su krenuli; jedan od njih vodio je na ularu konje koji su vukli kola. "Hvala na ovčetini, prijatelju", doviknula je Sable.

Kolja ju je pogledao. Malopomalo, počevši od potpune nemoći i ranjivosti, preuzimala je nadzor nad situacijom. U danima nakon spuštanja samo je snagom volje odagnala strah iz sebe ali njena predanost cilju ispunjavala je Kolju nelagodom. "Imaš petlju, Sable."

Iscerila se. "Jedna žena ne postaje astronautom ako ne nauči biti čvrsta. Uostalom, ugodno je napustiti ovo mjesto malo kulturnije negoli kako smo došli..."

Razlijegao se prasak pa kor zbunjenih uzvika. Skakatai je povukao ručici čamca. Usta otvorenih od zapanjenosti, Mongoli su zurili u žarkonarančasti artefakt koji se niotkuda rascvjetao pred njima. Prije negoli se selo izgubilo za konjanicima i kolima, djeca su počela skakati po nabreklom rubu čamca.

Putnici su napredovali vrlo brzo. Jahači su satima tjerali konje da trče kasom; Kolja je bio siguran da ovakva jurnjava mora brzo iscrpiti životinje, ali konji su očito bili odgajani da izdrže ovaj napor. Mongoli su jeli u sedlu, očekujući da to i astronauti rade u kolima. Nisu se zaustavljali ni da bi se olakšali, a Sable i Kolja naučili su skloniti se kada bi vjetar nosio na njih mlaz mokraće.

Dok su putovali, Kolja bi ponekad uočio iskrice koje bi zasvjetlucale u daljini, lebdeći bešumno iznad tla. Zapitao se jesu li to "Oči" o kojima je Casey izvijestio u Indiji. Ako je to posrijedi, znači li da se javljaju širom svijeta? Rado bi proučio neko Oko, ali put kojim su išli nije ih doveo u blizu nijedne kugle, a Mongole one nisu zanimale.

Prije negoli je sunce došlo do podnevnog meridijana, stigli su do odmorišta. Bila je to mala nakupina jurti, izgubljena usred stepske pustoši; nekoliko konja bilo je vezano pred šatorima, a Kolja je uočio čitavo krdo koje se kretalo, nečujno zbog daljine, preko stepe. Kada su se približili, jahači su izvadili zvono i zazvonili, na što je čuvar odmorišta žurno izašao iz jedne jurte. Uslijedilo je brzo pogađanje s čuvarom, konji su zamijenjeni i putovanje se nastavilo.

"Dobro bi mi došlo da smo se malo zaustavili", progunđala je Sable. "Amortizeri na ovim kolima nisu baš najbolji."

Kolja se osvrnuo prema odmorištu. "Mislim da je ovo jam."

"Što?"

"Pod Mongolima se svojevremeno nalazila cijela Euroazija, od Južnokineskog mora pa sve do današnje Mađarske. Održavali su ovaj prostor ujedinjenim zahvaljujući brzim komunikacijama sustavu putova i odmorišta gdje si mogla promijeniti konje. Rimljani su raspolagali sličnim sustavom. Glasnik je mogao prevaliti na konjima dvije do tri stotine kilometara dnevno."

"Ovo baš nije neki put. Jašemo preko puste stepe. Kako su se onda snalazili?"

"Mongoli bi naučili jahati još prije no što prohodaju", rekao je Kolja. "Putujući ogromnom ravnicom, postajali bi odlični navigatori. Vjerojatno uopće nisu ni morali razmišljati o tome."

Mongoli nisu prestali jahati ni kad se spustila noć. Spavali su u sedlu; jedan ili dvojica budnih predvodili bi ostale. Truckanje kola nije dopustilo Sabli da zaspi. Ali Kolja, iscrpljen posle dvije besane noći, prenapregnut i ošamućen stepskim zrakom bogatim kisikom, spavao je od sutona do svitanja.

Povremeno se, doduše, događalo da jahači oklijevaju. Morali su prijeći preko neobičnih, pravocrtnih granica koje su razdvajale golu, spečenu stepu od područja zelenije trave, kao i drugih mjesta gdje je ležalo raštrkano, klonulo cvijeće odnosno još čudnovatijih zona gdje su napola otopljeni nanosi snijega ispunjavali sjenovite zaklone.

Kolji je bilo jasno da su ove uočljive ravne granice predstavljale prelaze između pojedinih vremenskih odsječaka, odnosno da je stepa sastavljena od mnoštva dijelova koji su potjecali iz raznih godišnjih doba čak i iz različitih era. Ali baš kao što se snijeg otapao na toplom vremenu, proljetno cvijeće brzo je venulo, a potezi ljetne trave bili su neujednačeni i rasuti. Možda će doći do oporavka, svojevrsne usklađenosti, pomislio je Kolja, nakon što prođe puni ciklus godišnjih doba. Ali slutio je da će biti potrebno duže od godinu dana da se uspostavi nova ekologija od dijelova stare, sakupljenih po raznim vremenima.

Mongolski nomadi nisu mogli shvatiti ništa od toga, naravno. Čak su se i konji propinjali i njištali dok su prelazili preko uznemirujućih granica.

Jednom su se jahači, očigledno zbunjeni, zaustavili na nekom mjestu koje je izgledalo pusto i obično kao i sva ostala stepa. Možda se, pretpostavio je Kolja, ovdje nalazilo odmorište, a jahači nikako nisu mogli shvatiti kako to da ga sada nema. Odmorište je bilo izgubljeno, ali u vremenu, ne u prostoru. Nomadi, koji su bili praktični ljudi, nisu se mnogo opterećivali ovom zagonetkom. Nakon kratke rasprave uz puno slijeganja ramenima nastavili su put, ali sporije noge do tada; očito su zaključili da ako ne mogu računati na odmorišta, onda im treba štedjeti konje.

Poslije podne drugoga dana, izgled krajolika počeo se mijenjati, postavši manje ravan, brdovitiji. Sada su jahali kroz plitke doline, povremeno prelazeći preko potoka i nailazeći na šumarke ariša i jela. Ovaj kraj znatno je više nalikovao na sredinu u kojoj ljudi obitavaju; Kolja je osjetio olakšanje što su napokon napustili tjeskobnu jednoličnu ogromnost stepe. Čak su i Mongoli izgledali zadovoljniji. Dok su prolazili kroz neki šumarak, jedan mladić grubog lica sagnuo se, ubrao stručak divljeg geranija i zadjenuo ga za sedlo.

Ovo područje bilo je razmjerno gusto naseljeno. Prošli su kroz mnoga sela s jurtama, od kojih su neka bila velika i prostrana; stupovi dima dizali su se odasvud, povijajući se na vjetru. Pojavili su se i svojevrsni putovi, odnosno dobro utabane staze. Ovaj dio mongolskog carstva prošao je kroz Diskontinuitet gotovo nedirnut, iako je bio prošaran raznim vremenskim odsječcima.

Stigli su do neke široke, trome rijeke. Tu se nalazila skela koja je prelazila s jedne na drugu stranu pomoću razapetih konopaca. Bila je dovoljno velika da se na nju odjednom ukrcaju jahači, astronauti, konji, pa čak i kola. Prešavši na drugu obalu, skrenuli su na jug, idući duž rijeke. Kolja je vidio drugu veliku rijeku kako krivuda predjelom, svjetlucajući se; napredovali su prema velikom ušću. Nomadi su očito znali kuda idu.

U podnožju nekog brda, nedaleko od okuke jedne od rijeka, naišli su na gusto ispisanu kamenu ploču. Nomadi su se zaustavili i zagledali u ploču.

"Nisu je ranije vidjeli", rekao je smrknuto Kolja. "To je jasno. Ali ja jesam."

"Bio si ovdje?"

"Nisam. Ali vidio sam slike. Ako ne griješim, ovo je mjesto gdje se rijeka Onon ulijeva u rijeku Balj. A spomenik je podignut u šezdesetim godinama dvadesetog stoljeća, koliko se sjećam."

"Ovo je, dakle, mlađi vremenski isječak. Nikakvo čudo onda što su se ovi tipovi tako zabuljili u njega."

"Tekst bi trebao biti na staromongolskom. Ali uopće nije sigurno je li napisan kako treba."

"Misliš li da će ga naši pratioci moći pročitati?"

"Vjerojatno neće. Većina Mongola bila je nepismena."

"To je, dakle, spomenik? Ali čemu?"

"Obilježavanju osam stotina godina od kada se netko rodio..."

Nastavili su, uskoro se popevši na posljednji greben. A tamo, pružajući se pred njima preko bujne zelene ravnice, nalazilo se novo selo, ne jurta, ne selo, uvidio je Kolja, nego grad.

Bit će da je bilo na tisuće jurti, pravilno raspoređenih u formaciju rešetke; mjesto je zauzimalo mnogo hektara. Neke jurte nisu izgledale nimalo bolje od onih u Skakatajevom selu u stepi, ali u središtu se nalazilo jedno znatno veće zdanje, ogroman kompleks međusobno povezanih paviljona. Sve je to opasivao zid, ali postojala su i vanjska "predgrađa", naselje primitivnijih jurta zbijenih duž zidina. Prljavi putovi presijecali su ravnicu u svim pravcima, vodeći prema dverima u zidinama. Bilo je puno prometa na njima, a u samom gradu iz jurta se vijorio dim, spajajući se u oblak blijedosmeđeg smoga koji je lebdio povrh grada.

"Isuse", rekla je Sable, "pa ovo je šatorski Manhattan."

Možda. Ali na pašnjacima izvan grada Kolja je vidio velika stada ovaca, koza i konja kako spokojno pasu. "Baš kao što je opisano u legendama", promrmljao je. "Nikada nisu postali nešto više od nomada. Vladali su svijetom, ali sve do čega im je bilo stalo bilo je da imaju gdje izvesti svoja stada na ispašu. A kada bi došlo vrijeme da se premjeste na zimske pašnjake, cijeli grad bi se spakirao i preselio na jug..."

Konji su se ponovo dali u kas i putnici su se počeli spuštati plitkim usjekom prema gradu jurta.

Na ulazu ih je zaustavio stražar odjeven u žutu tuniku prošaranu zvjezdicama, s kapom od pusta.

"Misliš li da će nas ovi pokušati prodati?" upitala je Sable.

"Pogađaju se o mitu, možda. Ali u ovom carstvu sve pripada vladajućoj aristokraciji Zlatnoj Porodici. Skakatajevi ljudi ne mogu nas prodati, mi smo već vlasništvo Cara."

Putnicima je konačno dopušteno da produže. Zapovjednik straže dao im je odred vojnika koji je uveo u grad Sablu, Kolju i samo jednog njihovog pratitelja; ušla su i kola natovarena njihovim stvarima.

Krenuli su širokom ulicom, uputivši se ravno prema velikom kompleksu šatora u središtu. Put kojim su stupali bio je tek utabano blato. Jurte su bile velike, a neke i bogato ukrašene. Ali Koljin prvim dojam bio je grozan smrad isti kao u Skakatajevom selu, samo tisuću puta jači; jedva se suzdržavao da ne povraća.

Bez obzira na smrad, ulice su bile pune. Bilo je tu Kineza, a možda i Japanaca, lica sa Srednjeg Istoka, Perzijanaca ili Armenaca, Arapa čak i Europljana okruglih očiju. Ljudi su nosili fino izrađene tunike, čizme i kape, a mnogi su imali puno nakita oko vrata, zglobova i na prstima. Drečavi kombinezoni astronauta privukli su neke poglede, baš kao i svemirska odijela i drugi predmeti na kolima, ali nitko nije izgledao naročito zainteresiran.

"Navikli su na strance", rekao je Kolja. "Ako smo točno odredili u kojoj se epohi nalazimo, ovo je prijestolnica jednog kontinentalnog carstva. Moramo voditi računa o tome da ne podcijenimo ove ljude."

"Oh, ja svakako neću", smrknuto je rekla Sable.

Kako su se približavali središnjem kompleksu paviljona, nazočnost vojnika postajala je sve uočljivije. Kolja je vidio strijelce i mačevatelje spremne za djelovanje. Čak i oni koji nisu bili na dužnosti pomno bi motrili putnike u prolazu, prekinuvši s jelom ili kockanjem. Bit će da je bilo najmanje tisuću vojnika koji su čuvali veliki šator u sredini.

Stigli su do jednog ulaznog paviljona koji je bio toliko velik da je u njega mogla stati čitava Skakatajeva jurta. Stijeg od bijelih repova Jakova visio je nad ulazom. Uslijedila su nova pogađanja pa je jedan stražar poslan dublje u kompleks.

Vratio se s jednim višim muškarcem, očigledno azijatskog porijekla, ali izrazito plavih očiju; bio je odjeven u skupocjenu odjeću: izvezeni prsluk i hlače. Poveo je sa sobom i ekipu savjetnika. Proučio je astronaute i njihovu opremu, prevukavši kratko rukom po Sablinom kombinezonu; oči su mu se suzile od radoznalosti. Kratko i nerazgovjetno je popričao sa savjetnicima. Zatim je pucnuo prstima, okrenuo se i pošao. Sluge su počele odnositi stvari astronauta.

"Ne", rekla je glasno Sable. Kolja se štrecnuo u sebi, ali ona je izgledala odlučna. Visoki muškarac lagano se okrenuo i zagledao u nju, razrogačenih očiju od iznenađenja.

Prišla je kolima, dohvatila kraj padobrana i pokazala ga visokom muškarcu. "Sve je ovo naše vlasništvo. Darugači tengri. Shvaćaš? Ostaje s nama. A ovaj materijal naš je poklon Caru, poklon s neba."

"Sable..." promucao je nervozno Kolja.

"Nemamo što izgubiti, Kolja. Uostalom, ti si započeo ovu šaradu."

Visoki muškarac je oklijevao, a onda mu se licem načas razlilo cerenje. Brzo je izdao novu naredbu, na što je jedan od savjetnika otrčao u unutrašnjost kompleksa.

"Zna da blefiramo", rekla je Sable. "Ali ne zna što bi s nama. Tip je pametan."

"Ako je stvarno pametan, onda bolje da budemo oprezni."

Savjetnik se vratio s jednim Europljaninom. Bio je to nizak, žgoljav muškarac od svojih trideset godina, premda je to teško bilo procijeniti pod neizbježnim talogom blata i uz nedotjeranu i neošišanu kosu i bradu. Brzim, proračunatim pogledom promotrio je dvoje putnika. Potom se obratio Kolji žurnim glasom.

"Ovo sliči na francuski", rekla je Sable.

Tako je i bilo. Čovjek se zvao Basil i bio je rođen u Parizu.

U svojevrsnom predvorju jedna sluškinja iznijela im je hranu i piće komade začinjenog mesa i nekakvu limunadu. Bila je bucmasta, ne starija od četrnaest ili petnaest godina, a na sebi je imala malo što drugo osim nekoliko velova. Kolji se učinila također neodređeno europskog porijekla. Oči su joj bile prazne; zapitao se koliko je daleko odvedena od svoga doma.

Naum visokog velmože bio je jasan. Basil je dobro govorio mongolski, tako da će poslužiti kao prevoditelj. "Oni smatraju da svi Europljani govore isti jezik", rekao je Basil, "od Urala do Atlantika. Ali ovoliko daleko od Pariza takva zabluda je razumljiva..."

Koljin francuski bio je sasvim dobar bolji od engleskog, zapravo. Kao i mnogi Rusi, naučio ga je u školi kao drugi jezik. Ali Basilovu verziju francuskog, koja je potjecala iz doba kada je i sama nacija bila stara jedva nekoliko stoljeća, nije bilo lako pratiti. "To ti je kao da si srela Chaucera", objasnio je Kolja Sabli. "Pomisli samo koliko se engleski promijenio od tada... da se i ne spominje činjenica da je Basil rođen stoljeće ili više prije Chaucera." Sable uopće nije ni čula za Chaucera. Basil je bio bistar čovjek, nesputan predrasudama da nije tako, zaključio je Kolja, uopće ne bi stigao čak dovde tako da im je bilo potrebno samo nekoliko sati da počnu shvaćati jedan drugoga.

Basil je rekao da je trgovac koji je došao u prijestolnicu svijeta s namjerom da se tu obogati. "Trgovci vole Mongole", rekao je.

"Otvorili su nam istok" Kinu, Koreju..." Bilo je potrebno malo vremena da se prepoznaju imena mjesta koja je on navodio. "Naravno, većina trgovaca ovdje su muslimani ili Arapi a većina ljudi u Francuskoj uopće ni ne zna da Mongoli postoje!" Basil je imao njuh za poslove, tako da je ubrzo počeo ispitivati astronaute: odakle astronauti dolaze, što žele, što su donijeli s sobom.

"Slušaj, prijatelju", umiješala se Sable, "ovdje nam nije potreban agent. Tvoj posao je da prevodiš naše riječi onom... ovaj, visokom tipu."

"Jehli", uzvratio je Basil. "Zove se Jehli Čutsai. On je kitan..."

"Odvedi nas do njega", rekla je Sable jednostavno.

Iako se Basil usprotivio, njen zapovjedni ton bio je sasvim jasan i bez prevođenja. Basil je pljesnuo rukama i pojavio se jedan komornik koji ih je otpratio do Jehlija. Išli su kroz hodnike od pusta, pognutih glava; strop ovdje nije bio previđen za tako visoke ljude.

U jednoj maloj odaji u kutu ove palače šatora Jehli bio je ispružen na niskom ležaju. Sluge su stajale oko njega. Na podu pred njim stajali su rašireni izblijedjeli dijagrami koji su nalikovali na karte, svojevrstan kompas, blokovi isklesani u figure koje su neodređeno podsjećale na budističke, kao i gomila sitnih rukotvorina, komadi nakita, novčići. Bio je to pribor nekog astrologa, pretpostavio je Kolja. Elegantnom kretnjom Jehli im je pokazao da sjednu na niže ležajeve.

Jehli je bio strpljiv; primoran da im se obraća kroz nepouzdan lanac prevođenja preko Basila i Kolje, zapitao ih je kako se zovu i odakle dolaze. Na odgovor koji je postao njihov adut s tengrija, s neba, samo je prevrnuo očima. Bio je, doduše, astrolog, ali ne i budala.

"Potrebna nam je bolja priča", rekao je Kolja.

"Koliko su ovi ljudi upućeni u geografiju? Jesu li uopće znali pravi oblika svijet?"

"Ubij me ako znam."

Sable se žustro spustila na koljena i uklonila jednu prostirku od pusta, otkrivši pod njom golu zemlju. Vrhom prsta počela je skicirati grubu kartu svijeta: Azija, Europa, Indija, Afrika. Uprla je prst u sredinu skice. "Mi smo ovdje..."

Kolja se prisjetio da se Mongoli uvijek orijentiraju prema jugu, dok je na Sablinoj karti sjever bio na vrhu; ovom jednostavnom inverzijom stvari su postale znatno jasnije.

"Dobro", nastavila je Sable. "Ovdje je Svjetski ocean." Prevukla je prstom kroz prašinu oko kontinenata, načinivši krug. "Došli smo izdaleka daleko iza Svjetskog oceana. Preletjeli smo ga poput ptica, na našim narančastim krilima..." Ovo nije bilo baš točno, ali približno je opisivalo stvar, a i Jehli je zasad prihvatio objašnjenje.

"Jehli pita o jamu", rekao je Basil. "Uputio je jahače duž svih glavnih putova. Ali neki su prekinuti. Kaže da zna da je svijet pretrpio neki veliki poremećaj. Želi da mu kažete koliko se vi razumijete u te neobičnosti i što to znači za carstvo."

"Ne znamo", rekla je Sable. "To je istina. U podjednakoj smo mjeri žrtve kao i vi." Jehli se nije usprotivio. Tromo je ustao i ponovo progovorio.

Basil je od uzbuđenja ostao na trenutak bez daha. "Na cara je ostavio dojam vaš poklon, narančasta tkanina. Želi vas vidjeti."

Sablin pogled je očvrsnuo. "Napokon malo napretka."

Svi su ustali. Ubrzo je formirana kolona: na čelu je bio Jehli, u sredini Sable, Kolja i Basil, a okruživala ih je falanga stražara opakog izgleda.

Kolja se ukrutio od straha. "Sable, moramo biti oprezni. Nemoj zaboraviti da smo carevo vlasništvo. Razgovarat će samo s članovima svoje obitelji i možda s nekolicinom glavnih pomoćnika, kao što je Jehli. Svi ostali se jednostavno ne računaju."

"Dobro, dobro. Neka bude. Ne ide nam loše, Kolja. Samo smo nekoliko dana među Mongolima i pogledaj dokle smo već stigli... Samo treba osmisliti pristup."

Odvedeni su u znatno veću odaju. Zidovi su bili prekriveni bogatim ukrasima i tapiserijama, a podovi slojevima prekrivača i tepiha toliko debelim da su se pri hodu ugibali. Unutra je bilo puno ljudi. Dvorjani su se motali, a duž zidova stajali su mišićavi vojnici, dobro naoružani, motreći na astronaute i sve ostale kao i jedni na druge. U jednom kutu jurte orkestar je tiho svirao na lutnjama. Svi svirači bile su prelijepe, mlade djevojke.

Pa ipak, unatoč svoj ovoj raskoši, to je ipak bila samo jurta, pomislio je Kolja; baš kao i u Skakatajevom ubogom domu ovdje je isto tako zaudaralo na užeglo meso i pokvareno mlijeko. "Barbari", promrmljao je Kolja. "Nisu naučili da gradovi i poljoprivredna gazdinstva služe bilo čemu drugom osim da budu opljačkani. Poharali su svijet, ali su nastavili živjeti kao kozari, iako su im šatori bili puni blaga. A u naše vrijeme, njihovi potomci bit će posljednji nomadi i dalje u vlasti svojih barbarskih korjenova..."

"Začepi!" procijedila je Sable.

Idući za Jehlijom, stigli su do središta jurte. Oko prijestolja koji je bio u fokusu ovog velikog prostora stajalo je više mladića glatkih lica. Ličili su jedan na drugoga: možda su carevi sinovi, pomislio je Kolja. Oko trona sjedilo je mnogo žena. Sve su bile lijepe, iako je izgledalo da su neke već navršile šezdesetu; mlađe su uistinu bile prelijepe. Supruge ili priležnice?

Jehli se sklonio u stranu i oni su se našli pred carem.

Izgledao je kao da mu je šezdesetak godina. Sjedeći na izrezbarenom prijestolju, nije bio visok. Ali bio je vitak, uspravnog držanja i u vrlo dobrom fizičkom stanju. Lice mu je bilo oblo, bez istaknutih crta, vrlo azijatsko; kosa mu je bila tek malčice posijedjela, a brada vrlo njegovana. Držao je komad padobranske tkanine i pomno ih motrio. Zatim se okrenu u stranu te nešto promrmljao jednom od savjetnika.

"Ima mačje oči", rekla je Sable.

"Sable jasno ti je tko je ovo, zar ne?"

"Naravno." Na njegovo iznenađenje, ona se iscerila prije uzbuđena nego uplašena.

Džingis Kan se ponovo zagledao u njih svojim crnim očima koje nisu ništa otkrivale.

21. POVRATAK U JAMRUD

Bisesu su u zoru probudile trube. Kada je izašla iz šatora, protežući se, vidjela je da je svijet zaodjenut u plavosivu koprenu. Širom delte, zvuci truba dizali su se uvis zajedno s dimom noćnih vatri.

Stvarno se nalazila u logoru Aleksandra Velikog; ovo nije bio san ni noćna mora. Ali ujutro bi joj Myra najviše nedostajala; i sada, na ovom izuzetnom mjestu, čežnja za kćerkom nadjačala je sve ostalo.

Dok su kralj i njegovi savjetnici vijećali o tome što da se poduzme, Bisesa, de Morgan i drugi proveli su noć u logoru u delti Inda. Došljaci su držani pod stražom, ali dobili su vlastiti šator da u njemu prespavaju. Šator je bio načinjen od kože. Pohaban i star, zaudarao je na konje, hranu, dim i vojnički znoj. Ali bio je to ipak časnički šator, a samo su Aleksandar i njegovi generali uživali bolji smještaj. Osim toga, oni su svi bili vojnici navikli na oskudne uvjete življenja, svi osim Cecila de Morgana koji je, međutim, odavno naučio da je najbolje ne zanovijetati.

De Morgan nije dao glasa od sebe cijele noći, ali zato su mu oči bile žive. Bisesa je pretpostavljala da računa koliko bi koristi za sebe mogao izvući iz ove nove uloge nezamjenjivog prevoditelja. Nije prestajao gunđati zbog "barbarskog" ruženja grčkog u ustima Makedonaca. "Pretvaraju hug, u atd. A kad kažu 'Filip' to zvuči kao 'Bilip'..."

Kada se sasvim razdanilo, Eumenes, kraljev tajnik, poslao je jednog komornika u Bisesin šator da im priopći kraljevu odluku. Glavnina vojske ostat će za sada ovdje, ali jedan odred samo tisuću vojnika, krenut će uz Ind prema Jamrudu. Većina njih bit će štitonoše, udarne jedinice iskusne u pothvatima kao što su noćni napadi i forsirane hodnje; osim toga, njima je bilo povjereno i osiguranje samog Aleksandra. Na putovanje će krenuti i kralj, zajedno s Eumenesom i svojim voljenim Hefaistionom. Aleksandra je očito kopkala mogućnost da vidi te vojnike iz budućnosti u njihovoj utvrdi.

Aleksandrova vojska, prekaljena u višegodišnjim borbama, bila je izuzetno disciplinirana, tako da je bilo potrebno samo nekoliko sati da se obave pripreme. Čim je to bilo učinjeno, oglašena je naredba za početak pohoda.

Pješadija je bila opremljena oružjem i lakim naprtnjačama na leđima. Uz svaku jedinicu, koja se nazivala dekas, iako je obično imala šesnaest vojnika, išao je po jedan sluga i nekoliko životinja koje su nosile težu opremu. Životinje su uglavnom bile mazge, ali bilo je i nekoliko deva koje su grozno zaudarale. Dvije stotine Aleksandrovih makedonskih konjanika jahat će uz pješadiju. Konji su im bili mali i neobičnog izgleda; Bisesin telefon rekao je da vjerojatno potječu iz Europe ili srednje Azije; u očima onih koji su imali prilike vidjeti arapske rasne konje izgledali su nezgrapno. Umjesto potkova konji su imali samo lagane kožne obuvke, tako da bi brzo bili onesposobljeni ako bi bili tjerani po krševitom ili neravnom terenu. Osim toga, bili su bez stremena; ovi niski, snažni muškarci nogama bi čvrsto pritiskali bokove konja, a upravljali su njima podbadajući ih šiljcima.

Bisesi i Britancima dodijeljeno je da putuju s makedonskim časnicima koji su pješačili kao i njihovi vojnici kao, uostalom, i kraljevi sudrugovi i generali. Samo je ranjeni kralj bio prisiljen voziti se na kolima koje je vukla višečlana zaprega. S njim je na kolima bio i njegov osobni liječnik, Grk po imenu Filip.

Ali tek kad su krenuli Bisesa je uvidjela da je tisuću vojnika, s vojnom opremom, slugama, tovarnim životinjama i časnicima, tek dio putnika koji su se uputili u pohod. Iza njih je stupala povorka žena i djece, trgovaca s natovarenim kolima, pa čak i dva ovčara koja su tjerala stado ovaca žgoljavog izgleda. Već nakon polusatnog hoda, ova neuredna i neskladna kolona razvukla se na pola kilometra iza vojnika.

Bio je potreban ogroman trud da bi se ova vojska i njena oprema vodili kroz divljinu, ali nitko se zbog toga nije žalio. Kada su jednom ušli u ritam hodanja, vojnici, od kojih su neki već prevalili na tisuće kilometara s Aleksandrom, jednostavno su izdržavali, napredujući korak po korak, kako je to već oduvijek činila pješadija. Pješačenje nije bilo ništa novo ni za Bisesu ni za britanske vojnike, pa je čak i de Morgan izdržavao u tišini, čvrsto i odlučno, čemu se Bisesa, i protiv svoje volje, divila. Ponekad bi Makedonci pjevali neobične, čeznutljive pjesme u neobičnim tonalitetima koji su zvučali čudno Bisesinim suvremenim ušima. Ovi ljudi iz duboke prošlosti i dalje su joj izgledali neobično: niski, zdepasti, kao da su pripadali nekoj sasvim drugoj vrsti.

Kada bi joj se ukazala prigoda, Bisesa bi promatrala kralja.

Sjedeći na blistavom, masivnom zlatnom tronu što su ga preko Indije vukli konji, Aleksandar je bio odjeven u steznik i prugastu tuniku, sa zlatnom dijademom oko grimizne makedonske kape i zlatnim žezlom u ruci. Aleksandar nije imao puno toga grčkog. Možda njegovo prihvaćanje perzijskih običaja nije bilo samo diplomatsko; možda su ga zaveli veličanstvenost i bogatstvo carstva.

Dok su putovali, pokraj njega je sjedio njegov ponizni prorok Aristander, starac s dugačkom bradom u umrljanoj bijeloj tunici; imao je oštre, proračunate oči. Bisesa je pretpostavila da bi se ovaj čovjek mogao zabrinuti zbog utjecaja ljudi iz budućnosti na njegov položaj kraljevog službenog proroka. U međuvremenu, perzijski eunuh Begoas bio je nehajno oslonjen o stražnji dio prijestolja. Bio je to ljepuškast, obilno našminkan mladić i svojevrsnoj prozirnoj togi; povremeno bi pogladio kralja po potiljku. Bisesu je zabavljalo gledajući kako mu Hefiastion upućuje srdite poglede.

Aleksandar je sjedio klonuo na prijestolju. Bisesi nije bilo teško odrediti, uz pomoć telefona, u kojem ga je dijelu života srela. Znala je da su mu trideset dvije godine; no, iako mu je tijelo bilo snažno, izgledao je iscrpljen. Nakon višegodišnjeg ratovanja, tijekom kojeg je stalno bio na čelu svoje vojske i u najtežim bitkama, odlikujući se požrtvovanošću i hrabrošću koje su ponekad graničile s ludošću, Aleksandar je nosio tragove više teških ranjavanja. Čak je izgledalo da otežano diše, a kada bi stajao, to mu je uspijevalo jedino zahvaljujući ogromnom naporu volje.

Bilo je neobično pomisliti da je ovaj još mlad čovjek već vladao prostranstvom od više od dva milijuna četvornih kilometara, kao i da je povijest bila stvar njegovog hira a još je čudnovatije bilo podsjetiti se da je njegov zenit već minuo. Od smrti ga je dijelilo samo nekoliko mjeseci, a ponosni, odani časnici koji su ga sada pratili započet će proces komadanja Aleksandrovog carstva. Bisesa se zapitala kakva ga je nova sudbina sada čekala.

Sredinom popodneva hodnja je prekinuta i putujuća vojska brzo je podigla predgrađe prostranog grada šatora u delti Inda.

Izgledalo je da je kuhanje spor i složen proces; prošlo je prilično vremena prije no što su zapaljene vatre i u loncima zaključala voda. No, u međuvremenu je bilo puno pića, glazbe, plesa, pa je čak izvedena i jedna improvizirana kazališna predstava. Trgovci su postavili svoje štandove, a nekoliko prostitutki motalo se kroz logor prije negoli su nestale u vojničkim šatorima. Većina žena bile su, međutim, supruge ili priležnice vojnika i časnika. Osim Hindusa tu su bili Makedonci, Grci, Perzijanci, Egipćani i nekoliko egzotičnih tipova čije porijeklo Bisesa nije mogla lako odrediti, vjerojatno Skiti i Baktrijci. Mnogi su imali djecu, od koji su neka već imala pet ili šest godina; ten i boja kose govorili su o njihovom mješovitom porijeklu, a cijeli logor orio se od neskladnog plača dojenčadi.

Kad je pala noć, Bisesa se povukla u svoj šator; pokušala je zaspati, okružena plačem male djece, smijehom ljubavnika, i pijanim jadikovkama Makedonaca. Bisesa je bila uvježbana za zadatke u kojima bi provela nekoliko sati leteći, dok bi iz baze rijetko izbivala duže od jednoga dana. Ali Aleksandrovi vojnici krenuli su iz Makedonije i propješačili Euroaziju, stigavši sve do sjeverozapadne granice. Pokušala je zamisliti kako je to bilo pratiti Aleksandra godinama, stići do mjesta koja su bila toliko daleko i toliko nepoznata da bi bilo isto kao da se ova gradvojska uputila na Mjesec.

Nakon nekoliko dana hodanja, Makedonci i oni koji su išli s njima počeše se žaliti na neobičnu bolest. Zaraza je bila masovna, pa je čak bilo i nekoliko smrtnih slučajeva, ali oskudna terenska medicinska oprema kojom su raspolagali Bisesa i Britanci bila je dovoljna da se postavi dijagnoza i da se bolest donekle obuzda. Bisesi je bilo jasno da su Britanci, pa i ona sama, donijeli klice iz budućnosti na koje Makedonci nisu bili imuni; Makedonci su bili izloženi mnogim novim boleštinama tijekom svoje odiseje, ali čak ni oni nisu uspjeli prodrijeti u daleku budućnost. Bila je posve sretna okolnost što je ova infekcija brzo prošla. Nije bilo znaka obrnutog slučaja: klice Makedonaca nisu ugrozile Britance; Bisesa je pretpostavila da bi neki epidemiolog mogao doktorirati na temu ove kronološke asimetrije.

Hodnja se nastavljala iz dana u dan. S Aleksandrovim izviđačima kao prethodnicom i oslanjajući se na pomno motrenje doline Inda koje je već obavljeno, išli su i terenom različitim od onog kojim je Bisesa stigla iz Jamruda. Kad su do Jamruda preostala još samo dva dana, stigli su do grada kojeg nitko nije prepoznao. Zaustavili su se i Aleksandar je uputio skupinu izviđača da pobliže pogledaju; pridružili su im se Bisesa i neki Britanci.

Grad je bio dobro postavljen. Veličine ovećeg trgovačkog centra, podignut je na dva zemljana nasipa; svaki je bio ograđen masivnim utvrđenjem od ispečenih opeka od blata. Unutrašnji raspored bio je dobro isplaniran, sa širokim, ravnim avenijama, rešetkasto razmještenim. Izgledalo je da je tu nedavno netko stanovao. Ali kada su izviđači oprezno ušli kroz gradske dveri, nisu našli nikoga unutra, ni žive duše.

Grad nije bio dovoljno star da bi se pretvorio u ruševine; baš obrnuto, bio je odlično očuvan. Trošniji dijelovi, kao što su drveni krovovi, bili su odlično očuvani. Ali proteklo je već izvjesno vrijeme od kako su stanovnici otišli odavde. Nešto malo preostalog namještaja i lončarije bilo je polomljeno, ako je i preostalo nešto hrane, ptice i psi su to odavno razvukli, a sve je prekrivala pokretna prašina boje hrđe.

De Morgan je ukazao na složen sustav kanalizacije i bunara. "Morat ćemo ovo ispričati Kiplingu", oporo se našalio. "Ruddy je veliki poklonik kanalizacije. To je znamen civilizacije, kaže."

Tlo je bilo vrlo ugaženo i puno tragova. Kad je Bisesa zahvatila malo prašine, ustanovila je da je puna raznih krhotina: komadići razbijene lončarije, ukrasnih predmeta od pečene zemlje, kuglice od gline, ostaci figurica, komadići metala nalik na utege koje koriste trgovci, pločice ispisane simbolima koje nije prepoznala. Svaki kvadratni centimetar tla bio je usitnjen; koračala je na slojevima detritusa taloženih tu stoljećima. Ovo mjesto bit će da je bilo staro, ostatak iz vremena prije Britanaca, čak i prije Aleksandrovih pohoda, toliko staro, zapravo, da ga je prekrila pokretna prašina iz njenih dana. Bio je to podsjetnik da je ovaj djelić svijeta bio nastanjen štoviše, civiliziran vrlo dugo; dubine vremena, iznijete na svjetlost dana Diskontinuitetom, sadržale su mnoge nepoznanice.

Ali grad je sada bio pust, kao da su se njegovi stanovnici tu nedavno spakirali i udaljili nekuda preko kamene ravnice. Eumenes se zapitao da li su se riječni tokovi promijenili zbog Diskontinuiteta pa su ovdašnji stanovnici otišli u potragu za vodom. Ali odlazak se zbio u predubokoj prošlosti da bi ovo bilo objašnjenje.

Nije bilo odgovora. Vojnike kako makedonske, tako i britanske uplašilo je ovo sablasno pusto mjesto, ova Marie Celeste od grada. Nisu ostali u blizini čak ni da bi prenoćili već su odmah produžili dalje.

Nakon višednevnog hodanja, Aleksandrova mala vojska stigla je do Jamruda, na čuđenje i zaprepaštenje obiju strana.

I dalje na štakama, Casey se dogegao do Bisese da je pozdravi. "Nikada ne bih povjerovao! A kako samo smrdiš!"

Iscerila se. "Eto što bude kad četrnaest dana jedeš curry pod kožnim šatorom. Baš čudno Jamrud mi sada izgleda kao dom, s Rudvardom Kiplingom i ostalima." "Nešto mi kaže", brundavo je uzvratio Casey, "da će ovo biti jedini dom koji ćemo imati izvjesno vrijeme, jer ne vidim nikakvog načina da se vratimo. Dođi u tvrđavu. Pogodi što je Abdikadir uspio sklepati: tuš! Što samo pokazuje da i od pogana ima neke koristi naravno, ako su dovoljno bistri..."

Kad su ušli u tvrđavu, Ruddy, Josh i Abdikadir sjatili su se oko nje, nestrpljivi da čuju utiske. Joshu je bilo naročito milo da je vidi; osmijeh mu nije silazio s lica. I njoj je bilo drago što je opet u njegovom vedrom, trapavom društvu.

"Što misliš o našem novom prijatelju Aleksandru?" upitao ju je.

"Moramo se suživjeti s njim" uzvratila je Bisesa sumorno. "Njegove snage stostruko su brojnije od naših, odnosno, od snaga satnika Grovea. Mislim da je za sada Aleksandar glavna zvijezda predstave."

"Uz to", dodao je Ruddy svilenim glasom, "Bisesa nesumnjivo misli da je Aleksandar baš zgodan tip zbog bistrih očiju i blistave kose koja mu se slijeva niz ramena..."

Josha je silno oblilo rumenilo.

"Što je s tobom, Abdi?" nastavio je Ruddy. "Ne ukazuje se svakom prilika da se suoči s tako dubokom obiteljskom legendom."

Abdikadir se osmjehnuo i prevukao kosom preko plave kose. "Možda ću morati ukokati svog prapretka kako bih dokazao da su svi ti paradoksi ipak pogrešni..." Ali dosta je bilo šale. Želio je pokazati Bisesi nešto ne samo improvizirani tuš. "Naišao sam na komad dvadeset prvog stoljeća iz kojeg smo stigli ovamo, Bisesa. Ima ovdje jedna špilja koju sam želio istražiti..."

Poveo ju je do skladišta u tvrđavi. Podigao je jednu veliku pušku. Bila je zamotana u prljave krpe, ali metal joj se sjajio na ulje. "Postojao je izvještaj nekih naših obavještajaca da su ove stvari skrivene ovdje", rekao je. "To je bio jedan od zadataka naše misije u Ptičici onoga dana." Bile su tu još zasljepljujuće bombe, kao i stare bombe iz sovjetske ere. Sagnuo se i uzeo jednu; nalikovala je na kutiju za sapun postavljenu na štap. "Nije bogzna što, ali tu je." Josh je oprezno dodirnuo pušku. "Nikada nisam vidio ovakvo oružje."

"To je kalašnjikov. Starinska stvar, u moje vrijeme oružje zaostalo iz sovjetske invazije, što će reći otprilike pedeset godina prije naših dana. Pretpostavljam da i dalje odlično radi. Borci u brdima oduvijek su voljeli kalašnjikove. Ništa nije tako pouzdano. Ne moraš ga čak ni čistiti, što većina tih momaka nije ni željela raditi."

"Stroj za ubijanje iz dvadeset prvog stoljeća", rekao je Ruddy s nelagodom. "Izuzetno."

"Pitanje je", umiješala se Bisesa, "što ćemo s tim. Možemo li opravdati upotrebu oružja iz dvadeset prvog stoljeća protiv, recimo, vojske iz kamenog doba bez obzira na to kakav je odnos snaga?"

Ruddy nije skidao pogled s jurišne puške. "Bisesa, nemamo pojma što nas tamo čeka. Nismo mi odabrali ovu situaciju, a stvorenja ili splet okolnosti koji su nas doveli ovdje nisu mnogo vodili računa o našem blagostanju. Mislim da su visoka moralna pitanja ovdje bespredmetna. Moramo biti praktični i tako se ponašati. Bilo bi vrlo budalasto s naše strane ne sačuvati ove mišiće od čelika i baruta?" Josh je uzdahnuo. "Pompozan si kao i uvijek, Ruddy, prijatelju moj. Ali moram se ovoga puta složiti s tobom."

Aleksandrova postrojba podigla je logor pola kilometra od Jamruda. Uskoro su zapaljene vatre i uspostavila se uobičajena mješavina vojne baze i putujućeg cirkusa. Tijekom prve večeri bilo je puno sumnjičavosti između dva vojna tabora; britanski i makedonski vojnici slali su ophodnje duž prešutno utvrđene granice.

Ali led se počeo otapati već sljedećeg dana. Sve je, zapravo, započeo Casey. Nakon što je proveo neko vrijeme na "graničnom području", nalazeći se naspram jednog niskog, mišićavog makedonskog veterana od kojih pedeset godina, Casey ga je gestikuliranjem izazvao na "mljevenje". Bisesa je znala što će se dogoditi; bila je to tradicija među nekim vojnim jedinicama: uzeti udjela u jednominutnom šakanju bez pravila i bez ograničenog prostora, u kojem protivnici nastoje premlatiti jedan drugog.

Unatoč njegovoj agresivnosti, svima je bilo jasno da Casey, sa samo jednom zdravom nogom, nije pravi kandidat za ovaj meč, pa je tako umjesto njega nastupio narednik Batson. Ostavši samo u hlačama i naramenicama, Britanac je izgledao kao brat blizanac zdepastog Makedonca. Ubrzo su se okupili promatrači i nadmetanje je počelo uz bučnu podršku gledatelja. "Raspali ga, Joe!" "Alalalalai!" Casey je mjerio vrijeme, prekinuvši borbu nakon propisane jedne minute tijekom koje je Batson primio puno udaraca u tijelo, dok je Makedončev nos izgledao slomljen. Nije bilo jasno tko je pobijedio, ali Bisesa je primijetila da su na kraju borci jedan prema drugome izrazili poštovanje, baš kao što je Casey i namjeravao.

Dobrovoljci za sljedeći dvoboj nisu nedostajali. Kada je jedan sepoj završio s slomljenom rukom, umiješali su se časnici. Ali onda je počelo novo natjecanje kojeg su predložili Makedonci, igra koja se zvala sfarija. Pokazalo se da je to igra koja se igra kožnom loptom, nalik na britanski ili američki ragbi u smislu da ju je trebalo ščepati i trčati s njome ali znatno nasilnija. Ponovo je Casey uzeo stvar u svoje ruke, označivši teren, utanačivši pravila i proglasivši sebe za suca.

Zatim su neki britanski vojnici pokušali upoznati Makedonce s pravilima kriketa. Bacač bi hitnuo lopticu od čvrstog pluta, pohabanu od prečeste upotrebe, duž poteza terena obrubljenog nizom improviziranih stupica, dok ju je branilac pokušavao pogoditi, uzmahujući grubom palicom. Bisesa i Ruddy došli su ih gledati. Igra se razmahala, premda su britanski vojnici imali grdnih muka da samo mimikom objasne neke nijanse pravila.

Utakmica se odigravala ispod jednog lebdećeg Oka. Ruddy je frknuo. "Ljudski um odlikuje se jedinstvenom sposobnošću da se suživi s neobičnim."

Jedan žestok udarac palice odbacio je lopticu uvis i ona se sudarila s Okom. Zazvučalo je kao da je udarila u kameni zid. Odbila se ravno u ruke jednog igrača u polju koji je od sreće podigao ruke zbog ovog neočekivanog hvatanja. Bisesa je primijetila da Oko uopće nije reagiralo na ovaj udarac.

Igrači kriketa počeli su raspravljati. "Koliko uspijevam shvatiti, svađaju se oko toga da li se hvatanje odbijanca od Oka računa ili ne", rekao je Ruddy.

Bisesa je odmahnula glavom. "Nikada nisam razumjela kriket."

Zahvaljujući ovim nadmetanjima, krajem drugog dana splasnula je glavnina napetosti, kao i nijemo neprijateljstvo, tako da Bisesa nije bila iznenađena kada je vidjela britanske vojnike i sepoje kako ulaze u makedonski logor. Makedonci su sa zadovoljstvom pristali razmjenjivati hranu, vino, pa čak i suvenire kao što su čizme, kacige i oružje iz željeznog doba za bižuteriju, usne harmonike, fotografije i druge drangulije. Pokazalo se čak da su neke prostitutke bile spremne ponuditi svoje usluge širokookim ljudima iz budućnosti potpuno besplatno.

Trećega dana Eumenes je poslao jednog komornika u tvrđavu, koji je pozvao satnika Grovea i njegove savjetnike da dođu pred kralja.

22. KARTA

Kolja je od svega najviše mrzio prljavštinu. Nakon dva dana u gradu šatora osjećao se prljav kao i Mongoli, kao i pun ušiju štoviše, činilo mu se da paraziti gaje naročitu naklonost prema njemu kao izvoru potpuno svježe krvi. Ne bude li stradao od trovanja hranom, glave će mu svakako doći njihovi nebrojeni ubodi.

Ali Sable je rekla da se moraju prilagoditi. "Pogledaj Jehlija", rekla je. "On je civiliziran čovjek. Misliš li da je od rođenja prekriven govnima? Naravno da nije. A ako on može izdržati, možeš i ti."

Bila je u pravu, dakako. Ali zbog toga život među Mongolima nije postao nimalo lakši.

Pokazalo se da je Džingis Kan strpljiv čovjek.

Nešto neshvatljivo dogodilo se sa svijetom. Ma što to bilo, raskomadalo je mongolsko carstvo; glavnu štetu pretrpio je jam, veliki komunikacijski sustav odmorišta i glasnika. No, Džingis Kan je jednom podigao carstvo pa će to učiniti ponovo, bez obzira na stanje u kojem se nalazio svijet on ili njegovi sposobni sinovi. Jehli je, međutim, savjetovao Džingis Kana da pričeka. Mongoli su oduvijek prvo sakupili informacije prije no što bi odlučili gdje udariti, a Džingis Kan je slušao svoje savjetnike.

Tijekom ovog razdoblja pasivnosti, Džingis Kan je znao da mora svoju vojsku da održava u dobroj kondiciji i nečim zabavljenu. Odredio je strog program vježbanja, uključujući duge hodnje i jahanja. Uz to, zapovjedio je da se organiziraju batue. Riječ je o lovu na području dugačkom mnogo kilometara i za koji su pripreme trajale puni tjedan dana. On će biti iskorišten i za uvježbavanje manevriranja vojnih jedinica, korištenja oružja, održavanja vojne stege, veza i izdržljivosti. Bio je to događaj od velike važnosti; lov je bio oličenje predstave koju su Mongoli imali o samima sebi, kao i njihovih ratnih metoda.

Sable je u međuvremenu krenula u istraživanje grada jurti. Posebno su je zanimale vojne jedinice; nadala se da će doznati nešto više o tome kako se bore.

Za mongolske ratnike Sable je bila iritacija. Kolja je doznao da, u zajednici u kojoj je udvaranje podrazumijevalo da se otme nečija supruga iz susjedne jurte, žene imaju priličan utjecaj u društvu barem ako su bile pripadnice Zlatne Porodice. Džingis Kanova prva žena Borte, približno istih godina kao i vladar, imala je ključnu ulogu u donošenju odluka na dvoru. Ali žene se nisu borile. Ratnici su bili sumnjičavi prema ovoj neobičnoj ženi s Neba u narančastoj odjeći i uopće nisu imali namjeru dopustiti joj da ih promatra.

Prekretnica se dogodila kada je jedan konjanik, pod jakim djelovanjem vina od riže, smetnuo s uma moć Neba i pokušao poderati Sablin kombinezon. Bio je to nabijen, snažan muškarac, veteran iz mongolskog prvog pohoda na Rusiju, te tako sa stotinama života na duši ali ipak nije imao izgleda u suočenju s borilačkim vještinama iz dvadeset prvog stoljeća. S jednom ogoljelom bijelom dojkom, Sable ga je za samo nekoliko sekundi oborila na zemlju i ostavila ga da urla od bola zbog dvostrukog prijeloma noge.

Nakon toga, Sablin položaj i ugled naglo su porasli a ona se pobrinula da priča o njenoj pobjedi, prikladno uljepšana, stigne i do dvora. Ali Mongole je ona činila nervoznima, vidio je Kolja, što svakako nije bilo dobro.

A i njega je činila nervoznim. Odavno se prestala bojati, a kako su dani prolazili, a ona nekažnjeno rušila jednu prepreku za drugom, samopouzdanje i odlučnost u njoj su rasli. Kao da je ovaj dolazak u trinaesto stoljeće oslobodio nešto praiskonsko u njoj.

Kolja je u međuvremenu provodio vrijeme s Jehlijom, carevim glavnim upraviteljem.

Rođen u jednom od susjednih naroda, Jehli je bio doveden u mongolski logor kao zarobljenik; astrolog po zanimanju, brzo se uspinjao u ovom carstvu nepismenih. Dalekovidni Džingis Kan dodijelio je Jehliju i drugim obrazovanim ljudima na dvoru upravu nad sve većim carstvom.

Jehli je upotrijebio Kinu kao model za novu državu. Odabrao je najsposobnije među zarobljenicima koje su Mongoli doveli nakon upada u sjeverna kineska područja; oni su mu postali pomoćnici u ovom projektu. Istovremeno, iz ratnog plijena uzeo je knjige i lijekove. Jednom prilikom, rekao je skromno, uspio je spasiti mnogo života tijekom neke epidemije u Mongoliji zahvaljujući korištenju kineske medicine i postupaka.

Jehli je pokušao ublažiti mongolsku okrutnost pozivajući se na više ciljeve. Džingis Kan se, zapravo, bavio mišlju da potamani sve stanovništvo u Kini kako bi oslobodio pašnjake za svoje konje, ali ga je Jehli odvratio od toga. "Mrtvaci ne plaćaju poreze", rekao je. Kolja je pretpostavljao da je njegova dugoročna ambicija bila da civilizira Mongole tako što bi ih kulture koje su pokorili asimilirale baš kao što je Kina apsorbirala i kultivirala ranije valova osvajača iz sjevernih pustoši.

Kolja nije imao predodžbu o tome kako će završiti njegova osobna pustolovina u ovoj prošlosti. Ali ako mu je bilo suđeno da ostane ovdje na Miru, u ljudima poput Jehlija vidio je glavnu uzdanicu za budućnost. Zato je bio zadovoljan što mu se ukazivala prigoda da se posavjetuje s Jehlijom o prirodi novog svijeta i da kuje planove s tim u svezi.

No Jehli nije zaboravio na Sablin prvi pokušaj da skicira kartu svijeta na prljavom podu. On i Kolja sada su napravili detaljnu kartu svijeta, zasnovanu na Koljinom sjećanju i kartama sa Sojuza. Jehli je bio pametan čovjek koji je bez poteškoća prihvatio činjenicu da je svijet okrugao; poput Grka, kineski mudraci odavno su zamijetili kružni oblik Zemljine sjene na Mjesecu za vrijeme pomrčine a i lako je shvatio prenošenje karte globusa na ravnu površinu.

Nakon što su obavljena neka pripremna skiciranja, Jehli je okupio ekipu kineskih pisara koji su počeli rad na ogromnoj karti svijeta na svili. Kada bude završena, prekrivat će pod jedne jurte u carevom velikom paviljonu.

Jehli je bio očaran slikom koja se pojavljivala. Začudilo ga je koliko se malo Euroazije nije nalazilo pod mongolskom vlašću; iz mongolske perspektive izgledalo je kao da je preostao još samo malen korak od Rusije do zemalja zapadne Europe na obali Atlantika. Ali Jehlija je brinulo kako će kartu pokazati Džingis Kanu, s obzirom na mnoga područja u Novom Svijetu, Dalekom Istoku, Australiji, Južnoj Africi i Antarktiku o kojima car još nije znao ništa.

Rad pisara bio je uistinu prelijep, pomislio je Kolja; polarne kape iscrtane su tananim bijelim nitima, zlatne niti obilježavale su glavne rijeke, drago kamenje označavalo je velike gradove, a sve je bilo prekriveno mongolskim ispisima premda je Kolja s iznenađenjem doznao da Mongoli nisu imali nikakve pisane dokumente prije Džingis Kana, koji je primio pismenost od susjednih Ujgura.

Pisari su se vrlo ponosili svojim poslom, a Jehli je dobro postupao prema njima, čestitajući im na vještini. Ali oni su bili robovi, doznao je Kolja, zarobljeni za vrijeme mongolskim upada na kineski teritorij. Kolja još nikada nije sreo robove, a oni su na njega ostavili snažan dojam. Držanje im je uvijek bilo pokorno, pogled uvijek oboren, a žene su naročito zazirale od bilo kakvog dodira s Mongolima. Možda su u nazočnosti Jehlija bili povlašteni, ali ipak su bili poraženi, postali su vlasništvo.

Kolji je nedostajao dom; supruga, djeca izgubljeni u strujama vremena. Ali i ove uboge robinje bile su odvojene od doma, dok su im životi bili upropašteni, i to ne božanskim manipulacijama vremenom i prostorom već jednostavno okrutnošću drugih ljudskih bića. Usud robova nije mu nimalo olakšao vlastiti položaj, ali mu nije dao da osjeća samosažaljenje.

I dok je teško mogao prihvatiti nazočnost robova pisara, Kolja je utjehu našao u uglađenosti i pameti Jehlija. Nakon nekog vremena činilo mu se da mu je lakše pouzdati se u Juhlija, čovjeka iz trinaestog stoljeća, nego u Sablu, ženu iz njegovog vremena.

Sable je postala nestrpljiva glede izrade detaljne karte svijeta. Također, nije bila oduševljena planovima koje se Jehli spremao predložiti Džingis Kanu.

Prema Jehlijevom viđenju stvari, glavni prioritet trebala je biti konsolidacija. Mongoli su počeli zavisiti od uvoza žita, tekstila i mnogih drugih roba, tako da im je trgovina postala vrlo važna. Kako je preostalo malo otvorenih veza s Kinom, prvo je trebalo istražiti najbogatije dijelove Džingis Kanovog azijskog carstva. U isto vrijeme, bio je uporan Kolja, trebalo je poslati ljude u dolinu Inda da potraže Caseyja i druge izbjeglice iz njegovog vremena.

Ali za Sable to nije bilo dovoljno hrabro. Tjedan dana kasnije ušla je u Jehlijevu odaju i zabola nož u kartu svijeta. Robovi koji su radili na njoj razbježali su se poput preplašenih ptica. Jehli ju je promatrao s hladnom zainteresiranošću. "Sable", rekao je Kolja. "Još smo stranci ovdje..."

"Babilon", kratko je uzvratila ona. Pokazala je nož koji je bio zaboden u srce Iraka. "Tamo bi kan trebao uputiti svoje snage. Velike žitnice, trgovački putovi, mužnja kineskih seljaka sve je to ništa u usporedbi s ovim. Babilon je mjesto gdje se krije prava moć ovoga svijeta kao što i ti dobro znaš, Kolja izražavanje sile koja je razorila samo vrijeme i prostor. Ako se kan dočepa toga, onda bi se njegova božanska misija da vlada svijetom još mogla i ostvariti, i to za njegovog života." Obrativši joj se na engleskom kojeg nije znao ni jedan prevodilac, Kolja je rekao: "Takva moć u rukama Džingis Kana?Sable poludjela si."

Pogledala ga je zacakljenih očiju. "Mi smo osam stoljeća ispred, sjećaš se? Ne možemo obuzdati ove Mongole." Mahnula je prema karti, kao da ističe svoje pravo na čitav svijet. "Potrajat će generacijama dok se na djelićima povijesti koju smo naslijedili izgradi nešto slično modernoj civilizaciji. S Mongolima iza nas možemo prečicom stići do tog cilja za manje od jednog ljudskog stoljeća. Kolja, možemo to napraviti. U stvari, to je više od dobre prigode. To je naša dužnost. Pred ovom odlučnom ženom Kolja se osjećao slab. "Ali pokušavaš jahati bijesnog konja..."

Jehli se nagnuo naprijed i Kolja mu je preko Basila izložio malo ublaženu verziju svog razgovora sa Sablom.

Jehli je obazrivo izvadio nož iz blistave karte i popravio oštećene niti. "Tvoj prijedlog se odbija", rekao je Sabli. "Možda bismo mogli staviti šapu na žilu kucavicu novog svijeta. Ali ne bismo je mogli zadržati tamo praznoga trbuha." Odmahnula je glavom. "Predložit ću to kanu. Nećemo se valjda uplašiti i propustiti ovakvu priliku?"

Jehlijevo lice se smrknulo. Kolja ga još nije vidio toliko blizu srdžbe. "Izaslanice Neba, uho Džingis Kana još ti nije dostupno."

"Vidjet ćeš uskoro", rekla je Sable na engleskom. Prkosno se iscerila, naizgled bez straha.

23. KONFERENCIJA

Prihvativši Aleksandrov poziv, uputili su se u kraljev šator: satnik Grove i njegovi časnici, zatim Bisesa, Abdikadir, Cecil de Morgan u ulozi prevoditelja te Ruddy i Josh koji će biti zapisničari ove izuzetne konferencije. S makedonske strane bit će nazočni Aleksandar, Eumenes, Hefaistion, kraljev liječnik Filip i neodređeni broj dvorjana, savjetnika, komornika i paževa.

Sve je bilo veličanstveno uređeno. Aleksandrov službeni šator, prenijet s delte, bio je ogroman; počivao je na zlatnim stupovima, a odozgo je bio prekriven ukrašenom tkaninom. Sjedala sa srebrnim nogama za posjetitelje postavljena su ispred kraljevog zlatnog trona. Ali atmosfera je bila napeta: u šatoru bit će da je u pripravnosti bilo stotinu vojnika poznatih kao štitonoše, odjevenih u grimizno i kraljevsko plavo, kao i besmrtnika iz Perzije u prelijepo izvezenim, premda nepraktičnim tunikama.

Nastojeći ublažiti nepotrebni izvor sukoba, Eumenes je diskretno obavijestio Bisesu o protokolu koji je vrijedio u kraljevoj nazočnosti. I tako, nakon što su ušli, posjetitelji iz budućnosti izveli su proskinezu, što je bio grčki naziv za perzijski način odavanja počasti koje je podrazumijevalo slanje poljupca kralju i naklon. Kao što se i moglo očekivati, Abdikadiru je ovo teško palo, ali satnik Grove i njegovi časnici prihvatili su to bez oklijevanja. Bilo je očigledno da su Britanci, koji su se nalazili na rubovima svoga carstva, okruženi nevažnim princezama, radžama i emirima, već navikli na uvažavanje ekscentričnih mjesnih običaja.

Izuzme li se ovo, Bisesa je vidjela da je Abdikadiru vrlo ugodno. Upoznala je malo ljudi koji tako čvrsto stoje objema nogama na zemlji kao Abdikadir, ali sada se očito prepustio ugodnom maštanju o tome da su ovi veličanstveni Makedonci uistinu njegovi preci.

Gosti su se smjestili na udobne sofe, paževi i posilni kružili su poslužujući jela i pića, i konferencija je počela. Prevođenje, za koje su bili zaduženi obrazovani Grci i de Morgan, bilo je sporo i ponekad obeshrabrujuće. Ali ipak su napredovali, ponekad uz pomoć karti, crteža ili čak ispisa na makedonskim voštanim tablicama, odnosno na komadima papira koje su Ruddy i Josh istrgnuli iz bilježnica.

Počeli su razmjenom informacija. Aleksandrove ljude nije iznenadilo jamrudsko Zlo Oko koje je i dalje lebdjelo nad terenom za parade. Od "dana kada je sunce skočilo na nebu", kako su to Makedonci nazvali, njihovi izviđači viđali su kugle po cijeloj dolini Inda. Poput Britanaca, Makedonci su se brzo navikli na te tihe, lebdeće promatrače, držeći se prema njima s podjednakom ravnodušnošću. Tajnik Eumenes manje se zanimao za ove bešumne tajne, a više za politiku budućnosti koja je dovela ove strance na granično područje. Bilo je potrebno neko vrijeme da Eumenes i ostali shvate da Britanci i Bisesina skupina potječu, zapravo, iz dva različita razdoblja premda je razmak među njima od samo sto pedeset godina bio zanemariv u usporedbi s dvadeset četiri stoljeća koja su razdvajala Bisesino vrijeme od Aleksandrovog. No, kada je satnik Grove objasnio što stoji iza velike političke igre koja se igrala u devetnaestom stoljeću, Eumenes je to bez poteškoća shvatio.

Bisesa je očekivala da će sukobi iz dvadeset prvog stoljeća biti teže pojmljivi Makedoncima, ali kada je Abdikadir spomenuo zalihe nafte u Srednjoj Aziji, za riječ se javio Eumenes. Prisjetio se da su na obalama rijeke, koje je tekla na području za koje je Bisesa pretpostavila da odgovara suvremenom Iranu, vidjeli kako neobična tekućina kulja iz tla nedaleko od mjesta gdje je podignut kraljev šator. Postojala su, zapravo, dva takva izvora. "Po ukusu i boji nije se razlikovala od maslinovog ulja", rekao je Eumenes, "premda je tlo bilo nepogodno za rast maslina." Aleksandar je čak razmišljao o mogućoj zaradi od ovih izvora ako bi se pokazali izdašni premda je njegov ponizni prorok Aristander objavio da je nafta loš predznak napornog rada koji je pred njima. "Došli smo ovdje iz različitih vremena i s različitim ambicijama", rekao je Eumenes. "Ali ipak smo tu, prevalivši ponekad i tisućljeća. Možda je ovo stožerno mjesto svijeta za vječnost."

Sam Aleksandar nije puno govorio. Sjedio je na prijestolju, glave oslonjene na šaku, napola zatvorenih očiju, povremeno pogledavajući na onaj čudan način, postrance, tobože stidljivo. Prepustio je vođenje sastanka poglavito Eumenesu, za koga je Bisesa odmah zaključila da je vrlo bistar, i Hefaistionu koji je prekidao Eumenesa, tražeći razjašnjenja, pa čak i proturječeći mu. Bilo je očito da postoji naglašena napetost između Eumenesa i Hefaistiona, ali možda je Aleksandar bio zadovoljan što su mu ovi mogući suparnici sučeljeni, pretpostavila je Bisesa. Rasprava je onda prešla na smisao onoga što im se svima dogodilo na to kako je povijest mogla biti ovako raskomadana i zašto.

Makedonci nisu bili previše prestrašeni, kao što je Bisesa naivno zamišljala. Uopće nisu sumnjali u to da su vremenska premještanja djelo bogova čije su namjere bile nedokučive: njihovo viđenje svijeta, koje nije imalo nikakve veze sa znanošću, Bisesi je bilo strano, ali bilo je dovoljno fleksibilno da obuhvati ovakve tajne. Bili su to tvrdokorni ratnici koji su mogli hodati tisućama kilometara po nepoznatom području i koji su, baš kao i njihovi grčki savjetnici, bili u podjednakoj mjeri intelektualno tvrdokorni.

Aleksandra je očarala filozofska strana situacije. "Mogu li mrtvi ponovo živjeti?" promrmljao je on svojim grlenim baritonom. "Jer ja sam za vas davno mrtav... I može li se prošlost vratiti, stare pogreške ispraviti, kajanja obrisati?"

"Čovjek s toliko krvi na rukama kao ovaj kralj", prošaputao je Abdikadir Bisesi, "mora da je vrlo zainteresiran za mogućnost da se ispravi prošlost..."

"Za većinu filozofa", rekao je Hefaistion, "vrijeme je ciklično. Poput otkucaja srca, smjene godišnjih doba, povećanja i smanjenja Mjeseca. U Babilonu su astronomi napravili svemirski kalendar utemeljen na kretanju planeta, s Velikom Godinom koja traje, čini mi se, četiri stotine tisuća godina. Kada se planeti sakupe u jednom posebnom zviježđu, bukne ogroman oganj; kad se, međutim, sakupe na drugom mjestu, nastupa 'zima' s puno poplava... Neki čak tvrde da se prethodni događaji ponavljaju u dlaku onakvi kakvi su bili iz ciklusa u ciklus."

"Ali Aristotel se nije slagao s tim", primijetio je Aleksandar čiji je, prisjetila se Bisesa, veliki filozof bio privatni učitelj. "Ako sam živio prije pada Troje kao i poslije njega, što je onda izazvalo taj rat?"

"Pa ipak", rekao je Hefaistion, "ako je zamisao o ciklusima točna, onda se mnoge neobične stvari mogu objasniti. Na primjer, proročanstva i proroci: ako vrijeme teče ciklično, možda je prorokovanje u podjednako sjećanje na duboku prošlost kao i viđenje budućnosti. A i neobična mješavina vremena kojoj smo sada izloženi izgleda znatno razumljivija. Slažeš li se, Aristandere?"

Stari prorok klimnu je glavom.

Rasprava se nastavila; riječ su uglavnom uzimali Aleksandar, Hefaistion i Aristander, govoreći uglavnom prebrzo, tako da lanac prevoditelja nije stizao obaviti svoj posao.

"Kako su čudesni ovi ljudi!" prošaputao je očarano Ruddy.

"Dosta filozofije", rekao je konačno Eumenes, praktičan kao i uvijek. Postavio je pitanje što im je sada činiti.

Satnik Grove je rekao da ima prijedlog. Britanski časnik donio je s sobom atlas prilično starinski, čak i po njegovim mjerilima, iz jedne viktorijanske učionice i sada ga je pokazao.

Makedoncima nisu bile strane karte i kartografiranje. Štoviše, Aleksandar je poveo s sobom grčke geometre i crtače koji su kartografirali zemlje koje je istraživao i osvajao, a koje su uglavnom bile nepoznate u zemlji iz koje je on potjecao. Atlas je zato zainteresirao Makedonce i oni su se okupili oko male knjige. Oduševili su ih kvaliteta tiska, pravilnost ispisa i lijepe boje ilustracija. Makedonci nisu imali puno poteškoća pri prihvaćanju činjenice da je svijet Sredozemlja koji su oni poznavali tek malen dio planeta, kao i da je planet kugla, kao što je to predvidio Pitagora puno stoljeća prije Aleksandrovog vremena. U stvari, Aristotel, Aleksandrov učitelj, posvetio je cijelu knjigu ovom predmetu. Bisesu je zabavljalo kad je vidjela velika područja obojena u ružičasto koja su prikazivala granice Britanskog carstva na vrhuncu.

Konačno, Aleksandar je zatražio, pomalo ozlojeđeno, da mu donesu atlas pred prijestolje. Snuždio se kada su mu pokazali granice njegovog carstva na karti svijeta. "Mislio sam da sam pokorio veliki dio svijeta, ali ima toliko krajeva koje uopće nisam vidio", rekao je.

Posluživši se atlasom, satnik Grove izložio je svoj prijedlog: njihove udružene snage trebale bi krenuti prema Babilonu.

Abdikadir je pokušao objasniti okolnosti vezane za radiosignale koje je uhvatio Sojuz. Kao što se i moglo očekivati, objašnjenje je djelovalo zbunjujuće, ali onda su Ruddy i Josh pritekli u pomoć, oslanjajući se na zgodne metafore: "Kao zvuk nečujnih truba", rekao je Ruddy. "Ili bljesak nevidljivih zrcala..."

"Jedini signal koji smo uhvatili potjecao je odavde", rekao je Abdikadir, pokazavši na Babilon. "Tu su nam najbolji izgledi da ustanovimo što se dogodilo kako nama tako i svijetu." Sve je ovo prevedeno Aleksandru.

Spominjanje Babilona djelovalo je i na Makedonce. Nije bilo nikakvih vijesti iz Makedonije ili s bilo kojeg drugog mjesta izvan doline Inda već mnogo dana baš kao što ni Britanci nisu primili poruke iz svoga vremena. Postavljalo se pitanje gdje da se skrase ako vijesti i dalje ne bude. Aleksandar je oduvijek planirao da Babilon bude prijestolnica carstva koje bi se protezalo od Sredozemlja do Indije i koje bi bilo objedinjeno morskim i riječnim putevima. Možda se taj san još mogao ostvariti, pomoću onoga čime je kralj trenutno raspolagao, čak i ako je ostatak svijeta iščeznuo.

Zbog svih tih razloga izgledalo je jasno čemu se treba prikloniti. Kada je postignut dogovor, Ruddy se oduševio. "Babilon! Tako mi Boga gdje nas sve neće odvesti ova pustolovina?"

Skup se uskoro usmjerio na tehnička pitanja rokova i logistike. Svjetlost izvan šatora počela je kopnjeti, sluge su donijele još vina, a okupljeni su polako postajali sve opušteniji.

Uspjevši se jednog trenutka izdvojiti, Josh, Abdikadir, Ruddy i Bisesa odlučiše nasamo popričati.

"Morat ćemo ostaviti nešto za Sablu i Kolju, za slučaj da stignu ovdje", rekla je Bisesa." Razgovor se poveo o raznim znacima, kao što su velike kamene strijele na tlu, poruka ispod gomile naslaganog kamenja, pa čak i radioaparat za astronaute. "A jeste li zadovoljni", upita je Abdikadir, "što smo vezali sudbinu za Aleksandra i njegove ljude?"

"Da", uzvratio je odmah Ruddy." Od Aristotela su naučili da budu otvorenog uma i srca, kao i radoznali prema svijetu. Aleksandrov pohod bio je ne samo osvajački nego i istraživački..."

"Kapetan Cook s vojskom od pedeset tisuća ljudi", rekao je Abdikadir.

"A otvorenost", dodao je Ruddy, "omogućila im je da prihvate običaje stranaca i tako osnuju carstvo koje je, da nije bilo Aleksandrove prerane smrti, moglo potrajati stoljećima i ubrzati razvoj civilizacije za tisuću godina."

"Ali ovdje", rekao je Josh, Aleksandar nije mrtav..."

Bisesa je bila svjesna da ih Aleksandar promatra. Nagnuo se i nešto šaputao eunuhu; zapitala se je li čuo što su rekli.

"Ne mogu zamisliti", završio je Ruddy, "bolje naslijeđe od toga da osnujemo 'britansko carstvo' u Aziji i Europi dvije tisuće godina ili više prije vremena!"

"Ali Aleksandrovo carstvo", primijetio je Josh, "nije imalo nikakve veze s demokracijom ili grčkim vrijednostima. Činio je zvjerstva, spalio je Perzepolis, na primjer. U svakom dijelu svoje beskrajne vojne sve je živo opustošio. A životi za njega nisu bili ništa vredniji od šibica iza njega ostalo je, prema nekim procjenama, tri četvrt milijuna žrtava."

"Bio je čovjek svog vremena", rekao je Ruddy, strogo i cinično, kao da je dvostruko stariji. "Što ste drugo očekivali? U njegovom svijetu, red je postojao jedino u carstvu. Unutar granica carstva imali ste kulturu, red, prigodu za civilizaciju. Izvan toga, postojali su samo barbarstvo i kaos. Nije postojao drugi način da se upravlja stvarima! A ono što je postigao pokazalo se trajno, čak i ako mu carstvo nije bilo takvo. Raširio je grčki jezik od Aleksandrije do Sirije. Kad su Rimljani krenuli na istok, našli su ne barbare nego one koji su govorili grčki. Da nije bilo tog grčkog naslijeđa, kršćanstvo bi se teško raširilo iz Judeje."

"Možda", rekao je Abdikadir, iscerivši se. "Ali, Kiplinže ja nisam kršćanin!" Pridružio im se satnik Grove. "Mislim da smo se dogovorili", rekao je tiho. "Vrlo mi je drago što smo to postigli tako brzo, a i nevjerojatno je koliko toga imamo zajedničkog. Pretpostavljam da se ništa bitno nije promijenilo tijekom dvije tisuće godina glede zapovijedanja vojskom... Mislim, međutim, da je skup počeo bivati raspojasan. Čuo sam priče o Aleksandrovoj razuzdanosti", rekao je uz pokajnički smiješak, "i najradije bih izbjegao ono što će uslijediti, ali bojim se da ne bi bilo politički mudro da se sad izgubim te ću stoga ostati i malo bolje upoznati ove momke. Ne brinite, dobro podnosim vino! I moji ljudi će ostati ali ako vi želite da se povučete..."

Bisesa je prihvatila ponudu. Ruddy i Josh također su odlučili poći, iako se Ruddy na izlazu sa zavišću osvrnuo na blistavu unutrašnjost kraljevskog šatora u kojem je jedna mlada žena raskošnih oblina, odjevena samo u dugačak veo, upravo počinjala plesati.

Ispred šatora Bisesa je zatekla Filipa, Aleksandrovog grčkog liječnika, koji ju je čekao. Bisesa je žurno pozvala de Morgana. Trgovac je već bio napola pijan, ali ipak u stanju da prevodi.

"Kralj zna da ste pričali o njegovoj smrti."

"Ah. Žao mi je."

"Želi da mu kažeš kako će umrijeti."

Bisesa je oklijevala. "To je samo legenda. Priča o onome što mu se dogodilo..."

"Uskoro će umrijeti", prošaptao je Filip.

"Da. Hoće."

"Gdje?"

Uslijedila je nova stanka. "U Babilonu."

"Onda će umrijeti mlad, kao Ahil, njegov idol. Tako tipično za Aleksandra!" Filip se osvrnuo prema kraljevom šatoru u kojem je, sudeći po buci, zabava bivala sve burnija. Djelovao je uznemireno, ali i pomireno s sudbinom. "Nije nikakvo čudo. Pije za desetoricu kako se i bori. A i strijela koja ga je pogodila u grudi narušila mu je zdravlje. Bojim se da neće imati strpljenja za oporavak već će..."

"Ne sluša savjete liječnika."

Filip se osmjehnuo: "Neke se stvari nikad ne mijenjaju."

Bisesa je odmah donijela odluku. Posegla je u pribor za preživljavanje ispod kombinezona i izvadila plastičnu traku tableta protiv malarije. Pokazala je Filipu kako da izvadi tablete iz trake. "Neka kralj uzme ovo", rekla je. "Nitko ne zna sigurno kako je stradao. Istinu su zasjenile glasine, sukobi i lažna povijest. Ali prema jednoj verziji stradao je od bolesti protiv koje su ove tablete lijek."

Filip se namrštio. "Zašto mi ih daješ?"

"Zato što mislim da će tvoj kralj biti važan za sve naše budućnosti. Ako umre, barem neće na ovaj način."

Filip je sklopio šaku oko tableta i osmjehnuo se. "Hvala ti, gospo. Ali reci mi..."

"Da?"

"Hoće li biti zapamćen, u budućnosti?"

Ponovo se javila neobična nedoumica vezana za premnogo znanja koje je Bisesa sakupila tokom dugih čavrljanja s telefonom o Aleksandrovoj povijesti. "Hoće. Čak će i njegov konj biti zapamćen!" Bucefalus je nastradao u bitci na rijeci Jelum. "Tisuću godina kasnije, u zemlji s one strane Oxusa, vladari će tvrditi da su im konji nekada imali rogove na glavi i da su bili potomci Bucefalusa koji je s Aleksandrom prošao tim krajem."

Filip je bio očaran. "Bucefalus ima ukras za glavu sa zlatnim rogovima, koji nosi u borbi. Gospo ako se kralj ikada nađe blizu smrti..."

"Reci mu onda."

Kad je liječnik otišao, okrenula se prema de Morganu. "Zadrži ovo u tajnosti." Raširio je ruke. "Svakako. Moramo se pobrinuti da Aleksandar ostane u životu ako ostanemo zaglibljeni ovdje, on će nam možda biti najbolja uzdanica u spašavanju barem nečega od naše budućnosti. Ali tako mi svih bogova, Bisesa! Zašto mu nisi prodala te tablete? Aleksandar je tisuću puta bogatiji od svih svojih suvremenika. Kakvo traćenje..."

Nasmijavši se, udaljila se.

24. LOV

Konačno je sve bilo spremno za batue.

Za lov, koji se izvodio kao vojna vježba, bilo je predviđeno ogromno područje stepe. Vojne jedinice razmještene su u velike obuhvatne pojaseve, a svakim je zapovijedao ni manje ni više nego general. Goniči su prednjačili, krećući se kao na manevrima; izviđači su stupali ispred jedinica, a sa strane su se nalazile bočne trupe. Trube i zastave korištene su za komunikaciju. Nakon što je krug jednom formiran, njegov oblik održavan je uz veliku točnost.

Kada su se goniči oglasili, Džingis Kan je poveo carsku svitu na jedno nisko uzdignuće s kojeg se pružao dobar pogled. Svi članovi Zlatne Porodice morali su biti nazočni, uključujući Džingis Kanove supruge i priležnice, komornike i sluge. Jehli je išao s kraljevskom svitom, povevši s sobom Kolju, Sablu i njihove prevoditelje.

Veličina lova bila je nevjerojatna. Kada je zauzeo svoje mjesto na vrhu brežuljka, Kolja je mogao vidjeti samo dvije vojne jedinice na ravnici pod sobom, u formaciji, sa zastavama koje lepršaju i nemirnim konjima. Ostali su bili negdje iza obzorja. Zapanjio se kada je ugledao koliko je hrane, pića i drugih stvari iznijeto za kraljevu pratnju.

Dok su čekali da goniči obave svoj posao, članovi Zlatne Porodice zabavljali su se promatranjem orla u lovu. Jedan čovjek donio je veliku pticu na masivnoj rukavici. Kada bi raširila krila, raspon je bio duži od čovjekove visine. Pušteno je janje, a orao je tako silovito poletio s čovjekove ruke da se ovaj zateturao. Kraljevska pratnja klicala je od oduševljenja.

Nakon ove točke uslijedile su konjske utrke. Kod Mongola, utrkivalište se protezalo kilometrima, a s mjesta na kome je Kolja stajao mogla se vidjeti jedino završnica utrke. Džokeji, koji nisu imali više od sedam ili osam godina, jahali su odrasla grla bez sedala i bosonogi. Utrke su bile žestoke, a u finišu, zaklonjenom oblakom podignute prašine, razmak između natjecatelja bio je sasvim malen. Članovi Zlatne Porodice bacali su zlato i dragulje pobjednicima.

Kolja je u svemu ovome vidio još jedan primjer mongolske mješavine barbarstva i vulgarnog razmetanja ili, kako je to Sable rekla: "Ovi ljudi stvarno nemaju ukusa." Ali Kolja nije mogao poreći spokojnu auru koja je omatala samog Džingis Kana.

Vojnički discipliniran, politički lukav, usmjeren prema jednom cilju i nepotkupljiv, Džingis Kan bio je kao stvoren za predvodnika klana. Imao je nadimak "Temuđin", što je značilo "kovač"; ime koje je sam dao sebi moglo se prevesti kao "sveopći vladar". Bilo je potrebno puno desetljeće bratoubilačkih sukoba da Temuđin ujedini Mongole u jedinstvenu naciju prvi put posle mnogo naraštaja, pa je tako postao "vladar svih plemena koja žive u šatorima".

Mongolska vojska sastojala se gotovo isključivo od konjice, vrlo pokretljive, disciplinirane i brze. Njihov način borbe izbrušen je tijekom nebrojenih lovova i ratovanja po ravnici. Za statične ratarske i gradske narode koji su obitavali na rubovima stepe, Mongoli su bili teški susjedi, ali ne i izuzetak. Stoljećima su iz velikog azijskog kopnaoceana navirale vojske konjanika pljačkaša; Mongoli su bili samo posljednji u toj dugoj i krvavoj tradiciji. Ali pod Džingis Kanom postali su prava sila.

Prvi ratni pohodi Džingis Kana bili su usmjereni protiv tri kineska naroda. Naglo se obogativši pljačkanjem, Mongoli su se potom okrenuli na zapad, ustremivši se na Hvarezmu, bogatu i pradavnu islamsku državu koja se pružala od Irana do Kaspijskoga mora. Nakon toga su se preko Kavkaza obrušili na Ukrajinu i Krim, pa na sjever, silovito udarivši na Rusiju. U trenutku kada je Džingis Kan umro, njegovo carstvo, izgrađeno za samo jednog naraštaja, bilo je četiri puta veće od Aleksandrovog i dva puta veće nego što je Rimsko ikada bilo.

Ali Džingis Kan je ostao barbar čiji je jedini cilj bio da se Zlatna Porodica domogne što većeg bogatstva i moći. Mongoli su, u stvari, bili ubojice. Njihova nemilosrdnost proizlazila je iz njihove tradicije: nepismeni nomadi nisu vidjeli nikakvu svrhu u obrađivanju zemlje, nikakvu drugu vrijednost u gradovima osim kao mjesta pogodna za pljačku a od svega su najmanje cijenili ljudski život. Bila su to načela na kojima se temeljilo svako osvajanje.

Sada se Kolja našao na magičan način premješten u samo srce mongolskog carstva. Ovdje su pogodnosti carstva bile očiglednije nego u povijesnim knjigama koje su napisali potomci poraženih. Prvi put u povijesti Azija je bila ujedinjena, od granica s Europom do Južnokineskog mora: tapiserije koje su ukrašavale Džingis Kanove šatore udružile su se s crtežima kineskih zmajeva i iranskih feniksa. Iako će se veze izgubiti nakon raspada mongolskog carstva, mitovi istočnih naroda bit će zamijenjeni sjećanjem, sjećanjem koje će jednoga dana nadahnuti Kolumba da krene na plovidbu preko Atlantskog oceana u potragu za novim prilazom Kitaju.

Ali pokorene zemlje bile su izložene ogromnoj patnji. Stari gradovi porušeni su do temelja, čitave populacije su pobijene. U usporedbi s ljudskom patnjom koju je Kolja imao prilike vidjeti čak i u paviljonu samog Džingis Kana, prednosti carstva bile su sasvim ništavne.

Ali Sable je, zapazio je to, bila očarana mongolskim užasnim sjajem.

Konačno su se goniči pojavili na obzoru, vičući i derući se. Polako su zatvarali krug oko lovine. Trkači su rastezali užad između pojedinih vojnih skupina, praveći obruč. Satjerane životinje bezglavo su jurcale po sve manjem prostoru, slabo vidljive u velikom oblaku prašine koji su podigle.

Kolja se zagledao u ovaj oblak. "Pitam se što su ulovili. Vidim konje... magarce, možda... vukove, hijene, lisice, deve, zečeve... Sve životinje djeluju prestrašeno."

"Pogledaj tamo", pokazala mu je Sable.

Jedno krupnije obličje naziralo se kroz prašinu. Nalikovalo je na veliku gromadu, pomislio je prvo Kolja, kao da je od zemlje, znatno više od čovjeka. Ali kretalo se masivnim zamasima, ogromna ramena su se pokretala, dok su zastori od dlaka boje rđe svjetlucali. Kada je podiglo glavu, Kolja je ugledao savijenu surlu i kljove, a začuo se zvuk nalik na Bahovu trubu.

"Mamuti" prodahtao je. "Džingis Kanovi lovci su zbog vremenskog smika uhvatili i više nego što su se nadali, prastari je san vidjeti ovo. Kada bismo samo imali fotoaparat!"

Ali Sable je ostala ravnodušna.

Pomalo kruto, Džingis Kan je uzjahao konja. Izjahao je naprijed, sa po dvojicom čuvara sa svake strane. Uživao je povlasticu da prvi ubije neku životinju. Zauzeo je položaj na jedva dvadesetak metara ispod Kolje te čekao da mu lovinu natjeraju na njega.

Odjednom se razliježe krik. Jedan od Džingis Kanovih čuvara napustio je mjesto gdje se nalazio i počeo bježati, usprkos povicima zapovjednika. Kroz podignutu prašinu ispred Džingis Kana Kolja je ugledao neke crvene dronjke kako lete kroz zrak ne, nisu to bili dronjci već ljudsko biće, mongolski ratnik, rasparanih grudi i utrobe, sa crijevima koja su visjela.

Džingis Kan nije ustuknuo; obuzdavao je konja, podigavši koplje i savinutu sablju.

Kolja je ugledao kako zvijer izranja iz prašine, približavajući se. Napredovala je poput lava, ali bila je mišićavija, s ramenima više nalik na medvjeda. A kada je otvorila čeljust, pokazali su se zubi zakrivljeni poput Džingis Kanove sablje. U trenutku samrtne nepomičnosti car i sabljasti tigar netremice su se motrili.

Tada se razliježe pucanj, neočekivan poput praska groma iz vedrog neba. Dolazio je s mjesta sasvim blizu Koljinih ušiju; začuo je i zujanje zrna u letu. Oko Kolje, kraljeva svita i njihova posluga zavrištali su i preplašeno ustuknuli. Sljedećeg trenutka mačka je ležala u prašini dok su joj se stražnje noge trzale; glava joj je bila pretvorena u bezobličnu krvavu masu. Džingis Kanov konj se propinjao, ali kan je bio potpuno pribran.

Bila je to, naravno, Sable. Ali u međuvremenu je već sakrila oružje.

Raširila je ruke. "Tengri! Ja sam izaslanik Neba, poslana da te spasi, o, veliki, jer namijenjeno ti je da vječno živiš i da vladaš cijelim svijetom!" Okrenula se prema Basilu koji je cvilio. Na slabom francuskom odbrusila mu je: "Prevedi, pseto, ili je tvoja glava slijedeća!"

Džingis Kan se zagledao u nju.

Pokolj životinja unutar kordona potrajao je danima. Bilo je uobičajeno da se neke životinje puste, ali ovoga puta nijedna nije bila pošteđena zato što se Džingis Kanov život našao u opasnosti.

Kolja je iz znatiželje ispitao ostatke. Glave i kljove nekoliko mamuta donijete su pred Džingis Kana, kao i nekoliko neuobičajeno velikih lavova i lisica prelijepog bijelog krzna.

U mongolskoj mreži našlo se i tri čudnovata primjerka ljudskih bića. Goli, brzih nogu, ali nesposobni da pobjegnu, činili su malu obitelj: muškarac, žena i dječak. Muškarac je odmah ubijen, a žena i dječak okovani su lancima i upućeni među kraljevske sluge. Stvorenja su bila gola i prljava, i izgledalo je da ne znaju govoriti. Žena je prvo prepuštena na zabavu vojnicima, dok je dječak držan dva dana u kavezu. Bez roditelja, odbijao je jesti i brzo je kopnio.

Kolja ga je samo jednom promotrio izbliza kako čuči na zemlji u šatoru. Bio je visok, viši od svih Mongola, viši čak i od Kolje, ali lice i tijelo imali su mu još neformiran djetinji izgled. Vremenske prilike ostavile su traga na njegovoj koži, dok su mu stopala bila očvrsnula. Nije imao nimalo sala na tijelu, a mišići su mu izgledali čvrsti. Djelovao je kao da može cijelog dana trčati bez prekida. Iznad očiju stršio mu je krupni koštani svod. Kada mu se pogled sreo s Koljinim, ovaj je primijetio da ima kristalno plave, nebeske oči. Tu postoji inteligencija, zaključio je Kolja ali ne ljudska inteligencija; posrijedi je bilo prazno znanje, bez središta, slično očima lava.

Kolja je htio popričati sa Sablom o tome. Možda je posrijedi neko predljudsko stvorenje, homo erectus, zahvaćeno Diskontinuitetom; ali Sable kao da je u zemlju propala.

Kada se Kolja vratio, kaveza je nestalo. Doznao je da je dječak umro; tijelo mu je bilo uklonjeno i spaljeno s ostalim ostacima lova.

Sable se pojavila oko podneva sljedećeg dana. Jehli i Kolja bili su usred nove rasprave o strategiji.

Imala je na sebi mongolsku tuniku; bio je to skupocjen, izvezen odjevni predmet kakve su nosili članovi Zlatne Porodice. No, u kosi i oko vrata imala je trakice od žarkonarančaste padobranske svile, znamenje njenog različitog porijekla. Djelovala je mahnito, stvorenje ni jednog ni drugog svijeta, izvan nadzora.

Jehlu se zavalio u sjedalo i promotrio je ispitivački, obazrivo, proračunato.

"Što je bilo s tobom?" upitao ju je Kolja na engleskom. "Nisam te vidio još od kako si zapucala."

"Bilo je spektakularno, zar ne?" prodahtala je ona. "A i upalilo je."

"Što ti to znači, upalilo je. Džingis Kan je lako mogao zapovjediti da te pogube zato što si mu oduzela pravo da prvi ubije ulov."

"Ali nije. Pozvao me je u svoju jurtu. Zapovjedio je svima ostalima da izađu, čak i prevoditeljima ostali smo samo nas dvoje. Mislim da sada stvarno vjeruje da sam s tengrija. Znaš, kada sam došla kod njega, Džingis Kan je već satima lokao, a ja sam ga izliječila od mamurluka. Poljubila sam vrč vina ubacila sam unutra nekoliko aspirina koje sam držala u ustima. Bilo je lako. Da ti kažem, Kolja..."

"Što si mu ponudila, Sable?"

"Ono što želi. Davno mu je dodijeljena božanska misija, posredstvom jednog šamana. Džingis Kan je namjesnik tengrija na Zemlji, poslan da vlada svima nama. Zna da mu zadaća još nije završena a od Diskontinuiteta je, zapravo, i nazadovao ali također zna da stari. Komunistički spomenik na kojem je zapisan datum njegove smrti razgnjevio ga je. Želi vrijeme da završi svoju misiju, želi besmrtnost. A ja sam mu to ponudila. Rekla sam mu da će u Babilonu naći filozofski kamen."

"Poludjela si", procijedio je Kolja.

"Otkud znaš, Kolja? Nemamo predodžbu o onome što nas čeka u Babilonu. Tko zna što je sve moguće? A i tko će nas zaustaviti?" obrecnula se. "Casey? Oni tupoglavi Britanci u Indiji?"

Kolja je na trenutak oklijevao. "Je li te Džingis Kan poveo u svoju postelju?" Osmjehnula se. "Znala sam da će ga odbiti čisto tijelo. Uzela sam zato malo balege od njegovog omiljenog konja i utrljala je u kosu. Čak sam se i malo valjala u prašini. Djelovalo je. A znaš što? Sviđa mu se moja koža. Njena glatkoća nepostojanje tragova bolesti. Možda nije ljubitelj higijene, ali voli njezine posljedice." Lice joj se smrklo. "Uzeo me je straga. Mongoli vode ljubav podjednako nježno kao što ratuju. Jednoga dana će mi to uobraženo kopile platiti za to."

"Sable..."

"Ali ne danas. Dobio je ono što je htio, a i ja sam." Mahnula je Basilu. "Frančušćiću, Reci Jehliju da je Džingis Kan donio odluku. Mongoli bi u svakom slučaju stigli do Iraka, za jednu ili dvije generacije; taj vojni pohod nije problem za njih. Već je sazvan kuriltai, ratno vijeće." Izvadila je bodež iz čizme i zabola ga u kartu, na isto mjesto gdje i ranije, u Babilon. Ovoga puta nitko se nije usudio ukloniti ga.

ČETVRTI DIO

STJECIŠTE POVIJESTI

25. FLOTA

Bisesa je zaključila da Aleksandrova flota, usidrena pokraj obale, izgleda veličanstveno usprkos kiši. Sastojala se od trirema s veslačkim klupama, teglenica ravnog dna punih nervoznih konja koji su njištali, i najupečatljivijih od svih zohruka, mauna plitkog gaza; ovaj tip plovila, koji je vodio porijeklo iz Indije, bit će još u upotrebi i u dvadeset prvom stoljeću. Kiša je padala u zastorima, zaklanjajući sve, ispirući boje i umekšavajući linije i perspektive, ali bila je topla pa su veslači bili goli; njihova smeđa, žilava tijela svjetlucala su se od vode koja im je močila kosu i slijevala se niz lica.

Bisesa nije mogla odoljeti iskušenju da ne pravi fotografije prizora pred sobom. Ali telefon se uskoro pobunio: "Na što ti ovo liči, na tematski park? Ispunit ćeš moju memoriju znatno prije nego što stignemo u Babilon, a što ćeš onda? A da i ne spominjem vlagu..."

Aleksandar je u međuvremenu tražio blagoslov bogova za predstojeće putovanje. Stojeći na pramcu broda, izlijevao je vino u čast bogova iz zlatnih vrčeva i molio Posejdona, morske nimfe i duhove Svjetskog oceana da mu sačuvaju i zaštite flotu. Zatim je otišao prinijeti žrtve Herkulu, za koga je smatrao da mu je predak, kao i Amonu, egipatskom bogu kojeg je poistovjećivao sa Zeusom i koji mu je čak "otkrio" u jednom pustinjskom svetištu da mu je otac.

Nekoliko stotina britanskih vojnika iz devetnaestog stoljeća, koje su časnici držali strogo postrojene, promatrali su zadivljeno i uz poneku vulgarnu opasku kako kralj obavlja svoju božansku dužnost. Ali i Britanci i sepoji bili su zahvalni na gostoprimstvu koje im je pruženo u makedonskom logoru; ono što je Aleksandar danas radio bilo je vrhunac višednevnog žrtvovanja i proslavljanja, glazbenih svetkovina i atletskih natjecanja. Sinoć je kralj dao svakoj vojnoj postrojbi poneku "žrtvenu" životinju, ovcu, kravu ili kozu. Sličilo je, pomislila je Bisesa, na najveći roštilj u povijesti. Širokog lica zaklonjenog obodom kape, Ruddy Kipling srdito je povukao brkove. "Kakve samo besmislice ispunjavaju ljudske umove! Znaš, kad sam bio mali, moj ajah bio je jedan rimokatolik koji je nas djecu vodio u onu crkvu pokraj Botaničkog vrta u Parelu, ako znaš za nju. Sviđala mi se svečana i dostojanstvena atmosfera. Ali onda se o nama počeo brinuti Meeta koji nas je učio lokalnim pjesmama i vodio u hinduističke hramove. Više su mi se sviđali bogovi koje sam slabije mogao vidjeti, ali koji su bili prijateljski."

"Zanimljivo ekumensko djetinjstvo", primijetio je suho Abdikadir.

"Možda", uzvratio je Ruddy. "Ali priče koje se pričaju djeci jedna su stvar, dok je suludi hinduistički panteon ipak nešto više od toga: čudovišan i isprazan, kao i krcat opscenim falusnim slikama! A i što je to doli daleki odjek ove besmislene bulumente na koju Aleksandar troši dobro vino pa čak i sebe smatra njezinim dijelom?"

"Ruddy, kad si u Rimu, ponašaj se kao Rimljani", rekao je Josh.

Ruddy ga je pljesnuo po leđima. "Ali, prijatelju moj, što ću kad Rim još ni ne postoji?"

Svetkovine su napokon završile. Bisesa i ostali uputili su se prema čamcima koji će ih prevesti do brodova. Oni i glavnina britanskih vojnika putovat će flotom; tu će se još nalaziti otprilike polovina Aleksandrove vojske, dok će ostatak ići obalom. Vojni logor je rastavljen i počela se stvarati povorka. Prizor je bio kaotičan, s tisućama muškaraca, žena, djece, ponija, mazgi, volova, koza i ovaca koji su trčkarale na sve strane. Bila su tu kola natovarena namirnicama i kuharskim priborom, alatom za drvodjelje, postolare, oružare i druge obrtnike koji su išli s vojskom. Zagonetnija drvena i željezna obličja bili su katapulti i naprave za probijanje zidina, rastavljeni na dijelove. Prostitutke i raznosači vode nudili su svoje usluge, a Bisesa je uočila kako se ponosne glave deva izdižu iznad ove zbrke. Buka je bila izuzetna, mješavina glasova, zvona i truba, kao i glasanje životinja za vuču. Nazočnost zbunjenih čovjekolikih majmuna, smještenih u kavez zavezan za kola, samo je doprinosio cirkuskom izgledu čitavog prizora.

Ljudi iz 19. i 21. stoljeća su bili zapanjeni. "Kakva gnjavaža", rekao je Casey. "Nikada u životu nisam vidio ovako nešto."

Ali nekako je sve dolazilo na svoje mjesto. Kormilari su počeli uzvikivati zapovijedi i vesla su pljusnula u vodu. Kako na kopnu tako i na moru, Aleksandrovi sljedbenici zapjevali su ritmičke pjesme.

"Sindeove pjesme", rekao je Abdikadir. "Veličanstven zvuk deset tisuća glasova kao jedan."

"Hajdemo", rekao je Casey. "Ukrcajmo se prije no što sepoji dograbe najbolja mjesta na palubi."

Prema planu, flota je trebala otploviti na zapad preko Arapskog mora do Perzijskog zaljeva, dok bi vojska i oprema išli obalama današnjeg Pakistana i Irana. Spojili bi se na vrhu Zaljeva, odakle bi kopnom nastavili put Babilona. Ovo putovanje u dva usporedna toka bilo je nužno; Aleksandrovi brodovi morali su se snabdijevati s kopna svakih nekoliko dana.

Ali napredovanje na kopnu bilo je teško. Neobična vulkanska kiša padala je gotovo bez prestanka, a nebo je bilo pokrov pepeljasto sivih oblaka. Tlo se pretvorilo u blatište u kojem su se zaglibljivali kola, životinje i ljudi; uz to, bilo je vrlo vruće, a vlažnost nesnosna. Konvoj s opremom ubrzo se razvukao na više kilometara, oblikujući lanac patnje za kojim su ostajala trupla uginulih životinja i nepopravljivi dijelovi opreme a nakon samo nekoliko dana i leševi ljudi.

Casey nije mogao podnositi prizor Indijki koje su morale pješačiti iza kola ili deva, noseći na glavi velike zavežljaje razne robe. "Jeste li uočili", primijetio je Ruddy, "kako ovim ljudima iz željeznog doba nedostaju ne samo suvremeni izumi kao što su petrolejke, pisaći strojevi i hlače nego i tako jednostavne stvari kao što je ular. Valjda je stvar u tome što se toga još nitko nije sjetio. Kad se jednom izumi, onda, naime, ostaje u trajnoj upotrebi..."

Ova opaska djelovala je na Caseyja. Nakon nekoliko dana nacrtao je skicu običnih tački i odnio je Aleksandrovim savjetnicima. Hefaistion ih uopće nije htio ni pogledati, pa je čak i Eumenes bio skeptičan, tako da je Casey morao da na brzinu napraviti prototip formata igračke kako bi praktično prikazao zamisao.

Nakon toga, prigodom sljedećeg zaustavljanja preko noći, Eumenes je naložio da se napravi što je više moguće tački. Malo se moglo naći sirove drvene građe pa je upotrijebljeno drvo s jedne oštećene teglenice. Tijekom te prve noći, pod Caseyjevim nadzorom, drvodjelje su napravile više od pedeset upotrebljivih tačaka, dok su sljedeće noći, učeći na prvobitnim pogreškama, uspjeli napraviti čak stotinu. To nije bilo čudo, budući da je posrijedi bila vojska koja je sagradila cijelu flotu na obalama Inda; u usporedbi s tim podvigom, pravljenja nekoliko tačaka bilo je mačji kašalj.

Nekoliko dana kasnije povorka se kretala čvrstim, kamenim terenom na kojem je guranje tačaka bilo vrlo lako. Bio je to uzbudljiv prizor vidjeti žene iz Aleksandrovog konvoja s opremom kako zadovoljno guraju tačke koja kao da su došla iz nekog vrta u srednjoj Engleskoj, natovarena stvarima i s djecom koja oprezno balansiraju na vrhu. Ali onda su se ponovo našli u blatu u kojem korištenje tačaka nije bilo moguće. Makedonci su uskoro digli ruke od njih, nimalo ne libeći narugati se neupotrebljivoj tehnologiji ljudi iz budućnosti.

Otprilike svaka tri dana brodovi bi pristali uz obalu da bi se opskrbili. Od onih koji su bili na kopnu očekivalo se da pribavljaju namirnice kako za sebe tako i za posadu i putnike na brodovima. To je postajalo sve teže kako su se udaljavali od delte Inda, a teren postajao besplodniji.

Pomorci su zato obogaćivali svoj jelovnik onim što bi našli u plićacima koje su pravile plime i oseke: prstacima, ostrigama i, ponekad, dagnjama. Kada je jednom zgodom Bisesa sudjelovala u ovom ugodnom ubiranju plodova mora, jedan kit probio je površinu vode; mlaz vode koji mu je šiknuo uvis iz otvora za disanje našao se opasno blizu usidrenih brodova. Makedonci su se prvo užasnuli, čemu su se Indijci nasmijali. Nekoliko vojnika ušlo je u more, derući se i udarajući po vodi kacigama, kopljima i, pljoštimice, mačevima. Kada je kit sljedeći put izronio, bilo je to na stotinu metara od obale, a nakon toga nije se više pojavljivao.

Putom kojim je vojska nastupala izviđači su motrili kopno i izrađivali karte, kao što su to uvijek činili pod Aleksandrom. Kartografiranje je također bilo ključno sredstvo Britanaca u osnivanju i očuvanju carstva, tako da su se sada grčkim i makedonskim izviđačima pridružili britanski kartografi opremljeni teodolitima. Na svakom mjestu crtali su karte i uspoređivali ih sa starima, iz doba prije Diskontinuiteta.

Susretali su, međutim, malo ljudi.

Jednom su izviđači naišli na skupinu od stotinjak muškaraca, žena i djece, odjevenih u svijetlu, premda dronjavu odjeću. Umirali su od žeđi, a govorili su jezikom koji nitko od Makedonaca nije mogao prepoznati. Nitko od Britanaca ili pripadnika Bisesine skupine nije nazočio ovom susretu. Abdikadir je pretpostavio da potječu iz nekog hotela iz dvadesetog ili dvadeset prvog stoljeća. Odsječeni u trenutku kad im je dom iščeznuo u hodnicima vremena i od kada su bili osuđeni na lutanje, ovi izbjeglice nalikovale su na sliku u negativu ruševina, pomislila je Bisesa. U normalnom povijesnom tijeku ljudi bi nestali, ostavivši svoj grad da se lagano pretvara u pijesak; ovdje je bilo obrnuto... Aleksandrovi vojnici, koji su imali zapovijed da štite konvoj s opremom, ubili su nekoliko izbjeglica kao primjer drugima, dok su ostale rastjerali.

Dok su ljudi bili rijetki, stalno su susretali Oči. Napredujući obalom, nailazili su na oči poput svjetiljki koje lebde duž obale mora, na razmacima od nekoliko kilometara; nalazile su se i u kopnu, oblikujući svojevrsnu mrežu.

Većina ljudi ih je zanemarivala, ali Bisesa je osjećala neugodnu opčinjenost njima. Da se neko Oko pojavilo u starom svijetu da je počelo lebdjeti iznad omiljenog mjesta poklonika letećih tanjura ili travnjaka ispred Bijele Kuće bio bi to izuzetan događaj, senzacija stoljeća. Ali ljudi uglavnom uopće nisu željeli razgovarati o njima. Eumenes je ovdje bio upadljiv izuzetak; zabuljio bi se u neko Oko, podbočivši se, kao da ih je izazivao da reagiraju.

Usprkos iscrpljujućem pješačenju, Ruddy kao da je postajao sve poletniji kako su dani protjecali. Pisao je kada bi mu se ukazala prilika, sitnim, nečitkim rukopisom. Također je volio spekulirati o stanju svijeta, izlažući svoje misli svakom tko bi ga slušao.

"Ne trebamo se zaustaviti u Babilonu", rekao je. On, Bisesa, Abdikadir, Josh, Casey i Cecil de Morgan sjedili su pod nadstrešnicom jednog časničkog broda; kiša je bubnjala po nadstrešnici i ubadala površinu mora. "Moramo istraživati dalje, Judeju, na primjer. Pomisli samo na to, Bisesa! Eterično oko tvog svemirskog čamca razabralo je samo raštrkane naseobine tamo, tek nekoliko pramenova dima. Što ako, u jednoj od ubogih koliba, Nazarećanin upravo sada dolazi na svijet? Bili bismo tada poput deset tisuća mudraca koji prate neobičnu zvijezdu." "A tu je i Meka", rekao je suho Abdikadir.

Ruddy je raširio ruke. "Budimo ekumenski nastrojeni."

"Usprkos složenom porijeklu", upitala je Bisesa, "ispao si na kraju kršćanin, Ruddy?"

Pogladio je brkove. "Ovako bi se to moglo reći. Vjerujem u Boga. Nisam siguran u sveto trojstvo. Ne mogu prihvatiti vječno prokletstvo ali mora da postoji neka kazna." Osmjehnuo se. "Govorim kao metodist! Otac bi mi bio zadovoljan. U svakom slučaju, radovao bih se da sretnem momka koji je sve to započeo."

"Budi obazriv glede želja, Ruddy", primijetio je Josh. "Ovo nije neki ogroman muzej kroz koji putujemo. Možda bi našao Krista u Judeji. Ali što ako ga ne nađeš? To je uostalom vrlo vjerojatno u stvari, znatno je vjerojatnije da Judeja koju ćemo zateći potječe iz vremena prije Kristovog rođenja."

"Ja sam rođen nakon otjelovljenja Kristovog", uzvratio je odlučno Ruddy. "U to nema sumnje. Kada bih mogao imati za svjedoke dugi lanac mojih predaka, oni bi to potvrdili."

"Da", rekao je Josh. "Ali nisi više u povijesti svojih predaka, Ruddy. Što ako ovdje nije došlo do otjelovljenja Kristovog? Onda si spašeni čovjek u poganskom svijetu. Jesi li Virgilije ili Dante?"

"Ja... ovaj..." Ruddy je zašutio, a široke obrve su mu se nabrale. "Potreban je neki bolji teolog od mene da se s time uhvati ukoštac. Neka to bude jedan od naših zadataka, moramo potražiti Svetog Augustina ili Tomu Akvinskog i pitati što oni misle o cijeloj stvari. A što je s tobom, Abdikadire? Što ako nema Meke, što ako Muhamed tek treba da se rodi?"

"Islam nije vremenski ograničen kao kršćanstvo", rekao je Abdikadir. Tavhid, jedinstvenost, ostaje na snazi: na Miru i na Zemlji, u prošlosti i budućnosti, nema drugog boga do Boga, i svaka čestica u svemiru, svaki list na svakom drvetu, izraz je Njegove imanencije. Kuran je neposredna Božja riječ, na ovom svijetu kao i na bilo kojem drugom, postojao prorok koji je izgovara ili ne."

Josh je klimnuo glavom. "Utješno viđenje stvari."

"Kao salam alejkum", rekao je Abdikadir.

"Moglo bi biti i malo zapetljanije", primijetila je Bisesa. "Mir se ne sastoji iz jednog vremenskog segmenta, sjećate se. Imamo posla s mozaikom, a to obuhvaća kako Meku tako i Judeju. Možda ima dijelova Judeje koji potječu iz doba prije Kristovog rođenja ali i onih iz kasnijih razdoblja. Da li otjelovljenje Kristovo vrijedi i u takvom svijetu ili ne?"

"Kako je to neobično", rekao je Ruddy. "Kažu da nam je dano po dvadeset pet tisuća dana života. Je li moguće da smo i mi fragmentirani da je svaki dan izvađen iz naših života kao dio iz neke slagalice?" Mahnuo je prema pepeljasto sivom nebu. "Je li moguće da tamo negdje postoji još dvadeset pet tisuća drugih Ruddyja od kojih svaki živi tamo gdje mu je dano?"

"Meni su sasvim dovoljna i jedna tvoja brbljava usta", zabrundao je Casey. Bio je to njegov prvi prilog raspravi. Zatim je povukao dobar gutljaj iz mješine s razblaženim vinom.

Cecil de Morgan uglavnom je šuteći pratio ovakve razgovore.

Bisesa je znala da je sklopio labav savez s Aleksandrovim grčkim tajnikom Eumenesom, kao i da svog novog partnera izvještava o ovim razgovorima. Obojica su, naravno, vodila računa prvenstveno o svojim interesima: Eumenes je imao na pameti svoj sukob s Aleksandrovim drugim dvorjanima, a prije svega s Hefaistionom; a Cecil je, kao i uvijek, pravio urote s svima protiv svih. Ali svi su to znali. A Bisesa nije vidjela ništa lošeg u tome da informacije cure preko Cecila do Eumenesa. U ovome su, uostalom, bili zajedno.

Flota je nastavila plovidbu.

26. HRAM

Nakon što su Mongoli pospremili vojni logor, prvi zadatak bio im je da sakupe konje.

Mongolski konji bili su poludivlji i živjeli su u stadima kojima je bilo dopušteno da lutaju ravnicom sve dok se za njima ne bi ukazala potreba. Pojavila se zabrinutost da su vremenski smikovi Diskontinuiteta doveli do nestanka mnogih stada od kojih su zavisili Džingis Kanovi planovi; jahači su upućeni u polja da ih dovedu i već sljedećeg dana veliki oblaci konja uz grmljavinu kopita počeli su se slijevati preko ravnice prema metropoli jurta. Ljudi su okružili konje, držeći dugačke motke s omčom na kraju. Kao da su znali da je pred njima hod od više tisuća kilometara, konji su se propinjali i buntovno rzali. Ali kada bi jednom bili uhvaćeni, stoički su postajali pokorni.

Kolja je pomislio kako je to tipično za mongolski krajnje nekulturan način ponašanja da čak i najveću kampanju počnu rodeom.

Nakon spektakularnog sakupljanja konja, pripreme za vojni pohod bile su brze. Većina jurta bila je srušena i utovarena na kola ili tovarne životinje; samo su veliki šatori, računajući tu i one koji su činili Džingis Kanov paviljon, smješteni na velika kola koja su vukle višečlane zaprege. Ponijeta je čak i kapsula Sojuza. Džingis Kan je naredio da je donesu iz Skakataijevog sela; Kolja je zamijetio da je jedna naprava koja se koristila pri opsadama tvrđava prilagođena da se kapsula podigne. Smještena na jednim teškim kolima i uvezana konopima od konjske dlake, nalikovala je na kakvu metalnu jurtu.

Kolja je procijenio da će u pohodu na Babilon Džingis Kana pratiti oko dvadeset tisuća ratnika poglavito konjanika, od kojih je svaki imao barem jednog pomoćnika i dva ili tri pričuvna konja. Džingis Kan je podijelio svoje snage u tri divizije: lijevo krilo, desno krilo i centar. Centar, kojim je zapovijedao Džingis Kan osobno, obuhvaćao je elitnu carsku gardu, među kojom je bilo i oko tisuću njegovih tjelohranitelja. Sabli i Kolji bilo je dodijeljeno da putuju s centrom i u sviti Jehlija.

Jedan dio snaga bio je ostavljen da čuva Mongoliju te da nastavi okupljanje dijelova koji su nekada sačinjavali carstvo. Određeno je da ovim snagama zapovijeda jedan od Džingis Kanovih sinova, Tolui. Džingis Kan nije bio značajno oslabljen time što Tolui nije pošao s njim. S njime su bili kancelar Jehli, njegov drugi sin, Ogodaj, kao i general Subadaj. Uzevši u obzir da je Ogodaj bio čovjek koji bi naslijedio Džingis Kana u starom poretku stvari, kao i da je Subadaj bio njegov možda najsposobniji general čovjek koji će osmisliti pohod na Europu posle Džingis Kanove smrti na okupu je bio uistinu izuzetan tim.

Kolja je bio očevidac Džingis Kanovog opraštanja sa sinom. Uhvatio je s obje ruke Toluijevu glavu, priljubio usne uz jedan od njegovih obraza i duboko udahnuo. Sable je prezrivo primijetila da je to "zračni poljubac iz kamenog doba". Ali Kolju je prizor neobično dirnuo.

Konačno je podignut Džingis Kanov stijeg i uz buku uzvika, trubljenja i udaranja doboša vojska je krenula, a za njom i dugačak konvoj s opremom. Tri dijela, pod zapovjedništvom Džingis Kana, Ogodaja i Subadaja, putovat će svaki za sebe, ali će ostati u svakodnevnoj vezi posredstvom brzih konjanika, prodornih truba i dimnih signala. Uskoro su se veliki oblaci podignute prašine razdvojili na mongolskoj ravnici, a drugog dana tri dijela vojske više nisu bila jedan drugom u vidokrugu.

Idući na zapad od područja gdje se rodio Džingis Kan, pratili su jednu pritoku rijeke Onon, okruženu sočnim livadama. Kolja je bio na kolima sa Sablom, Basilom, još nekim stranim trgovcima pokornog držanja i nekoliko Jehlijevih ljudi. Nakon nekoliko dana ušli su u zemlju mračnih šuma opasnog izgleda, prošaranih močvarnim dolinama koje je često bilo teško prijeći. Oblaci se nisu razilazili, a kiša je neumoljivo lijevala. Kolja se osjećao nelagodno na tom zlokobnom, sumornom mjestu. Upozorio je Jehlija na kisele kiše, a ovaj je izdao naredbu da vojnici jašu s kapama na glavama i s podignutim okovratnicima.

Džingis Kanovi vojnici nisu ništa više držali do higijene od običnih Mongola. Ali dičili su se svojim izgledom. Sedla na kojima su jahali bila su uzdignuta spreda i otraga, vezana čvrstim remenjem. Nosili su stožaste kape od pusta, postavljene krznom od lisice, vuka, pa čak i risa, kao i dugačke kapute slične odorama koji su se otvarali odozdo. Ovo je bila mongolska nošnja još od pamtivijeka, ali ovo su sada bili imućni ljudi, tako da su neki časnici imali kapute opšivene svilenim ili zlatnim nitima, kao i svilene donje rublje iz Kine. Ali čak bi i Džingis Kanovi generali rukavima brisali usta, a ruke o nogavice hlača.

Mongoli su bili vrlo spretni u snalaženju na terenu, tradicija koja se mjerila stoljećima. Zaustavljali bi se svake noći i tada bi se dijelila hrana: surutka, kaša od prosa, kumiš, alkoholno piće spravljeno od fermentirane surutke, kao i usoljeno meso. Svakog jutra jahač bi stavljao surutku i vodu u kožnu vrećicu, a trešnja pri jahanju pretvorilo bi ovu mješavinu u svojevrstan jogurt koji se pio s puno zadovoljstva i još više podrigivanja. Kolja je zavidio Mongolima na praktičnim vještinama: kako su štavili kožu, pa čak i kako su koristili destiliranu ljudsku mokraću kao sredstvo za čišćenje kada bi netko dobio groznicu.

Džingis Kanova vojska napredovala je uspješno, a zapovjedi i promjene plana brzo su se i bez zastoja prenosile. Vojska se strogo držala hijerarhije zasnovane na broju deset. Na taj način, lanac zapovijedanja bio je pojednostavljen, u smislu da je svaki časnik imao samo deset podređenih. Mongoli su davali što je moguće veće ovlasti mjesnim zapovjednicima, što je povećavalo fleksibilnost vojske i njenu sposobnost brzog reagiranja. Džingis Kan je vodio računa o tome da se sve jedinice njegove vojske, sve do najmanje satnije, sastoje od pripadnika raznih nacionalnosti, klanova i plemena. Želio je da ne postoji nikakva druga odanost osim prema samome kanu. Bio je to, zaključio je Kolja, vrlo suvremen način ustrojavanja vojske: nikakvo čudo što su ovi Mongoli lako savladali snage srednjevjekovne Europe skupljene zbrda zdola. Ali sustav se u velikoj mjeri temeljio na djelotvornom i odanom zapovjednom kadru. Časnici su stalno naporno vježbali, računajući tu i batue a tu su, dakako, bile i stvarne borbe.

Za nekoliko dana, još duboko u srcu Mongolije, vojska je prešla preko jedne travnate ravnice, idući prema Karakorumu. Grad je svojevremeno bio središte moći Ujgura, a Džingis Kan ga je pretvorio u vlastito stalno stanište. Ali još izdaleka Kolja je vidio da su gradske zidine pretvorene u ruševine. Unutar zidova, nekoliko napuštenih hramova bilo je zgureno u jednom kutu, dok je ostatak grada prekrivala vječna trava.

Okružen stražom, Džingis Kan je s Ogodajem obišao mjesto. On je prije samo nekoliko godina osnovao ovaj grad, a sada su tu stajali samo njegovi ostaci. Kolja ga je vidio kako se vraća u putnu jurtu; lice mu je nalikovalo na grmljavinu, kao da je bio ljut na same bogove koji su se tako narugali njegovim ambicijama.

Sljedećih dana vojska je prošla kroz dolinu rijeke Orhon; bila je to ogromna ravnica, omeđena na istoku plavim planinama. Gotovo je nalikovala na Marsove vallis, pomislio je zdvojno Kolja. Zemlja je ovdje bila siva i ispucala, a rijeka troma. Ponekad su morali prelaziti preko pritoka i riječnih kanala. Noću bi podizali logore na otocima golog blata i palili ogromne mirišljave vatre od suhih vrbovih grana.

Kad su prešli preko posljednje rijeke, tlo se počelo uspinjati. Sable je rekla da napuštaju modernu mongolsku provinciju Arhangaj i penju se na masiv Hangaj. Iza Kolje prostirala se složena, valovita mreža šuma i dolina, ali s druge strane masiva mogao je vidjeti jednostavniji predio žute trave kako se pruža u nedogled.

Na širokom hrptu masiva bilo je mnoštvo malih grebena i nabora, zasutih šljunkom, kao da su se tu sastajali mnogi vremenski fragmenti. Usred svega toga uzdizala se i jedna gomila kamenja koja je nekako preživjela vremenski šok. Kako je vojska prolazila, svaki čovjek dodao bi po jedan kamenčić gomili. Kolja je zaključio da će, nakon što svi prođu, ova piramida prilično porasti.

Konačno su se spustili u stepu. Masiv je nestao ispod obzora, tako da uokolo više nije bilo ničeg do ravnice; stupali su kroz predio bez ijednog stabla, gdje se dugačka trava mreškala oko konja kao da koračaju kroz vodu. Kada se svijet otvorio oko njega, a ogromni prostori Srednje Azije konačno smanjili čak i Džingis Kana i njegove ambicije, Kolja je osjetio silno olakšanje.

Nisu nikoga sreli. Na ovom ogromnom mjestu povremeno su se mogle vidjeti kružne sjene jurti, ožiljci vatri, duhovi malih sela pokupljenih odatle i otišlih u potragu za novim pašnjacima. Stepa je bila bezvremena, ljudi su odvajkada ovdje živjeli uglavnom na isti način, a ove tragove mogli su ostaviti Huni, Mongoli, pa čak i Sovjeti iz komunističke ere. U međuvremenu, mogli su prijeći preko ravnice i ući u neko potpuno drugo vrijeme. Možda će, pomislio je Kolja, kada zgasnu posljednji ostaci civilizacije, kada Zemlja bude potpuno zaboravljena, a postoji jedino Mir, svi postati nomadi, bačeni u ovaj veliki vrtlog ljudske sudbine.

Ali nije bilo ljudi. Džingis Kan bi povremeno slao ophodnje, ali one ne bi pronašle nikoga.

A onda, izviđači su neočekivano pronašli jedan hram izgubljen usred stepe.

Jedan odred bio je upućen u istraživanje. Jehli je odlučio da u njemu budu Kolja i Sable, nadajući se da bi njihov kut gledanja mogao biti od koristi.

Hram je bio malena zgrada, nalik na kutiju, s visokim vratima, u duborezu, sa zvekirom u obliku lavlje glave. U prednjem dijelu nalazio se hodnik obrubljen uglačanim stupovima, a grede na stropu bile su ukrašene zlatnim lubanjama. Kolja, Sable i nekoliko Mongola oprezno je stupilo unutra. Na niskim stolovima stajali su razbacani rukopisni svici među ostacima jela. Zidovi su bili drveni, u zraku se osjećao jak miris tamjana, a vladao je neobjašnjiv osjećaj tjeskobe.

"Budisti, zar ne?" prošaputao je Kolja.

Sable se nije libila odgovoriti normalnim glasom. "Da. I barem netko od njih još je tu. Ne može se reći iz kojeg je vremena ovo mjesto. Budisti su bezvremeni kao i nomadi."

"Ne sasvim", uzvratio je smrknuto Kolja. "Sovjeti su pokušali ukloniti hramove iz Mongolije. Ovo mjesto zasigurno potječe iz razdoblja prije dvadesetog stoljeća..." Dvije prilike izdvojile su se iz sjene stražnjeg dijela hrame i uputile se prema njima teškog hoda. Mongolski vojnici isukali su mačeve, ali ih je zaustavio oštar uzvik jednog Jehlijevog čovjeka.

Kolja je u prvi trenutak pomislio da vidi pred sobom dva djeteta, budući da je veličina i građa pridošlica upućivala na to. Ali kada su se našli u osvijetljenom dijelu, primijetio je da je jedno doista dijete, dok je drugi starac. Starac, očigledno lama, nosio je odoru od crvenog satena i papuče, a držao je brojanice od jantarnih zrna. Bio je nevjerojatno mršav; zglobovi su mu virili iz rukava poput kostiju ptice. Uz njega je stajao mališan, ne stariji od deset godina, visok koliko i starac i gotovo podjednako mršav. I on je nosio nekakvu crvenu odoru ali na nogama je imao teniske, primijetio je Kolja, trgnuvši se. Lama je držao jednu ruku prebačenu preko dječakovih ramena, ali bio je toliko krhak da njegova težina nikako nije mogla predstavljati opterećenje mališanu.

Lama se osmjehnuo, pokazavši gotovo bezuba usta, i počeo govoriti promuklim glasom. Mongoli su pokušali odgovoriti, ali ubrzo je postalo jasno da nema dodirnih točaka.

"Pogledaj dječakovu obuću", prošaputao je Kolja Sabli. "Možda je ovo mjesto iz novijeg doba nego što pretpostavljamo."

"Tenisice su iz novijeg doba ", promrmljala je Sable. "To još ništa ne dokazuje. Ako su se njih dvojica ovdje zatekla, dječak je sigurno lunjao uokolo..."

"Lama je tako star", rekao je Kolja, i dalje šapatom. Koža mu je izgledala tanka poput papira, sa staračkim pjegama; u blagim naborima prekrivala mu je kosti, a plavetnilo očiju bilo mu je toliko blijedo da su izgledale gotovo prozračne. Činilo se da se urušio pod bremenom starosti, da je život ispario iz njega.

"Aha", uzvratila je Sable. "Ima najmanje devedeset. Ali pogledaj ih obojicu, Kolja. Zanemari načas razliku u godinama. Pogledaj im oči, sklop kostiju, brade..."

Kolja se zagledao, zažalivši što osvijetljenost nije bolja. Oblik dječakove lubanje skrivala je gusta, crna kosa, ali njegovo lice, njegove blijedoplave oči... "Sliče jedan na drugoga."

"Nego što nego sliče", rekla je oporo Sable. "Kolja, kada dođeš u jedno ovakvo mjesto, onda je to doživotno. Dolaziš kao učenik s osam ili devet godina, ostaješ tu da pjevaš i moliš se, a tu si i dalje i kada ti je devedeset godina, ako toliko poživiš."

"Sable..."

"Njih dvojica su jedno; isti čovjek, mladi učenik i stari lama, pogreškom dovedeni u isto vrijeme. A dječak zna da će, kad ostari, jednog dana također vidjeti sebe kao mališana kako dolazi preko stepe." Iscerila se. "Izgleda da ih ovo nije mnogo zbunilo, zar ne? Možda budističku filozofiju nije potrebno previše natezati da bi prihvatila ovo što se dogodilo. Uostalom, to je samo krug koji se zatvara..." Mongolski vojnici dali su se u potragu za nekim plijenom, ali nije bilo ničeg drugog što bi se moglo uzeti osim malo hrane, kao i bezvrijedno blago svetih predmeta: molitveni kotači, sveti zapisi. Mongoli su se spremali ubiti redovnike. Pristupili su tome bez osjećaja, rutinski: ubijanje je bilo njihov zanat. Kolja je skupio hrabrost da se zauzme kod Jehlijevog čovjeka da spriječi ubojstvo.

Prepustili su hram njegovom paradoksalnom spokoju i vojska je nastavila dalje.

27. RIBOJEDI

Nakon tri tjedna putovanja duž obale Zaljeva, Eumenes ih je obavijestio da su izviđači naišli na jedno naseljeno selo.

Potaknuti znatiželjom i željom da se malo odmore od mora, Bisesa, Abdikadir, Josh, Ruddy i mali odred britanskih vojnika pod zapovjedništvom vodnika Batsona pridružili su se prethodnici koja je išla ispred sve razvučenije Aleksandrove vojske. Svi ljudi iz devetnaestog i dvadesetog stoljeća bili su neprimjetno naoružani osobnim oružjem. Casey, čija noga se još nije potpuno oporavila, sa zavišću ih je promatrao kako se iskrcavaju.

Do sela ih je dijelilo cjelodnevno, naporno pješačenje. Ruddy je prvi počeo s jadikovkom, ali i ostali su uskoro počeli osjećati tegobe. Ako bi išli blizu obale, tu nije bilo nikakvog raslinja, već samo krševito i slano tlo, a ako bi zašli u kopno, čekale su ih pješčane dine preko kojih bi kretanje bilo teško čak i da nije padala kiša. Prijetila je stalna opasnost od bujica, budući da je svuda vladao visok vodostaj. A kada bi kiša prestala, konjske muhe bi ih napadale u oblacima.

Zmije su također bile stalna opasnost. Moderni ljudi nisu mogli prepoznati zmije koje su se ovdje mogle sresti, što nije bilo iznenađujuće, imajući u vidu da su potjecale iz razdoblja koje se mjerilo možda milionima godina.

Bisesa bi gledala u nepomične Oči koje su bez ikakvih poteškoća lebdjele povrh ovog izuzetno teškog terena, promatrajući je kako s mukom napreduje.

U smiraj dana stigli su do sela. Bisesa i ostali, zajedno s makedonskim vojnicima, popeli su se na jednu uzvisinu da bi bolje vidjeli. Selo se nalazilo nedaleko od obale i izgledalo je jadno. Okrugle, naherene kolibe uzdizale su se na stjenovitom tlu. Nekoliko žgoljavih ovaca paslo je oskudnu travu iza sela.

Seljaci su djelovali prilično jadno. I odrasli i djeca imali su dugačku, zamršenu, prljavu kosu, a muškarci čupavu bradu. Hranili su se uglavnom ribom koju su hvatali tako što bi zagazili u vodu i bacali mreže napravljene od palmine kore. Kretali su se uokolo odjeveni u dronjavu odjeću od riblje kože ili čak možda kitove. "Ovo su nesumnjivo ljudi", primijetio je Ruddy. "Ali iz kamenog doba."

"Možda potječu", rekao je de Morgan, "iz nekog bližeg vremena u odnosu na Aleksandrovo, naime. Jedan Makedonac vidio je ovakve ljude; nazvao ih je Ribojedi."

Abdikadir je klimnu glavom. "Olako zaboravljamo da je Aleksandrov svijet bio prilično pust. Dvije tisuće kilometara odavde nalazi se Aristotelova Grčka dok ovdje imamo ljude neolita čiji se način života možda nije promijenio od kamenog doba."

"Onda možda ovaj novi svijet neće izgledati tako neobično Makedoncima kao što izgleda nama", rekla je Bisesa.

Makedonci su prema Ribojedima nastupili oštro, otjeravši ih kišom strijela. Zatim su ušli u pusto selo.

Bisesa je znatiželjno gledala oko sebe. Primijetila je na tlu nekakav nož načinjen od kosti, možda od lopatice malog kita ili delfina. Bio je fino izrezbaren: delfini su igrali na njegovoj površini.

Josh je zavirio u kolibe. "Pogledajte ovo. Kolibe su samo koža prebačena preko okvira od kitovih kostiju ili kao ovdje povezanih ljuski ostriga. Gotovo sve što imaju je iz mora čak i njihova odjeća, alati i domovi. Fantastično."

Kao primjer žive arheologije, pomislila je Bisesa, ovo je nezamislivo bogato nalazište. Unatoč jadikovkama telefona, snimila je sve što je mogla. Ali obuzela ju je tuga pri pomisli o tome koliki je dio prošlosti izgubljen, zauvijek nepoznat; ovaj djelić iščezlog načina života, izvađen iz konteksta, predstavljao je samo jednu stranicu iz knjige bez naslova spašene iz nestale biblioteke.

Vojnici su došli ovamo radi popune zaliha, ne arheologije. Ali nisu mnogo našli. Iskopano je nešto ribljeg brašna. Također, uhvaćeno je nekoliko mršavih ovaca koje su odmah zaklane, ali kasnije se čak i za njihovo meso pokazalo da grozno zaudara na ribu i sol. Bisesu je pogodilo ovo nehajno uništenje sela, ali ništa nije mogla poduzeti protiv toga.

Iznad sela Ribojeda lebdjelo je samo jedno Oko. Promatralo je Makedonce kako odlaze, baš kao što ih je gledalo i kako dolaze, uopće ne reagirajući.

Proveli su noć nedaleko od sela, blizu jednog potoka. Makedonci su podigli bivak uobičajeno djelotvorno, rastegavši na pobodenim motkama šatore kao nadstrešnicu protiv kiše. Britanski vojnici pomagali su im u tome.

Bisesa je zaključila da je kucnuo trenutak da se pozabavi svojom higijenom. Kupaonice i zahodi na Aleksandrovim brodovima nisu, dakako, bili bogzna što. Odahnula je kad je izula čizme. Dala se u žustro sređivanje stopala. Čarape su joj zaudarale na znoj i prašinu, dok je između prstiju imala prljavštinu; tu također kao da se javio začetak bolesti atletskog stopala. Štedjela je ono malo što joj je preostalo od medicinske opreme, a i to je bilo samo oskudno pakovanje prve pomoći, ali kada bi se, kao sada, našla na terenu koristila je "Puritab".

Svukla se i uronila u hladnu vodu potoka. Nije mnogo marila što je ovim privukla pažnju svojih suputnika. Potreba za seksom lako se zadovoljavala u makedonskom logoru. Josh ju je promatrao, dakako, kao i uvijek ali dječačkim očima, a da ga je uhvatila kako je gleda, on bi pognuo glavu i porumenio. Oprala je rublje i ostavila ga da se suši.

Kad je završila, Makedonci su već zapalili vatru. Legla je na tlo uz vatru, obavijena u pončo, stavivši naprtnjaču pod glavu kao jastuk. Josh se, kao i uvijek, smjestio blizu nje, zauzevši takav položaj da je može promatrati kad bi mu se učinilo da to nitko ne vidi. Ali iza njega Ruddy i Abdikadir šalili su se na njegov račun, šaljući jedan drugome poljupce.

Ruddy je, kao i obično, počeo prvi. "Tako nas je malo. Sada smo već vidjeli dobar dio novog svijeta, od Jamruda do obale Arabije. Ljudi su rijetki, a misleći ljudi još rjeđi! Ali prazna zemlja samo je privremeno bez ljudi. To je prilika koju treba iskoristiti."

"O čemu ti to, Naočalko?" promrmljao je Josh.

Ruddy Kipling skinuo je naočale i protrljao oči koje su izgledale sitne i duboke. "Naše englesko carstvo sada je nestalo, iščezlo kao rosa na suncu. Umjesto njega imamo ovo Mir, novi svijet, prazno slikarsko platno. A mi, nas nekolicina, možda smo jedini izvor razumnosti, znanosti i civilizacije koji je preostao na svijetu." Abdikadir se osmjehnuo. "Moguće, Ruddy, ali bojim se da nema dovoljno Engleza ovdje na Miru da pretvore san u stvarnost."

"Ali jedan Englez oduvijek je bio mješanac. A to nije loše. On predstavlja zbroj utjecaja, od svečane moći Rimljana do žestoke inteligencije demokracije. Moramo, dakle, izgraditi novu Englesku skovati nove Engleze upravo ovdje u pijesku Arabije. A novu državu možemo od samog početka utemeljiti na čvrstim engleskim načelima. Svaki čovjek je apsolutno slobodan sve dok ne ugrozi prava svojih susjeda. Brza i jednaka pravda pred Bogom. Uvažavanje religija i vjera svih vidova i oblika. Svaki dom je čovjeku njegov dvorac. I tome slično. Ovo je prilika da se i riješimo mnogo onoga što ne valja."

"Sve to djeluje čudesno", rekao je Abdikadir. "A tko bi trebao biti na čelu novog carstva? Treba li to prepustiti Aleksandru?"

Ruddy se nasmijao. "Aleksandar je postigao veličanstvene podvige za svoje vrijeme, ali on je vojni despot još gore, divljak iz željeznog doba! Vidio si kako izgleda ono klanjanje idolima uz more. Možda ima valjane instinkte negdje ispod oklopa nadmudrio je Grke, uostalom ali nije on pravi čovjek za našu stvar. Barem u početku, mi koji smo civilizirani moramo se nalaziti na čelu. Malo nas je, ali smo naoružani." Ruddy je legao na leđa, s rukom ispod glave, i zaklopio oči. "Sve mogu sagledati. Kovačnice će početi odjekivati bukom. Mačevi će donijeti mir, mir će donijeti blagostanje, a blagostanje će donijeti zakone. To je prirodni tijek stvari baš kao i rast velikog hrasta. A mi, koji smo sve to već vidjeli, bit ćemo tu i zalijevati mladicu." Želio ih je nadahnuti, ali njegove riječi djelovale su Bisesi prazno, dok im je logor bio tek malo, izdvojeno mjesto, iskra svjetlosti u zemlji lišenoj čak i duhova. Sljedećeg dana, tijekom povratka, Ruddy se razbolio od neke probavne zaraze. Bisesa i Abdikadir posegnuli su u svoje sve oskudnije medicinske zalihe i dali mu antibiotike. Također su mu spravili napitke od šećera i vode. Ruddy je zatražio opijum, tvrdeći da je to jedan od najstarijih analgetika u indijskoj farmakopeji. Proljev ga je iscrpio, tako da mu je velika glava izgledala preteško na vratu. Ali sve ga to nije omelo da neumorno priča.

"Potrebni su nam novi mitovi da nas povežu", stenjući je rekao Ruddy. "Mitovi i obredi; to stvara naciju. To je ono što Americi nedostaje, znate... Posrijedi je mlada nacija, nije bilo vremena da stasa tradicija. No, Amerike više nema, kao ni Britanije, a stare priče su beskorisne."

"Ti si pravi čovjek za pisanje novih, Ruddy", rekao je Josh.

"Živimo u novom junačkom dobu", nastavio je neumoljivo Ruddy. "Ovo je doba kada se svijet gradi. Ovo je naša prigoda. Moramo priopćiti budućnosti što smo napravili, kako smo to napravili i zašto..." I tako se pričanje nastavilo. Ruddy je ispunjavao zrak svojim snovima i planovima, sve dok nije zamukao od dehidriranosti i zato što mu je ponestalo daha. Pohod je potom nastavio lagano napredovati u tišini kroz ogromnu, praznu pustinju.

28. BIŠKEK

Vojska Džingis Kana stigla je do sjevernog ruba pustinje Gobi.

Zemlja je bila ogromna, odraz u zrcalu prašinom zastrtog neba. Ponekad bi ugledali erodirana brda umornog izgleda, a jednom je stado deva prošlo u daljini, krutog držanja i pompozno. Kada bi puhao vjetar, uskovitlani žuti pijesak prigušivao je svjetlost s neba: pijesak koji je imao okus željeza, pijesak koji je možda nastao prije milijun godina, pomislio je Kolja, ili prije samo mjesec dana. S glavama obavijenim u krpe, Mongoli su nalikovali na beduine.

Kako se prelaženje preko pustinje nastavilo, Kolja se povukao u sebe. Um mu je otupio, baš kao i čula; sjedio je u stražnjem dijelu kola, ne govoreći, s krpom prebačenom preko lica da bi se zaklonio od pijeska. Predio je bio toliko ogroman i tih da je ponekad izgledalo da se uopće ne kreću. Zavidio je na snazi duha i surovoj izdržljivosti koje su omogućavale Mongolima da prevaljuju ogromne udaljenosti Azije. No, on je letio svemirom; ove udaljenosti, tako ogromne u ljudskim razmjerima, prešao bi za deset minuta ili manje.

Došli su do oveće gomile od kamenja i zemlje, neolitsku grobnicu. Nalikovala je na neku uhvaćenu htonsku zvijer koja se upinje da se oslobodi zahvata tla suhog poput kostiju. Kolja je pomislio da je posrijedi skitski grob, spomenik koji su ostavili ljudi što su živjeli prije Kristovog rođenja, ali koji su jahali konje i radili jurte poput Mongola. Grob je izgledao svjež, kamenje još nije bilo pohabano ali bio je otvoren, a iz njega je poharano zlato ili već neko drugo blago koje se tu nalazilo.

A onda su naišli na jednu gotovo modernu relikviju. Kolja je imao prigodu promotriti je samo iz daljine: cementni silosi s limenim krovom i niz nečega što je sličilo na zahrđale traktore. Možda je posrijedi bilo državno poljoprivredno dobro, napušteno znatno prije Diskontinuiteta. Možda su, razmišljao je Kolja, kako su se udaljavali od središnje Mongolije, ostavljali za sobom težište povijesti ovog ogromnog kontinenta, užasno carstvo Džingis Kana; možda su ovdje komadići razbijenog vremena bili raznovrsniji, donoseći izbjeglice iz međusobno udaljenih epoha. Mongolski izviđači obišli su mjesto, ispitali nekoliko komada zahrđalog, iskrivljenog željeza i odbacili ga kao bezvrijedno.

Predio se lagano počeo mijenjati. Prošli su pokraj jednog jezera suhog, nalik na ploču soli. Na njegovom rubu gušteri su skakali između stijena, a pojavile su se i muhe, dosađujući konjima. Kolja se vrlo iznenadio kada je začuo samotne krikove morskih ptica, jer teško da je postojalo mjesto na svijetu manje slično moru od ove suhe pustoši. Možda su ptice pratile složenu azijsku mrežu rijeka, a onda se izgubile ovdje. Sličnost s njegovom situacijom bila je očita, a ironičnost banalna. No, putovanje se nije prekidalo.

Da bi izašli iz današnje Mongolije morali su prijeći preko vijenca Altajskih planina. Teren je iz dana u dan postajao sve viši, postajući sve plodniji i bolje navodnjen. Mjestimično se čak viđalo cvijeće. Kolja je jednom ugledao primule, anemone i orhideje na odsječku umirućeg stepskog proljeća. Prešli su preko velike, močvarne ravnice u kojoj su zviždovke kružile povrh gnjecavog tla, a konji se teško probijali kroz blato koje im je dosezalo do članaka.

A onda je tlo postalo planinsko. Vojska se počela provlačiti kroz doline od kojih je svaka bila viša i uža od prethodne. Mongoli su se dozivali, a glasovi im se odbijali o okolne stijene. Kolja bi ponekad ugleda orlove visoko na nebu; nepogrešivi obrisi ocrtavali su im se spram olovno sivog neba. Džingis Kanovi generali smrknuto su gunđali o mogućim zasjedama na ovom mjestu.

Predio se konačno otvorio u veliki kanjon sa zidovima od ispucanih stijena koje su sezale visoko. Na kraju kanjona Kolja se našao na prijevoju. Jedna ogromna planina ravnog vrha uzdizala se ispred njih; snijeg i led pravili su na njoj šare nalik na izmet divovskih ptica. Osvrnuo se i ugledao Džingis Kanovu vojsku kako se proteže cijelom dužinom kanjona; ljudi i životinje bili su boje blata, a samo bi tu i tamo zasvjetlucao uglačani oklop. No, ova uska povorka ljudi djelovala je patuljasto u usporedbi s prijetećim grebenima okolnih grimiznocrvenih stijena.

Produžili su dalje, idući sjeverozapadnom granicom moderne Kine na jugoistok prema Kirgistanu. Nakon nekoliko dana jahanja stigli su do jednog grada. Mongoli, koji su oduvijek puno polagali na prikupljanju informacija, uputili su izviđače i uhode da malo prošeću po gradu, da bi zatim poslali izaslanike koji su hrabro pošli glavnom ulicom. Građani s pljosnatim kapama i zakopčanim jaknama izašli su pred njih, ruku ispruženih u znak prijateljstva prema ovim strancima koji su grozno zaudarali.

Mjesto je očito bilo moderno ili blizu toga. Ova činjenica prenula je Kolju iz transa u koji ga je putovanje bacilo. Doživio je šok kada je doznao da je vojska, pa, dakle, i on, provela na putovanju skoro tri mjeseca.

A kako se pokazalo, upravo će ovdje početi završna faza njegovog putovanja.

Sable je pozvana naprijed da sudjeluje u istraživanju grada. Bio je to Biškek, pretpostavila je, prijestolnica Kirgistana iz dvadeset prvog stoljeća. Mjesto je bilo sada u vremenu prije uvođenja električne struje, ali imalo je vodovod i tvornice. "Moglo bi biti kasno devetnaesto stoljeće", rekla je. Putevi od tucanika vodili su u grad, ali vremenski smikovi prekidali su ih nekoliko kilometara dalje.

Upućeno je još izviđača i Kolja je pozvan da prevodi. Grad je bio lijep, a ulice obrubljene drvoredima, malo uvelim pod stalnom kiselom kišom. Evocirajući svoju daleku povijest, glavna gradska arterija zvala se Ulica Puta svile. Građani, odsječeni od svijeta i bez ikakve predodžbe o tome što se dogodilo, s uznemirenjem su doživljavali nedolazak poreznih inspektora; željeli su znati ima li uputa iz Moskve i vijesti o caru. Kolja je silno žudio nadugo popričati s njima, ali Mongoli to ne bi dopustili.

Kolja je bio oduševljen gradom; bilo je to najmodernije mjesto na koje su do sada naišli. Ovdje su svakako postojale naprave i stručnost koji su se mogli korisni upotrijebiti. Založio se kod Jehlija da se uspostavi prijateljski odnos. Ali ove molbe ostale su neuslišane, što ga je uznemirilo: Mongoli nisu voljeli gradove i znali su samo za jedan način postupanja prema njima. Sable mu nije željela pružiti podršku; zadovoljila se time da samo promatra i čeka, usredotočena na neku svoju vlastitu složenu igru.

Kolja je djelomično bio svjedok onoga što je uslijedilo.

Mongoli su došli noću, jašući u tišini. Kada su krenuli u juriš, urlali su iz svega glasa, a ta buka udružena s tutnjavom kopita silovito se sručila na grad. Pokolj je počeo u glavnoj ulici, a zatim se proširio na cijeli grad, nalik na krvavi val koji se razlijevao na sve strane. Građani uopće nisu stigli pružiti otpor, osim nekoliko uzaludnih pogodaka starinskim puškama.

Džingis Kan je naredio da se gradski oci živi dovedu pred njega. Gradonačelnik se pokušao sakriti, zajedno sa članovima obitelji, u malu gradsku knjižnicu, ali zgrada je razvaljena opeku po opeku. Supruga mu je ubijena pred njim, kćeri su mu silovane, dok je on na smrt izgažen.

Za Mongole je bilo malo vrijednih stvari u gradu. Razbili su malen tiskarski stroj gradskih novina, uzeli željezo da ga rastope i naprave nešto drugo od njega. Mongoli su imali običaj povesti u zarobljeništvo obrtnike i druge majstore koji bi im mogli kasnije biti od koristi, ali u Biškeku nisu uočili gotovo ništa takvog: umijeća urara, računovođa ili odvjetnika nisu im ništa značila. Samo je malome broju građana pošteđen život. Glavninu djece i mlade žene poveli su u zarobljeništvo, a mnoge žene su silovane. Sve je to učinjeno mehanički, bez uživanja, čak i silovanja; to je jednostavno bilo ono što su Mongoli činili.

Nakon što je to obavljeno, Mongoli su sistematski spalili grad.

Zarobljene žene i djeca odvedeni su iz grada, do Džingis Kanovog logora, gdje su prepušteni svojoj ubogoj sudbini. Kolji su izgledali kao uobičajen seoski živalj; Mongoli su mjerkali pogledom njihove prsluke i hlače, suknje i rupce. Jedna ljepotica po imenu Nataša, petnaestogodišnja krčmareva kćerka, odabrana je za samog Džingis Kana. Uvijek je uzimao najljepše žene za sebe, a mnoge je ostavljao u drugom stanju. Džingis Kan je namjeravao povesti zarobljenike sa sobom, jer uvijek je bilo neke koristi od tih sirotana: mogli su se, na primjer, upotrijebiti u borbi. Ali kad je ustanovljeno da je neki građanin ranio hicem iz puške jednoga člana Zlatne Porodice, naredio je da se svi zarobljenici pobiju. Jehli je molio da budu pošteđeni, ali uzalud. Žene i djeca nisu pružili nikakav otpor.

Kad je vojska nastavila put, od grada je ostala samo ruševina koja se dimila; zgrade su bile porušene do temelja. Mongoli su ostavili gomilu odsječenih glava, od kojih su mnoge bile dječje. Nekoliko dana kasnije Džingis Kan je naredio da se jedan odred vrati u grad. Nekoliko građana izbjeglo je pokolj, krijući se po podrumima i na drugim mjestima. Mongoli su ih opkolili i pogubili, pritom se okrutno iživljavajući.

Sable na sve to nije reagirala; nije pokazala nikakve osjećaje. Ali, nakon Biškeka, Kolji je bilo jasno što mu je činiti.

29. BABILON

Plovidba do vrha Zaljeva potrajala je dva mjeseca. Aleksandar je želio što prije nastaviti putovanje kopnom. Formirao je prethodnicu od tisuću vojnika, a njoj je priključio Eumenesa, Hefaistiona i druge. Bisesa i njeni sudrugovi pobrinuli su se da se i oni nađu među njima.

Samo dan nakon iskrcavanja, prethodnica se uputila na kratak put do Suše, u Aleksandrovo vrijeme upravno središte osvojenog Perzijskog carstva. Aleksandar je još bio preslab da bi jahao ili hodao pa se tako vozio na kolima prekrivenim grimiznom nadstrešnicom, sa stotinom štitonoša koji su u korak stupali pokraj njega. Stigli su do Suše bez ikakvih poteškoća ali ustanovilo se da to nije Suša koje se Aleksandar sjećao.

Njegovi geometri nimalo nisu sumnjali da su stigli na pravo mjesto, usred ravnice s oskudnim zelenilom. Ali nije bilo ni traga od grada. Lako je moglo biti da su oni prva ljudska bića koja su stupila ovdje što je vjerojatno točno, pomislila je Bisesa. Eumenes se pridružio ljudima iz modernog doba smrknutog lica. "Bio sam ovdje prije samo nekoliko godina. Bilo je to bogato mjesto. Svaka provincija carstva prinosila je njegovoj veličanstvenosti, od obrtnika i kovača srebra iz grčkih priobalnih gradova do drvenih stupova iz Indije. Ovdašnje blago bilo je nadaleko slavno. A sada..." Ovo ga je pogodilo i Bisesa je ponovo zapazila gnjev kako se gomila u njemu, kao da je ovaj mudri Grk osobno doživljavao Diskontinuitet.

I sam Aleksandar sišao je s kola i prošetao se uokolo, udarajući tlo i podižući udarcima nogu oblačke prašine. Zatim se vratio pod nadstrešnicu, odbivši ponovo sići, kao da osjeća prezir prema onome što je vidio.

Podigli su logor te noći blizu sada praznog mjesta gdje se trebala nalaziti Suša. Sljedećeg jutra, predvođeni Aleksandrovim kartografima, pošli su na zapad, zaputivši se prema Babilonu preko ogromnog prostranstva, punog odjeka. Nakon Suše, svi su postali potišteni, kao da se ogromno breme vremena sručilo na njih. Bisesa bi ponekad primijetila kako je Makedonci promatraju, osjetivši što misle pritom: da je u njihovom društvu žena, živa i stvarna, koja neće biti rođena sve dok svi koje su oni poznavali, sve što su ikada dodirnuli, ne bude pretvoreno u prah. Bila je živo znamenje Diskontinuiteta.

Na sveopće olakšanje nisu prešli puno kilometara kada su stigli do vremenskog spoja. Tlo se spustilo nekoliko centimetara i ukazao se put. Prema Bisesinim mjerilima bio je primitivan, prekriven grubo isklesanim kamenim pločama. No, nije bilo nikakve sumnje da se radi o putu. Štoviše, kako im je Eumenes objasnio, bio je to dio carskog puta koji je svojevremeno objedinjavao Perziju i za kojeg je Aleksandar ustanovio da je bio od izuzetne koristi pri osvajanju carstva.

Iako su sada išli putom, putovanje je potrajalo još puno dana. Zemlja oko njih bila je prašnjavo suha, prošarana oskudnom florom. No, tu i tamo javljale su se neobične gomile kamenja i dugački pravolinijski usjeci očigledno umjetni, ali davno izvan upotrebe, zaboravljene svrhe.

Svake večeri, kada bi stali i podigli logor, Casey bi postavio radioopremu i pokušao hvatati eventualne signale posade Sojuza, izgubljene negdje u neznanim prostranstvima Azije. Bilo je to ugovoreno vrijeme za kontakt s posadom, ali od njih nije bilo ni glasa još od onog dana kada su se spuštali. Casey je također nadzirao signal koji je neprekidno dolazio iz nepoznatog fara što se navodno nalazio u Babilonu. Sadržaj signala nije se mijenjao, samo "cvrkut", prolaz kroz frekvencije poput inženjerskog testa. Ali neprekidno se ponavljao. Casey je vodio dnevnik, bilježeći položaj, vrijeme i jačinu signala; gruba goniometrija koju je na temelju ovih podataka provodio stalno je ukazivala na izvor unutar Babilona.

A tu su bile i Oči odnosno, njihovo nepostojanje. Što su više napredovali na zapad, Oči su se sve više prorjeđivale, postajale su sve razmaknutije, sve dok na kraju Bisesa nije zamijetila da je hodala čitav dan ne ugledavši pritom nijedno. Nitko nije imao nikakvu pretpostavku o tome što bi ovo moglo značiti.

Konačno su došli do novog spoja. Prethodnica je stigla do linije zelenila koja se besprijekorno pravocrtno pružala od zapadnog do južnog obzora. Zaustavili su se na sparušenoj strani te granice.

Na zapadu, s druge strane linije, zemlja je bila podijeljena u višestrana polja i prošarana svjetlucavim kanalima. Tu i tamo, usred polja uzdizale bi se kolibe od šiblja i blata, zdepaste i ružne, nalik na oblikovane gomile zemlje. Bilo je jasno da u njima ima nekoga; Bisesa je primijetila kako se iz nekih uzdižu stupovi dima. Nekoliko koza i volova vezanih nogu strpljivo je paslo. Ali nigdje se nisu vidjeli ljudi.

Abdikadir je stao pokraj Bisese. "Poznati babilonski kanali za navodnjavanje." "Pretpostavljam da to gledamo." Neki kanali bili su produžetci suhih usjeka koje je zapazila ranije: ista vrsta pradavnog inženjerstva, oštećena tijekom stoljeća. Ali ovo grubo spajanje različitih doba očito je stvorilo praktične probleme; dijelovi iz kasnijih era, usjeci oštećeni erozijom, zapriječili su vezu kanala s rijekama iz kojih su se napajali, tako da su neki od njih ostali bez vode.

"Hajdemo", rekao je Abdikadir. Zakoračio je naprijed, prešavši nevidljivu, neopipljivu granicu između dva vremenska odsječka svijeta.

Prethodnica je stupila za njim i nastavila put.

Bogatstvo zemlje bilo je očigledno. Glavnina polja bila je zasijana pšenicom neke visoke vrste, krupnog klasa, koju ratarska kćer Bisesa nije poznavala. Bilo je tu još prosa i ječma, a tu i tamo stabala palmi s obilnim urodom datula. Jednom će, rekao je Cecil de Morgan, Babilonci pjevati pjesme o ovim palmama, navodeći njihovih tri stotine šezdeset različitih upotreba, po jednu za svaki dan u njihovoj godini.

Bez obzira na to da li su se poljodjelci krili ili ne, ovo očito nije bila nenaseljena zemlja, a od proizvoda ovih polja zavisit će i Aleksandrova vojska. Ovdje će se morati provoditi delikatna diplomacija, uvidjela je Bisesa. Kralj je raspolagao silom koja mu je omogućavala da uzme sve što poželi, ali ovdašnji stanovnici poznavali su zemlju, a velika i gladna vojska nije smjela dopusti nijednu slabu žetvu. Možda je najhitniji zadatak bio da Aleksandrovi vojnici i inženjeri osposobe sustave za navodnjavanje.

"Znaš", rekao je Abdikadir, "nemoguće je povjerovati da je ovo Irak da smo samo na stotinjak kilometara južno od Bagdada. Poljoprivredno bogatstvo ovog kraja opskrbljivalo je razna carstva tisućljećima."

"Ali gdje su ljudi?"

"Zar se može zamjeriti seljacima što se kriju?" upitao je Abdi. "Njihova plodna polja prepolovljena su i zamijenjena polupustinjom. U mnogim kanalima više nema vode. Kužna kiša natapa im usjeve. A što se to pomalja iza obzora? Ništa drugo doli najveća vojska koju je stari svijet ikada vidio... Ah", zastao je. "Tamo." Zaustavio se i pokazao.

Ugledala je zdanja na zapadnom obzoru, složeni zid, nešto nalik na višekatnu piramidu, siva i zamagljena zbog udaljenosti.

"Babilon", prošaputao je Abdikadir.

"A ono je Babilonska kula", dodao je Josh.

"Tako mi svega", rekao je Casey.

Glavnina vojske i konvoj s opremom sustigli su prethodnicu. Podignut je prostran logor na blatnjavom tlu nedaleko od obala Eufrata.

Aleksandar je odlučio da pričekaju jedan dan prije ulaska u grad. Želio je vidjeti hoće li gradski oci izaći i pozdraviti ga. Nitko nije došao. Poslao je izviđače da promotre gradske zidine i njihovu okolinu. Vratili su se bez poteškoća, ali i, zaključila je Bisesa, djelovali su šokirano.

Bez obzira na vremenske odsječke, Aleksandar se spremao ući u drevni grad u velikom stilu. I tako, u rano jutro, odjeven u ogrtač opšiven zlatom i s kraljevskom dijademom na glavi, odjahao je prema gradskim zidinama, u pratnji Hefaistiona i okružen falangom od stotinu štitonoša, pravokutnikom sazdanim od nabreklih mišića i željeza. Kralj ničim nije pokazivao bol koji mu je nesumnjivo zadavalo naporno jahanje; Bisesu je ponovo impresionirala snaga njegove volje.

Eumenes i ostali bliski sudrugovi nastupali su u opuštenoj formaciji iza kralja. Tu su se nalazili i satnik Grove s višim časnicima, izvjestan broj britanskih vojnika te Bisesa i ostala dva člana posade "Ptičice". Bisesa se osjećala neobično nelagodno usred ove velike povorke zato što su se ona i ostali moderni isticali visinom u odnosu na Makedonce, usprkos njihovim raskošnim svečanim odorama.

Već i same gradske zidine djelovale su vrlo upečatljivo: trostruki krug od pečene opeke i neobrađenog kamena, koji u opsegu mora da je imao dvadeset kilometara, potpuno okružen opkopom. Nije, međutim, bilo nikakvog znaka života, dima, vatri, stražara na kulama a velike dveri stajale su otvorene.

"Prošloga puta", promrmljao je Eumenes, "kada je Aleksandar prvi put ušao u grad, bilo je drukčije. Namjesnik nam je izjahao u susret. Put je bio zasut cvijećem, a vojnici su izašli s ukroćenim lavovima i leopardima u kavezima, dok su svećenici i proroci igrali uz zvuke harfi. Bilo je veličanstveno. Sasvim prikladno. A ovo..."

Ovo je, suglasila se Bisesa, bilo jezivo.

Aleksandar se, u skladu sa svojim ugledom, nalazio na čelu. Bez oklijevanja potjerao je konja preko drvenog mosta preko opkopa i uputio se prema najvećim dverima. Bio je to visoki lučni prolaz postavljen između dvije teške, četvrtaste kule.

Za njim su krenuli ostali. Da bi stigli do samih dveri morali su se popeti uz jednu strminu koja ih je vodila do uzvisine na petnaestak metara iznad površine okolnog tla. Dok je Bisesa prolazila kroz dveri, one su se uzdizale još dvadesetak metara iznad njezine glave. Svaki četvorni centimetar njihovih zidova bio je prekriven glaziranom opekom, kraljevski plava površina po kojoj su igrali zmajevi i bikovi. Ruddy je ušao glave zabačene unatrag i širom otvorenih usta. Još malo iscrpljen od bolesti, hodao je nesigurno, tako da ga je Josh uzeo pod ruku i vodio. "Je li moguće da su ovo Ištarine dveri? Tko bi pomislio... tko bi samo pomislio..."

Grad se pružao približno pravokutno, premošćujući Eufrat.

Aleksandrova vojska ušla je sa sjevera, s istočne strane rijeke. Našavši se unutra, povorka je krenula širokom avenijom koja je vodila na jug, obrubljenom veličanstvenim, zbunjujućim zdanjima, možda hramovima i palačama. Bisesi su zapali za oko kipovi i vodoskoci; svaka zidna površina bila je ukrašena blistavom glaziranom opekom i likovima lavova i rozeta. Bilo je toliko obilja i pojedinosti da nikako nije mogla sve zapamtiti.

Vireći iz džepa, telefon joj je pokušao biti od pomoći. "Kompleks s desne strane vjerojatno je Nabukodonosorova palača. On je najveći vladar Babilona koji..."

"Šuti, telefone."

Casey je išao u blizini, šepajući. "Ako je ovo Babilon, gdje su viseći vrtovi?"

"U Ninivi", uzvratio je suho telefon.

"Nema ljudi", primijetio je nesigurno Josh. "Vidi oštećenja, tragove požara, pljački, a čak možda i potresa, ali ni traga od ljudi. Počinju me prolaziti žmarci."

"Aha", suglasio je Casey. "Sva svjetla su uključena, ali kod kuće nema nikoga."

"Jeste li zapazili", rekao je Abdikadir tiho, "da su i Makedonci uplašeni? A bili su ovdje gotovo jučer..."

Bilo je to točno. Čak je i lukavi Eumenes gledao u ogromna gradska zdanja s strahopoštovanjem.

"Moguće je da ovo uopće nije Babilon", rekla je Bisesa.

Povorka se počela razdvajati. Aleksandar i Hefaistion uputili su se, okruženi većinom stražara, prema kraljevskom dvorcu koji se nalazio natrag, nedaleko od dveri. Ostalima je bilo zapovjeđeno da se rašire po gradu i krenu u potragu za njegovim stanovnicima. Žustri uzvici časnika počeli su odjekivati na sve strane, odbijajući se od glaziranih zidova hramova; de Morgan je objasnio da upozoravaju vojnike na posljedice koje ih čekaju budu li pokušali krenuti u pljačku. "Ali sumnjam da bi se itko ohrabrio da bilo što dirne na ovom ukletom mjestu!"

Bisesa i ostali nastavili su putom kojim su stupale svečane povorke, a s njima su pošli Eumenes i nekoliko njegovih savjetnika i časnika. Put ih je vodio kroz niz ozidanih tržnica. Konačno su stigli do jednog piramidalnog zdanja koje je Bisesa uočila još dok su bili izvan grada. Bio je to zigurat, terasasta kula od sedam terasa koje su se uzdizale s osnovice široke možda stotinu metara. Bisesi, koja je poznavala egipatske piramide, prizor je nalikovao na ono što je prije mogla očekivati u civilizaciji Maja. Južno od zigurata nalazio se hram za koji je telefon rekao da mora biti esagila svetilište Marduka, glavnog babilonskog božanstva. "Babilonci su ovaj zigurat nazivali etemenanki", rekao je telefon, "što znači 'kuća koja je temelj Neba i Zemlje'. Nabukodonosor je bio taj koji je doveo Židove ovdje kao radnu snagu; ocrnivši Babilon u Bibliji, Židovi su mu se napokon osvetili..."

Josh je uhvatio Bisesu za ruku. "Hajde. Želim se popeti na ovu vražju gomilu."

"Zašto?"

"Zato što je to Babilonska kula! Pogledaj, na južnoj strani su stube." Bio je u pravu; bit će da su bile široke deset koraka. "Natječimo se tko će prvi!" Pojurio je, povukavši je za ruku.

Bila je u znatno boljoj kondiciji od njega; prošla je kroz vojničku obuku i potjecala iz stoljeća u kojem su hrana i zdravstvena zaštita bile znatno bolje nego u njegovom. Ali on je bio mlađi i očvrsnuo bjesomučnim hodanjem. Nadmetanje je bilo ravnopravno i oni su napredovali držeći se za ruke, sve dok se, nakon stotinjak stuba nisu zaustavili da se odmore, sručivši se na kameno tlo.

Viđen s ove visine, Eufrat je nalikovao na široku, srebrnu traku, sjajnu čak i pri pepeljastoj svjetlosti koja se provlačila kroz srce grada. Nije mogla jasno razabrati zapadni kraj Babilona, ali na ovoj istočnoj strani velika zdanja stajala su zbijena hramovi, palače, upravne zgrade. Plan grada bio je vrlo pravilan. Sve glavne ulice bile su pravocrtne, križale se pod pravim kutovima, i sve su počinjale i završavale se nekom od mnogih gradskih dveri.

Palače su bile živopisno obojene; sve površine bile su prekrivene šarenim pločicama s iscrtanim zmajevima i drugim fantastičnim stvorenjima.

"Gdje smo u vremenu?" upitala je.

"Ako je ovo Nabukodonosorovo doba", uzvratio je telefon, "onda je ovo možda šesto stoljeće prije nove ere. Perzijanci su osvojili Babilon dva stoljeća prije Aleksandrovog vremena i ubrzo su ga prilično iscrpili. Kada je Aleksandar stigao, to je još bio bogat grad, ali njegovi najbolji dani već su pripadali prošlosti. Mi ga, međutim, vidimo sasvim blizu njegovog najboljeg izdanja."

"Kao da si tužna, Bisesa", rekao je Josh, pogledavši je.

"Razmišljala sam."

"O Myri..."

"Voljela bih da je ovdje... da joj mogu ovo pokazati."

"Možda ćeš joj jednoga dana pričati o tome."

"Da, možda."

Ruddy, Abdikadir, Eumenes i de Morgan također su pošli uz zigurat, ali sporije. Ruddy je teško disao, ali nije posustajao, a kada je sjeo, Josh ga je pljesnuo po leđima. Eumenes je ostao stajati, naizgled nimalo zadihan, promatrajući Babilon. Abdikadir je posudio od Bisese naočale za noćno gledanje i počeo razgledavati panoramu grada. "Obrati pažnju na zapadnu obalu rijeke..."

Linija zidina presijecala je rijeku, zatvarajući prepolovljeni pravokutnik grada. Ali sa suprotne strane rijeke, iako se Bisesi učinilo da vidi linije ulica, nije bilo nikakve druge boje osim narančastosmeđeg preljeva skrućenog blata; od zidina su ostale samo ruševine, a od dveri i promatračkih kula gomile kamenja.

"Kao da je pola grada rastopljeno", rekao je Josh.

"Ili je tu bačena atomska bomba", primijetio je Abdikadir smrknuto.

"Nije bilo ovako", rekao je Eumenes, a de Morgan je preveo. "Uopće nije bilo ovako..." Dok je istočni dio grada bio ceremonijalni i upravni, zapadni je bio stambeni, pun kuća, nastambi i tržnica. Eumenes ga je dobro upamtio kako je izgledao prije samo nekoliko godina: živ grad, pun ljudi. Sada od njega ništa nije ostalo.

"Još jedan interfejs", primijetio je mračno Abdikadir. "Srce novog Babilona spojeno s lesom starog."

"Smatrao sam", rekao je Eumenes, "da sam se suživio s vremenskim nepravilnostima kojima smo izloženi. Ali vidjeti ovo lice grada pretvoreno u pijesak, težina tisuću godina raspršena u trenu..."

"Da", rekao je Ruddy. "Užasna okrutnost vremena."

"Više nego okrutnost", rekao je Eumenes. "Oholost." Bisesu su od sekretarovih osjećaja razdvajali prijevod i jezici koje je dijelilo dva tisućljeća. Ali ipak joj se činilo da zamjećuje sve jaču, hladnu srdžbu u njemu.

Jedan glas dopro je s površine: makedonski časnik dozivao je Eumenesa. Pronađen je jedan Babilonac koji se krio u Mardukovom hramu.

30. DVERI BOGOVA

Čovjek koga su Makedonci našli izveden je pred Eumenesa. Djelovao je užasnuto; oči su mu bile razrogačene, lice u grču. Dva krupna vojnika morala su ga dovući. Odora koju je nosio nekada je bila lijepa; bogatu plavu tkaninu ukrašavale su zlatne niti. Ali sada je visjela s njega, skroz mršavog od dugog posta, poderana i prljava. Lice i glava nekada su mu vjerojatno bili glatko obrijani, ali sada su mu kosa i brada ponovo izrasle. Bio je prekriven prljavštinom. Kada su ga priveli, Bisesa se trgnula od smrada ustajale mokraće.

Potaknut mačevima Makedonaca, čovjek se raspričao, ali na nekom starinskom jeziku koji nitko od modernih nije razumio. Časnik koji ga je pronašao bio je dovoljno pribran da nađe jednog perzijskog vojnika koji je razumio čovjekov jezik, pa su tako Babilončeve riječi bile prevođene prvo na starogrčki za Eumenesa, a potom na engleski za moderne.

Namrgođenog lica, de Morgan je nesigurno prevodio. "Kaže da je bio svećenik neke božice, nisam shvatio koje. Ostao je kada su ostali konačno napustili kompleks hrama. Bio je previše uplašen da izađe. Proveo je tamo šest dana i noći bez hrane i vode, osim one koju je pio iz svete posude božice..."

Eumenes je nestrpljivo pucnuo prstima. "Dajte mu da jede i pije. A dok to radi, neka nam priča što se dogodilo ovdje."

I tako, između halapljivih zalogaja, svećenik je u dijelovima ispričao svoju priču. Počela je, naravno, s Diskontinuitetom.

Jedne noći, svećenike i njihove pomoćnike u hramu probudila je strašna kuknjava. Neki su istrčali van. Bio je mrak ali zvijezde su se nalazile na pogrešnom mjestu. Zapomagao je astronom hrama, koji je vršio promatranja "planeta", lutajućih zvijezda, kao i svake noći još od vremena kada je bio dječak. Ali planeti su odjednom iščezli, a i sama zviježđa premjestila su se na nebu. Astronomova užasnutost i očaj uznemirili su prvo hram, a onda i čitav grad. "Naravno", promrmljao je Abdikadir. "Babilonci su pažljivo bilježili kretanja nebeskih tijela tisućljećima. Zasnovali su svoju filozofiju i religiju na velikim nebeskim ciklusima. Neobično je pomisliti da bi se ljudi iz nekog manje razvijenog društva toliko užasnuli..."

Ali ta prva astronomska trauma, koja je, zapravo, pogodila samo religijsku elitu, bila je tek uvod u ono što će uslijediti. Kada je noć konačno minula, sunce ja kasnilo s izlaskom dobrih šest sati. A kada se podiglo, neobičan topao vjetar počeo je puhati nad gradom; ubrzo je počela padati topla slana kiša kakvu nikada nitko nije vidio ranije.

Ljudi, od kojih su mnogi još bili odjeveni u spavaćice, pohitali su u vjersku četvrt. Neki su ušli u hramove i zahtijevali da im se potvrdi da ova najneobičnija zora u povijesti Babilona nije znak da su ih bogovi napustili. Drugi su se popeli na zigurat da bi vidjeli koje je još promjene donijela noć. Kralj nije bio u gradu. Bisesa nije uspjela shvatiti misli li svećenik na Nabukodonosora ili na nekog od kasnijih kraljeva tako da nitko nije mogao zavesti red.

A onda su stigli prvi uspaničeni izvještaji o nestanku zapadnih četvrti. Glavnina građana živjela je u tome dijelu; za svećenike, ministre, dvorjane i druge dostojanstvenike bio je to pravi šok.

Posljednji ostaci reda ubrzo su se raspali. Gomila je pokuljala u hram samog Marduka. Svi koji su mogli nahrupili su u unutrašnju odaju, a kada su vidjeli što je bilo s Mardukom, kraljem drevnih babilonskih bogova...

Svećenik nije mogao dovršiti rečenicu.

Poslije početnog šoka, gradom su se pronijele glasine da i istočni dio grada čeka ista sudbina kao i zapadni. Ljudi su pohrlili prema dverima i dali se u bijeg, vrišteći. Nastojali su što je prije moguće pobjeći iz grada. Pobjegli su čak i vladini ministri, vojni zapovjednici i svećenici, a ostao je samo ovaj jadničak koji se sakrio u oskrnavljenom hramu. Nakon što je malo utolio glad, svećenik je opisao noći koje su uslijedile; do njega su dopirali zvuči pljačkanja, paljevina, razuzdanog smijeha, čak i vrištanja. Ali kad god bi se ohrabrio proviriti van, ne bi vidio nikoga. Bilo je jasno da je glavnina građana pobjegla u pustoš s druge strane obrađene zemlje, gdje ih je čekala smrt od gladi i žeđi.

Eumenes je izdao naredbu da se svećenik okupa i izvede pred kralja. Zatim je rekao: "Svećenik kaže da je stari naziv grada 'Dveri bogova'. Baš prikladno, jer sada su se dveri otvorile... Dođite."

Okupljeni su pohitali za njim. "Kuda smo se sad uputili?" prodahtao je Ruddy.

"Pa u Mardukov hram, naravno", uzvratila je Bisesa.

Hram, također piramidalno zdanje, sličio je na spoj katedrale i upravne zgrade. Žurno se krećući hodnicima i penjući se s razine na razinu, Bisesa je prošla kroz nevjerojatnu raznolikost prostorija. Sve su bile vrlo lijepo opremljene; nalazili su se tu oltari, kipovi, frizovi i razna oprema opskurnog izgleda kao što su svečani noževi, ukrasi za glavu, glazbeni instrumenti slični lutnjama i tamburama, čak i minijaturna kola i kočije. U nekim unutrašnjim odajama nije bilo prozora, a rasvjetu su pravile uljanice u malim udubljenima u zidovima iz kojih se podizao dim. Osjećao se jak miris tamjana. Vidjeli su se tragovi manjih oštećenja: jedna vrata bila su izvaljena iz teških, drvenih šarki, bilo je razbijene lončarije, sa zida je strgnuta tapiserija.

"Ovdje nije slavljen samo jedan bog", rekao je Ruddy. "To je sasvim sigurno. Bilo je ih je čitavo mnoštvo. Pravi politeizam!"

"Jedva da mogu vidjeti bogove od silnog zlata. Pogledajte ima ga posvuda..." "Jednom sam bila u Vatikanu", rekla je Bisesa. "Bilo je upravo ovako, raskoš na sve strane. Od toga obilja teško su se mogle uočiti pojedinosti."

"Da", rekao je Ruddy. "I isti su uzroci: neobičan utjecaj koji religija ima na čovjekov um i bogatstvo koje sakuplja jedno drevno carstvo."

Bilo je tragova pljačkanja: razvaljena vrata, nekoliko praznih ležišta gdje su se možda nalazili dragulji. Ali nije to baš bilo temeljito obavljeno.

Središnje mjesto kompleksa bila je Mardukova odaja. Ali zbunjeno su zastali na njenom ulazu kada su vidjeli da je porušena.

Bisesa je kasnije doznala da je veliki Mardukov kip od čistog zlata koji je tu stajao bio težak dvadeset tona. Kipa nije bilo ni kada je Eumenes ranije bio u ovom hramu: stoljećima prije Aleksandrovog dolaska osvajač Kserkses opljačkao je ovo zdanje, odnijevši s sobom veliki zlatni kip. Da bi to izveo, morao ga je rastopiti. Od zidova su ostale gole opeke, spržene silnom vrelinom; Bisesa je vidjela gomilice pepela i ostatke tapiserije ili tepiha. Ostalo je jedino postolje na kojem je stajao kip, izobličeno, sa slabašnim tragovima dva golema stopala.

A u središtu spaljenog srca hrama, lebdjelo je, tajanstveno, bez oslonca, jedno Oko ogromno, znatno veće od svih koja su vidjeli, dostižući možda tri metra u promjeru.

Josh je zviznuo. "Abdi, bit će ti potrebno vjedro i pol da potopiš ovo."

Bisesa je prišla Oku. U slabašnom sjaju uljanica prepoznala je vlastiti, izobličeni, uvećani odraz kako se nadvio nad nju odozgo, kao da je jedna druga Bisesa, koja se nalazila u oku kao riba u akvariju, doplivala do stakla da je pogleda. Nije osjetila toplinu niti bilo kakav nagovještaj velikih energija koje su spržile ovu odaju. Podigla je ruke i primakla ih Oku. Dobila je dojam da gura neku nevidljivu, ali i neumoljivu prepreku. Što je jače gurala, to je otpor rastao, a osjetila je i slabo povlačenje u stranu.

Josh i Abdikadir promatrali su je brižnih izraza lica. Josh joj je napokon prišao. "Je li sve u redu, Bis?"

"Zar ne osjećate?"

"Što?"

Pogledala je u kuglu. "Neku... nazočnost."

"Ako je ovo izvor elektromagnetskih signala koje smo uhvatili..." rekao je Abdikadir.

"I dalje ih hvatam", prošaputao je telefon iz njenog džepa.

"Više od toga", rekla je ona. Postoji nešto ovdje, pomislila je. Neka svest, da. Ili barem budnost, ogromna poput kakve katedrale, koja ju je neodoljivo privukla. Ali nije mogla zaključiti kako to zna. Odmahnula je glavom i tajanstveni dojam nečije nazočnosti malo je oslabio.

Eumenesovo lice sličilo je na grmljavinu. "Sad, dakle, znamo kako je Babilon uništen." Bisesa ga je začuđeno gledala kako podiže s poda jednu zlatnu palicu. Zamahnuo je njome iznad glave i tresnuo ravnodušno Oko. Šipka se savila od udarca, dok je Oko ostalo nedirnuto. "Oholi bog Oka ustanovit će da mu je Aleksandar, sin Zeusa, Amona, jači protivnik od Marduka." Okrenuo se prema modernima. "Čeka nas puno posla. Bit će mi potrebna vaša pomoć i pronicljivost."

"Trebalo bismo grad iskoristiti kao bazu..." rekao je Abdikadir.

"To je očigledno."

"Dovedite vojsku unutra. Moramo porazmislimo o snabdijevanju vodom i hranom. A moramo uspostaviti i neke rutinske službe kao što su zaštita od požara, ophodnje, popravci."

"Ako je stradala stambena polovica grada", primijetio je Josh, "onda je pred nama puno graditeljskih radova."

"Mislim da ćemo još neko vrijeme provesti pod šatorima", rekao je Abdikadir smrknutim glasom.

"Uputit ćemo izviđače da naprave kartu okoline", rekao je Eumenes. "Uz to, pokušat ćemo nagovoriti seljake da napuste svoje kolibe od blata ili ćemo im oduzeti dobra i upravljati njima. Ne znam je li sada ljeto ili zima, ali ovdje u Babilonu usjevi uspijevaju preko cijele godine." Bacio je pogled na pasivno Oko. "Aleksandar je imao namjeru da od ovog grada napraviti svoju kraljevsku prijestolnicu. Tako će i biti, prijestolnica novog svijeta, možda..."

Casey je banuo u prostoriju zabrinutog izraza lica. "Dobili smo poruku."

Bisesa se prisjetila koje je doba dana; imao je dužnost da pokuša uhvatiti radiosignale astronauta. "Od Kolje i Sable?"

"Aha."

"Sjajno!"

"Ne, nije. Imamo problem."

31. AMATERSKI RADIO

Kolja se bio pobrinuo da se u prtljagu koja mu je bila dopuštena ponijeti na mongolsko transkontinentalno putovanje nađe i amaterska radiooprema sa Sojuza. Instinktivno je to sakrio čak i od Sable koja je odavno izgubila zanimanje za ono što je nekada bio njen projekt. Sada mu je bilo milo zbog toga. Čim je Džingis Kan podigao logor na nekoliko desetaka kilometara od Babilona, izvadio je opremu i pripremio je za rad.

To začudo nije bilo teško. Mongoli iz Jehlijeve pratnje bili su oprezni, ali nisu imali pojma što on to radi s neobičnim kutijama, žicama i paučinastom antenom. Bilo je zapravo teže, ali i važnije, prikriti od Sable ono što radi, bar još nekoliko sati.

Znao je da će imati samo jednu prigodu. Molio se da uvjeti za emisiju budu dobri i da Casey čeka s druge strane veze. Uvjeti nisu bili bogzna kakvi nakon Diskontinuiteta, jonosfera je bila turbulentna, tako da je bilo puno statičkih smetnji i prekida ali bar je Casey čekao u vrijeme koje je bilo ugovoreno još dok je Kolja kružio oko svijeta u Sojuzu, u nemogućoj i izgubljenoj prošlosti. Kolja se nije iznenadio kada je doznao da su se Casey i ostali uputili u Babilon; bilo je to logično odredište o kojem se razgovaralo još prije no što su napustili stazu. Ali zapanjio se kada mu je Casey rekao s kim putuje zapanjio se, ali i bio pun nade; jer na svijetu je ipak možda postojala sila koja se mogla suprotstaviti Džingis Kanu.

Kolja je silno želio da veza potraje što duže, da sluša ovog čovjeka iz dvadeset prvog stoljeća, svog matičnog vremena. Imao je dojam da mu je Casey, koga nikada nije osobno sreo, postao najprisniji prijatelj na svijetu.

Ali nije bilo vremena za duge razgovore. Kolja nije imao izbora, znao je što mu valja činiti. Govorio je i govorio, izvještavajući sve ono što je doznao o Džingis Kanu, njegovoj vojsci, taktici; pričao je i o Sabli i onome što je učinila kao i što je pretpostavljao da je još u stanju učiniti.

Izlagao je što je duže mogao. Potrajalo je dobrih pola sata. Onda se pojavila Sable s dvojicom krupnih mongolskih stražara koji su ga odvojili od radioopreme i hitro je uništili udarcima koplja.

32. RATNO VIJEĆE

Aleksandrovi izviđači donijeli su vijesti da je prethodnica mongolske vojske na samo nekoliko dana jahanja. Na iznenađenje njegovih savjetnika, kralj je naredio da se pokuša s pregovaranjem.

Aleksandar se užasnuo kada je od modernih čuo priču o razaranjima pri mongolskom širenju. Iako je i sam bio surovi osvajač, njegove ambicije nisu bile puko osvajanje: namjere su mu svakako bile istančanije od Džingis Kanovih, iako je ovaj živio petnaest stoljeća kasnije. Bio je odlučan u namjeri da se suprotstavi Mongolima. Ali Aleksandar se nosio mišlju da podigne nešto novo u ovom praznom svijetu, a ne da uništava. Rekao je svojim savjetnicima: "Mi, naši sudrugovi u crvenim kaputima s druge strane oceana i ti konjanici iz azijskih stepa, jedini smo preživjeli premještanja u prostoru i vremenu, čuda kojima nije dorastao nijedan ljudski um. Zar nam jedina reakcija na sve ovo treba biti da se međusobno poubijamo? Zar sve čemu možemo podučiti jedni druge jesu oružja i taktike?"

Zapovjedio je stoga da se upute izaslanici s darovima, koji bi otpočeli razgovore s vođama Mongola. Putovat će sa zavidnom silom od tisuću ljudi pod zapovjedništvom Ptolemeja.

Ptolemej je bio jedan od kraljevih najprisnijih sudrugova, Makedonac i Aleksandrov prijatelj još iz djetinjstva. Okorjeli ratnik, bio je to mrk muškarac koji je malo govorio, lukav i oštrouman. Možda je upravo on bio pravi izbor za ovu delikatnu misiju: telefon je podučio Bisesu da je, u drugoj stvarnosti, Ptolemej nakon Aleksandrove smrti dobio jedan dio njegovog carstva i postao faraon drevnog egipatskog kraljevstva. Dok se sada pripremao za misiju, Ptolemej je izgledao gromovito, tutnjeći kroz kraljevsku palaču. Bisesa se zapitala da li njegovo imenovanje za poslanika u ovom silno opasnom i vjerojatno fatalnom zadatku ima veze s beskrajnim manevriranjem i spletkama unutar kruga najbližih Aleksandrovih suradnika.

Na Abdikadirov prijedlog, satnik Grove priključio je poslanstvu snalažljivog vodnika Batsona i nekoliko britanskih vojnika. Predloženo je da pođe i netko iz Bisesine skupine, budući da se pretpostavljalo da iza napada stoji Sable. Ali Aleksandar je zaključio da ima premalo ljudi dvadeset prvog stoljeća da bi ih se dovelo u opasnost pri ovakvom pothvatu. No, prihvaćen je Eumenesov savjet da Bisesa napiše poruku Kolji, koju bi ponio Batson.

Poslanstvo je krenulo, uputivši se kroz babilonske dveri. Uputili su se na istok; Makedonski časnici bili su odjeveni u svečane odore sa žarkogrimiznim ogrtačima, dok su vodnik Batson i drugi Britanci nosili kiltove; povorka je napredovala uz zvuke truba i bubnjeva.

Aleksandar je bio prekaljeni ratnik; iako se nadao miru, pripremao se za rat. U Babilonu, Bisesa, Abdikadir i Casey, zajedno sa satnikom Groveom i nekoliko njegovih časnika, pozvani su na ratno vijećanje.

Kao i Ištarine dveri, kraljevska palača u Babilonu bila je podignuta na platou visokom petnaestak metara iznad obale rijeke, te se tako nadnosila nad gradom i njegovom okolinom.

Dvorac je djelovao čudesno premda je, iz Bisesine suvremene perspektive, predstavljao prostačko razmetanje bogatstvom, moći i tlačenjem. Idući prema središtu kompleksa, prošli su pokraj terasastih vrtova postavljenih na krovovima građevine. Stabla su izgledala zdrava, ali trava je bila pomalo žuta, a cvijeće zapušteno; nitko se nije brinuo o vrtovima nakon Diskontinuiteta. Ali dvorac je bio znamenje grada i Aleksandrovog novog kraljevstva. Uokolo je vladala velika živost; sluge su hitale na sve strane, noseći vrčeve vode i hranu. Nisu to bili robovi, kako je Bisesa doznala, već neki dostojanstvenici Babilona, koji su se podvijenog repa vratili sa sela kamo su bili pobjegli. Nakon Diskontinuiteta držali su se kukavički; Aleksandar je zato zapovjedio da budu spušteni na rang obične posluge.

U središtu kompleksa dvorca nalazila se kraljeva prijestolna dvorana. Bila je dugačka punih pedeset koraka, a sve površine, od poda do stropa, bile su obložene raznobojnim glaziranim opekama s iscrtanim lavovima, zmajevima i stiliziranim stablom života. Moderni su stupili unutra, nastojeći ne biti previše zadivljeni. Koraci su im zvonko odjekivali.

U sredini prostorije postavljen je stol na kojem se nalazio ogroman gipsani model grada, zidina i okoline. Možda pet metara u promjeru, model je bio žarko obojen i pun pojedinosti, sve do ljudskih figura na ulicama i koza u polju. Kanalići su se svjetlucali, puni vode.

Bisesa i ostali smjestili su se na sjedala ispred stola, a sluge su im donijele piće. "Ovo je bila moja zamisao", rekla je Bisesa. "Pomislila sam da bi model pružio bolji uvid nego obična karta. Uopće nisam slutila da će napraviti nešto ovako veliko a uz to i u tako kratkom roku."

"To samo pokazuje", rekao je satnik Grove ravnim glasom, "što se može učiniti kada nema ograničenja glede vlasti nad ljudskim umovima i rukama."

Ubrzo su ušli Eumenes i njegovi savjetnici te zauzeli mjesta. Stekavši time na važnosti u Bisesinim očima, Eumenes je izbjegnuo preopširan protokol; bio je dovoljno pametan da to izbjegne. Ali kao pripadnik Aleksandrovog dvora nije mogao bez izvjesnog razmetanja. Savjetnici su obigravali oko njega dok se pompozno spuštao na svoje sjedalo. Među ovima se sada nalazio i de Morgan koji je bio odjeven u složenu perzijsku nošnju, kao i drugi članovi Aleksandrovog dvora. Lice mu je danas bilo naduto i rumeno, a oči duboko osjenčane.

"Cerile, dušo", rekao je Casey, "izgledaš grozno usprkos toj odori za koktele koju nosiš."

"Kad Aleksandar i njegovi Makedonci započnu s orgijanjem", uzvratio je mrgodno de Morgan, "spram njih, u bordelima Lahora, brit'anski vojnici izgledaju kao žutokljunci. Kralj se sada zasluženo odmara. Ponekad provede u krevetu čitav dan, ali je uvijek budan dolaskom večeri kada orgija iznova počinje..." De Morgan je uzeo vrč vina koji mu je ponudio sluga. "A ovo makedonsko vino je kao kozja mokraća. Ali i ono je dobro protiv mamurluka." Dobro je potegao, stresavši se.

Eumenes je naredio da zavlada mir.

Satnik Grove je počeo izlagati zamisli o tome kako ojačati već i inače zavidnu obranu Babilona. "Znam", obratio se Eumenesu, "da ste već poslali ljude da ojačaju zidine i prodube jarak." To je bilo naročito važno na zapadnoj strani gdje su zidovi bili teško oštećeni zubom vremena; u stvari, Makedonci su odlučili potpuno napustiti zapadni dio grada i iskoristiti Eufrat kao prirodnu prepreku, te su tako počeli podizati ogradu na njegovoj obali. "Ali", dodao je Grove, "predložio bih da se postavi dublja obrana malo dalje, naročito prema istoku, odakle će Mongoli doći. Imam na umu okrugle bunkere i jarke, prepreke koje možemo brzo podići." Bilo je potrebno izvjesno vrijeme da se ovi pojmovi prevedu, dijelom zbog toga što su bili nepoznati Eumenesovim savjetnicima, a dijelom zbog de Morganovog mamurluka.

Eumenes je neko vrijeme strpljivo slušao. "Naložit ću Diadesu da to pogleda." Diades je bio Aleksandrov glavni inženjer. "Ali morate znati da se Kralj nema namjeru samo braniti. Od svih bitaka koje je do sada vojevao, Aleksandar se najviše ponosi uspješnim opsadama Mileta, Tira i desetak drugih mjesta. To su epske pobjede koje će sigurno odjeknuti stoljećima."

Satnik Grove je klimnu glavom. "Stvarno hoće. Mislim da nam govoriš da se Aleksandar neće pomiriti s tim da i sam bude žrtva opsade. Poželjet će izjuriti na bojno polje i suočiti se s Mongolima u otvorenom sukobu."

"Da", promrmljao je Abdikadir, "ali Mongoli se nisu proslavili opsadama nego su se baš voljeli sukobljavati s neprijateljima na otvorenom. Ako im izađemo u susret, onda ćemo ući u borbu s njima tamo gdje su najjači."

"Kralj je svoje rekao", zabrundao je Eumenes.

"Onda nam nema druge nego da ga poslušamo", rekao je tiho Grove.

"Ali", primijetio je Abdikadir, "Aleksandra i Džingis Kana razdvaja više od petnaest stoljeća, a to je znatno više nego što razdvaja Džingis Kana od nas. Moramo iskoristiti svaku prednost koju imamo na raspolaganju."

"Prednost?" ponovio je Eumenes ravnim glasom. "Misliš na vaše puške i bombe?" Upotrijebio je engleske riječi.

Otkako su se sreli s Aleksandrovom vojskom, Britanci i moderni nastojali su zatajiti neke stvari od Makedonaca. Casey je sada skočio sa svog sjedala i pokušao ščepati de Morgana s druge strane stola. "Cecile, kopile jedno! Što si im još odao?"

De Morgan se trgnuo unatrag kako ne bi bio uhvaćen, a dva Eumenesova stražara istupila su naprijed s rukama na drškama mačeva. Abdikadir i Grove povukli su Caseyja natrag.

Bisesa je uzdahnula. "Što si drugo očekivao, Casey? Valjda si do sada upoznao Cecila. Ponudio bi Eumenesu tvoje testise na tanjuru ako bi pomislio da bi mu to moglo biti od koristi."

"A najvjerojatnije je", dodao je Abdikadir, "da je Eumenes već i sam doznao za to. Makedonci nisu budale."

Eumenes je sa zanimanjem pratio ovaj razgovor. "Gubite iz vida", rekao je konačno, "da Cecil možda nije imao izbora kad mi je to rekao." De Morgan je malo oklijevao prije no što je ovo preveo, pogleda skrenutog u stranu. Bisesa je toga trena shvatila tamnu stranu izbora koji je napravio. "Osim toga", nastavio je Eumenes, "ono što sam doznao sada će nam uštedjeti vrijeme, zar ne?"

Satnik Grove nagnuo se naprijed. "Ali moraš razumjeti, tajniče, da je naše oružje, iako izuzetno, ipak ograničeno. Imamo samo malu zalihu bombi i streljiva za puške..." Najznačajnije naoružanje potjecalo je iz devetnaestog stoljeća: nekoliko stotina pušaka marke "Martini", ponijetih iz Jamruda. Ovo naoružanje ne bi mnogo vrijedilo protiv horde koja se brzo kreće i broji na desetine tisuća konjanika.

Eumenes je brzo shvatio u čemu je stvar. "Moramo, dakle, biti štedljivi pri upotrebi tog oružja."

"Točno", zabrundao je Casey. "U redu kad smo već kod toga moderna oružja treba iskoristiti da razbijemo njihov prvi nalet."

"Da", rekao je Abdikadir. "Zasljepljujuće bombe sludit će konje a i ljude koji nisu navikli na vatrena oružja."

"Ali s njima je Sable", rekla je Bisesa. "Ne znamo koje je oružje donijela sa sobom sa Sojuza, mora da ima najmanje jedan ili dva pištolja."

"To joj neće puno pomoći", primijetio je Casey.

"Neće. Ali ako se spetljala s Mongolima, onda ih je mogla uputiti u vatreno oružje. A obučena je u modernim stvarima. Moramo računati na mogućnost da oni znaju što mi možemo poduzeti."

"Do vraga", rekao je Casey. "Nije mi to palo na pamet."

"U redu", rekao je satnik Grove. "Što još predlažeš, Casey."

"Da se pripremimo za borbu u gradu." Moderni su brzo predočili Eumenesu bit ove taktike: kako predvidjeti vjerojatne pravce nastupa neprijatelja i shodno tome postaviti točke zasjede i tako dalje. "Morat ćemo naučiti neke tvoje ljude pucanju iz kalašnjikova", rekao je Casey Groveu. "Najvažnije je da se ne razbacuje streljivo da se ne puca sve dok nije siguran pogodak... Ako navedemo Mongole da uđu u grad, mogli bismo neutralizirati glavninu njihovih snaga."

Eumenes je ponovo brzo shvatio izloženu zamisao. "Ali Babilon će pritom također biti uništen", rekao je.

Casey je slegnuo ramenima. "Dobivanje rata ima svoju cijenu, uostalom, ako izgubimo, Babilon će svakako stradati."

"Možda ta taktika treba biti naša krajnja mogućnost", rekao je Eumenes. "Ima li još nešto?"

"Naravno", uzvratila je Bisesa, "oružje nije jedino što smo donijeli iz budućnosti. Tu je i znanje. Mogli bismo napraviti nova oružja od materijala koji su nam na raspolaganju ovdje."

"Što imaš na umu, Bis?" upitao je Casey.

"Vidjela sam košaraste katapulte i druge naprave za razbijanje zidina kojima Makedonci raspolažu. Možda bismo ih mogli malo poboljšati. A tu je i grčka vatra. Zar to nije bio primitivan oblik napalma? Samo nafta i negašeno vapno..."

"Znam nešto što bi se brzo moglo napraviti", promrmljao je Abdikadir.

"Što?" upitala je Bisesa.

"Stremen." Načinio je brzo skicu, kako bi predočio ostalima na što misli. "Konjanici tu stavljaju noge. Povezano je kožnim remenjem..."

Kada je Eumenes shvatio da ova naprava, koja se brzo i lako mogla napraviti, može da znatno poboljšati pokretljivost konjice, vrlo se zainteresirao za nju. "Ali naši elitni konjanici drže se tradicije. Protivit će se bilo kakvoj novotariji."

"Ali", primijetio je Abdikadir, "Mongoli koriste stremen."

Bilo je mnogo stvari koje je trebalo obaviti, a premalo vremena; sastanak je priveden kraju.

Bisesa je povela na stranu Abdikadira i Caseyja. "Stvarno mislite da je ova bitka neizbježna?"

"Aha", zabrundao je Casey. "Alternativa ratu, nenasilan način da se riješe sporovi zavisi od spremnosti obiju strana da popuste. Ovi momci iz željeznog doba nemaju za sobom naše iskustvo od dvije tisuće godina krvoprolića, računajući tu i Hirošimu i Lahore, da bi razumjeli da je ponekad neophodno popustiti. Za njih je rat jedini način rješavanja stvari."

Bisesa ga je promatrala. "To je vrlo promišljen stav, Casey."

"Koješta", uzvratio je on. Odmah se vratio svom uobičajenom podrugljivom načinu govora; zahihotao se i protrljao ruke. "Ali gledajte stvari s vedre strane. Ovdje smo se do guše uvalili u nevolje, ali što je to prema činjenici da smo pred sukobom između Aleksandra Velikog i Džingis Kana! Pitam se koliko bi prijenos ove bitke koštao na kablovskoj televiziji."

Bisesa ga je razumjela; i sama je bila školovana kao vojnik; osjećala je strah, željela da se ovo ne dogodi da jednostavno ode kući ali se i veselila onome što se spremalo.

Izašli su iz prijestolne dvorane, razgovarajući, razmišljajući i praveći planove.

33. KNEZ NEBA

Nakon dana i noći provedenih u mraku, Kolja je izveden pred Jehlija. Ruke su mu bile vezane iza leđa užetom od konjske dlake. Bačen je na zemlju.

Nije želio proći kroz mučenje pa je brzo ispričao Jehliju što je učinio, barem koliko se mogao sjetiti. Kada je završio, Jehli je izašao iz šatora.

Sablino lice nadnijelo se nad njim. "Nisi to smio napraviti, Kolja. Mongoli su svjesni važnosti informacija. I sam si se u to uvjerio u Biškeku. Teško da bi počinio teži zločin i da si digao ruku na samog Džingis Kana."

"Mogu li dobiti malo vode?" prošaputao je. Nije popio ni kapi otkako je uhvaćen. Prečula je njegovu molbu. "Svjestan si da postoji samo jedna jedina presuda. Zaista sam se pokušala zauzeti za tebe. Rekla sam da si knez Neba. Bit će milostivi. Ne prolijeva se kraljevska krv..."

Uspio je skupiti malo pljuvačke u suhim ustima i pljunuti u nju. Kada ju je posljednji put vidio, smijala mu se u lice.

Izveli su ga van, ruku i dalje vezanih. Četiri krupna vojnika uhvatila su ga za ramena i noge. Iz jedne jurte izašao je časnik, s teškim rukavicama na rukama, noseći keramičku šalicu. U šalici se nalazilo rastopljeno srebro. Sipali su mu ga prvo u jedno oko pa u drugo, onda u jedno uho pa u drugo.

Zatim je osjetio kako ga podižu, nose i bacaju u rupu okruženu mekom, svježe iskopanom zemljom. Nije čuo udaranje čekića dok su mu zakucavali daske iznad glave. Nije čuo ni vlastite krikove.

34. "STANOVNICI VREMENA I PROSTORA"

Aleksandar je zaveo strog režim vježbanja u svojoj vojsci. Bili su to poglavito tradicionalni makedonski načini: puno forsiranog hoda pod opterećenjem i simuliranje borbe prsa u prsa.

Ali bilo je i pokušaja da se britanski vojnici uključe u makedonske jedinice. Napravljeno je nekoliko proba, da bi ubrzo postalo jasno da ni Britanci ni sovari nisu dovoljno dobri za sudjelovanje u Aleksandrovoj konjici, ali su zato našli svoje mjesto u makedonskoj pješadiji. S obzirom na razlike u jezicima i kulturi, nije bio moguć jedinstven lanac zapovijedanja, ali su zato britanski vojnici naučili glavne naredbe koje su se upućivale zvucima truba.

Abdikadirov rad s konjicom napredovao je krupnim koracima, iako su, kao što je Eumenes predvidio, prvi pokušaji Makedonaca da jašu s Abdikadirovim prototipom stremena ispali prilično komični. Elitnu konjicu, časničku jedinicu, popunjavali su mladi pripadnici makedonskog plemstva; i sam Aleksandar nosio je jednu verziju njihove odore. Kada im je predloženo da upotrijebe stremene, ponosni konjanici jednostavno su mačevima isjekli kožno remenje koje ih je držalo.

Bilo je potrebno da se jedan hrabri sovar popne na makedonskog zdepastog konja i, neiskusno ali djelotvorno, pokaže kako se pomoću stremena može dobro upravljati čak i nepoznatim konjem. Nakon toga, a naročito nakon što je kralj dao pristanak za tu novotariju, počelo je ozbiljno uvježbavanje s novom opremom. No, čak i bez stremena, makedonski konjanici bili su izuzetno vješti. Jahač bi se držao za konjsku grivu, a upravljao bi konjem pritiskom koljena. Elitni konjanici bili su bez po muke u stanju manevrirati i naglo okretati, što ih je učinilo udarnom šakom Aleksandrove vojske. Sada, nakon što su uvježbali jahanje sa stremenom, pokretljivosti im se još poboljšala; sada su mogli nogama dočekivati sudar i nositi teško koplje.

"Stvarno su izuzetni", rekao je Abdikadir, promatrajući odred od stotinu konjanika kako se kao jedan okreću i ustremljuju na babilonskim poljima. "Gotovo da mi je žao što sam im dao stremen; još samo nekoliko naraštaja i ovaj način jahanja bit će zaboravljen."

"Ali i dalje će nam biti potrebni konji", zabrundao je Casey. "Kad samo pomislim, konji će biti glavno oruđe u ratu još dvadeset tri stoljeća sve do prvog svjetskog rata."

"Možda će ovdje biti drukčije", primijetila je Bisesa.

"Točno. Mi nismo ista ona napola sumanuta bulumenta posvađanih primata, punih sebe, kao prije Diskontinuiteta. Činjenica da smo se našli u ratu s Mongolima samo pet minuta nakon što smo se zatekli ovdje samo je apstrakcija." Casey se nasmijao i udaljio.

Grove je Makedoncima upriličio demonstraciju djelovanja vatrenog oružja. U skupinama od po tisuću i više, Makedonci su promatrali Grovea i Caseyja kako žrtvuju dio zaliha streljiva bombu ili nekoliko metaka iz martinija ili kalašnjikova upućenih na zavezanu kozu. Bisesa je tvrdila da je ovo uvježbavanje vrlo važno: neka sad napune gaće, ali neka se drže kad Mongoli navale, u slučaju da i Sable ima neko iznenađenju u rukavu svog svemirskog odijela. Makedonci su bez poteškoća shvatili načela djelovanja vatrenog oružja; ubijanje na daljinu lukom i strijelom bilo im je poznato. Ali kada su prvi put vidjeli zasljepljujuću, premda razmjerno bezazlenu bombu, podigli su paničnu graju i razbježali se, usprkos oštrim prijetnjama časnika. Da nije bilo zabrinjavajuću, prizor bi svakako djelovao komično.

Uz Groveovu podršku, Abdikadir se zalagao da Bisesa ne sudjeluje u neposrednom okršaju. Jedna žena bila bi naročito izložena opasnosti; Grove je čak upotrijebio jedan starinski izraz: "Sudbina gora od smrti."

Bisesa se tako posvetila jednom drugom projektu: osnivanju bolnice.

U tu svrhu rekvirirala je jednu malu kuću u Babilonu. Filip, Aleksandrov osobni liječnik, i britanski vojni liječnik postali su njeni pomoćnici. Vrlo je oskudijevala u medicinskoj opremi, ali to je pokušala nadoknaditi modernim znanjem. Započela je pokuse s vinom kao antiseptičkim sredstvom. Organizirala je punktove za sakupljanje ranjenika na vjerojatnom mjestu buduće bitke i uvježbala je dvojicu Aleksandrovih dugonogih agrarskih izviđača da barataju nosilima. Pokušala je pripremiti traumatske pakete s jednostavnom opremom koja bi bila od koristi pri najvjerojatnijim ozljedama koje će se javiti, čak i rana od vatrenog oružja. Bila je to novina koju je britanska vojska uvela u folklandskom ratu; izvršiš brzu procjenu rane, a onda samo zgrabiš ono što ti može biti od najveće pomoći.

Najteže je bilo uvesti obveze higijenske prirode. Ni Makedonci, a ni Britanci iz devetnaestog stoljeća, nisu uviđali potrebu da operu ruke poslije pružanja pomoći jednom pacijentu već su odmah prelazili na drugoga. Makedonce je zbunila njena neodređena priča o nevidljivim stvorenjima, nalik na majušna božanstva ili demone, koja napadaju otvorene rane ili izložene organe; ni Britanci nisu bili ništa boljeg znanja o bakterijama i virusima. Na kraju je morala zatražiti intervenciju viših instanci da bi se prihvatilo ono što je tražila.

Uputila je što je bolje mogla svoje pomoćnike u praktične stvari. U tu svrhu žrtvovano je još koza koje su bile ranjene makedonskim mačevima ili upucane vatrenim oružjem. Ništa nije moglo zamijeniti to da čovjek nakvasi ruke krvlju. Makedonci nisu bili gadljivi, oni koji su preživjeli u Aleksandrovoj vojsci nagledali su se strašnih rana i ozljeda ali nova im je bila zamisao da nešto poduzimaju oko toga. Zapanjila ih je djelotvornost čak i jednostavne tehnike podvezivanja rana, ali i nadahnula da se predanije daju na posao, neprekidno učeći nove stvari.

Ovime je ponovo mijenjala tijek povijesti, pomislila je Bisesa. Ako ostanu u životu a bilo je to veliko "ako" zapitala se kakva će se nova medicinska sinteza, nastala dvije tisuće godina prije svog vremena, izroditi iz ovog improviziranog prijenosa znanja: možda čitav novi korpus znanja, funkcionalno ravan mehaničkom njutnovskom modelu dvadeset prvog stoljeća, ali iskazan jezikom makedonskih bogova.

Ruddy Kipling je insistirao da se i on "pridruži", kako je to nazvao. "Nalazim se na stjecištu povijesti, uoči sukoba dvojice najvećih vojskovođa čovječanstva, koji treba odlučiti o sudbini novog svijeta. Krv mi ključa, Bisesa!" Tvrdio je da je prošao obuku pri prvom pendžapskom dobrovoljačkom odredu, dijelom angloindijske inicijative suprotstavljanja prijetnjama pobunjenika sa sjeverozapadne granice. "Nisam se, doduše, dugo zadržao u vojsci", priznao je. "Izložio sam poruzi streljačke sposobnosti ostalih novaka u kratkoj pjesmi o mome lesu punom metaka koji šeće jednom obližnjom ulicom..."

Britanci su osmotrili ovog mladića širokog lica, debeljuškastog, pomalo pompeznog, još blijedog poslije bolesti koja nikako da sasvim prođe i ismijali ga. Makedonce je Ruddy jednostavno zbunio, ali ga ni oni nisu htjeli.

Posle ovih odbijanja i donekle protiv Bisesine volje, Ruddy je poželio da se priključi njenom improviziranom medicinskom odjelu. "Svojevremeno sam imao ambiciju da budem liječnik, znaš..." Možda, ali pokazalo se da je vrlo gadljiv, a i onesvijestio se kada je prvi put vidio jednu kozu kako krvari.

No, odlučan da sudjeluje u skorašnjem velikom sukobu, nije želio da ga ovo pokoleba. Postupno se privikavao na atmosferu bolnice, miris krvi, bolno glasanje ranjenih i prestrašenih životinja. Konačno je ovladao vještinom povezivanja povrijeđene kozje noge; uspio je obaviti posao tik prije no što se onesvijestio.

A onda je uslijedio njegov najveći uspjeh. U bolnicu je došao jedan britanski vojnik s dubokom ranom na ruci zadobivenom prilikom vježbanja. Ruddy je očistio ranu i zavio je, a da pri tom nije zatražio pomoć od Bisese; kasnije je, doduše, povraćao, kako je veselo priznao.

Bisesa ga je uhvatila za ramena, ne obazirući se na slab zadah povraćanja. "Ruddy, hrabrost na bojnom polju je jedno ali je također potrebno biti hrabar i uhvatiti se ukoštac s unutarnjim demonima, kao što si ti učinio."

"Natjerat ću sebe da ti vjerujem", uzvratio je, porumenjevši usprkos bljedilu u licu. Iako se Ruddy privikao na prizore krvi, patnje i smrti, oni su ga i dalje vrlo pogađali, čak i smrt koze. "Kakav je to život", rekao je za vrijeme večere, "koji je toliko dragocjen, a tako ga je lako uništiti? Možda je ono ubogo jare koje smo danas raznijeli smatralo za sebe da je središte svijeta. A sada je iščezlo, isparilo poput rose. Zašto nam je Bog podario nešto tako dragocjeno kao život, a onda ga je obezvrijedio okrutnošću smrti?"

"Ali", primijetio je de Morgan, "nije Bog jedini kome se može uputiti to pitanje. Ne možemo više smatrati sebe vrhuncem Postanka, stvorenjima kojima je mjesto tik ispod Boga jer sada su u našem svijetu i stvorenja, koja je Bisesa osjetila unutar Oka, možda ispod Boga, ali svakako viša od nas, kao što smo mi viši od jarića koje ubijamo. Zašto bi Bog uslišao naše molitve kada su oni iznad nas u poretku stvari?"

Ruddy ga je prezrivo pogledao. "To je tako tipično za tebe, de Morgane, da omalovažavaš svoje bližnje."

De Morgan se samo nasmijao.

"Ili možda", umiješao se Josh, "nema boga Diskontinuiteta." Djelovao je neuobičajeno uznemireno. "Znate, cijelo ovo iskustvo, sve što se zbilo nakon Diskontinuiteta, sliči na užasan san, kakav se sanja dok čovjek leži u groznici. Bisesa, podučila si me o velikim istrebljenjima u prošlosti. Kažeš da je to shvaćeno u mom vremenu, ali ne i prihvaćeno. Također kažeš da među fosilnim nalazima nema ni traga od uma ničeg prije pojave čovjeka i njegovih neposrednih predaka. Ako je, dakle, i nama suđeno da nestanemo, onda će to možda biti prvi put da je ta sudbina zadesila jednu inteligentnu vrstu." Ispružio je ruke, promatrajući prste. "Abdikadir kaže da je, prema znanstvenicima iz dvadeset prvog stoljeća, um je povezan s ustrojem svemira, um na neki način čini stvari stvarnima."

"Kolaps kvantnih funkcija, da. Možda."

"Ako je tako i ako našoj vrsti umova prijeti nestanak, onda je možda ovo posljedica. Kažu da kad se nađeš suočen sa smrću, pred očima ti prođe cijeli život. Možda mi kao rasa sada prolazimo kroz takav završni fizički šok prije negoli utonemo u tamu, odlomci naše krvave povijesti izbijaju na površinu u posljednjim trenucima a možda, padajući, razaramo ustroj samog prostora i vremena..." Sada je govorio brzo i uzbuđeno.

Ruddy se samo nasmijao. "Ne sliči na tebe da se upuštaš u tako duboka razmišljanja, Josh!"

Bisesa je uhvatila Josha za ruku. "Šuti, Ruddy. Slušaj me, Josh. Ovo nije predsmrtni san. Mislim da su Oči artefakti, Diskontinuitet je izveden s nekom svrhom. U ovo su upleteni neki umovi viši od naših, ali slični našima."

"Ali", primijetio je smrknuto de Morgan, "tvoja stvorenja koja stoje iza Očiju mogu raditi s prostorom i vremenom što ih je volja. Što je to drugo nego božanska moć?"

"Oh, ne mislim da su to bogovi", rekla je Bisesa. "Silni jesu, to da, i daleko ispred nas, ali bogovi nisu."

"Zašto to misliš?" upitao je Josh.

"Zato što nemaju samilosti."

Imali su četiri dana poštede. A onda su se vratili Aleksandrovi izaslanici.

Od tisuću ljudi koji su odjahali, vratilo ih se samo desetak. Među njima je bio i kaplar Batson, ali bez ušiju i nosa, koji su mu bili odsječeni. A u vreći na sedlu nosio je Ptolemejevu glavu.

Kada je čula vijesti, Bisesa je zadrhtala kako zbog neposredne prijetnje ratom, tako i zbog gubitka još jedne niti iz tapiserije povijesti koja se parala. Izvještaj o Batsonu, spretnom britanskom vojniku, potpuno ju je porazio. Čula je da je Aleksandar jednostavno oplakao prijateljevu smrt.

Sljedećeg dana makedonske izvidnice javile su da u mongolskim logorom vlada velika živost. Do napada, kako izgleda, nije puno preostalo.

Toga popodneva Josh je zatekao Bisesu u Mardukovom hramu. Sjedila je oslonjena o jedan spržen, pocrnjeli zid, s britanskom dekom obavijenom oko nogu da je zaštiti od sve hladnijeg zraka. Promatrala je Oko, koje su u međuvremenu nazvali Mardukovo Oko premda su ga neki vojnici zvali "Božji Vol". Bisesa je počela provoditi glavninu slobodnog vremena na ovom mjestu.

Josh je sjeo pokraj nje, obavivši ruke oko mršavog tijela. "Trebala bi se odmarati."

"Odmaram se. Odmaram se i promatram."

"Promatraš promatrače?"

Osmjehnula se. "Neko mora i to. Ne želim da misle..."

"Što?"

"Da ne znamo. O njima i o onome što su nam učinili, nama i našoj povijesti. Osim toga, mislim da ovdje postoji energija. Mora je biti, jer kako bi inače bilo stvoreno ovo Oko i njegovi blizanci širom planeta, kako bi se rastopilo dvadeset tona zlata... Ne želim da se Sable i Džingis Kan dočepaju toga. Ako sve propadne kad Mongoli dođu, stajat ću na ovom ulazu s pištoljem u ruci."

"Oh, Bisesa, tako si jaka! Volio bih da sam kao ti."

"Ne, ne bi." Držao ju je čvrsto za ruku, a ona nije pokušavala da je izvuče. "Evo." Prebirala je malo ispod deke i izvadila metalnu pljosku. "Uzmi malo čaja." Otvorio je pljosku i otpio gutljaj. "Dobro je. Ima malo mlijeka i... umm... nije prirodno."

"Iz moje opreme za preživljavanje. Kondenzirano i ozračeno. U američkoj vojsci daju ti pilulu za samoubojstvo; u britanskoj čaj. Čuvala sam ovo za posebnu priliku. A što bi bilo posebnije od ovoga?"

Otpio je još malo čaja. Izgledao je kao da se nešto lomi u njemu.

Bisesa se upitala je li to Josha konačno sustigao šok Diskontinuiteta. Sve ih je, pretpostavljala je, pogodio na različite načine. "Kako si?" upitala ga je.

"Mislim na kuću."

Klimnula je glavom. "Nitko ne priča puno o kući, zar ne?"

"Možda zato što je bolno."

"Pričaj mi ipak, Josh. Reci mi nešto o svojoj obitelji."

"Postao sam novinar po uzoru na oca. On je pisao o ratu među saveznim državama." Taj rat se odigrao prije samo dvadeset godina za Josha. "Metak ga je pogodio u bok. Rana se inficirala a dvije godine kasnije umro je od toga. Bilo mi je samo sedam tada", prošaputao je Josh. "Pitao sam ga zašto je postao novinar umjesto da pođe u rat. Rekao mi je da netko mora promatrati, ispriča istinu drugima. Inače, bilo bi kao da se ništa nije dogodilo. Povjerovao sam mu i krenuo njegovim putem. Ponekad osjećam jaku odbojnost prema činjenici da mi je životni put bio određen još prije no što sam se rodio. Ali to valjda nije rijedak slučaj."

"Pitaj Aleksandra."

"Aha... Majka mi je još živa. Ili je bila živa. Volio bih da joj nekako mogu javiti da je sa mnom sve u redu."

"Možda to nekako zna."

"Bis, znam s kim bi ti bila da..."

"S mojoj djevojčicom", rekla je Bisesa.

"Nikada ne spominješ njenog oca."

Slegnula je ramenima. "Zgodna protuha iz moje jedinice, nešto kao Casey, samo bez šarma i vođenja računa o osobnoj higijeni, zatreskali smo se jedno u drugo, a ja nisam pazila. Pijanstvo od kojeg nema zaštite. Kad se Myra rodila, Mike je bio zbunjen. Nije on bio loš momak, ali tada mi je to već bilo svejedno. Željela sam nju, ne njega. A onda je ionako poginuo." Osjetila je bockanje u očima; protrljala ih je rubom dlanova. "Mjesecima bih izbivala iz kuće. Bila sam svjesna da ne provodim dovoljno vremena s Myrom. Stalno sam obećavala sebi da će se stanje popraviti, ali nikako nisam uspijevala dovesti život u red. A sad sam se zaglibila ovdje gdje se moram petljati s tim vražjim Džingis Kanom, a sve što želim je da odem kući."

Josh joj je obuhvatio lice rukama. "Nitko od nas ovo ne želi", rekao je. "Ali barem imamo jedni druge. A ako stradam sutra Bis, vjeruješ li da ćemo se vratiti? Da ako dođe do neke nove petljancije s vremenom, da ćemo ponovo živjeti?"

"Ne. Oh, postoje mnoge druge Bisese Dutt. Ali one neće biti ja."

"Onda je ovaj trenutak sve što imamo", prošaptao je.

Sve je nakon toga izgledalo neumitno. Usne su im se srele, zubi dodirnuli; povukla ga je ispod deke, svlačeći ga. Bio je nježan i nespretan, gotovo bez iskustva ali prišao joj je s očajničkom, neutaživom strašću koja je našla odjeka u njoj.

Uronila je u drevnu, tekuću toplinu trenutka.

Ali kada je sve prošlo, misli su joj ponovo pohrlile Myri; opipavala je krivnju u sebi kao što bi opipavala slomljeni zub. Našla je u sebi samo prazninu, nalik na mjesto gdje se nekada nalazila Myra, da bi sada odavde zauvijek iščezla.

Stalno je bila svjesna Oka koje je zlokobne lebdjelo iznad njih dvoje; njihovi odrazi podsjećali su na kukce pribodene na blistavu kožu.

Krajem dana, Aleksandar, koji je prinio uobičajene žrtve pred bitku, izdao je naredbu da se vojska okupi. Više desetaka tisuća vojnika svrstalo se u jedinice ispred babilonskih zidina; tunike su im se bjelasale, štitovi sjajili, konji su im njištali i propinjali se. Nekoliko stotina Britanaca također je, pod zapovjedništvom Grovea, zauzelo paradni poredak; odore kaki i crvene boje dično su im stajale, dok im je oružje bilo dobro vidljivo.

Aleksandar se popeo na konja i izjahao pred svoju vojsku, obrativši im se jakim, jasnim glasom koji se odbijao o zidine Babilona. Da nije znala, Bisesa nikada ne bi naslutila da pred sobom ima ranjenog čovjeka. Nije mogla pratiti njegov govor, ali reakcija na njih bila je nedvosmislena: udaranje desetaka tisuća mačeva o štitove i žestok bojni poklič Makedonaca: "Alalalalai! Alehandre! Alehandre!"

Zatim je Aleksandar dojahao do malobrojnih Britanaca. Držeći konja čvrsto za grivu, ponovo je progovorio ali na engleskom. Imao je jak naglasak, ali riječi su mu bile sasvim razumljive. Govorio je o Ahmed Helu i Miavandu, bitkama iz britanskog drugog afganistanskog rata o kojima su u vojarnama ovih vojnika kolale legende, a neki su ih se mogli i sjetiti. Aleksandar je ovako završio: "Od ovog dana do kraja svijeta nećemo biti zaboravljeni; nas malo, nas sretnih malo, mi koji smo braća; svi oni koji danas proliju krv postat će mi braća..."

Europljani i sepoji nisu nimalo zaostali u klicanju za Makedoncima. Casey Othic se razderao koliko ga grlo nosi: "Naređenje izvršenje!"

Kada je parada završila, Bisesa je potražila Ruddyja. Stajao je na platou Ištarinih dveri, gledajući prema ravnici, gdje su se vojničke vatre već palile pod sve tamnijim sivim nebom. Pušio je jednu od posljednjih turskih cigareta sačuvanu upravo za ovu priliku, kako je objasnio.

"Shakespeare, Ruddy?"

"Henry V, točnije govoreći." Bio je očito ponosan na sebe. "Aleksandar je načuo da sam vješt na riječima. Pozvao me zato u dvorac da mu pomognem sročiti govor britanskim vojnicima. I umjesto da sam smišljam tekst, oslonio sam se na velikoga barda što je, uostalom, i bolje? Osim toga", dodao je, "budući da Shakespeare po svemu sudeći neće ni postojati u ovom novom svemiru, neće me moći tužiti za plagijat!"

"Silan si ti momak, Ruddy."

Kako je svjetlost bljedila, vojnici su počeli pjevati. Pjesme Makedonaca bile su uobičajene tužbalice o izgubljenom domu i onima koje su voljeli. Ali Bisesa je večeras zamijetila u njima engleske riječi, jedan neobično poznat refren.

Ruddy se osmjehnuo. "Prepoznaješ stvar? To je himna 'Slavi, dušo moja, kralja neba'. Kad se uzme u obzir okolnosti u kojima se nalazimo, netko od vojnika pokazao je smisao za humor. Obrati pažnju na posljednji stih..."

"Anđeli, pomozite nam da mu se divimo I Stanite pred njega licem u lice I Sunce i Mjesece, poklonite mu se I stanovnici i prostora i vremena. I Slavite ga! Slavite ga! Slavite ga! Slavite ga! I Slavite s nama dičnoga Boga..." U pjesmi, naglasci Londona, Newcastlea, Glasgowa, Liverpoola i Pendžapa slili su se u jedan.

Ali s istoka je tada zapuhao blag vjetar, donoseći dim vatri preko gradskih zidina. Kad je Bisesa pogledala na tu stranu, vidjela je da su se Oči vratile, na desetke njih, lebdeći u iščekivanju povrh babilonskih polja.

35. SJECIŠTE

Prašina: Josh je to prvo vidio veliki oblak prašine koji podižu konjska kopita. Bilo je blizu podneva. Dan je konačno bio vedar, sunčan, a kotrljajući zid prašine, širok možda pola kilometra, bio je ispunjen dimnom svjetlošću, neprepoznatljivim obličjima. A onda je Josh ugledao kako izranjaju iz prašnjavog sjaja, prvo sjene, da bi se ubrzo počela prepoznavati krupna, prijeteća obličja. Bili su to mongolski ratnici: samo jedan pogled bio je dovoljan da se shvati.

Unatoč svemu kroz što je Josh prošao, teško je mogao povjerovati da se to mongolska horda, predvođena samim Džingis Kanom, brzo približava, s jasnom namjerom da ga ubije. Pa ipak, bilo je tako; morao je vjerovati vlastitim očima. Osjetio je kako mu srce počinje brže kucati.

Sjedio je u jednoj oštećenoj stražarnici na Ištarinim dverima, gledajući prema istočnoj ravnici odakle su Mongoli nadirali. S njim su bili Makedonci i dvojica Britanaca. Britanci su imali dobre dvoglede švicarske proizvodnje. Grove ih je upozorio da je važno držati leće zaklonjene od sunca: nitko nije znao kojim informacijama raspolaže Džingis Kan o prilikama u Babilonu, ali Sable Jones svakako će prozreti smisao odsjaja sunčeve svjetlosti na staklu. Najopremljeniji je, međutim, bio Josh; Abdikadir koji je otišao u borbu ustupio mu je dragocjene naočale za noćno gledanje, dalekog dometa.

Kada su se Mongoli pojavili, i među Makedoncima i među Britancima zavladali su napetost, uzbuđenje i opipljiva zebnja. Joshu se učinilo da je na susjednim dverima ugledao prsni oklop žarke boje samog Aleksandra koji je došao promatrati prvi sudar.

Mongoli su napredovali u dugačkoj liniji; izgledalo je da su formirani u jedinice od desetak boraca. Josh je na brzinu prebrojao jedinice; mongolska linija bila je duboka možda dvadeset ljudi, a širok dvije stotine bila je to sila od četiri do pet tisuća vojnika samo u ovom prvom naletu.

Ali Aleksandar je izveo deset tisuća svojih boraca na ravnicu ispred Babilona. Njihovi dugački, grimizni ogrtači vijorili su na vjetru, a brončani šljemovi bili su im obojeni u brončano plavo; pri vrhu šljemova stajale su im oznake činova.

A onda je počelo.

Prvo su poletjele strijele. Prednji red nadirućih Mongola podigao je složeno obrađene lukove i odapeo strijele u zrak. Lukovi su bili od laminiranog roga i njima se moglo precizno gađati na daljini od stotinu metara onoliko brzo koliko je strijelac uspijevao vaditi strijele iz tobolca.

Makedonci su bili raspoređeni u dvije dugačke vrste, s pješadijom u sredini, dok su elitne štitonoše štitili bokove. Kada su strijele poletjele, oglasili su se bubnjevi i trube i došlo je do brzog pregrupiranja u zatvorenu formaciju, nalik na kakvu kutiju, duboku osam ljudi. Podigli su kožne štitove iznad glava i čvrsto ih zbili, zauzevši stav sličan rimskoj kornjači.

Strijle su se sručile na štitove, bučno bubnjajući. Formacija je izdržala, ali nije bila savršena. Tu i tamo ponetko bi pao uz bolni krik, a u oklopu bi se nakratko pojavila rupa; uslijedilo bi brzo uklanjanje pogođenog, a otvor bi se brzo zatvorio.

Počelo je, dakle, umiranje, pomislio je Josh.

Na oko četiri stotine metara od gradskih zidina Mongoli su prešli u juriš. Ratnici su zaurlali, a ratni bubnjevi počeli su gromovito davati ritam. Čak je i topot kopita djelovao poput naleta oluje. Buka je bila nevjerojatna.

Josh nije smatrao sebe kukavicom, ali je ipak malo ustuknuo. No, zadivio se kada je vidio kako Aleksandrovi iskusni vojnici postojano stoje. A onda su se i među njima oglasile trube i začule naredbe "Sinaspismos!" i formacija kornjače u trenu se raspala, ustupivši ponovo mjesto otvorenim redovima, premda su neki vojnici zadržali podignute štitove da se zaštite od strijela. Redovi su sada bili duboki četiri čovjeka, dok su neki vojnici ostali kao pričuva otraga. Jurišu mongolske konjice suprotstavljena je pješadija; sve što je stajalo između nadirućih Mongola i Babilona bila je sada ta tanka linija krvi i mesa. Ali spojili su štitove i osovili o tlo dugačka koplja, a kratke mačeve isukali prema nadirućim Mongolima.

U posljednji trenutak prije sudara Josh je vrlo jasno vidio Mongole, čak i oči njihovih oklopljenih konja. Životinje su djelovale nekako suludo; zapitao se koje su to poticaje ili droge upotrijebili Mongoli da bi naveli svoje konje da se ustreme na zbijene pješadijske odrede.

Mongoli su stiglo do makedonskih redova. Sudar je bio žestok.

Oklopljeni konji probili su se kroz makedonsku prednju liniju, tako da se cijela formacija uleknula u središnjem dijelu. Ali stražnji redovi Makedonaca počeše rezati životinje, ubijajući ih ili teško ranjavajući. Mongoli su počeli padati zajedno sa svojim životinjama, a oni koji su dolazili za njima nalijetali su na njih.

Duž cijele makedonske linije vodila borba. Do Joshovih nosa dopro je miris prašine i metala, kao i bakrenasti zadah krvi. Razlijegali su se uzvici bijesa i bola, kao i tresak željeza o željezo. Nije bilo pucnjave, grmljavine topova ni mračne eksplozivne buke svojstvene ratovima u kasnijim stoljećima. Ali ljudski životi ipak su bili uništavani podjednakom industrijskom djelotvornošću.

Josh je odjednom postao svjestan srebrne kugle koja je lebdjela povrh njega, visoko iznad tla, ali gotovo na razini njegovih očiju. Bilo je to Oko. Možda, pomislio je smrknuto, ovdje danas ima i nekih drugih promatrača osim ljudi.

Prvi napad potrajao je samo nekoliko minuta. A onda, na zvuk trube, Mongoli su se počeli povlačiti. Oni koji su još imali konje odjurili su natrag. Ostavili su za sobom liniju slomljenih i trzajućih tijela, obogaljenih ranjenika, ranjenih konja. Mongoli su se zaustavili u neredu nekoliko stotina metara od makedonskog položaja. Počeli su vikati na svom nerazumljivom jeziku, odapeli su nekoliko strijela, čak je bilo i pljuvanja prema Makedoncima. Jedan Mongol dovukao je sa sobom nekog ranjenog makedonskog pješaka i sada je, uz puno poruga, počeo nožem kopati rupu u njegovim grudima. Makedonci su uzvratili uvredama, ali kada je jedna jedinica pojurila naprijed podignutog oružja, časnici su im zapovjedili da se vrate na raniji položaj.

Mongoli su se nastavili povlačiti, i dalje se izrugujući Makedoncima, ali Aleksandrovi vojnici nisu pošli za njima. Kako je zatišje potrajalo, kroz Ištarine dveri izišli su bolničari s nosilima.

Prvi makedonski ratnik koji je donijet u Bisesinu improviziranu bolnicu bio je ranjen u nogu. Ruddy je pomogao da se čovjek koji je bio u nesvijesti podigne na stol.

Strela je bila slomljena i izvučena, ali prošla je kroz mišić lista i probila se na drugu stranu. Činilo je da nije slomila kost, ali iz rane je virilo pokidano mišićno tkivo. Bisesa je vratila mišićno tkivo u rupu, prekrila je tkaninom natopljenom vinom, a onda je, uz Ruddyjevu pomoć, čvrsto povila. Vojnik se promeškoljio. Nije imala anestetike, naravno, ali možda, ako bi se probudio, strah i adrenalin ne bi neko vrijeme dali bolu da dođe do izražaja.

Radeći objema rukama, Ruddy je obrisao znoj sa širokog, blijedog čela rukavom jakne.

"Ruddy, odlično ti ide."

"Da. A i ovaj čovjek će preživjeti, zar ne? Izići će odavde, s mačem i štitom u ruci, da bi poginuo na nekom drugom bojnom polju."

"Sve što možemo je da ga zakrpamo."

"Da..."

Ali nije bilo vremena. Ratnik s ranjenom nogom bio je samo prvi u nizu ranjenih koji su navirali na nosilima kroz Ištarine dveri. Filip, Aleksandrov liječnik, došao je pomoći i, slijedeći Bisesine upute, obavljao je brzu trijažu, razdvajajući one kojima se moglo pomoći od onih kojima pomoći nije bilo i upućujući ranjenike tamo gdje su najbolje mogli biti zbrinuti.

Naredila je makedonskim pomoćnicima da odnesu vojnika s povrijeđenom nogom u šator za ranjenike pa prešla na naredna nosila. Pokazalo se da je to ranjeni mongolski ratnik. Dobio je udarac mačem u gornji dio bedra; krv mu je liptala iz arterije. Pokušala je stegnuti rubove rane, ali očito je bilo već prekasno; i bez njezine intervencije mlaz krvi već je slabio.

"Ovoga čovjeka uopće nije trebalo donijeti ovdje", rekao je Ruddy.

Okrvavljenih ruku i teško dišući, Bisesa se odmakla korak natrag "Ionako ne možemo ništa učiniti za njega. Nosite ga odavde. Slijedeći..."

Priljev ranjenika nikako nije prestajao; u bolnicu su radili sve dok nisu, u rano popodne, popadali s nogu, a onda su jednostavno nastavili.

Abdikadir se nalazio s vojnicima izvan zidina Babilona. Našao se sasvim blizu poprišta bitke kada se makedonska linija gotovo raspala pod naletom Mongola. Ali on i Britanci kao i Casey, koji je također bio tu negdje držani su u pričuvi, a vatreno oružje bilo im je skriveno ispod makedonskih ogrtača. Njihov trenutak će kucnuti, obećao je Aleksandar, ali ne još, ne još.

Aleksandar i njegovi savjetnici iz redova modernih ljudi imali su na raspolaganju perspektivu različite povijesti, a to im je moglo biti od pomoći. Poznavali su mongolsku klasičnu taktiku. Prvi mongolski napad bio je samo varka sračunata na to da navede Makedonce da se opijeni pobjedom daju u potjeru. Bili su spremni povlačiti se danima ako bi bilo potrebno, iscrpljujući i osipajući Aleksandrove snage, sve dok ih ne bi uvukli u zamku. Moderni su ispričali Aleksandru kako su Mongoli nekada savladali vojsku kršćanskih vitezova u Poljskoj, obmanuvši ih na ovaj način a pokazalo se da je i sam Aleksandar već vidio da sličnu taktiku primjenjuju Skiti s kojima se sukobio. Nisu ga, međutim, prevarili.

Osim toga, Aleksandar je igrao vlastitu igru. Polovina pješadije i cijela konjica i dalje su se nalazili skriveni unutar babilonskih zidina, a oružje iz devetnaestog i dvadeset prvog stoljeća još nije bilo ni upotrijebljeno. Ova strategija mogla je uspjeti. Iako su mongolske izvidnice primijećene u okolini Babilona, Džingis Kanove uhode teško su se mogle neprimijećene uvući u grad.

Iako su ih branitelji napeto iščekivali, Mongoli se toga dana više nisu pojavili. Kada se počela spuštati večer, na obzoru se pojavio dugački niz logorskih vatri, pružajući se sa sjevera prema jugu, kao da opasuje svijet. Abdikadir je bio svjestan mrmljanja među suborcima o prividnoj zastrašujućoj veličini mongolskih snaga. Bili bi još uplašeniji, pomislio je on, da su znali da je među mongolskim jurtama primijećeno i nepogrešivo kupolasto obličje jedne svemirske letjelice.

Ali Aleksandar je osobno sišao među vojnike, u pratnji Hefaistiona i Eumenesa. Kralj je lagano šepao, ali su mu kaciga i željezni prsni oklop blistali poput srebra. Posvuda se šalio s svojim ljudima. Mongoli samo glumataju, tvrdio je. Vjerojatno su upalili po dvije ili tri vatre na svakog čovjeka koga imaju poznato je da su kretali u bitke s jahačima načinjenim od slame na pričuvnom konja, kako bi brojnošću zaplašili neprijatelja. Ali Makedonci nisu bili toliko glupi da nasjednu na ovaj trik! Istovremeno, Aleksandar je dopustio da se zapali samo mali broj vatri, tako da će Mongoli ozbiljno podcijeniti snagu protivnika, baš kao što će za njih biti veliko iznenađenje junaštvo i volja Makedonaca.

Čak je i Abdikar osjetio kako kralj podiže elan vojnika. Aleksandar je bio izuzetan vojskovođa, pomislio je premda, baš kao i Džingis Kan, užasan čovjek.

S kalašnjikovim uza se, sklupčan pod pončom i grubom britanskom dekom, Abdikadir je pokušavao zaspati.

Osjetio se neobično smireno. Ovaj sukob s Mongolima kao da je izoštrio njegovu odlučnost. Jedno je bilo poznavati Mongole apstraktno, kao stranicu iz davne povijesti, a sasvim drugo upoznati na djelu njihovu razornu žestinu.

Mongoli su nanijeli silnu štetu islamu. Došli su u bogatu islamsku državu Hvarezmu drevan narod, postojan i ujedinjen još od sredine sedmog stoljeća prije nove ere. I sam Aleksandar, u svom euroazijskom pohodu, došao je u dodir s njim. Mongoli su sravnili sa zemljom predivne gradove u Afganistanu i sjevernoj Perziji, od Herata do Kandahara i Samarkanda. Kao i Babilonija, Hvarezma je imala složen podzemni sustav navodnjavanja koji je bio u upotrebi od pamtivijeka. Mongoli su i to uništili, a time i Hvarezmu; neki arapski povjesničari smatrali su da se to područje nikada više nije ekonomski oporavilo. I tako dalje. Duša islama zauvijek je ostala pomračena tim događajima.

Abdikadir nikada nije bio fanatik. Ali sada je otkrio u sebi strast prema tome da ispravi povijesnu nepravdu. Ovoga puta islam će biti pošteđen mongolske katastrofe i doživjet će preporod. Ali, da bi se to dogodilo, ovaj strašan rat prvo je trebalo dobiti po svaku cijenu.

Bilo je utješno, pomislio je, u zbrci izazvanoj Diskontinuitetom, imati neki cilj pred sobom: cilj kome je svakako bilo vrijedno posvetiti se. Ili je možda on samo otkrivao svoju makedonsku krv.

Pitao se što bi Casey rekao na sve ovo, Casey, do srži kršćanin rođen u Iowi 2004, sada uhvaćen između vojski Mongola i Makedonaca, u vremenu koje nije imalo datum. "Dobar kršćanski vojnik", promrmljao je Andikadir, "uvijek je na samo korak od raja." Osmjehnuo se samome sebi.

Kolja je ležao u rupi u tlu pod Džingis Kanovim jurtom tri dana; tri dana, slijep, gluh i trpeći strašne bolove. Ali i dalje je bio živ. Čak je imao predodžbu o protoku vremena po vibracijama stopala na daščanom podu iznad sebe, po koracima koji su se pojavljivali i nestajali poput plime.

Da su ga Mongoli pretražili, našli bi plastičnu vrećicu vode pod njegovom jaknom; da nije pomalo pio iz nje, više ne bi bio živ. Također bi našli jednu drugu stvar oko koje se vrtjelo njegovo veliko riskiranje. Ali nisu ga pretražili. Bio je to pravi rizik, da, koji se isplatio, barem do sada.

Poznavao je Mongole mnogo bolje nego što će to Sable ikada moći; odrastao je uz sjećanje na njih, staro osam stoljeća, ali i dalje snažno. Tako je i znao za Džingis Kanov običaj da zatvara neprijateljske knezove ispod poda svoje jurte. I tako je Kolja dostavio Caseyju što je mogao više informacija, iako je znao da će biti uhvaćen; a nakon što je uhvaćen, pustio je izdajničku Sable da navede Mongole da ga oslobode na ovaj "milosrdan" način. Sve što je želio bilo je da se nađe ovdje u tami, još živ, držeći sprvu koju je napravio na samo koji metar od Džingis Kana.

Na Sojuzu nije bilo bombi koje bi bile idealne za njegov plan. Ali bilo je neiskorištenog eksplozivnog punjenja. Mongoli ne bi shvatili što je iznio iz svemirske letjelice, čak i da su ga pomno promatrali. Sable bi shvatila, dakako, ali u svojoj oholosti pretpostavila je da je s Koljom gotovo i da ne može stajati na putu njenih ambicija. Kako nije obraćala pažnju na njega, nije mu bilo teško napraviti jednostavan detonator i sakriti improvizirano oružje.

Morao je čekati pravi trenutak da udari. Zato je trebalo strpljivosti, u mraku i agoniji. Tri dana izgledalo mu je kao da tri dana živi nakon što je umro. Ali bilo je baš čudnovato da je tijelo nastavilo funkcionirati, izbacivati iz sebe tekuće, pa čak i tvrde otpadne tvari, kao da je znalo da je još epilog pred njim. Ali to je bilo poput trzaja svježeg leša, pomislio je, anatomskog modela ljudskog tijela, potpuno besmislenih tri dana. Ali Rusi su se oduvijek odlikovali strpljivošću. Ima jedna njihova izreka: prvih pet stotina godina uvijek je najteže.

Počelo je rudjeti. Makedonci su oživjeli, kašljući, trljajući oči, mokreći. Abdikadir je sjeo. Rumenilo jutarnjeg neba bilo je neobično lijepo: rasipanje svjetlosti spram vulkanski pepeljastih oblaka, poput trešnjinih latica razbacanih po kamenu plavcu. Ali imao je samo nekoliko trenutaka spokoja.

Prva i posljednja svjetlost najopasnije su vrijeme za vojnika zato što mu se tada oči s naporom prilagođavaju na brzu promjenu osvjetljenja. I upravom u tom trenutku najveće ranjivosti Mongoli su napali.

U tišini su se približili makedonskim položajima. A onda su se oglasile nakare, bubnjevi od devine kože, i Mongoli su jurnuli, mahnito urlajući. Od ove iznenadne provale buke sve je prošla jeza, kao da se primicala neka ogromna prirodna katastrofa, poplava ili odron zemlje.

Ali i makedonske bojne trube oglasile su se samo trenutak kasnije. Vojnici su pojurili na svoja mjesta. Počele su se razlijegati oštre zapovijedi na grubom makedonskom narječju: u vrstu, na mjesto, samo čvrsto! Makedonska pješadija, s osam ljudi po dubini, formirala je zid od čvrste kože i željeza.

Aleksandar je, naravno, bio spreman. Predvidjevši ovaj napad, dopustio je da mu se neprijatelj približi što se više usuđivao. A onda je kucnuo trenutak da stavi u djelovanje svoju zamku.

Abdikadir je zauzeo svoj položaj, tri reda iza prednjeg. S njegove obje strane bili su nervozni britanski vojnici. Uhvativši njihove poglede, Abdikadir se osmjehnuo i podigao kalašnjikov.

Prvi put je dobro promotrio jednog mongolskog ratnika preko nišana puške. Teška mongolska konjica bila je u središtu napada, a iza nje je stupala laka konjica. Nosili su tjelesni oklop načinjen od remenja bivolje kože i metalne kacige s kožnim štitnicima za vrat i uši. Svaki čovjek nosio je oružje: dva luka, tri tobolca, koplje s kukom opakog izgleda, sjekiru i zakrivljenu sablju. Čak su i konji bili oklopljeni; nosili su široke kožne štitnike koji su im pokrivali bokove, dok su na glavi imali metalna pokrivala. Ovako oklopljen i iskićeni oružjem, Mongoli više sličili na kukce nego na ljude.

Ali nije im bilo suđeno da sve bude po njihovom. Na znak trube, strijelci su izronili na parapet babilonskih zidina i zrak je ispunilo zujanje strijela, iznad Abdikadirove glave, koje su poletjele prema Mongolima u jurišu. Kada bi neki ratnik pao, komešanje bi na trenutak poremetilo napad.

Doletjele su i nove strijele, zapaljene, s vrhovima zabodenim u smolu. Bile su upućivane prema plamenim rupama, balama sijena premazanim također smolom i stavljenim u zemlju. Ubrzo su ispod Mongola buknuli veliki džepovi plamena i dima. Začuše su se krici ljudi, a konji su počeli njištati i otkazivati poslušnost. No premda je ovo usporilo napad Mongola, nije ga zaustavilo.

Ponovo je teška mongolska konjica udarila u Makedonce.

Makedonci su uzmaknuli duž cijele linije. Bilo je to neizbježno pod silinom juriša Mongola i žestinom kojom su konjanici vitlali mačevima i buzdovanima.

Udaljen sada samo koji metar od poprišta borbe, Abdikadir je vidio konje kako se propinju, pljosnata mongolska lica kako se nadnose nad protivnička, ljude kako se bore i ginu. Mogao je osjetiti miris krvi, prašine, znoja užasnutih konja kao i oštar zadah koji je mogao potjecati jedino od Mongola. Gustoća ljudi i životinja, buka deset tisuća glasova, otežavali su vođenje borbe, čak i podizanje oružja. Kako su oštrice pištale kroz zrak, uokolo su prskali krv i razlijetali se dijelovi tijela, bili su to gotovo besmisleni prizori, nemogući pokolj. A onda, postupno, krici bijesa počeše se pretvarati u jauke. Uslijedio je dodatni pritisak kada se laka konjica pridružila teškoj, pritišćući naprijed tamo gdje se to moglo, razmahujući mačevima i bodući kopljima.

Ali Aleksandar je uzvratio napad. Hrabri pješaci nagrnuli su iza makedonskih linija, noseći dugačka koplja s kukama; ako bi koplje promašilo, kuka bi protivnika oborila s konja. Mongoli su padali, ali i makedonski pješaci bili su sječeni kao snoplje.

Tada se kroz opću graju razlijegao jasan zvuk makedonske trube.

U sredini polja, upravo ispred Abdikadira, preživjeli Makedonci iz prve linije povukli su se unatrag, izmiješavši se s suborcima iza sebe i ostavivši za sobom mrtve i ranjene. Odjednom više ničega nije bilo između Abdikadira i najopakijih ratnika na konjima koji su ikada postojali.

Zbunjeni, na uplašenim konjima, oklijevali su nekoliko trenutaka. Jedan ogroman muškarac, nizak, ali širok poput medvjeda, upiljio se u Abdikadirove oči, pa podigao masivan buzdovan, već umrljan krvlju.

Satnik Grove nalazio se pokraj Abdikadira. "Paljba!"

Abdikadir je podigao kalašnjikov i pritisnuo obarač. Mongolova glava rasprsnula se u maglu krvi i kostiju, dok mu je metalni štitnik besmisleno odletio uvis. Konj se propeo, a tijelo bez glave skliznulo je iz sedla u gomilu koja je nadirala.

Svuda oko Abdikadira Britanci su počeli pucati u mongolske mase; starinske britanske puške marke MartiniHenrys i Sniders pravile su zvuk nalik na kašljucanje spram štektanja kalašnjikova. Ljudi i konji padali su pred pravom kišom metaka. Poletjele su i bombe. Mnoge su bile samo svjetlosne, ali i one su bile dovoljne da se prestraše konji i barem neki ratnici. No, jedna je eksplodirala pod nekim konjem. Životinja se rasprsnula, dok je njen jahač, uz krik, bio visoko odbačen.

Jedna bomba pala je preblizu Abdikadiru. Eksplozija je nalikovala udarcu u želudac. Pao je na leđa, u ušima mu je zvonilo, usta mu je ispunio opor, metalni ukus krvi, kao i kemijski ukus paljevine. Osjetio se nekako izmiješan, kao da je doživio novi Diskontinuitet. Ali ako je pao, rekao mu je krajičak uma, onda je iza njega ostala rupa u redu. Podigao je ruku i počeo pucati ne gledajući, dok se trudio ustati.

Narušeni poredak polako se uspostavljao. Linija Britanaca istupila je naprijed, neprekidno pucajući.

Abdikadir im se pridružio, ubacivši usput novi okvir u pušku. Nije bilo čistine; morao je koračati preko leševa i komada tijela; mjestimično je bilo klizavo od prosutih utroba. Čak je morao zagaziti na leđa jednog ranjenika koji je bolno kriknuo, ali to se nije moglo izbjeći.

Protunapad je uspio, pomislio je u prvi tren. Lijevo i desno, koliko je mogao vidjeti, Mongoli koji nisu pogođeni u sedlu počeli su uzmicati; njihovo oružje nije bilo u stanju suprotstaviti se oružju koje je potjecalo iz doba šest stotina i više godina nakon njihovog vremena.

Ali onda je Abdikadir začuo piskutav glas ženski glas. Čuvši ga, neki Mongoli sjahali su s konja i krenuli ravno prema paljbi, koristeći tijela palih suboraca i konja kao štit. Abdikadir je prepoznao taktiku osmotri da vidiš što ti prijeti, pokreni se, nađi zaklon, osmotri ponovo. Koristili su lukove, jedino oružje koje je imalo domet približan puškama, naizmjence se zaklanjajući dok su napredovali: bio je to manevar zvani "zapapreno". Krici Makedonaca i kletve na engleskom rječito su govorili Abdikadiru da su neke strijele stizale do cilja.

Ovi Mongoli bili su uvježbani da se suprotstave puščanoj paljbi. Sable to je sigurno ona, kao što su se i pribojavali. Ubacio je novi okvir i nastavio pucati.

Ali Mongoli su se približavali. Abdikadiru i još jednom vojniku s puškom dodijeljen je po štitonoša, ali ovi su uskoro bili odgurnuti u općoj zbrci. Jedan jačah sasvim se primaknuo Abdiju tako da je ovaj morao okrenuti pušku i upotrebi je kao buzdovan. Imao je sreće: tresnuo je kundakom čovjeka u glavu. Ovaj je pao s konja, a prije nego što je stigao doći k sebi Abdikadir je ispalio metak u njega pa potražio novi cilj.

S izdignutog položaja na Ištarinim dverima Josh je dobro vidio veliku panoramu bitke. Njezino krvavo središte još je bilo preplet ljudi koji se bore i životinja, točno pred dverima, na mjestu gdje se mongolska teška konjica sudarila s Aleksandrovom pješadijom. Oči su bile posvuda, nalik na lebdeće dragulje povrh glava sukobljenih vojnika.

Teška konjica bila je mongolska udarna šaka čiji je zadatak bio da razbije neprijateljske najjače snage jednim udarcem. Očekivalo se da će iznenadan protunapad vatrenim oružjem amortizirati ovaj udarac. Ali iz nekog razloga Mongoli se nisu pokolebali i vojnici s puškama našli su se u teškoj situaciji.

Bila je to loša vijest. U Jamruku je, uostalom, bilo samo tri stotine britanskih vojnika. To je bilo zanemarivo malo prema broju Mongola; čak i da je svaki ispaljeni metak odnosio po jedan mongolski život, Džingis Kanovi vojnici na kraju će ih savladati makar samo svojom brojnošću.

Uz to, Mongoli su počeli uvoditi dodatnu konjicu preko krila kako bi opkolili neprijatelja. I to je bilo očekivano posrijedi je bio klasičan mongolski manevar zvan tulugma ali njegova silovitost, kada su nove jedinice udarile po makedonskim bokovima, sve je iznenadila.

No, Aleksandar još nije rekao posljednju riječ. Ponovo su se oglasile trube s gradskih zidina. Uz oštar tresak, dveri su se otvorile i na bojno polje konačno je izjahala makedonska konjica. Izjurili su u zbijenoj klinastoj formaciji. Bio je dovoljan jedan pogled da Josh razabere koliko su ovi konjanici iz drevnih vremena spretniji od Mongola. A na čelu onih koji su izjahali s desne strane Josh je prepoznao žarko grimizni ogrtač i kacigu s bijelim perima samog Aleksandra; preko sedla je imao prebačenu kožu pantere. Kao i uvijek, predvodio je svoje ljude u slavu ili u smrt. Makedonci, brzi, vješti i vrlo disciplinirani zabili su se u mongolski bok poput šila. Mongoli su se pokušali tome suprotstaviti, ali zbijeni sada između čvrste makedonske pješadije i konjice nisu imali puno manevarskog prostora. Makedonci su počeli zabijati svoja dugačka drvena koplja u njihova nezaštićena lica. Bila je to još jedna klasična taktika, znao je Josh, Aleksandar je naučio od oca ovaj manevar, ali ga je usavršio: konjica koja zdesna zadaje ubojiti udarac, dok pješadija u sredini pojačava pritisak.

Josh nije bio poklonik rata. Ali zamijetio je svojevrstan zanos u očima ratnika na obje strane dok su se bacali u ovu klaonicu: kucnuo je trenutak u kojem su sva sputavanja i obziri mogli bit odbačeni trenutak radosti. Josh je osjetio kako ga podilazi jeza dok je promatrao kako se pred njegovim očima odvija ovaj starinski, blistavi manevar iako su se ljudi borili i umirali u prašini dolje, pri čemu je svaki ugašeni život bio jedinstven. Zato i vodimo ratove, mi ljudi, pomislio je; evo zašto igramo ovu igru u kojoj je ulog najveći mogući: ne korist, ne moć, ne teritorij već ovo silno zadovoljstvo. Kipling je u pravu: rat je zabava. To je mračna tajna naše vrste.

Možda su Oči zato bile ovdje da uživaju u jedinstvenom prizoru kako najopakiji stvorovi cijelog svemira umiru u prašini. Josh je osjetio odbojnost, ali i izvjestan gnusan ponos.

Uz nešto malo pričuve, gotovo sve snage bile su sada na bojnom polju. Izuzmu li se neke konjičke čarke po rubovima, borba je sada bila usredotočena na gusti krvavi pokolj u sredini, gdje su borci neumorno nasrtali jedini na druge. Vatrene rupe i dalje su gorjele, a s njih se podizao dim koji je zaklanjao prizor, dok su sa zidina Babilona i dalje dolijetale strijele.

Josh više nije mogao odrediti tko je u prednosti. Prošlo je vrijeme taktika i suprotstavljeni generali, možda najveći u povijesti, ništa više nisu mogli učiniti osim da, poput Aleksandra, vitlaju mačem oko sebe. Bilo je to vrijeme za borbu, za umiranje.

Bisesina bolnica bila je pretrpana. Bio je to najblaži opis stanja.

Radeći sama, pokušavala je spasiti jednog Makedonca koji je u nesvijesti ležao na stolu pred njom, bačen tu poput lesa u mesarnici. Bio je vrlo mlad, ne više od sedamnaest ili osamnaest godina. Koplje ga je pogodilo u trbuh. Očistila je i obradila ranu što je bolje znala. Ruke su joj već drhtale od umora. Ali znala je da će mladića ubiti infekcija izazvana prljavštinom koja se sigurno nalaziti na vrhu koplja.

Svuda oko nje tijela su neprekidno pristizala. One koje su izdvojili ljudi koji su obavljali trijažu nisu više odnošeni u gradsku kuću koju je ona odredila kao mrtvačnicu, već su samo odlagani na tlo, gdje se već skupila velika gomila, pod kojom je tamna krv natapala babilonsku prašinu. Od onih odabranih da im se pruži pomoć samo nekolicina je pokrpana i vraćena u borbu, dok je više od polovine pacijenata umrlo na stolovima.

Što si drugo očekivala, Bisesa? upitala se. Ti nisi liječnik. Tvoj jedini iskusni pomoćnik je jedan antički Grk koji se jednom rukovao sa samim Aristotelom. Nemaš nikakvu opremu, a ponestaje ti i ono malo što imaš: zavoji i vrela voda.

No, s druge strane, znala je da je danas spasila neke živote.

Možda je sve uzaludno, veliki val Mongola mogao se preliti preko zidina i sve ih uništiti ali sve što je u ovom trenutku istinski i duboko željela je da ovaj mladić probodenog trbuha ne umre. Počela je kopati po nedopustivo bogatom sadržaju svoje medicinske opreme iz dvadeset prvog stoljeća. Nastojeći prikriti ono što radi od ostalih, dala je ranjeniku u bedro injekciju streptomicina.

Onda je naložila da ga odnesu, kao i ostale, pa uzviknula: "Slijedeći!"

Kolja je smatrao da je mongolsko širenje patološko. Posrijedi je bila sablasna spirala pozitivne povratne veze, koju je iznjedrio Džingis Kanov neosporan vojnički genije, a koju su poticala laka osvajanja, pošast bezumlja i razaranja koja se raširila po gotovo cijelom poznatom svijetu.

Rusi su naročito imali razloga da po zlu pamte Džingis Kana. Mongoli su ih napali dva puta. Veliki gradovi, koji su se obogatili trgovinom, Novgorod, Rjanin i Kijev, pretvoreni su u zgarišta. U tim strašnim trenucima srce zemlje kao da je zauvijek bilo iščupano.

"Ne ponovo", prošaputao je Kolja, ne mogavši sam čuti svoje riječi. "Ne ponovo." Znao je da će se Casey i ostali suprotstaviti mongolskoj prijetnji kako najbolje budu znali. Možda su Mongoli stekli premnogo neprijatelja u prošlosti; možda je na neki transcendentni način sad kucnuo trenutak da se poravnaju računi. Naravno, ono što je naumio tek je trebalo izvesti, da li mu je oružje dovoljno snažno i može li se uopće aktivirati? No, imao je povjerenja u vlastitu tehničku spretnost.

Domoći se cilja, međutim, bila je druga stvar. Promatrao je Džingis Kana. Za razliku od Aleksandra, Džingis Kan je bio vojskovođa koji je promatrao bitke iz sigurne pozadine, a u smiraj dana povlačio se u svoju jurtu; s obzirom da mu je bilo gotovo šezdeset godina, to je donekle bilo razumljivo.

No, je li Kolja uopće mogao biti siguran, nakon tri dana, u to koliko je sati? Je li se mogao pouzdati u to da su teški koraci koje je sada osjećao uistinu potjecali od čovjeka kojeg je želio uništiti? Jedino za čim je žalio bilo je to što nikada neće doznati.

Kolja se osmjehnuo, pomislio na ženu, i povukao obarač. Nije imao ni oči ni uši, ali osjetio je silan potres zemlje.

Abdikadir je stajao oslonjen leđa o leđa sa šačicom Britanaca i Makedonaca, suprotstavljajući se Mongolima koji su jurili oko njih, većina još na konjima, mašući sabljama. Nakon što je odavno ostao bez streljiva, odbacio je beskoristan kalašnjikov i borio se bajunetom, sabljom, kopljem, svime što bi mu došlo pod ruku, oružjem ubijenih ratnika koji su rođeni više od tisuću godina prije njega. Kako se bitka zgušnjavala oko njega, prvo mu se učinilo da je nekako neobično oživio kao da mu se čitav život sveo samo na ovaj trenutak, sazdan od krvi, buke, silnog napora i bola, dok je sve što mu je prethodilo bilo tek puki prolog. Ali kako su se otrovi umora sakupljali u njemu, osjećaj živosti bio je zamijenjen bakarnom nestvarnošću, kao da se nalazio na rubu gubitka svijesti. Bio je treniran za ovo, nazivali su to stanje "zona zujanja", mjesto gdje tijelo zanemaruju bol, postaje neosjetljivo na toplinu i hladnoću, a javlja se nova vrsta svijesti, svojevrstan ustrajan automatski pilot. Ali zbog toga situaciju nije bilo nimalo lakše podnijeti. Ova mala skupina još je opstajala, iako su mnoge oko njih već bile posječene, otok otpora u moru krvi po kojem su se Mongoli kretali kako im se prohtjelo. Primao je udarac za udarcem. Ali znao je da neće moći još dugo izdržati. Bitka je bila izgubljena i on više ništa nije mogao poduzeti da to izmijeni.

Odjednom, preko krvoprolića bojnog polja začuo je zvuk trube, neujednačen ritam ratnog bubnja. To mu je na trenutak odvratilo pažnju.

Buzdovan koji je sijevnuo s neba izbio mu je sablju iz ruke. Probio ga je oštar bol: jedan prst bio mu je slomljen. Nenaoružan, jednoruk, okrenuo se da se suoči s mongolskim konjanikom koji se nadnosio nad njim, ponovo podižući buzdovan. Abdikadir je zamahnuo zdravom rukom, ukrutivši je poput daske, i udario Mongola u bedro, nastojeći da ga pogodi u neko živčano čvorište. Konjanik se ukrutio i zanio unazad, a konj mu se zateturao. Abdikadir se spustio na koljena, podigao sablju s krvavog tla, pa se opet uspravio, teško dišući i vrebajući odakle će uslijediti novi napad.

Ali nije bilo novog napada.

Mongolski konjanici okretali su konje i odjahali natrag, prema dalekom logoru. Dok su se u galopu udaljavali, poneki bi načas zastao da pokupi suborca bez konja.

Zadihano stojeći i stežući sablju, Abdikadir se zbunjeno pitao što se dogodilo. Bilo je podjednako iznenađujuće kao da se plima odjednom preokrenula.

Začuo je zujavi zvuk, blizu uha, gotovo nalik na prolijetanje insekta. Znao je što je posrijedi, ali to mu je tek sporo prodiralo u um, pobuđujući samo sjećanje. Zvučni prasak. Metak. Okrenuo se da pogleda. Pred Ištarinim dverima zbivalo se nešto suprotno od općeg povlačenja. Možda pedesetak Mongola, zbijeni na konjima, jurišalo je na otvoren ulaz u grad. A netko tko se nalazio među njima pucao je na njega.

Ispustio je sablju. Svijet se počeo vrtjeti, a tlo, natopljeno krvlju, krenulo mu je ususret.

Bisesa je začula krikove i tutnjavu ispred svoje improvizirane bolnice. Pohitala je na vrata da vidi što se događa. Za njom je krenuo Ruddy Kipling čiji je cijeli prednji dio košulje bio dobrano okrvavljen.

Skupina mongolskih ratnika probila se kroz obrambene redove i nahrupila kroz dveri. Makedonci su ih okruživali kao što se antitijela obavijaju oko infekcije. Časnici su izvikivali naredbe. Iako su Mongoli navaljivali na sve oko sebe, već su obarani s konja.

Ali jedna prilika izdvojila se iz tog meteža i pojurila putom kojim su išle povorke kroz Babilon. Bila je to neka žena. Makedonci je nisu primijetili ili, ako jesu, nisu je shvatili dovoljno ozbiljno da je zaustave. Bila je odjevena u kožni oklop, zapazila je Bisesa, ali kosa joj je bila vezana otraga komadom žarkonarančaste tkanine.

"Tako mi svega", promrmljala je Bisesa.

"Što si rekla?" upitao je Ruddy.

"To mora da je Sable. Do vraga, juri prema hramu..."

"Mardukovo Oko..."

"To je, dakle,bilo cilj! Pođimo!"

Pojurili su za Sablom putom za svetkovine. Makedonski vojnici zabrinutih lica promicali su pokraj njih prema provaljenim dverima, dok su zbunjeni, prestrašeni stanovnici Babilona tražili zaklone. Iznad njihovih glava lebdjele su Oči, nalik na nizove kamera za nadzor, pasivne; Bisesa se začudila kad je shvatila koliko ih je. Ruddy je prvi stigao do Mardukove odaje. Veliko Oko i dalje je počivalo povrh rastopljenog zlata. Sable je stajala pred Okom, zadihana, s kosom rasutom preko mongolskog oklopa, gledajući nagore u vlastiti izobličeni odraz. Podigla je ruku da dodirne Oko.

Ruddy Kipling istupio je naprijed. "Gospođo, odmaknite se ili..."

Okrenula se u glatkoj kretnji, podigla pištolj i opalila. U drevnoj odaji prasak pucnja silovito se razlijegao. Ruddy je odbačen natrag. Tresnuo je o zid i skljokao se na pod.

"Ruddy!" uzviknula je Bisesa.

Sable je podigla pištolj prema Bisesi. "Nemoj čak ni pokušati."

Ruddy je bespomoćno gledao prema Bisesi; široko čelo bilo mu je orošeno znojem, a debela stakla naočala uprskana krvlju drugih ljudi. Držao se za kuk. Između prstiju tekla mu je krv. Glupavo se iscerio. "Pogođen sam."

Bisesa je silno željela prići Ruddyju. Ali ostala je ipak stajati, a onda je podigla ruke. "Sable Jones."

"Slava se, vidim, brzo širi."

"Gdje je Kolja?"

"Mrtav je.... Ah." Osmjehnula se. "Nešto mi je palo na um. Mongoli su dobili zapovijed da se povuku. Pomislila sam da je to samo slučajnost. Ali znaš što se vjerojatno dogodilo? Džingis Kan je mrtav, a njegovi sinovi, braća i generali jure natrag na kuriltai da odluče tko će ga naslijediti. Društveno uređenje Mongola nalik je na ono kod čopora čimpanza. Kao i kod majmuna, kad alfa mužjak nastrada, sve postaje moguće. A Kolja je to iskoristio protiv njih." Odmahnula je glavom. "Malo kopile, bio je baš lukav, mora se priznati. Pitam se kako je to izveo." Pištolj u njenoj ruci ostao je i dalje uperen.

Ruddy je zaječao.

Bisesa je nastojala ne obraćati pažnju na to. "Što hoćeš, Sable?"

"Što misliš?" Pokazala je palcem preko ramena. "Uhvatili smo signal ove stvari na stazi. Ma što da se zbiva ovdje, ovo je ključ prošlosti, sadašnjosti i budućnosti..."

"Novog svijeta."

"Aha."

"Mislim da si u pravu. Proučavala sam ga."

Sabline oči su se suzile. "U tom slučaju mogla bi mi pomoći. Što kažeš? Sa mnom si ili si protiv mene."

Bisesa je pogledala ravno u Oko. Pričekala je da joj se oči širom otvore, a onda se osmjehnula. "Ono te je očito očekivalo."

Sable je okrenula glavu. Bio je to jednostavan trik, ali Sablina taština odnijela je prevagu čime je Bisesa zadobila pola sekunde prednosti. Prvim udarcem nogom pogodila je Sablu u zglob i izbila joj pištolj, a drugim ju je srušila.

Teško zadihana, stajala je iznad pale astronautkinje. Učinilo joj se da osjeća njen miris, zadah mlijeka i sala, kao kod Mongola koji su joj donijeti u bolnicu. "Sable, jesi li stvarno mislila da će Oko obratiti pažnju na tebe i tvoje tričave ambicije? Dabogda istrunula u paklu." Podigla je pogled prema Oku. "A ti jesi li vidio dovoljno? Je li to ono što si želio? Jesmo li dovoljno patili radi tebe?

"Bisesa." Bio je to više jecaj nego izgovorena riječ.

Bisesa je pohitala Ruddyju.

36. NAKON BITKE

Hefaistion je poginuo.

Aleksandar je izvojevao veliku pobjedu pod gotovo nemogućim okolnostima, u novom svijetu, protiv neprijatelja naprednijeg više od tisuću godina. Ali pritom je izgubio sudruga i ljubavnika svog jedinog istinskog prijatelja.

Aleksandar je znao što se od njega očekivalo u tom trenutku. Povući će se u svoj šatora i pokušati da u piću nađe zaborav. Ili će danima odbijati da jede i pije, sve dok mu se članovi obitelji i prijatelji ozbiljno ne zabrinu za njegovo zdravlje. Ili će narediti izgradnju nemoguće veličanstvenog spomenika: možda kip ogromnog lava, pomislio je zdvojno.

No, Aleksandar je odlučio ne učiniti ništa od svega toga. Tugovat će za Hefaistionom u sebi, to svakako. Možda će i izdati zapovijed da se svim konjima potkrešu grive i repovi. Homer je ispričao da je Ahil ošišao svoje konje u počast mrtvome, voljenome Patroklu; da, tako bi i Aleksandar mogao ožaliti Hefaistiona. Ali sada ga je čekalo premnogo posla.

Otišao je do bojnog polja natopljenog krvlju pa obišao šatore i zgrade gdje su bili smješteni ranjenici. Njegovi savjetnici i sudrugovi oblijetali su oko njega a bio je tu i njegov liječnik, jer je i sam Aleksandar primio nekoliko udaraca. Većina boraca radovala se njegovom posjetu, naravno. Neki su se hvalili pred njim onim što su postigli u borbi; Aleksandar je pažljivo slušao i ozbiljnog lica hvalio njihove podvige. Ali bilo je i onih koji su se nalazili u šoku. Viđao je to i ranije. Oni bi samo tupo sjedili ili bi u beskraj ponavljali svoje tričave priče. No, ti ljudi će se oporaviti, kao što se uvijek događalo, baš kao i ovo okrvavljeno tlo, kada dođe proljeće i ponovo nikne trava. Ali ništa nije moglo izbrisati gnjev i osjećaj krivnje onih koji su preživjeli dok su im suborci pali, isto kao što njihov kralj nikada neće zaboraviti Hefaistiona.

Ruddy je ležao uza zid, mlitavih ruku, s dlanovima nagore, savijenih prstiju. Njegove male, okrvavljene ruke nalikovale su na dva raka, pomislila je Bisesa. Krv mu je tekla iz prostrijelne rane odmah ispod lijevog bedra. "Vidjeli smo puno krvi danas, Bisesa." I dalje se osmjehivao.

"Aha." Izvadila je curlex iz džepa i pokušala ga ugurati u ranu. Ali krv je i dalje navirala. Izgleda da je Sablin hitac oštetio bedrenu arteriju, jednu od glavnih avenija kojima krv stiže u donji dio tijela. Nikako ga nije mogla pomaknuti niti mu dati transfuziju, a ponajmanje prebaciti ga u bolnicu.

Nije bilo vremena za sentimentalnost: morala je postupiti prema Ruddyju kao prema pokvarenom stroju, kamionu s podignutom haubom koji se mora popraviti, pomislila je u očaju. Počela je mu je sjeći nogavicu. "Pokušaj ne pričati", rekla mu je. "Sve će biti u redu."

"Kao što bi to Casey rekao, teško sranje."

"Ne budi pod njegovim lošim utjecajem."

"Reci mi", prošaputao je.

"Što?"

"Što sam postao... Odnosno što bih postao?"

"Nije sad trenutak za to, Ruddy." Ležao je pred njom, otvorene rane iz koje je grimizna tekućina još tekla. "Pomozi mi ovdje." Pritisnula je ranu njegovim rukama, a onda je sama pritisnula, uguravši prste u rupu sve do zgloba.

Zgrčio se, ali nije ispustio nikakav zvuk. Bio je užasno blijed. Krv je stvorila lokvu pod njim na podu hrama, zrcalo za rastopljeno božje zlato. "Ovo je posljednji trenutak, Bisesa. Molim te."

"Postat ćeš omiljeni pisac, pogotovo za mlade", rekla je, nastavljajući grozničavo raditi. "Glas cijelog naroda, cijele epohe. Steći ćeš i međunarodnu slavu. Obogatit ćeš se. Odbijat ćeš počasti, ali njima će te neprekidno obasipati. Utjecat ćeš na oblikovanje života nacije. Dobit ćeš Nobelovu nagradu za književnost. Govorit će za tebe da ti glas odjekuje diljem svijeta čim nešto zucneš..."

"Ah." Osmjehnuo se i zatvorio oči. Maknula je prste. Krv je odmah pokuljala, podjednako snažno kao i ranije, a on je zaječao. "Sve knjige koje sad neću napisati."

"Ali one postoje, Ruddy. Nalaze se u mom telefonu. Svaka riječ koju si ikada napisao."

"Izgleda da je tako... iako nema logičkog smisla, jer autor je mogao da ne pozivi da ih napiše... A moja obitelj?"

Pokušati na ovaj način zaustavi krvarenje bilo je isto kao i pokušati da se zaustavi istjecanje vode iz puknute cijevi tako što bi se u nju ugurao jastuk. Znala je da je jedino što je moglo pomoći bilo da pronađe bedrenu arteriju i podveže je. "Ruddy, ovo će te vražje boljeti." Zavukla je ponovo prste u ranu i proširila je.

Izvio se lučno u leđima, držeći oči zatvorene. "Moja porodica, molim te." Glas mu je bio drhtav i suh poput jesenjeg lišća.

Počela je opipavati kroz slojeve masnog tkiva, mišića i krvnih žila njegove noge, ali nije mogla pronaći arteriju. Možda se povukla kada je bila povrijeđena. "Mogla bih te razrezati i otvoriti nogu", rekla je, "i tako potražiti vražju arteriju. Ali gubitak krvi..." Nije mogla povjerovati koliko je već krvi iscurilo iz ovog mladog čovjeka; potpuno je prekrivala pod oko njegovih ruku i nogu.

"Boli me, znaš. Ali i postaje mi hladno." S mukom je izgovarao riječi. Uranjao je u stanje šoka.

Ponovo je pritisnula ranu. "Dugo ćeš biti u braku", brzo je rekla. "Bio je sretan, mislim. Imao si jednog sina."

"Je li? Kako se zvao?"

"John. John Kipling. Bio je veliki rat koji je zahvatio cijelu Europu."

"Nijemci, pretpostavljam. Uvijek Nijemci."

"Da. John se javio kao dobrovoljac. Poginuo je u Francuskoj."

"Ah." Ruddyjevo lice bilo je sada gotovo bezizražajno. Samo su mu se usta pokretala. "Bar će biti pošteđen boli, kao i ja ili možda ne. Ponovo ta vražja logika. Kad bih samo razumio stvari."

Otvorio je oči i ona je ugledala u njima odraz ravnodušne kugle Mardukovog Oka. "Svjetlost", rekao je. "Jutarnja svjetlost..."

Položila mu je okrvavljenu ruku na grudi. Srce mu je zadrhtalo pa se zaustavilo.

Odbivši pomoć, Aleksandar se mukom popeo na vrh Ištarinih dveri. Pogledao je prema istoku, niz otvorenu ravnicu, gdje su još gorjele mongolske vatre. Lebdeće kugle koje su ljudi nazivali Oči i koje su ispunjavale zrak tijekom bitke, sada su iščezle, sve osim velikog čudovišta u Mardukovom hramu. Možda su ovi novi ravnodušni bogovi vidjeli sve što su željeli.

Trebalo je pripremiti suđenje. Pokazalo se da je onaj neobičan Englez Cecil de Morgan dostavljao informacije mongolskim uhodama, informacije među kojima je bio i put kojim je Sable Jones tako brzo stigla do Mardukovog Oka. Engleski zapovjednik Grove i ostali, Bisesa i Abdikadir, tražili su pravo da prema ovim otpadnicima, de Morganu i Sabli, postupaju prema vlastitim običajima. Ali Aleksandar je bio kralj i znao je da postoji samo jedna pravda koju će njegovi ljudi prihvatiti. De Morganu i Sabli bit će suđeno pred cijelom vojskom, na ravnici izvan grada; on je već znao koja ih sudbina čeka.

Ovaj rat nije gotov, pomislio je, iako je silnik Džingis Kan mrtav. Bio je uvjeren u to da bi na kraju ipak porazio Mongole. Ali zašto bi se Makedonci i Mongoli borili za zabavu bogova Oka, poput pasa u jami? Oni su ljudi, ne životinje. Možda je postojao i drugi način.

Zabavljalo ga je i to što su Bisesa i ostali nazivali sebe modernima kao da su Aleksandar i njegovo vrijeme samo blijede priče iz davnine koje priča umorni starac. Ali iz Aleksandrove perspektive, ovi neobični, zvrkasti, živopisni stvorovi iz daleke i nezanimljive budućnosti bijahu nitko i ništa. Bilo ih je samo šačica u usporedbi s mnoštvom Makedonaca, a pogotovu Mongola. Oh, njihove spravice bile su kratkotrajno od koristi u bitci protiv Džingis Kana, ali brzo su se istrošile, a onda je preostalo samo najstarije od svih oružja, željezo i krv, stega i sirova hrabrost. Moderni nisu bili bitni. Bilo mu je jasno da kucajuće srce novog svijeta leži ovdje s njim i s ovim Mongolima.

Oduvijek je znao da je trenutak oklijevanja na rijeci Beas bio otklon od pravila. Sada je to bilo iza njega. Odlučio je ponovo uputiti Eumenesa Mongolima i potražiti s njima zajednički jezik. Kad bi porazio Mongole, bio bi jak; ali udružen s njima bio bi još jači. U ovom ranjenom svijetu svakako nije bilo nijedne sile koja bi im bila ravna. A onda, opremljeni znanjem koje su donijeli Bisesa i ostali, nije bilo granica glede mogućnosti koje su stajale pred njima.

Razmišljajući, kujući planove, Aleksandar je osjećao na licu vjetar koji je puhao s istoka, iz srca ovog kontinentasvijeta, bogatog i punog vremena.

PETI DIO

MIR

37. LABORATORIJ

To se teško mogao nazvati kavez.

Pet godina nakon Diskontinuiteta i njihovog hvatanja, čovjekoliki majmuni još su držani pod kamuflažnom mrežom labavo prebačenom preko lebdećeg Oka i pri tlu pričvršćenom kamenjem. Nikome nije palo na pamet da smisli ništa bolje premda je netko s uvrnutom vojničkom pameću naredio da se kamenje oboji u bijelo; oduvijek je bilo ljudi koji su svoje viđenje stvari ukrašavali s malo besmislenog rada.

Tragačica je pod ovom mrežom provodila dane sama, ako se izuzme Hvatačica koja je brzo rasla. Hvatačici je sada bilo skoro šest godina. Mladi um još joj se oblikovao, a bila je već prilagođena na stvarnost svog zatvorenog svijeta. Tragačica se nije mogla prilagoditi. Ali morala je prihvatiti taj svijet.

Vojnici su dolazili jednom dnevno da joj donesu hranu i vodu te izbace izmet. Ponekad bi je držali i gurali debele penise u njezino tijelo. Tragačica nije marila zbog toga. To je nije ranjavalo; naučila je da pusti one koji su je uhvatili da urade što im je volja, ali nije ispuštala iz vida Hvatačicu. Nije shvaćala zašto vojnici to rade. Ali bilo je svejedno shvaća li ili ne, jer nije ih mogla spriječiti u tome.

Mogla se osloboditi s ovog mjesta. Na nekoj razini i dalje je to znala. Bila je jača od svakog vojnika. Mogla je pokidati mrežu zubima, rukama, pa čak i stopalima. Ali nije vidjela nijednog pripadnika svoje vrste, osim Hvatačice, još od kako su je uhvatili. Kroz rupe u mreži nije vidjela drveće ni spasonosnu zelenu sjenu. Ako bi se oslobodila, nikuda ne bi imala poći, vani je ne bi čekalo ništa drugo osim motki, šaka i kundaka. Naučila je tu okrutnu lekciju.

Negdje na prijelazu između životinje i čovjeka, tek je mutno shvaćala budućnost i prošlost. Sjećanje joj je nalikovalo na galeriju punu živih slika, majčino lice, toplina staništa, snažan miris mužjaka koji joj je prvi prišao, rađanje puno muke i znoja, užasna mlitavost njenog prvog djeteta. A viđenjem budućnosti vladala je mutna slika vlastite smrti, strah od tame koja je vrebala iza žutih očiju mačaka. Ali sjećanja joj nisu bila sređena i logična; kao i većina životinja, živjela je u sadašnjosti, jer ako ne bi opstala u sadašnjosti, prošlost i budućnost izgubili bi smisao. A njena sadašnjost, ovo bespomoćno sužanjstvo, proširilo se toliko da u njenoj svijesti nije bilo mjesta ni za što drugo.

Bila je sužanj. Samo to i ništa drugo. Ali barem je imala Hvatačicu.

A onda, jednoga jutra, nešto se promijenilo.

Hvatačica je prva vidjela.

Tragačica se sporo probudila, kao i uvijek nevoljna da se odvoji od rastrganih snova o šumi. Široko je zijevnula i protegnula dugačke ruke. Sunce je već bilo visoko; mogla je vidi žarka svjetlucanja kako se probijaju kroz otvore u mreži. Hvatačica je zurila u vrh mreže. Lice joj je bilo obasjano svjetlošću. Tragačica je podigla pogled.

Oko je blistalo. Nalikovalo je na minijaturno sunce uhvaćeno u mrežu.

Tragačica se podigla. Stojeći jedna pokraj druge, očiju uprtih u Oko, majka i kćerka krenule su naprijed, potpuno uspravne. Tragačica je podigla ruku prema Oku. Nalazilo se izvan njenog dosega, ali bacalo je sjene na njih dvije, na tlo prekriveno prljavštinom. Nije zračilo toplinu već samo svjetlost.

Tragačica tek što je ustala, tako da je osjećala silnu potrebu da obavi jutarnju nuždu, da odagna tragove noći sa sebe, da nešto pojede i popije. Ali nije se mogla pomaknuti. Samo je stajala, razrogačenih očiju, s jednom podignutom rukom. Oči su je počele peći od prašine i hladnoće, ali čak ni trepnuti nije mogla.

Začula je tiho cviljenje. Tragačica se čak nije mogla ni okrenuti da bi pogledala Hvatačicu. Uopće nije znala koliko je vremena proteklo.

Ruka joj je bila pred licem. Nije je svjesno podigla; činilo joj se kao da gleda nečiju tuđu ruku. Prsti su se zgrčili pa otvorili. Palac je pošao naprijed pa natrag. Navedena je da podigne ruke i izvije ih u ramenima, laktima i zglobovima; savila je pa opružila noge. Napravila je nekoliko koraka, do granice mreže, prvo uspravno, a zatim pognuto. Ispipala je prstima svaki tjelesni otvor, pa rebra, oblik lubanje, čak i karlicu. Izgledalo joj je kao da joj to netko drugi radi, kao da je netko istražuje istovremeno okrutno i blago. Čovjekolike majmunice bile su oslobođene samo na trenutak. Zadihane, gladne, žedne, pohrlile su jedna drugoj. Ali onda ih se nevidljivi stisak ponovo dočepao. Ovoga puta, dok im je svjetlost pulsirala iznad glave, Hvatačica se spustila na tlo i počela ga istraživati, prebirući po prljavštini. Našla je grančice, komadiće trske. Protrljala je grančice, prelomila i savila trsku te počela udarati kamenom o kamen. U međuvremenu, Tragačica se uputila prema mreži. Uhvatila se za nju i počela penjati. Proporcije njenog tijela bile su poput onih koje su imali njeni majmunski pretci, tako da je bila spretnija u penjanju od ljudi koji su je uhvatili. Ali dok je grabila uz mrežu, obuzeo ju je strah zato što je znala da to ne smije raditi.

I doista, jedan vojnik ubrzo je dotrčao. "Hej. Silazi odavde!"

Kundak puške tresnuo joj je po licu. Nije mogla čak ni kriknuti. Iako je bila u vlasti Oka, pustila je mrežu i pala leđima o tlo. S ustima punim krvi, pokušala je podići glavu.

Vidjela je Hvatačicu kako sjedi na prljavom tlu. Hvatačica je uzela komad trske i vezala ga u čvor. Tragačica nikada nije vidjela ništa slično.

Ponovo je bila prisiljena da ustane, usprkos tome što joj je iz usta kapala krv, i da se zagleda u Oko.

Opet ju je čekalo nešto novo, mutno je uvidjela. Sjaj Oka više nije bio jednoličan: niz svjetlijih vodoravnih pruga pružao se preko sive podloge, gradeći šaru koja bi ljude mogla podsjetiti na kružnice geografske širine na globusu Zemlje. Linije su polazile od "ekvatora" Oka, smanjujući se sve dok nisu nestale na sjevernom polu. U međuvremenu, počeo se pojavljivati novi niz, krećući se od pola prema ekvatoru i nestajući s druge strane. Konačno, pojavio se i treći blistavi niz linija, pod pravim kutom u odnosu na prethodne. Ova pokretna, bešumna predstava sivih pravokutnika djelovala je zanosno, prelijepo.

A onda je iskrsnuo četvrti niz linija. Tragačica ih je pokušala pratiti ali iznenada ju je nešto jako zaboljelo u glavi. Kriknula je.

Ponovo su je nevidljive ruke oslobodile i ona se skljokala na tlo. Bridovima ruku protrljala je oči. Osjetila je toplinu s unutrašnje strane bokova. Pomokrila se, a da toga uopće nije bila svjesna.

Hvatačica je i dalje stajala, drhtava, ali uspravna, netremice gledajući u svjetlost koja se slijevala; složene šare sjena igrale su po njenom malom licu. Peti niz linija pa šesti; nestajali su u nemogućim pravcima...

Hvatačica se ukrutila; zabacila je unatrag glavu, a prsti su se počeli hvatati u prazno. A onda je pala, kruta poput grede. Tragačica je zgrabila svoje dijete i stavila ga u mokro krilo. Krutost je počela polako napuštati Hvatačicu i ona se polako pretvarala u gomilu mlitavog krzna. Tragačica ju je milovala i pustila da siše, iako su joj ovješene grudi već godinama bile bez mlijeka.

Oko ih je i dalje promatralo, bilježeći vezu između majke i djeteta, upijajući svaki osjećaj čovjekolikih majmuna. Sve je to bio dio testa.

Predah je bio samo kratkotrajan. Oko je uskoro počelo ponovo postojano biserno sjajiti, a nevidljive ruke kao da su opet ovladale Tragačicinim udovima. Spustila je dijete na zemlju i uspravila se, podigavši lice prema sablasnoj svjetlosti.

38. MARDUKOVO OKO

Bisesa se preselila u Mardukov hram. Ponijela je s sobom slamaricu i deke, dok su joj hranu redovito donosili; unutra je postavljen i kemijski zahod skinut iz Ptičice. Sada je glavninu vremena provodila ovdje, sama ako se ne računa društvo malog telefona i lebdećeg masivnog Oka.

Mogla je osjetiti da tu ima nekoga, nečije nazočnosti iza neprobojne opne. Bio je to osjećaj nedostupan običnim čulima, nalik onome koji bi joj se javio da je vezanih očiju prošla kroz neka vrata i uspjela zaključiti je li na otvorenom ili u zatvorenom.

Ali ovdje nije imala dojam da je nazočna neka osoba. Sve što bi uglavnom osjećala bila je nečija pažnja, promatranje, kao da je Oko tek divovska kamera. Ali ponekad bi joj se učinilo da naslućuje nešto iza Oka. Je li to možda neki Promatrač stajao, metaforički govoreći, iza svih Očiju na svijetu? Povremeno bi joj izgledalo da postoji, zapravo, čitava hijerarhija inteligencija koja se uzdiže od jednostavnih konstrukta Promatrača i Očiju koje je mogla zamisliti, pa sve dalje u neki nemogući smjer, provodeći analizu razvrstavanje njenih postupaka i reakcija, nje same.

Sve više je vremena provodila istražujući ove osjećaje. Izbjegavala je sve ostale ljude, njezine sudrugove iz dvadeset prvog stoljeća čak i sirotog Josha. Potražila bi od njega utjehu samo kada bi joj bilo hladno i kada bi je slomila ogromna usamljenost. Ali nakon toga, iako je osjećala iskrenu naklonost prema njemu, prožela bi je grižnja savjesti, kao da ga je iskoristila.

Nastojala je ne udubljivati se u te osjećaje, čak izbjegavati odgovor na pitanje voli li Josha ili ne. Imala je Oko, a to je bilo središte njenog svijeta. Tako je moralo biti. Neće zato dijeliti sebe ni s kim ili ni s čim, čak ni s Joshom.

Pokušala je na Oko primijeniti fiziku.

Počela je s jednostavnim geometrijskim mjerenjima, sličnima onima koje je Abdikadir obavio s manjim Okom na sjeverozapadnoj granici. Upotrijebila je laserske instrumente da bi potvrdila da kod ove lopte ne vrijedi poznata vrijednost broja 'n' od približno tri cijela i jedne sedmine, kako to nalažu Euklid, udžbenici geometrije i sav ostali svijet, nego točno tri. Kao i sve ostale Oči, ovo je Oko također bilo uljez pristigao odnekud drugdje.

Nije se zaustavila samo na geometriji. Sa skupinom Makedonaca i Britanaca vratila se do sjeverozapadne granice i mjesta gdje je pala Ptičica. Mjeseci kisele kiše prilično su upropastile ostatke letjelice. No, još su postojali upotrebljivi elektromagnetski senzori koji su radili na području vidljive, infracrvene i ultraljubičaste svjetlosti, elektromagnetske oči za snimanje iz zraka dvadeset prvog stoljeća kao i razni kemijski senzori, "nosovi" čiji je zadatak bio da nanjuše eksplozive i slične stvari. Izvadila je uređaje, dijelove, kablove, sve što se moglo iskoristiti uključujući i onaj mali kemijski zahod.

Postavila je opremu u prostoriju s Okom u hramu. Podigla je improvizirane skele oko Oka i podesila senzore skinute iz Ptičice da promatraju taj strani predmet iz svih kutova, dvadeset četiri sata dnevno. Na kraju je ispunila ovu drevnu babilonsku prostoriju prepletom kablova i infracrvenih komunikacionih snopova koji su svi vodili u interfejs kutiju na kojoj je strpljivo stajao telefon. Imala je malo električne energije, samo akumulatore iz Ptičice i manje baterije u samim uređajima. I tako su njeni senzori iz dvadeset prvog stoljeća pomno motrili na ovaj nezamislivo složen tuđinski artefakt uz dimljivu svjetlost lojanica.

Dobila je neke odgovore.

Senzori zračenja, Geigerovi brojači izvorno namijenjeni otkrivanju nedopuštenih nuklearnih bombi, otkrili su tragove rendgenskog zračenja visoke frekvencije kao i izuzetno visoko energetske čestice koje je Oko emitiralo. Ova očitavanja bila su primamljiva, ali i varljiva; pretpostavila je da je to samo malen dio, da postoji čitav spektar egzotičnog, visokoenergetskog zračenja koje izlazi iz Oka, ali ga grubi detektori Ptičice ne uspijevaju uhvatiti. Ove emisije govorile su o ogromnoj potrošnji energije, o velikom naporu koji je bio neophodan da bi Oko djelovalo u, možda, njemu nepovoljnom okruženju.

A onda se postavilo pitanje vremena.

Usmjerila je laserski snop s visinomjera Ptičice na površinu Oka. Postotak odbijanja laserske svjetlosti iznosio je 100; površina Oka ponašala se kao savršeno zrcalo. Ali snopovi su se vratili s mjerljivim Dopplerovim pomakom, kao da se površina Oka udaljavala, i to brzo, više od sto kilometara na sat. Isti rezultat dobila je sa svake točke na površini. Kad bi zaključivala po ovim rezultatima mjerenja Dopplera, Oko je bilo u stanju implozije.

Promatrano golim oko, naravno, Oko je nepomično počivalo, lebdeći samozadovoljno, kao i uvijek do tada. Pa ipak, u nekim pravcima koji su bili izvan dosega njenog opažanja, glatka površina se kretala. Pretpostavljala je da se u izvjesnom smislu postojanje Oka protezalo u pravcima nedostupnim njenom pogledu i mjerenju njenih instrumenata.

A ako je to moguće, pomislila je, onda možda postoji samo jedno Oko koje se projicira na svijet iz neke više dimenzije, poput prstiju jedne ruke koji uranjaju u površinu vode.

Ponekad bi joj se činilo da je sve ovo obavljanje pokusa, zapravo, samo način da se skrene pažnja od glavne stvari njezine intuicije vezane za Oko.

"Možda antropomorfistički gledam stvari", rekla je telefonu. "Zašto bi postojao um, bilo što slično umu, u svemu ovome?"

"David Hume je razmišljao o tome", promrmljao je telefon. "Rasprava o prirodi religije... Hume je zapitao zašto bi trebalo pretpostaviti da je 'um' organizacijsko načelo svemira. Govorio je o tradicionalnim konstruktima Boga, naravno. Možda poredak koji zapažamo tek nastaje. 'Koliko nam je a priori poznato, materija možda sadrži izvor reda koji potječe iz samoga sebe, baš kao što je to i s umom.' Napisao je to čitavo stoljeće prije no što je Darvin dokazao da je moguće da organizacija nikne i iz materije bez uma."

"Misliš, dakle, da je moj stav antropomorfistički?"

"Ne", uzvratio je telefon. "Ne znamo ni za jedan drugi način da ovaj objekt nastane osim kroz djelovanje inteligencije. Pretpostaviti da iza toga stoji neki um vjerojatno predstavlja najjednostavniju hipotezu. A u svakom slučaju, možda se ti dojmovi koje imaš temelje na nekoj fizičkoj stvarnosti, čak iako ih ne primaš osjetilima. Tvoje tijelo, tvoj mozak, i sami su složeni instrumenti. Možda je tanahna elektrokemija koja stoji u temelju djelovanja tvog mozga pod izvjesnim utjecajem ovoga. To nije telepatija ali je ipak stvarno."

"Osjećaš li i ti da tu nečeg ima?"

"Ne. Ali ja nisam ljudsko biće", rekao je uz uzdah telefon.

Ponekad joj se činilo da to Oko hotimice izaziva u njoj te zaključke. "Kao da učitava u mene informacije, bit po bit. Ali moj um, moj mozak nije u stanju sve to odmah prihvatiti. To je kao da pokušavam učitati suvremeni softver virtualne stvarnosti u Babbadgeov diferencijalni stroj..."

"Mislim da ne razumijem ovakvu usporedbu", primijetio je oporo telefon.

"Bez uvrede, ništa osobno."

Ponekad bi samo sjedila u teškom društvu Oka i pustila da joj misli slobodno lutaju.

Myra joj nije izlazila iz glave. Kako je vrijeme prolazilo, a mjeseci se pretapali u godine, dok je Diskontinuitet, taj izuzetni događaj, tonuo u prošlost, osjećala je kako sve više srasta s novim svijetom. Ponekad su joj, na ovom jednoličnom, pradavnom mjestu, sjećanja na Zemlju iz dvadeset prvog stoljeća izgledala besmislena, nemoguće kitnjasta, poput kakvog lažnog sna. Ali osjećaj gubitka Myre nije slabio.

To čak nije bilo ni kao da joj je Myra na neki način oduzeta, da bi nastavila život u nekom drugom kraju svijeta. Nije nalazila utjehu u zamišljanju koliko bi Myra sada već porasla, kako izgleda, dokle bi stigla sa školom, što su sve mogle raditi zajedno da nisu bile rastavljene. Nijedna od ovih razumljivih ljudskih situacija ovdje nije bila primjenjiva zato što nije mogla znati imaju li ona i Myra uopće zajedničko vrijeme. Čak je bilo moguće da je postojalo puno kopija Myre na mnogobrojnim fragmentiranim svjetovima; na nekima od njih čak su se mogle nalaziti kopije nje same. Kakav stav bi prema tome trebalo zauzeti? Diskontinuitet je bio nadljudski događaj, a takav je bio i njen gubitak. Nije postojao ljudski način da se uhvati ukoštac s time.

Dok bi ležala na slamarici, razmišljajući tijekom noći, osjetila bi kako je Oko promatra, ispitujući njenu zbunjenu bol. Osjetila bi taj um, ali ne i njegovo sažaljenje, naklonost, ništa drugo osim olimpske pažnje.

Ustala bi tada i počela udarati šakama po ravnodušnoj površini Oka ili da ga gađa komadićima s babilonskog tla. "Jesi li ovo želio? Jesi li zbog toga došao ovdje? Jesi li zato rasporio naš svijet i naše živote? Jesi li došao ovdje da mi slomiš srce? Zašto me jednostavno ne vratiš kući?"

Postojala je izvjesna prijemljivost, osjetila je to. Uglavnom je to bila akustična prijemljivost velike kupole neke katedrale u kojoj su njeni slabašni krici bili izgubljeni i besmisleni.

Ali povremeno bi joj se učinilo da je netko sluša.

A još rjeđe, iz sažaljenja ili ne, pomislila bi da bi mogao uslišati njezine molbe.

Jednoga dana telefon joj je prošaputao: "Kucnuo je trenutak."

"Za što?"

"Moram prijeći u ograničen režim rada."

Očekivala je to. U memoriji telefona nalazili su se neprocjenjivi i jedinstveni podaci ne samo njenog promatranja Oka i arhiv događaja vezanih za Diskontinuitet, već i posljednja riznica starog nestalog svijeta, a tu i, uz ostalo, i djela Ruddyja Kiplinga. Ali nigdje nije mogla presnimiti te podatke, čak ni otisnuti ih na papir. Dok bi spavala, davala je telefon jednoj ekipi britanskih administrativaca, pod Abdikarovim vodstvom, koji su prepisivali razne dokumente, dijagrame i karte.

Bilo je to bolje nego ništa, ali time gotovo da nije bila načeta ogromna memorija telefona.

U svakom slučaju, Bisesa i telefon su se dogovorili da kada mu se baterije spuste ispod određene kritične razine, prijeći će u pasivno stanje. Bit će dovoljno tek malčice energije da praktično neograničeno dugo sačuva zabilježene podatke, sve do onog trenutka kada ljudska civilizacija ponovo toliko uznapreduje da stekne pristup u telefonovu neprocjenjivu memoriju. "I vrate te u život", obećala je telefonu.

Sve je to bilo sasvim logično. Ali kad je došlo vrijeme za to, Bisesu je obuzela tuga. Nije ni čudo, imajući u vidu da se od ovog telefona nije rastajala još od dvanaeste godine.

"Moraš pritisnuti dugme da bi me isključila", rekao je telefon.

"Znam." Podigla je mali uređaj pred sebe i počela pritiskati niz dugmadi, dok su joj se oči zamagljivale od suza. Zastala je prije no što će pritisnuti posljednje dugme.

"Žao mi je", rekao je telefon.

"Nisi ti kriv."

"Bisesa, bojim se."

"Ne moraš se bojiš. Zazidat ću te budem li morala i ostavit ću te arheolozima."

"Nisam to mislio. Još nikada nisam bio isključen. Misliš li da ću sanjati?"

"Ne znam", prošaputala je. Pritisnula je posljednje dugme, i površina telefona, jarko zelena u mraku prostorije, utonula je u tamu.

39. ISTRAŽIVANJA

Nakon šestomjesečnog istraživačkog putovanja u južnu Indiju, Abdikadir se vratio u Babilon.

Eumenes ga je poveo u razgledanje grada koji se oporavljao. Iako je bila sredina ljeta prema babilonskim astronomima koji su strpljivo pratili kretanje zvijezda i sunca preko novog neba puhao je prohladan vjetar, tako da je Abdikadir obavio ruke oko sebe.

Poslije višemjesečnog izbivanja, Abdikadir je bio impresioniran onim što je vidio; stanovnici grada marljivo su radili. Aleksandar je naselio desetkovani grad svojim časnicima i veteranima, a imenovao je jednog od svojih generala kao drugog gradonačelnika uz jednog uglednika Babilona iz razdoblja prije Diskontinuiteta. Ovaj eksperiment bio je uspješan; nova populacija, mješavina makedonskih ratnika i babilonskih građana, uspostavila je tolerantan suživot.

Bilo je puno rasprava o tome što učiniti na području zapadne obale koje je vremenom pretvoreno u pustoš. Za Makedonce je to bio beskoristan teren; moderni su, pak, u tome vidjeli arheološko nalazište koje bi možda jednoga dana moglo ponudi odgovore na pitanja vezana za veliki vremenski smik koji je prepolovio grad. Na kraju je postignut kompromis: sve će se za sada ostaviti kako je.

Ali nizvodno od gradskih zidina Aleksandrova vojska iskopala je veliku luku, dovoljno duboko da u nju pristanu brodovi, napravljeni od lokalne drvene građe u improviziranom brodogradilištu. Podignut je čak i mali svjetionik; u njemu su gorjele uljanice postavljene ispred uglačanih štitova kao zrcala.

"Ovo je veličanstveno", rekao je Abdikadir. Stajali su na zidu nove luke, koji se nadnosio nad malim brodovima već porinutim u more.

Eumenes je rekao da je Aleksandar svjestan da su brz prijevoz i djelotvorna komunikacija od ključne važnosti za držanje jednog carstva na okupu. "Kralj je došao do ove mudrosti na težak način", rekao je Eumenes suho. Tijekom pet godina malo je ovladao engleskim, a Abdikadir grčkim; uz malo strpljivosti sada su mogli razgovarati bez pomoći prevoditelja. "Aleksandrovo napredovanje kroz Perziju", nastavio je Eumenes, "u velikoj mjeri je bilo izvedivo zbog postojanja carskih cesta. Kada smo stigli do kraja perzijskih cesta, daleko na istoku, pješadiji je bilo jasno da dalje ne mogu, ma kakve bile ambicije njihovog vrhovnog zapovjednika. Tako smo se morali zaustaviti. Ali ocean je cesta k bogovima i nije je ni potrebno graditi."

"Teško mi je ipak povjerovati da ste u tako kratkom roku postigli toliko mnogo..." Gledajući sva postignuća oko sebe, Abdikadir je osjetio izvjesnu grižnju savjesti. Možda je predugo izbivao.

Uživao je u istraživanjima. U Indiji, Abdikadir i njegovi suputnici putovali su kroz gustu prašumu, susrećući usput mnoštvo egzotičnih biljaka i životinja ali i sa malo ljudi. Slične ekspedicije upućene su na istok, zapad, sjever i jug, u Europu, Aziju i Afriku. Kartografiranje ovog novog i bogatog svijeta ispunilo je prazninu u Abdikadirovom srcu nastalu gubitkom vlastitog svijeta i traumom velikog pokolja tijekom mongolskog napada. Možda je istraživao vanjski svijet kako bi odvratio misli od bura koje su bjesnjele u unutarnjem a možda je i predugo izbjegavao svoje prave odgovornosti.

Okrenuo je leđa gradu i zagledao se prema jugu, gdje su se svjetlucave niti kanala za navodnjavanje provlačile kroz zelenilo polja. Bio je to istinski posao svijeta: osiguranje hrane. Uostalom, ovo je bio plodni polumjesec, mjesto gdje je rođena organizirana poljoprivreda; jednom su navodnjavana polja osiguravala trećinu hrane za perzijsko carstvo. Svakako nije postojalo bolje mjesto da se ponovo udare temelji zemljoradnje. Ali Abdikadir je već obišao polja i znao je da stvari ipak ne izgledaju sasvim dobro.

"Za sve je kriva ova vražja hladnoća", požalio se Abdikadir. "Za astronome je ovo sredina ljeta, ali ja još nisam vidio ovakvo ljeto... A tu su i skakavci, kao i druge štetočine."

Program oporavka bio je uistinu dojmljiv, iako je sporo napredovao. Opasnost od Mongola davno je prošla, a nije prijetila ni opasnost da bi se oni mogli ponovno pojaviti u bliskoj budućnosti. Aleksandrovi ambasadori izvijestili su da su Mongoli potpuno zbunjeni okolnošću da je Kina, južno od njih, odjednom postala potpuno pusta kao da je pedeset milijuna ljudi isparilo. Rat s Mongolima bio je velika pustolovina s lošim posljedicama. Izašavši kao pobjednici, svi su odreda zapali u antiklimaks, Britanci, Makedonci i posada Ptičice; svi u Babilonu morali su se suočiti s neugodnom istinom da se iz ovog pohoda nitko neće vratiti kući.

Bilo im je potrebno neko vrijeme da život dobije novi smisao: izgradnja novog svijeta. Aleksandar, sa svojom energijom i neukrotivom voljom, postao je stožer u određivanju novog zajedničkog cilja.

"A što kralj radi za sebe?"

"Ono." Eumenes je široko pokazao rukom na ceremonijalno središte grada. Abdikadir je vidio da je veliko područje raskrčeno i da su tu podignuti donji dijelovi nečega što je nalikovalo na novi zigurat. Zviznuo je. "Čini se da će nadmašiti i samu babilonsku kulu."

"Vjerojatno će tako biti. Službeno, gradi se spomenik Hefaistionu; dublji smisao bit će mu da očuva spomen na svijet koji smo izgubili. Makedonci su uvijek silno držali do pogrebnih umjetnosti! A Aleksandar, čini mi se, ima ambiciju da nadmaši ogromne grobove koje je jednom vidio u Egiptu. Ali uzevši u obzir stanje na poljima, teško je osigurati sredstva za taj pothvat, ma koliko bio značajan." Abdikadir se zagledao u lijepo lice Grka. "Imam dojam da želiš nešto od mene." Eumenes se osmjehnuo. "A ja imam dojam da u tebi ima i nešto grčke krvi. Abdikadire, iako je kraljeva žena Roksana rodila sina dječaka kome su sada četiri godine tako da imamo prijestolonasljednika, od bitne nam je važnosti da Aleksandra posluži sreća i zdravlje sljedećih godina."

"Dakakao."

"Ali ovo", rekao je Eumenes, pokazavši na luku i polja, "njemu nije dovoljno. Kralj je kompliciran čovjek, Abdikadire. Ja to najbolje znam. On je Makedonac, naravno i loče baš kao oni. Ali u stanju je i biti proračunat, kao Perzijanci; isto tako može biti sjajan državnik kao da je Grk iz gradova!

Ali usprkos svoj svojoj mudrosti, Aleksandar ima ratničko srce, tako u njemu vlada stalna napetost između ratničkih poriva i želje da se izgradi carstvo. Mislim da on ni sam toga nije uvijek svjestan. Rođen je da se bori, a ne da obrađuje polja ili kopa kanale. Pogledajmo istini u oči: malo je ostalo pravih boraca." Grk se nagnuo prema Abdikadiru. "Upravljanjem Babilonom bavi se šačica onih koji su mu bliski. Tu sam ja, Perdicas i satnik Grove." Perdicas je bio oficir koji se dugo nalazio u Aleksandrovoj službi. Bio mu je vrlo blizak. Kao zapovjednik pješadije, formalno je dobio titulu koju je imao Hefaistion do pogibije, što je približno odgovaralo veziru. Eumenes je namignuo. "Potrebna im je moja grčka bistrina, a meni su potrebni Makedonci da obave poslove. Naravno, svi mi imamo svoje sljedbenike, naročito Perdicas! Postoje klanovi i zavjere, kao što ih je uvijek bilo. Ali dok je Aleksandar iznad nas, mi dobro surađujemo. Svima nam je potreban Aleksandar; Novom Babilonu potreban je kralj. Ali..."

"Nije vam potreban da se mota ovuda u dokolici, tjerajući ljude na podizanje spomenika dok polja vape za rukama." Abdikadir se iscerio. "Želiš da ga ja zaokupim nečim?"

"Ja to ne bih baš tako rekao", odvratio je Eumenes ravnim glasom. "Ali Aleksandar je poželio saznati je li veliki svijet koji si opisao pogodan za osvajanje. Uz to, mislim da želi obići oca."

"Oca?"

"Svog božanskog oca Amona, koji je i Zeus, u njegovom hramu u pustinji."

Abdikadir je zviznuo. "To bi putovanje poprilično potrajalo."

Eumenes se osmjehnuo. "Tim bolje. A tu je i pitanje Bisese."

"Znam. Još je zatvorena s onim vražjim Okom."

"Uvjeren sam da je to što radi dragocjeno. Ali ne želimo je izgubiti zbog toga: vas modernih tako je malo. Povedi je sa sobom." Eumenes se ponovo osmjehnuo. "Čujem da se Josh vratio iz Judeje. Možda bi je on mogao zaokupiti nečim..."

"Pravi si vrag, tajnice Eumenesu."

"Čovjek radi ono što mora", uzvratio je Eumenes. "Dođi. Idemo u obilazak brodogradilišta."

Soba hrama nalikovala je na štakorsko gnijezdo kablova, žica i dijelova opreme iz srušenog helikoptera; neki su bili oštećeni na mjestu gdje su istrgnuti iz olupine, pa čak i nagorjeli u požaru nakon pada. Ovaj preplet obavijao je Oko, kao da ga je Bisesa pokušala zatvoriti u zamku, a ne proučavati. Ali znala je da Abdikadir misli da je ona uhvaćena u zamku ovdje.

"Diskontinuitet je bio fizički događaj", rekla je Bisesa odlučno. "Bez obzira na to koliko silna bila sila iza njega. Fizički događaj, ne čarobnjački ili natprirodni. Zato je i objašnjiv fizičkim pojmovima."

"Ali", primijetio je Abdikadir, "to ne mora nužno biti naša fizika."

Osvrnula se po odaji, zažalivši što nema više telefona da joj pomogne u objašnjavanju.

Abdikadir i Josh, koji je bio prestrašenog izgleda i razrogačenih očiju, smjestili su se u jedan kut prostorije. Znala je da Josh mrzi ovo mjesto ne samo zbog zlokobne nazočnosti Oka u njemu nego i zato što mu je ono uzelo Bisesu. Josh je sada pijuckao iz pljoske topao čaj s mlijekom, na engleski način, dok je Bisesa pokušavala objasniti svoje nove teorije o Oku i Diskontinuitetu.

"Prostor i vrijeme", rekla je, "raspali su se za vreme Diskontinuiteta, a potom ponovo sastavili. To nam je poznato i to možemo razumjeti. Prostor i vrijeme u izvjesnom su smislu stvarni. Možete savijati prostorvrijeme, na primjer, dovoljno jakim gravitacijskim poljem. Čvrsto je poput čelika, ali to je ipak moguće..."

"Ali ako je prostorvrijeme tvar, od čega je ona? Ako je detaljno pogledate ili ako je izložite savijanju možete vidjeti njenu zrnastu strukturu. Nemamo bolju pretpostavku od te da su prostor i vrijeme svojevrsna tapiserija. Temeljne jedinice te tapiserije su strune, majušne strune. Strune vibriraju a načini vibriranja, tonovi struna, jesu čestice i energetska polja koja uočavamo, kao i njihova svojstva, kao što je to masa. Ima mnoštvo načina na koja strune mogu vibrirati, mnogo nota koje mogu svirati ali neki od njih, načini vezani za najviše energije, nisu viđeni još od nastanka svemira. U redu. Sad, strunama je potreban prostor u kojem bi vibrirale ne naše prostorvrijeme, koje je i samo glazba struna, već svojevrsna apstrakcija, stratum. U mnogo dimenzija."

Josh se namrgodio, trudeći se da ne izgubi nit. "Nastavi."

"Način na koji je uspostavljen stratum, njegova topologija, upravlja ponašanjem struna. To nalikuje na rezonator violine. Posrijedi je predivna slika ako je pokušate zamisliti. Topologija je svojstvo svemira u najvećim razmjerima, ali ona određuje ponašanje materije u najmanjim razmjerima. Ali zamislite da možete probušiti rupu u rezonatoru i time izmijeniti ustroj stratuma koji leži u njegovom temelju. Onda biste ostvarili promjenu načina na koji strune vibriraju."

"A posljedica takve promjene je prijelaz u svijetu koji vidimo..." počeo je Abdikadir.

"Vibriranje struna upravlja postojanjem čestica i polja iz kojih je sazdan naš svijet i sva njegova svojstva. Ako prođete kroz prijelaz, dakle, ova svojstva se mijenjaju." Slegnula je ramenima. "Brzina svjetlosti može se promijeniti, na primjer." Objasnila je rezultat mjerenja Doplerovog pomaka u odrazu s Mardukovog Oka; možda je to bilo u vezi s prijelazima razina stratuma.

Josh se nagnuo naprijed, ozbiljnog izraza na sitnom licu. "Ali, Bisesa što je s uzročnošću? Sjećaš se onog budističkog monaha, kojeg je Kolja spomenuo, a koji živi sa samim sobom kad je bio vrlo mlad? Što bi se dogodilo kada bi taj starac ubio dječaka? Bi li lama istog časa prestao postojati? A tu je i siroti Ruddy, sada pokojni, te zato zauvijek bez mogućnosti da napiše romane i pjesme za koje tvrdiš, Bisesa, da se nalaze u memoriji tvog telefona! Što tvoja fizika struna i rezonatora može reći o tome?"

Uzdahnula je i protrljala lice. "Govorimo o raspadnutom prostorvremenu. Tu vladaju drukčija pravila. Joshe, znaš li što je crna jama? Zamisli da se jedna zvijezda urušava postajući toliko gusta da joj je gravitacijsko polje toliko jako da ga čak ni najsnažnija raketa ne može savladati a na kraju čak ni sama svjetlost ne može pobjeći iz njega. Joshe, crna jama je poderotina u urednoj tapiseriji prostorvremena. I ona guta informacije. Ako bih bacila neki predmet u crnu jamu kamen ili posljednji primjerak Shakespeareovih sabranih djela, svejedno gotovo sve informacije o njemu bile bi izgubljene, bez mogućnosti povratka, sve osim mase, naboja i spina.

Sad, sučelja između dijelova Mira, uzetih iz raznih epoha, svakako nisu nalik na događajne obzore crnih jama. Ali ona pak jesu prostorvremenske poderotine, a možda se i ovdje informacije gube na isti način. Zbog toga je i došlo do sloma uzročnosti. Mislim da se naša nova stvarnost, ovdje na Miru sada povezuje. Formiraju se novi uzročnoposljedični lanci. Ali ti novi lanci dio su ovog svijeta, ove stvarnosti; nemaju nikakve veze s starima..." Protrljala je umorne oči. "Bolje od ovoga ne znam objasniti. Depresivno, zar ne? Sve što nam naša najrazvijenija fizika može pružiti jesu metafore."

"Moraš to napisati", rekao je Abdikadir blago. "Reći ću Eumenesu da ti dodijeli tajnika koji bi hvatao bilješke."

"Na grčkom?" Bisesa se šuplje nasmijala.

"Do sada smo govorili o tome kako se dogodio Diskontinuitet", rekao je Josh. "Nisam, međutim, nimalo bliže odgovoru na pitanje zašto."

"Oh, imalo je to neku svrhu", rekla je Bisesa. Promotrila je Oko srdito. "Samo još nismo otkrili kakvu. Ali oni su tamo negdje iza Oka, iza svih Očiju i promatraju nas. Možda se i poigravaju s nama."

"Poigravaju?"

"Jeste li vidjeli", nastavila je, "kako Oko u kavezu izvodi pokuse s čovjekolikim majmunima? Jurcaju ukrug po tom vražjem gnijezdu poput štakora sa žicama koje im vire iz glave."

"Možda Oko pokušava..." zaustio je Josh pa raširio ruke. "Potaknuti čovjekolike majmune. Uzdignuti ih na razinu više inteligencije."

"Pogledaj im u oči", uzvratila je Bisesa hladno. "Ovo nema nikakve veze s podizanjem. Cijede ta uboga stvorenja. Oči nisu ovdje da bi davale, već da bi uzimale."

"Mi nismo čovjekoliki majmuni", rekao je Abdikadir.

"Nismo. Ali možda su testovi koje izvode na nama istančaniji. Možda su neobične osobine Oka, kao što je njegova neeuklidska geometrija, tu samo kao zagonetka koju mi trebamo riješiti. A misliš li da je to samo slučajnost što su i Aleksandar i Džingis Kan dovedeni ovdje? Dvojica najvećih ratnika u povijesti Euroazije navedena su na međusobni sukob slučajno! Smiju nam se. Možda je u tome bit cijele ove vražje stvari."

"Bisesa." Josh joj je uzeo ruke. "Vjeruješ da je ovo Oko ključ svega što se dogodilo. I ja to smatram. Ali dopuštaš da te rad na njemu uništi. A kakvo će ti dobro to donijeti?"

Pogledala je prvo njega pa Abdikadira, sumnjičavo. "Što to vas dvojica smjerate?" Abdikadir joj je ispričao o Aleksandrovom planu da krenu u pohod na Europu. "Pođi s nama, Bisesa. Bit će to velika pustolovina!"

"Ali Oko..."

"Bit će tu i kad se vratiš", rekao je Josh. "Možemo zadužiti nekog drugog da nastavi s motrenjima."

"Čovjekoliki majmuni ne mogu napustiti kavez", dodao je Abdikadir. "Ali ti si ljudsko biće. Pokaži ovoj stvari da te ne može nadzirati, Bisesa. Napusti ovo mjesto."

"Sranje", uzvratila je umorno. "Casey", rekla je nakon kratke pauze.

"Što?"

"Casey treba preuzeti ovo. Ne neki Makedonac. Niti neki Britanac koji bi bio još gori zato što bi sebi zamišljao da nešto razumije."

Abdikadir i Josh razmijeniše poglede. "Samo da ja ne budem taj koji će mu to morati reći", rekao je Josh brzo.

Bisesa je podigla pogled prema Oku. "Vratit ću se, kopile jedno. I budi fin prema Caseyju. Ne zaboravi da znam više o tebi nego što sam im rekla..."

Abdikadir se namrštio. "Što to znači Bisesa?"

Da možda znam kako da se vratimo kući. Ali nije im to mogla reći, ne još. Ustala je. "Kada krećemo?"

40. JEZERO ZA VESLANJE

Putovanje će početi u Aleksandriji. Plovit će suprotno kazaljki na uri duž razvedene obale Sredozemlja: iz Egipta će krenuti na sjever, a potom na zapad duž južne obale Europe, sve do Gibraltarskog tjesnaca, a potom natrag uz sjeverne obale Afrike.

Ništa što je ovaj kralj poduzeo nije bilo skromno. Uostalom, on je bio Aleksandar Veliki. Tako ni njegov pohod po Sredozemlju, koje su njegovi savjetnici počeli nazivaju "Aleksandrovo jezero za veslanje", nije bio izuzetak.

Aleksandar se strašno razočarao kada je ustanovio da je grad koji je podigao na ušću Nila, njegova Aleksandrija na Nilu, nestao pri Diskontinuitetu. Ali nepokolebljivo je naredio jedinicama svoje vojske da započnu s podizanjem novog grada na istom mjestu, po planovima iščezlog. Osim toga, stavio je svojim inženjerima u zadatak da prokopaju novi kanal između Sueskog zaljeva i Nila. U međuvremenu, naredio je da se na brzinu izgradi privremena luka u Aleksandriji, kao i da mnogobrojno brodovlje sagrađeno u Indiji doplovi do Sueskog zaljeva, gdje je bilo rastavljeno na dijelove i kopnenim putom prevezeno do Sredozemlja. Bisesa se začudila kad se pokazalo da su bila potrebna samo dva mjeseca da se flota ponovo složi u Aleksandriji i bude potpuno spremna za plovidbu. Nakon dvodnevne svetkovine prinošenja žrtvi i veselja u naselju šatora u kojem su živjeli radnici, flota je isplovila.

U početku je Bisesi, odvojenoj od Mardukovog Oka prvi put u pet godina, plovidba bila vrlo ugodna. Provodila je glavninu vremena na palubi, promatrajući predjele koji su promicali pokraj nje ili slušajući složene međukulturne rasprave. Čak je i more sada bilo neobičnost. U njezino vrijeme, Sredozemlje je, oporavljajući se od višedesetljetnog zagađenja, postalo mješavina parka i rezervata za divljač, omeđeno velikim, nevidljivim električnim i zvučnim preprekama. Sada je ponovo bilo divlje, tako da je primjećivala dupine i kitove. Jednom joj se učinilo da je vidjela torpedno obličje nekog ogromnog morskog psa, većeg od svega iz njenih dana, bila je sigurna u to.

Nikada, međutim, nije bilo toplo. Često bi ujutro namirisala mraz u zraku. Izgledalo je da je svake godine sve hladnije, premda se to teško moglo pouzdano ustanoviti; požalila je što nisu od početka sustavno pratili klimatske podatke. No, usprkos hladnoći, shvatila je da se mora kloniti sunca. Britanci su počeli nositi na glavi rupce, pa su čak i preplanuli Makedonci dobivali opekotine. Na kraljevskim brodovima postavljene su široke nadstrešnice, a Aleksandrovi liječnici eksperimentirali su s mastima od magareće balege i palminog soka kao zaštitom od čini se sada pojačanog sunčevog zračenja. Oluje koje su uslijedile neposredno nakon Diskontinuiteta davno su završile, ali je klima očito i dalje bila nestabilna.

I noću je bilo neobično. Aleksandar i njegovi ljudi provodili bi noći u pijankama pod baldahinima. Ali Bisesa bi sjedila u nekom mračnom i tihom kutku palube i promatrala kako nedaleko od broda promiče kopno na kojem obično ne bi bilo nikakve svjetlosti. Ako bi bilo vedro, promatrala bi nešto izmijenjena zviježđa. Ali često bi viđala polarnu svjetlost, velike zidove, zastore i zavjese svjetlosti, vidljive trodimenzijske tvorbe koje su se nadnosile nad svijet utonuo u tamu. Nije ranije bila čula za polarnu svjetlost vidljivu na ovako niskim geografskim širinama, a ispunjavala ju je nelagoda pri pomisli što bi to moglo značiti; Diskontinuitet nije bio samo kozmetička pojava već je dublje zasjekao u tkivo svijeta.

Ponekad bi Josh sjedio s njom. A ponekad, ako bi Makedonci bili tihi, povukli bi se na neko tamno mjesto i vodili ljubav ili samo sjedili zagrljeni.

Ali većinu vremena provodila je sama. Slutila je da su joj prijatelji u pravu, da je u opasnosti da se potpuno izgubi u Oku. Bilo joj je potrebno da se ponovo usidri u svijetu, a u tome joj je čak i Josh bio smetnja. Ali bila je svjesna da ga ranjava, ponovo.

Navodna svrha putovanja bila je da se ispita novi svijet pa je tako Aleksandar svakih nekoliko dana slao istraživače na kopno. Za ove zadatke odabrao je malu skupinu Iranaca, Grka iz kolonija i Agrarijanaca; bili su to vrlo pokretljivi, fleksibilni vojnici, hrabri i samoinicijativni. Njima je pridodao nekoliko Britanaca, a uvijek bi se priključili i geometri i kartografi.

Prvi izvještaji, međutim, bili su razočaravajući. Istraživači su, doduše, od početka javljali o čudesima neobičnim oblicima stijena, područjima neobičnog raslinja, o još neobičnijim životinjama. Ali sve su to bili oblici svijeta prirode; međutim, gotovo da nije bilo ni traga djela ljudskih ruku. Drevna egipatska civilizacija, na primjer, potpuno je nestala. Veliki blokovi njenih monumentalnih građevina još su počivali neizvađeni iz kamenoloma, a u Dolini Kraljeva nije bilo ničeg što bi podsjećalo na čovječanstvo osim nekoliko obazrivih majmunolikih stvorenja koja su Britanci nazivali čovjekolikim majmunima i koja su se držala šumaraka. Putovanje uz obalu Judeje donijelo je olakšanje. Od Nazareta i Betlehema nije bilo ni traga kao ni od Krista i njegovog stradanja. Ali blizu mjesta gdje bi se trebao nalaziti Jeruzalem potaknuta je mala industrijska revolucija, pod upravom britanskih graditelja. Josh i Bisesa obišli su ljevaonice i radionice gdje su veseli britanski graditelji i znojavi makedonski radnici, kao i nekoliko bistrih Grka koji su pekli zanat, radili kotlove pod tlakom nalik na divovske lonce i eksperimentirali s prototipovima parobrodskih kotlova i željezničkih pruga. Graditelji su naučili koristiti arhaični grčki začinjenim engleskim riječima za pojmove poput radilica i klipnjača.

Kao i posvuda, ovdje je također vladala žurba da se stvari što prije naprave, prije negoli sjećanja i sposobnosti prvog naraštaja, prenijeti kroz Diskontinuitet, ne budu izgubljeni. Ali Aleksandar, kralj koji je uvijek išao na čelu svoje vojske, pokazao se kao skeptik kad je u pitanju bila tehnologija. Bilo je neophodno napraviti prototip da bi se on nečim oduševio. Tako je za njega napravljeno nešto nalik na znameniti eolipil Herona u izgubljenom vremenskom tijeku, pionira mehaničkih novotarija iz Aleksandrije običan kotao pod tlakom s dvije kose cjevčice iz kojih bi izlazila para i vrtjela kotao u krug, poput vrtne prskalice. Ali Eumenes je odmah naslutio mogućnosti korištenja ovog novog oblika snage.

Bio je to ipak težak posao. Britanci su imali samo malo korisnih alata, a infrastruktura industrije morala se podići doslovce od samih početaka, računajući tu i rudnike ugljena i željeza. Bisesa je procijenila da bi moglo proći i dvadeset godina prije no što bude moguća proizvodnja strojeva koji bi bili učinkoviti i snažni kao i, recimo, onaj Jamesa Watta.

"Ali ipak počinje iznova", rekao je Abdikadir. "Ubrzo, širom Aleksandrovog područja bit će crpki koje rade u sve dubljim rudnicima, parobroda koji krstare smanjenim Sredozemljem i velikih željezničkih mreža koje se pružaju na istok preko Azije do glavnog grada Mongola. Ovaj novi Jeruzalem bit će radionica svijeta."

"Ruddyju bi se to sviđalo", rekao je Josh. "Oduvijek su ga oduševljavali strojevi. Nalik su na novi soj bića na svijetu, govorio je. Uz to je rekao da je prijevoz zapravo civilizacija. Ako se kontinenti mogu ujediniti parobrodima i vlakovima, možda na novom svijetu neće više biti rata, pa čak ni nacija, osim jedinstvene čudesne nacije čovječanstva!"

"Mislio sam da je rekao da je navodnjavanje temelj civilizacije", primijetio je Abdikadir.

"I to!"

Bisesa je nježno uhvatila Josha za ruku. "Tvoj optimizam djeluje poput kafeina, Joshe."

Namrgodio se. "Pretpostavit ću da je to kompliment."

"Ali novi svijet nimalo neće sličiti na naš", rekao je Abdikadir. "Makedonaca je znatno više nego nas. Ako stvarno nastane svjetska država, u njoj će se govoriti grčki ako ne mongolski. A vjera će po svemu sudeći biti budizam..."

U svijetu bez mesija, neobični vremenski blizanci iz budističkog hrama duboko u Aziji počeli su pobuđivati zanimanje kako Makedonaca, tako i Mongola. Lamin kružni život izgledao je kao savršena metafora kako za Diskontinuitet tako i za neobično stanje u kome se svijet našao nakon njega, ali i za religiju koju je lama nenametljivo širio.

"Oh", rekao je Josh čeznutljivo, "kad bih samo mogao skoknuti dva ili tri stoljeća u budućnost i vidjeti što će izrasti iz sjemenja koje sijemo danas..."

Ali kako se putovanje nastavilo, ovakvi snovi o podizanju carstava i kroćenju svjetova izgledali su sve nevažniji.

Grčka je bila pusta. Iako su Aleksandrovi istraživači prokrstarili guste šume koje su prekrivale glavninu kopna, nisu naišli ni na kakav trag velikih gradova, Atene, Sparte i Tebe. Gotovo da uopće nije bilo ljudi: nekoliko divljaka grubog izgleda i ono što su istraživači opisali kao "podljudi". Više u nadi nego što je nešto predosjećao, Aleksandar je poslao izvidnice na sjever, u Makedoniju, da vidi da li se nešto zadržalo u njegovoj postojbini. Prošli su tjedni prije no što su se izvidnice vratile, donijevši nepovoljne vijesti.

"Izgleda", rekao je Aleksandar, uz oporu čežnju, "da u Grčkoj sada ima više lavova nego filozofa."

Ali čak ni lavova nije bilo previše, pomislila je tužno Bisesa.

Svugdje gdje bi putovali primjećivali su znakove ekoloških oštećenja i propadanja. Grčke šume polako su se pretvarale u kržljave travnate površine, Na području Turske čitava područja bila su spržena i lišena života, postavši pustoši boje hrđe "Crvena kao Mars", rekao je Abdikadir, kad se vratio iz jednog pohoda. A nakon što su istražili otok koji se nekada zvao Kreta, Josh je upitao: "Jeste li primijetili kako su se ptice prorijedile?"

Teško je bilo pouzdano procijeniti razmjere onoga što je izgubljeno zato što nije bilo načina da se sazna što je uopće prošlo kroz Diskontinuitet. Ali Bisesa je slutila da se upravo odigrava izumiranje velikog opsega. Mogli su samo nagađati što je do toga dovelo.

"Miješanje svega ovog moralo je dovesti do velike štete", rekla je Bisesa. "Ali mamuti u Parizu!" usprotivio se Josh. "Sabljasti tigrovi u rimskom koloseumu! Mir je sazdan od djelića, ali isto je i s kaleidoskopom, a on pravi predivne šare."

"Da, ali kad god izmiješaš populacije, dolazi do izumiranja: kad je uspostavljen kopneni most između Sjeverne i Južne Amerike, kada su ljudi raznijeli po cijelom svijetu štakore, koze i slično, došlo je do uništenja prvobitnog divljeg života. To je svakako na djelu i ovdje. Imate stvorenja iz dubine ledenog doba usporedo s glodavcima iz modernih gradova, a klima ne pogoduje ni jednima ni drugima. Sve što je preživjelo Diskontinuitet ili uništava svoje susjede ili biva uništeno."

"To vrijedi za nas", rekao je smrknuto Abdikadir. "Ni nama ne godi da se izmiješamo, zar ne?"

"Uvijek nastupa ili procvat ili propadanje", rekla je Bisesa. "Možda to objašnjava najezde kukaca, simptom narušene ekologije. Bolesti se također zasigurno prenose preko starih granica. Iznenađena sam što ne haraju epidemije."

"Ljudi su prilično rijetki", rekao je Abdikadir. No, čak i tako, možda smo jednostavno imali sreće..."

"Ali iz krošanja se ne čuje ptičji cvrkut!" požalio se Josh.

"Ptice su prve na udaru, Joshe", rekla je Bisesa. "Osjetljive su. Kad dođe do promjena klime, njihovi habitati, močvarna područja i obale, lako stradaju. Nestanak ptica loš je znak."

"Onda, ako stvari stoje tako loše po životinje..." Josh je udario šakom po ogradi. "Moramo nešto poduzeti."

Abdikadir se nasmijao, ali se brzo zaustavio. "Što, na primjer?"

"Ismijavaš me", rekao je Josh, crven u licu. Mahnuo je rukom, prateći tok misli. "Moramo sakupiti životinje u zoološke vrtove ili rezervate. Isto vrijedi i za raslinje, za stabla i biljke. I za ptice i kukce naročito za ptice! A onda, kada se prilike poboljšaju, ponovo sve možemo pustiti u divljinu..."

"Da sagradimo novi rajski vrt?" rekla je Bisesa. "Dragi Josh, nitko te ne ismijava. S tvojom zamisli o sakupljanju životinja u zoološke vrtove treba upoznati Aleksandra: ako su mamuti i špiljski medvjedi već oživljeni, sačuvajmo nekoliko primjeraka. Ali iz iskustva znamo da su prilike složenije i to teško stečenog iskustva. Sačuvati ekosferu da se i ne spominje njezino popravljanje nipošto nije lako, tim prije što nikada nismo potpuno shvatili kako točno ona funkcionira. Uopće nije statična; dinamična je i podliježe velikim ciklusima... Nestanci su neumitni; događaju se i u najpovoljnijim vremenima. Ma koliko se trudili, jednostavno ne možemo sve sačuvati."

"Što nam je onda raditi?" upitao je Josh. "Da dignemo ruke i pomirimo se sa sudbinom?"

"Ne", uzvratila je Bisesa. "Ali moramo prihvatiti naša ograničenja. Ima nas tako malo. Ne možemo spasiti svijet, Josh. Čak i ne znamo kako bismo to mogli izvesti. Bit će već dovoljno i ako spasimo samo sebe. Moramo biti strpljivi."

"Strpljenje, da", rekao je smrknuto Abdikadir. "Ali bio je dovoljan samo djelić sekunde da se nanesu teške rane Diskontinuiteta. A bit će potrebni milijuni godina da one zacijele..."

"A sve to nema veze s našom sudbinom", dodao je Josh. "Ako su bogovi Oka bili toliko mudri da raskomadaju prostor i vrijeme, zar nisu mogli predvidjeti što će se dogoditi s našom ekologijom?"

Zašutjeli su, zagledani u guste, ugrožene, prijeteće prašume Grčke koje su promicale pokraj njih.

41. ZEUSAMON

Italija je izgledala podjednako pusta kao i Grčka. Nisu zamijetili ni traga od gradovadržava kojih su se Makedonci sjećali niti od suvremenih gradova iz Bisesinog vremena. Čak ni na ušću Tibera nije bilo ni traga od onih lučkih radova carskoga Rima da bi se omogućilo pristajanje velikih brodova sa žitom koje je održavalo u životu ogromni grad.

Aleksandrovu pažnju pobudile su priče o tome kako će Rim, samo jedan od ambicioznih gradovadržava u njegovom vremenu, jednoga dana prerasti u carstvo ravno njegovom. Okupio je zato nekoliko riječnih brodova i, ležeći pod jarkocrvenim baldahinom, pošao u pohod uzvodno.

Lako je bilo prepoznati sedam rimskih brežuljaka. Ali mjesto je bilo nenastanjeno, ako se izuzme nekoliko ružnih brdskih utvrđenja koja su zdepasto ležala na Palatinu, gdje će se jednom uzdizati carski dvorci. Aleksandru se ovo učinilo kao dobra šala i velikodušno je odlučio poštedjeti živote svojih povijesnih konkurenata.

Proveli su noć u logoru podignutom nedaleko odatle, u močvarnoj nizini koja će postati Rimski forum. Bili su svjedoci novoj raskošnoj predstavi polarne svjetlosti koja je izmamila uzdahe Makedonaca.

Bisesa nije bila geolog, ali zapitala se što se moralo dogoditi duboko u jezgri svijeta nakon što je planet sastavljen iz vremenski različitih dijelova. Zemljina jezgra bilo je rotirajući željezni svijet veličine Mjeseca. Ako je spajanje vremenskih dijelova Mira išlo sve do središta planeta, taj veliki, grubo sklepani podplanet bit će da je nalikovao na žrvanj. Bile bi poremećene struje i u vanjskim omotačima, u plastu; perjanice rastopljenog stijenja, šikljanja visoka stotinama kilometara, izlijetale bi na sve strane, međusobno se sudarajući. Možda se djelovanje ovih dubokih poremećaja sada izražavalo na površini planeta. Zemljino magnetsko polje, stvoreno radom velikog željeznog dinama u rotirajućoj jezgri, bit će da se urušilo. Možda je to objašnjavalo aurore kao i okolnost da su im kompasi bili neupotrebljivi. U normalnim vremenima, magnetski omotač štitio je krhke oblike života od ubojite kiše iz svemira: teških čestica sa Sunca i naleta ostataka eksplozija supernova. Prije no što se magnetsko polje ponovo ne uspostavi, zračenje će pustošiti površinu planeta izazivajući pojavu raka kože i mnoštva mutacija, od kojih će gotovo sve biti štetne. A ako se urušio i delikatan ozonski omotač, onda više ništa ne bi stajalo na putu plimi ultraljubičastog zračenja; bilo bi to objašnjenje vrlo snažne sunčeve svjetlosti, a od toga bi živa stvorenja na površini Zemlje pretrpjela još veću štetu.

No, postojala su i druga područja života. Pomislila je na duboku, toplu biosferu, na drevna, termička stvorenja koja su opstala još iz najranijih dana Zemlje, obitavajući oko oceanskih toplinskih otvora i u dubokim stijenama. Njima pojačano ultraljubičasto zračenje na površini ne bi naškodilo ali ako je svijet bio isječen na kriške sve do jezgra, onda su i njihova drevna staništa razdijeljena, baš kao i površina. Da li se u dubinskim stijenama odigravao proces sporog izumiranja, kao i gore? I je li pod zemljom također bilo Očiju koje su to promatrale?

Flota je nastavila plovidbu, idući duž južne obale Francuske, a potom i duž istočne i južne Španjolske, na putu prema Gibraltaru.

Bilo je malo tragova ljudi, ali u stjenovitim predjelima južne Španjolske izviđači su naišli na jedan soj zdepastih i snažnih ljudskih bića, s izbočenim kostima iznad očiju, koji bi pobjegli čim bi spazili Makedonce. Bisesa je znala da je ovo područje bilo jedno od posljednjih uporišta neandertalaca pred homo sapiensom koji je napredovao preko zapadne Europe. Ako su ovo kasni neandertalci, mudro su postupili što su bježali od modernih ljudi.

Aleksandra je znatno više zanimao tjesnac kojeg je on nazivao Herkulovi stupovi. Ocean koji se prostirao s druge strane nije bio sasvim nepoznat Aleksandrovom vremenu. Dva stoljeća prije Aleksandra, Kartažanin Hano hrabro je otplovio na jug duž atlantske obale Afrike. Bilo je i manje pouzdanih svjedočanstava o istraživačima koji su krenuli na sjever, gdje su našli neobične, hladne zemlje; led bi tu nastajao i usred ljeta, a sunce ne bi zalazilo ni u ponoć. Aleksandru je ovdje od pomoći bilo i novo znanje o tome kakvog je oblika svijet; ovakve neobičnosti bilo je lako objasniti ako ste znali da plovite po površini lopte.

Aleksandar je čeznuo za tim da se otisne u ogromni ocean s druge strane tjesnaca. I Josh je bio svim srcem za to, želeći da dođe u dodir sa zajednicom u Chicagu koja možda ne potječe daleko od njegovog vremena. No, Aleksandra je više zanimalo da stigne do novog otoka usred Atlantika, o kojem je Sojuz izvijestio: očarali su ga Bisesini opisi putovanja na Mjesec; rekao je da je osvojiti neku zemlju jedna stvar, ali nešto sasvim drugo biti prvi koji je zakoračio tamo.

Ali čak se i jedan kralj suočavao s ograničenjima. Prije svega, njegovi mali brodovi nisu mogli biti na moru duže od nekoliko dana, a da ne pristanu uz obalu. Tihe riječi njegovih savjetnika uvjerile su ga na kraju da će novi svijet na zapadu morati pričekati neku drugu priliku. I tako, uz nevoljkost pomiješanu s očekivanjima, Aleksandar se suglasio da krenu natrag.

Flota je zaplovila duž južne obale Sredozemlja, pokraj Afrike. Putovanje je protjecalo bez poteškoća, a obala je, kako je izgledalo, bila nenastanjena.

Bisesa se ponovo povukla u sebe. Tjedni provedeni na Aleksandrovom putovanju odvojili su je od žive silovitosti vremena u društvu Oka i pružile su joj priliku da razmisli o onome što je doznala. Sadašnja jednoličnost kako mora tako i kopna oživjela je u njenom umu tajne Oka.

Abdikadir, a naročito Josh, pokušavali su izvući je iz čahure u koju se ponovo zatvorila. Jedne noći, dok su sjedili na palubi, Josh je prošaputao: "I dalje ne shvaćam kako znaš. Kad pogledam Oko, ne osjećam ništa. Spreman sam povjerovati u to da svatko od nas ima unutarnji osjećaj za druge, da umovi, djelići vodene prašine u velikom, tamnom oceanu vremena, imaju načina da se međusobno potraže i nađu. Za mene je Oko ogromna i teška tajna, kao i, jasno, središte nepojmljive moći ali to je moć stroja, a ne uma."

"Nije um, točno", rekla je Bisesa. "Ali je kanal prema umovima. Oni su poput sjena na kraju mračnog hodnika. Ali tamo su." Nije bilo ljudskih riječi kojima se moglo opisati ovo opažanje jer, kako je slutila, nijedno ljudsko biće još nije iskusilo ništa slično. "Moraš mi vjerovati, Joshe."

Čvršće je obavio ruke oko nje. "Naravno da ti vjerujem. Zar bih inače bio ovdje?"

"Znaš, ponekad imam dojam da su svi ovi vremenski odsječci koje posjećujemo samo dijelovi mašte. Fragmenti sna."

Abdikadir se namrgodio; plave oči zasvjetlucale su mu u sjaju svjetiljki. "Što želiš reći?"

"Čini mi se", rekla je, razmislivši kratko kako da mu to objasni, "da smo u izvjesnom smislu mi sadržani u Oku." Onda se vratila na pouzdani teren fizike. "Zamisli to na ovaj način. Temeljne jedinice naše stvarnosti..."

"Majušne strune", prekinuo ju je Josh.

"Tako je. One nisu, zapravo, poput struna na violini. Postoje razni načini na koje mogu biti obavijene oko stratuma, svog rezonatora. Pokušaj sebi predočiti kako neke petlje struna slobodno lebde na površini rezonatora dok ga druge opasuju. Ako promijeniš dimenzije stratuma učiniš ga debljim namotaj na energija strune će se povećati, ali će se vibracijska energija petlji smanjiti. A to će se odraziti na svemir dostupan našim osjetilima. Ako nastaviš u tom pravcu, dvije dimenzije, dugačka i kratka, zamijenit će mjesta... One su obrnuto razmjerne..."

Josh je odmahnuo glavom. "Izgubio sam se."

"Mislim da nam Bisesa želi reći", priključio se Abdikadir, "da su u ovom modelu fizike vrlo velike i vrlo male udaljenosti na neki način ekvivalentne."

"Da", potvrdila je. "Tako je. Kozmičko i subatomsko jedno je inverzija drugog, ako ih sagledaš na pravi način."

"A Oko..."

"Oko sadrži moju sliku", nastavila je, "baš kao što se na mojoj mrežnici nalazi projicirana tvoja slika, Josh. Ali mislim da kod Oka stvarnost moje slike, kao i slike svijeta, nije samo puka projekcija."

Abdikadir se namrštio. "Onda izobličene slike u Oku nisu samo sjene stvarnosti. Manipuliranjem tim slikama Oko je na neki način u stanju upravljati onim što se zbiva u vanjskom svijetu. Možda je tako uspelo izvesti Diskontinuitet. Jesi li na to mislila?"

"Kao vudu lutkice", rekao je Josh, ushićen razumijevanjem. "Oko sadrži vudu svijet... Ali Abdikadir nije sasvim u pravu zar ne, Bisesa? Oko, zapravo, ništa ne radi. Rekla si da je Oko, iako čudesno, samo oruđe. Kao i da si osjetila... nazočnosti... s one strane Oka, koje upravljaju njime. Oko, dakle, nije neki demonski, upravljački entitet. Ono je samo..."

"Kontrolna ploča", prošaputala je. "Oduvijek sam znala da si bistar, Joshe."

"Ah", rekao je lagano Abdikadir. "Počinjem shvaćati. Smatraš da imaš izvjestan pristup toj kontrolnoj ploči. Da možeš djelovati na Oko. I to je ono što te plaši." Nije mogla sresti njegov pogled.

"Ali", rekao je zadivljeno Josh, "ako možeš utjecati na Oko što si zatražila od njega?"

Sakrila je lice. "Da mi dopusti vratiti se kući", prošaputala je. "I mislim..."

"Što?"

"Mislim da hoće."

Dvojica muškaraca ostala su bez riječi, zaprepaštena. Ali ona je to konačno izgovorila i sada je znala da će se, čim se ovo putovanje završi, morati još jednom suočiti s Okom, ponovno ga izazvati ili stradati u tom pokušaju.

Nekoliko dana prije povratka u Aleksandriju flota se zaustavila uz obalu. Geometri su pružili uvjeravanja Aleksandru da se na ovom mjestu nalazio Paraetonijum, grad koji je jednom posjetio i od koga sada nije bilo ni traga. Tu ih je čekao Eumenesa. Rekao je da se želi pridružiti svome kralju koji se spremao poći tragom najznačajnijeg hodočašća svog života. Aleksandar je poslao izviđače da sakupe deve. Kada su dovedene, natovarene su zalihama vode za petodnevno putovanje. Na putovanje je ubrzo krenula mala skupina od desetak članova, među kojima su bili Aleksandar, Eumenes, Josh i Bisesa, te nekoliko tjelohranitelja. Makedonci su se obavili u dugačke, lepršave odore, nalik na one koje nose beduini: bili su već ovdje i znali su što mogu očekivati. Moderni su se držali njihovog uzora.

Pošli su na jug, u dubinu kopna. Putovanje će potrajati nekoliko dana. Idući granicom između suvremenog Egipta i Libije, kretali su se lancem erodiranih brda. Kako joj je ukočenost popuštala, a mišići i pluća sve bolje radili, Bisesa je ubrzo potisnula sve misli pred jednostavnom fizičkom jednoličnošću koračanja. I ovo je terapija, pomislila je oporo. Noću bi spavali u šatorima i beduinskim odorama. Ali drugoga dana podigla se pješčana oluja, nalik na toplu mećavu grubog pijeska. Potom su se zaputili dubokim klancem koji je začudo bio prekriven ostatcima školjki, a onda kroz predio stijena isklesanih vjetrom, pa preko visoravni posute oštrim šljunkom.

Konačno su stigli do jedne male oaze. Bilo je tu stabala palmi, čak i nekih ptica, prepelica ili sokolova, preživjelih u ovoj pustoši slanih ravnica. Mjestom je vladala sablasna, ruševna utvrda, a mala svetišta stajala su napola skrivena raslinjem među izvorima. Nije bilo ljudi, nikakvog znaka da tu netko boravi, ništa drugom osim slikovite ruševine.

Aleksandar je istupio naprijed, okružen tjelohraniteljima. Prošao je pokraj erodiranih temelja iščezlih zdanja i stigao do stubišta koja su vodila do nečega što je nekada bio hram. Upadljivo se tresao dok se penjao tim trošnim stubama. Stigao je do gole, prašnjave platforme pa kleknuo pognute glave.

"Kad smo prvi put bili ovdje", promrmljao je Eumenes, "ovo mjesto je bilo staro, ali ne u ruševinama. Bog Amon dovezao se u svojoj svetoj barci, koju su nosili pročišćeni nositelji, dok su djevice pjevale pjesme o božanstvu. Kralj je ušao u svetinju nad svetinjama, majušnu prostoriju s krovom od stabala palmi, gdje se obratio proročištu. Nikada nije otkrio koje je pitanje postavio, čak ni meni, pa ni Hefaistionu. Upravo na tom mjestu saznao je da je i sam božanstvo."

Bisesi je bila poznata ta priča. Tijekom Aleksandrovog prvog hodočašća, Makedonci su poistovjetili libijskog boga ovnujske glave Amona s grčkim Zeusom, a Aleksandar je doznao da je ZeusAmon njegov pravi otac, a ne makedonski kralj Filip. Od tada će Amon zauvijek imati posebno mjesto u njegovom srcu.

Kralj je izgledao slomljen. Možda se nadao da je hram nekako uspio preživjeti Diskontinuitet, da je ovo mjesto, njemu najsvetije, možda pošteđeno. Ali nije bilo tako. Ovdje nije zatekao ništa drugo do mrtvu težinu vremena.

"Reci mu", prošaputala je Bisesa Eumenesu, "da nije uvijek bilo ovako. Reci mu da je nakon devet stoljeća, kada je ovo mjesto bilo dio Rimskog carstva, u kojem je kršćanstvo tada već postalo službena religija, ovdje i dalje imao skupinu sljedbenika, u ovoj oazi, koji su se klanjali ZeusuAmonu, kao i samom Aleksandru." Eumenes je smrknuto klimnuo glavom i biranim riječima priopćio kralju novosti iz budućnosti. Aleksandar je uzvratio na njih, a Eumenes je preveo Bisesi. "Kaže da čak ni jedan bog ne može savladati vrijeme, ali da bi devet stotina godina trebalo biti dovoljno za svakoga."

Zadržali su se jedan dan u oazi da se deve oporave i napiju vode, a onda su se vratili na obalu.

42. POSLJEDNJA NOĆ

Tjedan dana nakon povratka u Babilon, Bisesa je objavila da smatra da će je Mardukovo Oko vratiti kući.

Ovo je naišlo na opću nevjericu, čak i među njezinim najprisnijim prijateljima. Osjetila je da Abdikadir misli da je riječ samo o pukom priželjkivanju, da su njeni zaključci o Oku i o entitetima što stoje iza njega samo maštanja da je sve to ništa više doli ono u što je željela povjerovati.

Aleksandar joj je, međutim, postavio jednostavno pitanje. "Zašto baš ti?"

"Zato što sam ja to zatražila od njega", odgovorila je jednostavno.

On je razmislio kratko o tome, pa klimnuo glavom u znak suglasnosti.

Skeptični ili nje, njeni prijatelji, moderni, Britanci i Makedonci, prihvatili su njenu iskrenost i bez izlišnih pitanja pružili joj pomoć oko priprema za odlazak. Nije bilo protivljenja ni kada je obznanila datum odlaska. I dalje nije imala nikakvog dokaz, pa čak nije bila ni sigurna da valjano tumači svoje nepotpune zaključke o Oku. Ali svi su je ozbiljno shvatili, što joj je laskalo, iako je bilo onih koji su primijetili da će izgledati glupo ako je Oko iznevjeri.

Posljednji dan se bližio. Bisesa je sjedila s Joshom u Mardukovoj prostoriji, dok je povrh njih bešumno lebdjelo Oko. Iako su bili zagrljeni, u tome nije bilo strasti. Vodili su ljubav pred Okom, prkoseći time njegovom hladnom pogledu, ali čak ni u tim trenucima nisu ga mogli isključit iz svijesti. Sve što su sada željeli, sve što su mogli očekivati jedno od drugog, bila je utjeha.

"Misliš li", prošaputao je Josh, "da uopće mare zbog onoga što su učinili zbog svijeta koji su razorili, zbog onih koji su stradali?"

"Ne. Oh, možda se na izvjestan akademski način zanimaju za takve osjećaje. Ali ništa više od toga."

"Onda su manje od nas. Ako vidim ubijenu životinju, to me pogađa, osjećam bol."

"Da", uzvratila je strpljivo, "ali, Joshe, ti ne mariš zbog milijuna bakterija koje umiru u tvojoj utrobi svake sekunde. Mi nismo bakterije; mi smo složena, nezavisna, svjesna stvorenja. Ali oni su toliko iznad nas da smo mi svedeni gotovo na ništa."

"Zašto te onda šalju kući?"

"Ne znam. Zato što ih to možda zabavlja."

Zagledao se u nju. "Nije bitno što oni žele. Jesi li sigurna da je to ono što ti želiš, Bisesa? Čak i ako se vratiš kući, što ako te Myra ne bude željela?"

Okrenula se i pogledala ga. Oči su mu izgledale krupne u svjetlosti uljanica, a koža vrlo glatka i mladolika. "To je smiješno."

"Jesi li sigurna? Bisesa, tko si ti? Tko je ona? Nakon Diskontinuiteta od nas su ostali samo dijelovi rasuti po svjetovima. Možda se neki djelić tebe može vratiti nekom djeliću Myre..."

Srdžba je navrla u nju kada su se složeni osjećaji prema Myri i Joshu prepleli. "Ne znaš što pričaš."

Uzdahnuo je. "Ne možeš se vratiti, Bisesa. To ništa ne bi značilo. Ostani ovdje." Uhvatio ju je za ruke. "Trebamo graditi kuće, gajiti usjeve podizati djecu. Ostani ovdje sa mnom, Bisesa, i rodi mi djecu. Ovaj svijet više nije neki strani artefakt; to je naš dom."

Odjednom je smekšala. "Oh, Joshe." Privukla ga je k sebi. "Dragi Joshe. Molim te da mi vjeruješ da želim ostati. Ali ne mogu. Nije samo Myra u pitanju. Ovo je prigoda, Joshe. Prigoda koju nisu ponudili nikome drugome. Ma kakve bile njihove pobude, moram je iskoristiti."

"Zašto?"

"Zbog onoga što mogu saznati. O tome zašto se ovo dogodilo. O njima. O tome što bismo mogli poduzeti u budućnosti."

"Ah." Osmjehnuo se čeznutljivo. "Morao sam znati. Mogu raspravljati s majkom o njenoj ljubavi prema djetetu, ali nema rasprave kada je riječ o dužnostima vojnika."

"Oh, Joshe..."

"Povedi me s sobom."

Odmakla se, začuđena. "Nisam to očekivala."

"Bisesa, ti si mi sve. Ne želim ostati ovdje bez tebe. Želim poći s tobom, ma kuda išla."

"Ali mogu nastradati", primijetila je blago.

"Ako umrem pokraj tebe, bit ću sretan. Što će mi život bez tebe?"

"Joshe ne znam što bih ti rekla. Sve što činim samo te ranjava."

"Ne", rekao je nježno. "Myra je uvijek tu, ako ne između nas, onda uz tebe. To razumijem."

"Čak i tako, nitko me još nije ovako volio."

Ponovo su se zagrlili. Neko vrijeme proveli su u šutnji.

"Znaš", oglasi se on napokon, "oni nemaju ime."

"Tko?"

"Zlokobna inteligencija koja je sve ovo izvela. Oni nisu Bog ni bogovi..."

"Nisu", suglasila se pa zatvorila oči. I sada ih je osjećala, poput povjetarca iz srca jednog starog, umirućeg stabla, osušenog, šuškavog, raspadajućeg. "Nisu bogovi. Iz ovog su svemira, potječu iz njega, kao i mi. Ali stari su, užasno stari, nezamislivo stari."

"Živjeli su predugo."

"Možda."

"Onda ćemo ih tako nazvati." Podigao je pogled prema Oku, isturivši bradu, prkosno. "Prvorođeni. Dabogda trunuli u paklu."

U čast Bisesinog neobičnog odlaska Aleksandar je naredio da se organizira velika gozba. Potrajala je tri dana i tri noći. Bilo je tu sportskih nadmetanja, utrka konja, plesa i glazbe čak i jedna ogromna batue u mongolskom stilu. Priče o ovom lovu očarale su čak i Aleksandra Velikog.

Posljednje noći Bisesa i Josh bili su počasni gosti na raskošnom banketu u dvorcu koji je Aleksandar zauzeo za sebe. Sam kralj ukazao joj je počast time što se odjenuo kao Amon, njegov otacbog; nosio je papuče, rogove i grimizni ogrtač. Bila je to žestoka, bučna, pijana proslava. U tri sata nakon ponoći alkohol je konačno izbacio iz sedla sirotog Josha koga su Aleksandrovi komornici morali odnijeti u jednu spavaću sobu.

U svjetlost samo jedne uljanice, Bisesa, Abdikadir i Casey sjedili su na skupim sofama, blisko primaknutim, dok je u ognjištu između njih plamsala mala vatra. Casey je pio iz visokog, staklenog pehara. Pružio ga je Bisesi. "Babilonsko vino. Bolje je od makedonskog octa. Hoćeš malo?"

Osmjehnula se i odmahnula glavom. "Mislim da moram biti trijezna sutra."

"Barem ti", zabrundao je Casey, "kad već Josh nije."

"Evo nas, dakle", rekao je Abdikadir, "posljednji preživjeli iz dvadeset prvog stoljeća. Ne sjećam se kad smo nas troje posljednji put bili sami."

"Nismo bili još od pada helikoptera", rekao je Casey.

"Ti to tako vidiš?" upitala je Bisesa. "To nije dan kada se svijet raspao po šavovima nego je dan kada smo izgubili Ptičicu!"

Casey je slegnuo ramenima. "Ja sam profesionalac. Izgubio sam brod."

Klimnula je glavom. "Ti si dobar čovjek, Casey. Daj mi malo toga." Uzela je pehar od njega i otpila dobar gutljaj vina. Bilo je bogato, djelovalo je vrlo staro, gotovo suho, proizvod zrelog vinograda.

Abdikadir ju je promatrao, dok su mu plave oči svjetlucale. "Razgovarao sam s Joshom prije no što se toliko napio da više nije mogao govoriti. Misli da kriješ nešto od njega... čak i sada... nešto o Oku."

"Ne znam što bih mi rekla", odgovorila je. "On je čovjek devetnaestog stoljeća. Kriste, tako je mlad."

"Ali nije dijete, Bis", rekao je Casey. "Njegovi vršnjaci ginuli su za nas u sukobu s Mongolima. A svjesna si da je spreman dati život za tebe."

"Jesam."

"Dakle", upitao je Abdikadir, "što je to što mu ne želiš reći?"

"Moje najgore slutnje."

"O čemu?"

"O činjenicama koje su nam jednostavno bole oči još od prvog dana. Momci, naš komadić Afganistana i odsječak neba iznad njega u kojem se zatekao Sojuz sve je što je prošlo kroz Diskontinuitet iz našeg vremena. A iako smo pažljivo tragali, nismo našli ništa iz nekog kasnijeg vremena. Mi smo najmlađi uzorak. Zar vam to ne izgleda čudno? Zašto bi se povijesni projekt od dva milijuna godina završio s nama?"

Abdikadir je klimnuo glavom. "Ah. Zato što smo posljednji. Nakon nas nije bilo ničeg što bi se moglo uzeti kao uzorak. Naša godina je posljednja, posljednji je i mjesec čak je i dan posljednji."

"Mislim", rekla je Bisesa polako, "da se nešto užasno moralo dogoditi tog posljednjeg dana, užasno po čovječanstvo ili po svijet. Možda zbog toga ne trebamo brinuti o vremenskim paradoksima. O vraćanju u prošlost i promjeni povijesti. Zato što je nakon nas Zemlja ostala bez povijesti koja bi se mogla promijeniti..."

"A možda", rekao je Abdikadir, "je to odgovor na pitanje koje mi je palo na pamet dok si pričala o prostorvremenskim poderotinama. Zasigurno je bila neophodna ogromna količina energije da se prostorvrijeme tako raskomada. Je li to ono što čeka Zemlju?" Mahnuo je rukama. "Neka kolosalna katastrofa: veliki odljev energije spram koje je Zemlja tek poput pahuljice u peći, energetska oluja koja remeti sam prostor i vrijeme..."

Casey je zatvorio oči i otpio još vina. "Isuse, Bis. Znao sam da ćeš mi pokvariti raspoloženje."

"A možda su zbog toga i uzeti uzorci", rekao je Abdikadir.

Nije ga shvatila. "Na što misliš?"

"Ako znaš da će izbiti požar u knjižnici, što radiš? Juriš kroz sobe, uzimaš što stigneš. Možda je stvaranje Mira vježba za spašavanje."

"Ili za pljačku", primijetio je Casey, i dalje zatvorenih očiju.

"Što?"

"Možda ti Prvorođeni nisu ovdje samo da bi zabilježili kraj. Možda su ga oni izazvali. Kladim se da ti ta mogućnost nije pala na pamet, Bis."

"Zašto to ne možeš reći Joshu?" upitao je Abdikadir.

"Zato što je tako pun nade. Ne mogu ga ostaviti bez nje."

Neko vrijeme sjedili su u napetoj, teškoj tišini. Onda su počeli pričati o budućim planovima.

"Mislim", rekao je Abdikadir, "da Eumenes u meni vidi korisno oruđe u svojim beskrajnim nastojanjima da nečim zaposli kralja. Izgleda da su Prvorođeni sačuvali dijelove čovječanstva možda iz vremena neposredno nakon odvajanja od čimpanzi ali koji su bili baš prvi? Koje su osobine tih najdaljih, najdlakavijih predaka Prvorođeni prepoznali kao ljudske? To je izazov kojim ću mahnuti pred Aleksandrovim nosom..."

"Plemenita ambicija", rekla je Bisesa. Sumnjala je, međutim, da će se Aleksandar upecati na to. Aleksandrov pogled na svijet oblikovat će neposrednu budućnost a to je bio san o junacima, bogovima i mitovima, a ne nastojanje da se riješe znanstvene zagonetke. "Uvjerena sam da ćeš naći mjesto za sebe ma kuda krenuo, Abdi."

Osmjehnuo se. "Mislim da sam oduvijek bio sklon sufističkoj tradiciji. Unutarnje istraživanje vjere: nije bitno gdje se nalazim."

"Kad bih se i ja barem tako osjećala", rekla je iskreno.

"Što se mene tiče", umiješao se Casey, "ne želim proživjeti svoj život u tematskom parku Jamesa Watta. Pokušavam udariti temelje nekim industrijskim granama, elektrotehnici, čak možda elektronici..."

"Što znači", rekao je suho Abdikadir, "da namjerava postati učitelj."

Casey se malo promeškoljio. Onda se potapšao po širokom čelu, "Samo želim poraditi na tome da ono što se nalazi ovdje ne nestane kad ja umrem, pa da onda generacije ubogih sapiensa moraju otkrivati sve iznova."

Bisesa ga je stisnula za ruku. "U redu je, Casey, uvjerena sam da ćeš biti odličan učitelj. Oduvijek sam te zamišljala kao zamjenu za oca."

Caseyjevo psovanje na engleskom, grčkom, pa čak i mongolskom, bilo je impresivno.

Bisesa je ustala. "Momci žao mi je, ali mislim da moram na spavanje."

Kao po dogovoru, skočili su na noge i svi troje se zagrlili, priljubljenih glava, kao nogometaši nakon zabijenog gola.

"Je li ti potreban plavi bombarder?" upitao je Casey.

"Imam ga... Još nešto", prošaputala je Bisesa. Oslobodite čovjekolike majmune. Ako ja mogu izaći iz kaveza, neka izađu i oni."

"Obećavam", rekao je Casey. "Bez opraštanja, Bis."

"Bez opraštanja."

"Zašto je život dan?" rekao je Abdikadir. "Da bi nam bio otet?"

"Milton", zabrundao je Casey. "Izgubljeni raj, zar ne? Sotonin izazov Bogu."

"Ne prestaješ me oduševljavati, Case", rekla je Bisesa. "Prvorođeni nisu bogovi." Hladno se nasmijala. "Ali oduvijek sam se divila Sotoni."

"Jebeš to", rekao je Casey. "Prvorođeni moraju biti zaustavljeni."

Protekao je još jedan, dugi trenutak, a onda se ona odvojila iz zagrljaja i ostavila ih s njihovim vinom.

Bisesa je potražila Eumenesa i zatražila dopuštenja da napusti banket.

Eumenes je bio sabran i naizgled trijezan. "Vrlo dobro", rekao je na svom nezgrapnom engleskom. "Ali, gospođo, samo pod uvjetom da mi bude dopušteno da vas malo otpratim."

U pratnji nekoliko stražara, krenuli su babilonskom svečanom cestom. Zastali su kod kuće koju je za sebe uzeo satnik Grove. Grove ju je zagrlio i poželio joj sreću na svom lokalnom narječju. Bisesa i Eumenes produžiše dalje, izišavši iz grada kroz Ištarine dveri; zaputili su se prema šatorima u kojima je bila smještena vojska. Noć je bila vedra i hladna; odozgo su ih promatrale neznane zvijezde, a srpasti Mjesec probijao se kroz rijetke, visoke, žućkaste oblake. Kad bi vojnici prepoznali Bisesu, pozdravljali su je uzvicima i mahanjem. Vojnici i njihovi pratioci dobili su od kralja vina i mesa u Bisesinu čast. Uskoro, kao da se cijeli bivak razbudio: svjetiljke u šatorima počeše se paliti, a glazba i uzvici dizali su se poput dima.

"Svima je žao što odlaziš", promrmljao je Eumenes.

"To je samo prigoda da se malo provesele."

"Ne bi trebala... ovaj... podcijeniti ono što ste učinili. Našli smo se okupljeni na ovome svijetu skrpljenom iz dijelova. Vladala je velika sumnjičavost, čak i nerazumijevanje, između raznih skupina, a vas troje iz dvadeset prvog stoljeća bili ste najmalobrojniji i najusamljeniji. Ali bez vaše pomoći, čak ni Aleksandrova vještina ne bi bila dovoljna protiv Mongola. Postali smo nevjerojatna obitelj."

"Da, zar ne? Mislim da to govori nešto o trajnim vrijednostima ljudskog duha."

"Tako je." Zastao je i pogledao ju je. U njegovom izrazu bilo je smrknute ljutnje koju je ona već vidjela. "Tamo gdje ideš, suočavajući se s neprijateljem koga čak ni Aleksandar nije mogao izazvati, moraš se ponovo osloniti na te vrijednosti. U ime svih nas."

Žena nekog vojnika sjedila je na niskoj stolici pred šatorom, dojeći novorođenče. Djetetovo lice bilo je blijedi disk, nalik na Mjesec. Majka je primijetila da ih Bisesa promatra i osmjehnula se.

"Babilonski astronomi", rekao je Eumenes, "odlučili su da Diskontinuitet proglase za početak novog kalendara, nove godine zapravo, za početak jednog od njihovih velikih ciklusa, takozvane Velike Godine. Sve počinje iznova toga dana. Prva djeca začeta na Miru već su rođena. Ona nisu postojala na svjetovima s kojih smo došli nisu ni mogla zato što im roditelji potječu iz različitih epoha ali njihova prošlost nije fragmentarna kao naša; ona postoje jedino ovdje. Pitam se što će raditi kada porastu?"

Promotrila je njegovo lice pri slaboj rasvjeti. "Ti puno razumiješ", rekla je.

Ljupko se osmjehnuo. "Kao što Casey kaže, poput svih antičkih Grka, krase me pamet i ljepota. Što si drugo i očekivala." Čvrsto su se zagrlili. Potom su krenuli natrag u grad.

43. MARDUKOVO OKO

Kad je Bisesa stigla u Mardukov hram sljedećeg jutra, Abdikadir ju je čekao, a Casey je već radio, provjeravajući opremu sa senzorima. Bili su tu zbog nje; dirnula ju je njihova vjera u nju i umirila njihova stručnost.

I Josh je bio tu. Dok je Bisesa nosila letački kombinezon, već sav pokrpan, Josh je imao na sebi izgužvano flanelsko odijelo i košulju, kao i, prilično besmisleno, kravatu. Ali, pomislila je, nitko nije imao predodžbu o tome s čim će se danas suočiti; zašto se ne bi pojavili u najboljem izdanju?

No, lice mu je bilo blijedo, a imao je i krupne podočnjake. "Dovraga i glavobolja barem se ne mogu osjećati lošije, ma što se dogodilo."

Bisesa se osjećala neuobičajeno nestrpljivo i razdražljivo. "Obavimo tu stvar", rekla je. "Uzmi." Pružila mu je malenu naprtnjaču.

Sumnjičavo ga je pogledao. "Što je unutra?"

"Voda. Suha hrana. Nešto lijekova."

"Misliš da će nam to biti potrebno? Bisesa, ulazimo u Mardukovo oko, ne spremamo se na pješačenje kroz pustinju."

"Bisesa ima pravo", rekao je oštro Abdikadir. "Treba se pripremiti za sve što možemo." Uzeo je naprtnjaču i dodao ga Joshu. "Uzimaj."

"Ako namjeravaš gnjaviti cijelim putem", rekla je Bisesa Joshu, "ostavit ću te ovdje."

Joshovo bolno lice izvilo se u smiješak. "Bit ću dobar." Bisesa se osvrnula po prostoriji. "Rekla sam Eumenesu i Groveu da drže ljude podalje. Bila bih zadovoljnija da su evakuirali grad, ali to izgleda nije bilo praktično... Jesmo li što zaboravili?" Bila je na zahodu, oprala zube: jednostavni ljudski poslovi, ali pitala se gdje će i kada imati prilike za njih sljedeći put. "Abdi, čuvaj mi telefon."

"Obećao sam to", rekao je blago Abdikadir. "Ima još nešto." Pružio joj je dva lista papira, babilonskog pergamenta, uredno presavijena i zapečaćena. "Ako nemaš ništa protiv..."

"Od tebe?"

"Od mene i Caseyja. Ako je moguće... ako uspiješ naći naše obitelji..."

Bisesa je uzela pisma i stavila ih u letački kombinezon. "Pobrinut ću se da ih dobiju."

Casey je klimnuo glavom, a onda je objavio: "Nešto se događa." Podesio je slušalice i kucnuo po elektromagnetskom senzoru izvađenom iz uništenog radija u helikopteru. Podigao je pogled prema Oku. "Ne vidim nikakvu promjenu. Ali signal se pojačava. Izgleda da te netko očekuje, Bisesa."

Bisesa je uhvatila Josha za ruku. "Treba zauzeti mjesta."

"Gdje?" Povjetarac mu je oborio jedan čuperak na čelo.

"Nemam pojma", uzvratila je ona, podigavši mu nježnom kretnjom čuperak. Ali lahor je ponovo puhnuo, prešavši po Joshovom licu, povjetarac koji naizgled niotkuda nije puhao prema središtu prostorije.

"To je Oko", rekao je Abdikadir. Komadi papira i labavi kablovi zalepršali su uokolo. "Udiše. Bisesa, budi spremna."

Lahor je prerastao u vjetar koji je strujao prema središtu prostorije. Bisesa je osjećala njegov tlak na leđima. Povukla je Josha sa sobom, teturajući pošavši Oku. Nepomično je lebdjelo kao i uvijek, vraćajući joj njen vudu odraz, ali slobodni papiri i slama dolijetali su i lijepili se uz njegovu površinu.

Casey je strgnuo slušalice s glave. "Do vraga! Zvižduk... elektromagnetski pisak... spržio je svu opremu. Ova stvar nekome šalje signal, ali svakako ne meni..."

"Vrijeme je", rekao je Josh.

Da, pomislila je. Na nekoj dubokoj razini nije u ovo vjerovala. Ali sada se događalo. Želudac joj se zgrčio, a srce je brže zakucalo; bila je vrlo sretna što osjeća Joshovu snažnu ruku u svojoj.

"Pogledajte", rekao je Abdikadir.

Prvi put otkako su se sreli s njim, Oko se počelo mijenjati.

Odražavajući sjaj i dalje je bio tu. Ali sada je oscilirao poput površine jezera od žive; valovi su jurili i lovili jedni druge. Onda se površina urušila, nalik na balon koji se naglo ispuhao.

Bisesa je stajala zagledana u lijevak, sa zidovima od srebrnastog zlata. I dalje je mogla vidjeti svoje odraze, kao i Joshove, ali ove slike bile su sastavljene iz djelića, kao da je pred sobom imala razbijeno ogledalo. Lijevak kao da joj se nalazio neposredno pred licem ali pretpostavila je da bi, kada bi otišla u neki drugi dio prostorije ili se popela iznad ili ispod Oka, vidjela isto ljevkasto obličje, čiji su zidovi od svijetla vodili prema središtu. Ovo nije bio lijevak, nije bio jednostavan trodimenzijski predmet, već pukotina u njenoj stvarnosti.

Bacila je pogled preko ramena. Zrak je sada bio pun iskrica koje su sve hitale prema jezgri implodirajućeg Oka. Abdikadir je i dalje bio tu, iako je sada izgledao udaljeniji, kao i neobično zamućen: držao se za okvir vrata, nalazio se na podu, okrenuo se natrag pa se okrenuo naprijed ne naizmjence, već sve ovo istodobno, poput sličica nekog filma koje su isječene, a potom nasumce ponovo spojene. "Pođi s Alahom", doviknuo joj je on. "Idi, idi..." Ali glas mu se izgubio u vjetru. A zatim je oluja svjetlosti prerasla u mećavu, tako da ga više nije mogla vidjeti. Vjetar ju je gurao, gotovo je oborivši s nogu. Pokušala se ponašati analitički. Počela je brojiti udisaje. Ali misli kao da su joj se raspadale; unutarnje rečenice koje je gradila raščlanjivale su se na riječi, slogove, slova, u besmislice. Ovo je Diskontinuitet, pomislila je. Djelovao je u razmjerima cijelog planeta, odsijecajući ogromne kriške globusa. Ali sada se probio u ovu prostoriju, komadajući Abdikadirov život, da bi sada, konačno, djelovao na njenu glavu jer, na kraju krajeva, čak i njena svijest bila je dio prostorvremena.

Pogledala je u Oko. Svjetlost je strujala u njegovo srce. U ovim završnim trenutcima Oko se ponovo promijenilo. Ljevkasto obličje pretvorilo se u okno ravnih zidova koje je sezalo u beskraj ali bilo je to okno koje je prkosilo perspektivi budući da mu se zidovi nisu smanjivali s udaljenošću već su zadržavali istu prividnu veličinu.

Bila je to njena posljednja svjesna misao prije no što ju je svjetlost zapljusnula, ispunjavajući je, lišavajući je čak osjećanja vlastitog tijela. Prostora je nestalo, vrijeme je također bilo obustavljeno, a ona je postala trun prašine, ništa više od životinjske budne, tvrdoglave, bezumne duše. Ali i kroz sve to bila je svjesna Joshove tople ruke u svojoj.

Postojalo je samo jedno Oko, premda je imalo mnogo projekcija širom prostorvremena. Kao i mnoštvo funkcija.

Jedna od njih bila je da posluži kao dveri.

Dveri su se otvorile. Dveri su se zatvorile. U djeliću vremena prekratkom da bi se mogao izmjeriti, svemir se otvorio i izokrenuo iz samoga sebe.

Onda je Oko nestalo. Prostorija u hramu ostala je prazna, ako se izuzmu preplet uništene elektronske opreme i dvojica muškaraca sa sjećanjem na ono što su upravo vidjeli i čuli, sjećanjem u koje nisu mogli ni povjerovati ni shvatiti.

ŠESTI DIO

OKO VREMENA

44. PRVOROĐENI

Dugo čekanje se završilo. Na još jednom svijetu inteligencija je rođena i krenula iz planetne kolijevke.

Oni koji su toliko dugo promatrali Zemlju nisu ni izdaleka nalikovali na ljude. Ali i sami su nekoć davno bili građeni od krvi i mesa.

Bijahu rođeni na planetu jedne od prvih zvijezda, tutnjećeg čudovišnog žderača vodika, svjetionika u tada još mračnom svemiru. Prvi su bili poletni, u još mladom svemiru koji je bujao energijom. Ali planeti, te kolijevke života, bili su rijetki, jer teški elementi iz kojih se sastoje tek su trebali nastati u njedrima zvijezda. Kada bi bacili pogled u dubine svemira, ne bi vidjeli ništa slično sebi, nikakav Um s kojim bi se njihov mogao mjeriti.

Rane zvijezde slavno su blistale, ali su i brzo umirale. Njihovi raspršeni ostatci obogaćivali su međuzvjezdani plin i prašinu Galaktike iz kojih je ubrzo iznikla nova generacija dugovječnih zvijezda. Ali oni koji su ostali nasukani između umirućih protozvijezda osjetili su se užasno napušteni.

Sve što su vidjeli pred sobom bilo je sporo uranjanje u tamu, budući da je svaka generacija zvijezda sve teže nastajala iz ostataka prethodne. Doći će vrijeme kada u Galaktici neće biti goriva za nove generacije zvijezda, a posljednje svjetlosti zatreperit će i zgasnuti. Ali agonija će se nastaviti i nakon toga: užasno uže entropije neće prestati s gušenjem svemira i svih njegovih procesa.

Unatoč svim svojim moćima, nisu stajali izvan dosega vremena.

Ova bolna činjenica dovela je do epohe ludila. Neobična i prelijepa društva nastajala su i nestajala, a užasni ratovi vođeni su između bića od metala i mesa, djece istog zaboravljenog svijeta. U ovim ratovima straćena je neoprostiva količina korisnih energetskih zaliha Galaktike, a jedini njihov ishod bilo je sveopće iscrpljivanje.

Tužni, ali mudriji, preživjeli su počeli kovati planove za neumitnu budućnost, beskrajnu budućnost hladnoće i tame.

Vratili su se svojim napuštenim ratnim strojevima. Ovim pradavnim strojevima određena je sada nova svrha. Obustavljanje trošenja kauterizacijom, ako nema druge. Njihovi tvorci sada su uvidjeli da ako svaku pojedinačnu nit svijesti valja prevesti u najdalju budućnost, onda ne smije biti suvišnih poremećaja, besmisleno potrošene energije, nabora na struji vremena.

Strojevi su bili brušeni u ratovima vođenima milijun godina. Savršeno su ispunili svoju svrhu, a to će nastaviti činiti zauvijek. Čekali su, ne mijenjajući se, posvećeni samo jednom zadatku, dok su novi svjetovi i novi život nastajali iz ostataka starog. Iza svega su stajale najbolje namjere. Prvi, rođeni u praznom svemiru, iznad svega su cijenili život. Ali da bi se život sačuvao, ponekad se morao uništiti.

45. KROZ OKO

Nije bilo poput buđenja. Bilo je to iznenadno izranjanje, zvon cimbala. Oči su joj se naglo otvorile i odmah se ispunile zasljepljujućom svjetlošću. Duboko je udahnula nekoliko puta, opipala tlo oko sebe, trgnula se od šoka koji je pratio spoznavanje samoga sebe.

Ležala je na leđima. Iznad nje postojalo je nešto nepojmljivo žarko Sunce, da, Sunce, nalazila se negdje vani. Ruke su joj bile raširene, odmaknute od tijela, a prsti su joj stajali zariveni u prljavštini.

Okrenula se na trbuh. Počela je ponovo osjećati noge, ruke, tijelo. Zaslijepljena Suncem, jedva da je nešto vidjela.

Ravnica, crveni pijesak. Erodirana brda u daljini. Čak je i nebo izgledalo crveno, iako je Sunce stajalo visoko.

Josh je bio pokraj nje. Ležao je na leđima, boreći se za dah, poput kakve nezgrapne ribe izbačene na ovu čudnovatu obalu. Uputila se prema njemu, puzeći kroz trošan pijesak.

"Gdje smo?" zadahtao je. "Je li ovo dvadeset prvo stoljeće?"

"Nadam se da nije." Kad je progovorila, osjetila je da joj je grlo suho, škripavo. Skinula je naprtnjaču s leđa i izvadila iz njega čuturicu s vodom. "Pij."

Zahvalno je otpio. Čelo mu se već orosilo znojem, a osjetio ga je i oko vrata.

Zarila je šake u prljavštinu. Drobila se, blijeda, beživotna i suha. Ali nešto je svjetlucalo u njoj, djelići koji su se caklili kada bi na njih pala svjetlost. Izvadila ih je i zadržala na dlanu. Bili su to komadići stakla, veliki poput novčića, neprozirni, nazupčanih rubova. Otresla je komadiće s dlana i pustila ih da padnu na tlo. Ali kada je zahvatila novu šaku tla, ustanovila je da stakla ima posvuda, čitav sloj ove tvari tik ispod površine.

Pokusa radi, pridigla se na koljena, ispravila u ušima joj je zvonilo od vrtoglavice, ali nije se onesvijestila a onda se podigla prvo na jednu nogu pa na drugu, da bi na kraju ustala. Sada je mogla bolje vidjeti okolni predio. Bila je to obična ravnica, ravnica pijeska punog stakla koja se pružala sve do obzora, gdje su gola brda čekala na vječnost. Ona i Josh nalazili su se u dnu plitkog udubljenja; tlo se blago uzdizalo svuda oko njih do ruba, visokog ne više od nekoliko metara i udaljenog možda kilometar.

Stajala je u krateru.

Nuklearna bomba bi ovo izvela, pomislila je. Komadići stakla nastali bi pri eksploziji nuklearnog oružja, dijelovi betona i tla stopili bi se u staklo. Ako je to posrijedi, onda ništa nije ostalo ako se ovdje nalazio neki grad, nije bilo betonskih temelja, kostiju, čak ni pepela završnih vatri, samo djelići nuklearnog stakla. Krater je izgledao star, istrošen, s duboko zakopanim komadićima stakla. Ako je ovdje bilo rata, morao se dogoditi davno.

Zapitala se ima li još radioaktivnosti. Ali da su Prvorođeni željeli da joj naškode, mogli su je jednostavnije ubiti a ako nisu, svakako bi je zaštitili od tako očitih opasnosti.

Pluća su je boljela dok je disala. Je li zrak bio razrijeđen? Ili je u njemu bilo premalo kisika? Ili možda previše?

Odjednom je postalo malo tamnije, iako nije bilo oblaka na rumenom nebu. Podigla je pogled. Nešto nije bilo u redu s Suncem. Disk se izobličio. Ličio je na list s kojeg je odgrizen oveći komad.

Josh je stao pokraj nje. "Blagi Bože", rekao je.

Pomrčina je brzo napredovalo. Zahladnjelo je, a u posljednjem trenutku Bisesa je zapazila pruge sjene kako brzo promiču erodiranim tlom. Osjetila je kako joj se disanje usporilo, baš kao i rad srca. Reagirajući čak i sada na iskonske ritmove, njezino tijelo uzvraćalo je na spuštanje mraka, pripremajući se za noć.

Tama je dosegla najveću dubinu. Zavladao je trenutak duboke tišine.

Sunce se vratilo u obliku blistavog prstena. Središnji disk sjene imao je nazubljene rubove, a Sunčeva svjetlost prosijavala je kroz te rubove. Disk je nesumnjivo bio Mjesec, koji je i dalje putovao između Zemlje i Sunca; sjena mu je sada prelazila preko lica dnevne zvijezde. Sjaj Sunca bio je dovoljno smanjen da Bisesa prepozna koronu, visoke dijelove Sunčeve atmosfere; blijedo je stajala, nalik na kakvu nepravilnu skulpturu, oko složenog dvostrukog diska.

Ali pomrčina nije bila potpuna. Mjesec nije bio dovoljno veliki da potpuno zakloni žarki disk Sunca. Prsten svjetlosti na nebu predstavljao je zbunjujući i užasavajući prizor.

"Nešto nije kako treba", promrmljao je Josh.

"Geometrija", uzvratila je. "Sustav Zemlja-Mjesec... Mijenja se tijekom vremena." Baš kao što je Mjesec izazivao plime i oseke u oceanima Zemlje, tako je i Zemlja djelovala na Mjesečevo stjenovito tijelo. Od vremena kada su nastali, ovi svjetoviblizanci lagano su se razdvajali samo nekoliko centimetara godišnje, ali tokom dovoljno dugih eona Mjesec se sve više udaljio od Zemlje.

Josh je razumio bit onoga što se zbivalo. "Ovo je budućnost. Ne dvadeset prvo stoljeće već vrlo daleka budućnost... Milijunima godina daleko, možda."

Počela je hodati ravnicom, promatrajući složeno nebo. "Pokušavate mi reći nešto, zar ne? Ovo opustošeno mjesto, pogođeno ratom gdje se nalazim, u Londonu? New Yorku? Moskvi? Pekingu? Lahoreu? I zašto ste nas baš u ovom trenutku doveli na ovo mjesto da biste nam pokazali ovu pomrčinu? Ima li sve ovo neke veze s Suncem?" Prašnjava, žedna, dezorijentirana, osjećajući kako joj je vruće, odjednom se razbjesnila. "Dosta ovih zagonetki u obliku specijalnih efekata. Da vas čujem, prokleti bili! Što će se dogoditi?'

Kao odgovor, jedno Oko, veliko barem kao Mardukovo, odjednom se stvorilo iznad njezine glave. Osjetila je, zapravo, nalet zraka koje je ono potisnulo kada se probilo u njenu stvarnost.

Uhvatila je Josha za ruku. "Idemo ponovo... Ne naginji se kroz prozor."

Ali oči su mu bile razrogačene; znoj mu je zalijepio malo pijeska na lice. "Bisesa?" Shvatila je istog trenutka. On ne vidi Oko. Ovoga puta došlo je po nju samo po nju, ne i po Josha.

"Ne!" Čvrsto je stegnula Joshovu ruku. "Ne možete to učiniti, okrutna kopilad!" Josh je shvatio. "Bisesa, u redu je." Uhvatio ju je za bradu, okrenuo joj lice prema sebi i poljubio je. "Već smo stigli dalje nego što sam uopće slutio da je moguće. Možda će naša ljubav živjeti i dalje, na nekom drugom svijetu a možda ćemo se, nakon što se spoje sve mogućnosti na kraju vremena, ponovo ujediniti..." Osmjehnuo se. "Dovoljno je."

Na nebu, Oko je zadobilo ljevkasto obličje, a onda se pretvorilo u hodnik. Iskrice su već hitale preko ravnice, skupljajući se oko nje, grabeći je uvis.

Pripila se uz Josha i zatvorila oči. 'Slušajte me. Učinila sam sve što ste tražili. Dajte mi samo ovo. Ne ostavljajte ga ovdje, da skonča sam. Vratite ga kući pošaljite ga natrag, Abdiju. Samo vas to molim...'

Podigao se topao vjetar, pušući s tla prema u otvor blistavog okna koje je zjapilo gore. Nešto ju je povuklo, odvajajući je od Josha. Usprotivila se, ali Josh ju je pustio.

Podignuta je s tla. Sada ga je gledala odozgo.

I dalje se osmjehivao. "Ti si anđeo koji se uspinje. Zbogom, zbogom..." Žareća predivna svjetlost ponovo ju je optočila. U posljednjem trenutku ugledala ga je kako se teturavo vraća u prostoriju punu žica i dijelova elektronske opreme, gdje je jedan čovjek pohitao da ga prihvati.

'Hvala vam'.

Zvon cimbala.

46. HVATAČICA

U zoru, Tragačica se uz trzaj probudila i naglo otvorila oči.

Prvi puta nakon puno godina nije bilo mreže koja bi zaklanjala nebo. Kriknula je i sklupčala se preko kćerke.

S naporom je otvorila jedno oko. Mreže i dalje nije bilo; ničeg drugog nije bilo osim golog tla oko nje, s rijetkim tragovima stopala. Vojnici su nestali. Odnijeli su kavez s sobom.

Bila je slobodna.

Sjela je. Hvatačica se probudila, zastenjavši, pa protrljala oči. Tragačica je pogledala oko sebe. Kamena ravnica pružala se uokolo, beživotna ako se izuzme nekoliko busena trave. U daljini, planine snježnih vrhova uzdizale su se povrh obzora, plave, obavijene jutarnjom maglom. Blizu podnožja planina razabrala je potez zelenila. Stari duh joj se uskomešao. Šuma: kada bi uspjele stići do nje, možda bi našle članove svoje vrste.

Ali povjetarac se promijenio, dolazeći sa sjevera, i ona je sada osjetila miris leda. Zadrhtala je. Odjednom se zaželjela mirisa kuhanja, kloparanja strojeva, visokih glasova vojnika nalik na kričanje galebova. Predugo je boravila u kavezu; sada joj je nedostajao.

Hvatačicu, međutim, nisu sputavala majčina oklijevanja. Krenula je pogureno naprijed, poput čimpanze, ispitujući stjenovito tlo. Izgledalo je bogato u odnosu na ogoljen, utaban, prljav pod kaveza. Bilo je kamenova koji su joj baš zgodno pristajali u šaku, a našla je i jednu suhu trsku koja se bez napora mogla saviti. Stežući kamen, ispravila je noge i uspravila se. Zagledala se preko ispucale zemlje prema planinama i ledu.

Na sjeveru se hladnoća skupljala. Novi vulkanski otok u Atlantiku skrenuo je Golfsku struju, dotok južnih voda koje su zagrijavale sjeverozapadnu Europu tisućama godina. Nestanak Golfske struje već je djelovao i na poljoprivredu sve do Babilona. A sada su se prilike još pogoršale. Ove godine jesen će doći ranije, a sredinom zime masivne aktičke superoluje pomamno će se sručiti na kontinente, donoseći u samo nekoliko dana više snijega nego što bi prethodno palo za pet ili deset godina.

Tijekom dva milijuna godina prije Diskontinuiteta, led je nadirao iz svojih staništa na polovima i povlačio se opet natrag, u složenim ciklusima kojima su upravljale tanahne promjene u Zemljinom gibanju oko Sunca. Ovaj novi svijet, Mir, sastavljen iz dijelova starog, prvo je nepostojano oscilirao, ali kada su se te prvobitne varijacije stabilizirale, uspostavio se novi klimatski uzorak: uzorak koji će, u kratkom roku, pogodovati širenju leda. Bit će potrebno samo deset godina za nastanak ledenih kapa, a još deset da se prošire do Londona, Berlina i Manhattana.

Kasnije će se dogoditi još drastičnije promjene. Od svog nastanka, planet se neprekidno hladio, a dotok topline iz unutrašnjosti pokretao je struje u omotaču na kojima su plutali kontinenti. Diskontinuitet je izazvao poremećaje u dubokoj, neobičnoj meteorologija žitke unutrašnjosti Mira. Konačno će se uspostaviti novi obrazac struja ali sada je izgledalo kao da je poklopac stavljen na uzavreo kotao. Ispod srca kontinenata, građa od koje je bio sazdan omotač počela se nadimati i rasti. Zemlja, uostalom, nikada nije bila savršena kugla. Na Miru su se javila ispupčenja, nalik na grumenčiće blata zalijepljene za zvrk koja se vrti. S vremenom će kora i gornji dio omotača obuzdati jezgru planeta, a izobličeni globus uspostavit će novo stabilno stanje tako što će ukloniti ispupčenja s ose rotiranja. Kako se glavni kontinenti budu pomicali prema ekvatoru, tijek oceanskih struja bit će ponovo promijenjen, razina mora podići će se ili spustiti stotinama metara, doći će do dramatičnih klimatskih promjena.

U dugom htoničkom kalenju Mira, život na planetu prolazit će kroz teška razdoblja. Ali ljudi su bili pokretljivi. Stanovnici Chicaga već su se pripremali za veliku seobu na jug. Mnogi ljudi će preživjeti.

Kao i čovjekoliki majmuni.

Hvatačica se promijenila nakon pokusa koje je obavilo Oko. Svrha ispitivanja njenog tijela i uma bila je samo ustanoviti njezine sposobnosti, odrediti njezino mjesto u velikom spektru mogućnosti života na ovom plavom svijetu. Ali Hvatačica je bila vrlo mlada, a mašinerija koja ju je proučavala vrlo stara i ne više savršena kao nekad. Ispitivanje je izvedeno nezgrapno. Napola oblikovan um Tragačice bio je poremećen.

Ovim skrpljenim svijetom još dugo će prevladavati ljudi, u to nije bilo sumnje. Ali čak ni oni nisu mogli prkositi ledu. Na promjenjivom, opasnom svijetu bilo je puno praznih prostora za istraživanje. Puno mjesta za stvorenja koja su obećavala. A nije bilo posebnog razloga koji je nalagao da se taj potencijal izrazi na isti način kao i prije. Na Miru se ukazivala prilika za nešto drugo. Nešto bolje, možda. Hvatačica je odmjerila težak kamen u šaci, mutno se domišljajući što bi mogla učiniti s njim. Nimalo se nije bojala. Sada je bila gospodarica svijeta, a nije točno znala što joj je činiti.

Ali nešto će već smisliti.

47. POVRATAK

Bisesa je zadahtala, zateturala se. Stajala je.

Glazba je svirala.

Zagledala se u zid koji je prikazivao povećanu sliku nemoguće lijepog mladića koji je pjevušio u starinski mikrofon. Nemoguće, da; on je bio sintetska zvijezda, zbroj želja predpubertetskih djevojčica. "Blagi Bože, sliči na Aleksandra Velikog." Bisesa je jedva uspela odvojiti pogled s pokretnih boja zida, njegove blistavosti. Sve do ovog trena nije shvaćala koliko je tmuran bio Mir.

"Dobro jutro, Bisesa", oglasio se softzid. "Ovo je tvoje uobičajeno buđenje. Doručak te čeka dolje. A evo i jutarnjih vijesti..."

"Zašuti!" Glas joj je zazvučao kao prašnjavo, pustinjsko graktanje.

"Svakako." Sintetski mladić nastavio je pjevati.

Osvrnula se uokolo. Ovo je bila njena spavaća soba u londonskom stanu. Izgledala je mala i prenatrpana. Krevet je bio veliki i mekan i u njemu nitko nije proveo noć. Prišla je prozoru. Vojničke čizme ostavljale su udubljenja na tepihu i tragove grimizne prašine. Nebo je bilo sivo u svitanje, a panorama Londona počela se ocrtavati na obzoru.

"Zide."

"Da?"

"Koji je danas dan?"

"Utorak."

"Datum."

"Ah. Deveti lipnja 2037."

Dan nakon pada helikoptera. "Trebala bih biti u Afganistanu."

Softzid se nakašljao. "Navikao sam na tvoje iznenadne promjene planova, Bisesa, Sjećam se kako si jednom..."

"Mama?"

Glasić je bio sanjiv. Bisesa se okrenula.

Bila je bosonoga, ispupčenog trbuščića, s jednom rukom koja je trljala oko, raščupana osmogodišnjakinja koja tek što se probudila. Nosila je omiljenu pidžamu, onu po kojoj su jurili junaci crtanih filmova i koja joj je sada bila dobra dva broja manja nego što bi trebalo. "Nisi mi rekla da se vraćaš kući."

Nešto se slomilo u Bisesi. Pružila je ruke. "Oh, Myro..."

Myra je ustuknula. "Čudno mirišeš."

Bisesa se zbunjeno pogledala. U narančastom letačkom kombinezonu, pohabanom i pokrpanom, prekrivenom pijeskom prošaranim tragovima znoja, podjednako nije išla uz ovaj stan iz dvadeset prvog stoljeća kao da je nosila svemirsko odijelo.

Usiljeno se osmjehnula. "Mislim da bi mi dobro došlo jedno tuširanje. Onda ćemo doručkovati, pa ću sve potanko ispričati..."

Osvjetljenje se blago promijenilo. Okrenula se prema prozoru. Iznad grada nalazilo se Oko, lebdeći poput balona. Nije mogla procijeniti na kojoj je udaljenosti niti koliko je veliko.

A iznad krovova Londona penjalo se jutarnje zlokobno sunce.

KRAJ PRVOG DIJELA

OLUJA SA SUNCA

– VREMENSKA ODISEJA 2 –

Naslov originala – SUNSTORM

PRVI DIO

ZLOKOBNO SUNCE

1. POVRATAK

Bisesa je zadahtala, zateturala. Stajala je.

Glazba je svirala.

Zagledala se u zid koji je prikazivao povećanu sliku nemoguće lijepog mladića koji je pjevušio u starinski mikrofon. Nemoguće, da; on je bio sintetska zvijezda, zbroj želja predpubertetskih djevojčica. "Blagi Bože, sliči na Aleksandra Velikog." Bisesa je jedva uspela odvojiti pogled s pokretnih boja zida, njegove blistavosti. Sve do ovog trena nije shvaćala koliko je tmuran bio Mir.

"Dobro jutro, Bisesa", oglasio se Aristotel. "Ovo je tvoje uobičajeno buđenje. Doručak te čeka dolje. A evo i jutarnjih vijesti..."

"Zašuti!" Glas joj je zazvučao kao prašnjavo, pustinjsko graktanje.

"Svakako." Sintetski mladić nastavio je pjevati.

Osvrnula se uokolo. Ovo je bila njena spavaća soba u londonskom stanu. Izgledala je mala i prenatrpana. Krevet je bio veliki i mekan i u njemu nitko nije proveo noć. Prišla je prozoru. Vojničke čizme ostavljale su udubljenja na tepihu i tragove grimizne prašine. Nebo je bilo sivo u svitanje, a panorama Londona počela se ocrtavati na obzoru.

"Aristotele."

"Da?"

"Koji je danas dan?"

"Utorak."

"Datum."

"Ah. Deveti lipnja 2037."

"Trebala bih biti u Afganistanu."

Aristotel se nakašljao. "Navikao sam na tvoje iznenadne promjene planova, Bisesa, Sjećam se kako si jednom..."

"Mama?"

Glasić je bio sanjiv. Bisesa se okrenula.

Bila je bosonoga, ispupčenog trbuščića, s jednom rukom koja je trljala oko, raščupana osmogodišnjakinja koja tek što se probudila. Nosila je omiljenu pidžamu, onu po kojoj su jurili junaci crtanih filmova i koja joj je sada bila dobra dva broja manja nego što bi trebalo. "Nisi mi rekla da se vraćaš kući."

Nešto se slomilo u Bisesi. Pružila je ruke. "Oh, Myro..."

Myra je ustuknula. "Čudno mirišeš."

Bisesa se zbunjeno pogledala. U narančastom letačkom kombinezonu, pohabanom i pokrpanom, prekrivenom pijeskom prošaranim tragovima znoja, podjednako nije išla uz ovaj stan iz dvadeset prvog stoljeća kao da je nosila svemirsko odijelo.

Usiljeno se osmjehnula. "Mislim da bi mi dobro došlo jedno tuširanje. Onda ćemo doručkovati, pa ću sve potanko ispričati..."

Osvjetljenje se blago promijenilo. Okrenula se prema prozoru. Iznad grada nalazilo se Oko, lebdeći poput balona. Nije mogla procijeniti na kojoj je udaljenosti niti koliko je veliko.

A iznad krovova Londona penjalo se jutarnje zlokobno sunce.

2. VRH VJEČNE SVJETLOSTI

Mihail Martinov posvetio je život proučavanju Zemljine zvijezde. A još prvog trenutka kada je ugledao Sunce, u osvit tog sudbonosnog dana, znao je duboko u sebi da nešto nije u redu.

"Dobro jutro, Mihaile. Na Mjesecu je sada dva sata ujutro. Dobro jutro, Mihaile. Sada je dva sata i petnaest sekunda. Dobro jutro..."

"Hvala, Tales." Već je ustao i počeo pripremati. Kao i uvijek, probudio ga je točno u minutu biološki sat, tako da nije bilo potrebe za Talesovim tihim elektronskim buđenjem. Držao se svog vremena. Ono se nije podudaralo s hjustonskim vremenom koje je bilo na snazi na cijelom Mjesecu.

Mihail se držao rutina. Kao i sve dane svog samotnog boravka na svemirskoj meteorološkoj postaji, i ovaj će početi izlaskom na Sunčevu svjetlost.

Za doručak je na brzinu pojeo voćni koncentrat i popio vodu. Uvijek je pio samo vodu, nikada je ne zagađujući zrncima kave ili listićima čaja, zato što je to bila voda s Mjeseca, plod milijarda godina sporog srašćivanja kometa koji su roboti vrijedni milijune dolara vadili iz Mjesečevih njedara i prerađivali; vjerovao je da zaslužuje da se u njoj uživa bez ikakvih dodataka. Žurno je navukao odijelo za izlazak u zrakoprazni prostor. Udobno i lako za korištenje, odijelo je bilo rezultat razvoja dugog šest desetljeća, započetog nezgrapnim oklopima koje su nosili astronauti iz pohoda Apollo. Također je bilo pametno; smatralo se čak da je toliko pametno da je i samo moglo šetati Mjesecom.

No, koliko god odijelo bilo pametno, Mihail ništa nije prepuštao slučaju. Pažljivo je obavio niz ručnih provjera vitalnih sustava. Živio je sam ovdje na Mjesečevom južnom polu, ako se izuzme Talesovo virtualno elektronsko bivanje na svakome mjestu, a dobro je poznato kako niska gravitacija otupi čovjeka, njezine žrtve nazivane su "svemirski glupani". Mihail je bio potpuno svjestan važnosti vođenja računa o sitnicama od kojih mu ovisi život.

No, ipak je proteklo samo nekoliko minuta prije no što se našao sigurno zatvoren u toploj čahuri odijela. Bacio je neznatno izobličen pogled kroz vizir klinastog oblika na nevelike prostorije u kojima je obitavao. Bio je odjeven za izlazak u međuplanetni prostor, stojeći poput stranog tijela usred rublja i neopranog posuđa.

Gracioznošću stečenom dugom praksom prošao je kroz zračnu komoru pa kroz malu komoru za uklanjanje prašine i izašao na površinu Mjeseca.

Stojeći na obronku planine koja je obrubljivala krater, Mihail je bio u sjeni koju je narušavala samo mjestimična umjetna rasvjeta. Iznad njega zvijezde su gusto prekrivale bešumno nebo. Kada bi podigao pogled za što se morao nagnuti unatrag u krutom odijelu ugledao bi zasljepljujuće poteze svjetlosti visoko na kraterskom zidu, mjesta do kojih je dopirala niska Sunčeva svjetlost tik uz obzor na Mjesečevnom polu. Gore, na osvijetljenim višim stijenama bile su postavljene mreže solarnih ćelija i antenska farma, kao i senzori za Sunce radi kojih je postaja i postojala.

Ova svemirska meteorološka postaja, ukopana u zid kratera Sheckleton, bila je jedan od manjih habitata na Mjesecu; sastojala se samo od nekoliko kupola na napuhavanje povezanih niskim tunelima i prekrivenih slojem ugljenosive Mjesečeve prašine.

Iako je sam habitat djelovao neugledno, bio je na jednoj od najboljih lokacija na Mjesecu. Za razliku od Zemljine osi, Mjesečeva nije imala značajniji nagib, tako da nisu postojala lunarna godišnja doba, a na južnom polu Sunce se nikada nije visoko dizalo na nebu. Sjene su tu uvijek bile vrlo duge a djelomično i stalne. Bazen tame u kojem se Mihail nalazio nikakva svjetlost nije narušila milijardama godina, sve dok nisu stigli ljudi.

Mihail je bacio pogled niz padinu, iza niskih izbočina staničnih kupola. Na dnu Sheckletona reflektorski snopovi otkrivali su mnoštvo raznovrsnih strojeva. Roboti su dolje vadili glavno rudno blago ovoga mjesta: vodu.

Kada su astronauti iz pohoda Apollo donijeli na Zemlju prve prašnjave Mjesečeve stijene, geolozi su bili zatečeni kada su ustanovili da u njemu nema ni traga od vode. Ona čak nije bila ni kemijski vezana u stijenama tla. Proteklo je nekoliko desetljeća prije no što se otkrila istina. Mjesec nije bio Zemljin brat nego sin, nastao u ranim danima Sunčevog sustava kada je sudar s jednim drugim svijetom u povoju razbio protoZemlju. Komadi koji su na kraju srasli u Mjesec bili su u stanju plavobijelog usijanja, tako da je sva voda u njima uništena. Kasnije su kometi počeli padati na površinu Mjeseca. Od milijarda tona vode dopremljenih pri ovim manjim sudarima glavnina je odmah izgubljena. Ali samo djelić dospio je nekako do dna polarnih kratera u vječnoj sjeni. Bio je to vodeni dar koji je Mjesec dobio kao svojevrsnu naknadu za traumatične okolnosti pod kojima je rođen. Prema zemaljskim mjerilima, Mjesec kao da nije ni imao vodu, sve što je tu bilo odgovaralo je obujmu nekog osrednjeg jezera.

Ali za ljudske koloniste bilo je to neprocjenjivo blago koje je doslovno vrijedilo više nego što je težilo u zlatu. I za znanstvenike bilo je izuzetno dragocjeno zato što je sadržalo tragove eona nastajanja kometa, kao i posredne pokazatelje stvaranja oceana Zemlje, koji su također dijelom nastali udarima kometa.

Mihaila, međutim, ovdje nije zanimao lunarni led nego solarna vatra.

Okrenuo je leđa sjenama i počeo se uspinjati sve strmijom padinom kratera prema svjetlosti. Put pred njim bio je tek stazica utabana ljudskim stopalima. Označavala ju je ulična rasvjeta, kako su je svi zvali, male kuglaste svjetiljke koje su visjele s pobodenih stativa, omogućujući mu vidjeti kamo hoda.

Padina je bila strma, tako da je svaki korak iziskivao napor čak i pri Mjesečevoj gravitaciji koja je iznosila samo jednu šestinu Zemljine. Odijelo mu je pomagalo pri penjanju; do ušiju mu je dopiralo tiho zujanje egzoskeletnih servomotora, kao i visoki zvuk ventilatora i crpki koje su se brinule da mu se na viziru ne kondenzira znoj. Uskoro je teško disao, a mišići su ga ugodno boljeli: ova šetnja bila je njegov svakodnevni kondicijski trening.

Konačno je stigao do vrha planine i izbio na čistu Sunčevu svjetlost. Tu je bila skupina malih robotskih senzora koji su beskrajnim elektronskim strpljenjem gledali Sunce. Ali svjetlost je bila prejaka za Mihailove oči pa mu se vizir brzo zatamnio.

Prizor oko njega bio je još dramatičniji i složeniji. Stajao je na rubu Sheckletona. Bio je to razmjerno malen krater, ali ovdje, na zapadnom rubu, Sheckleton je prekidao krugove dva druga kratera. Područje je bilo iskrižano u veličinama koje su nadilazile ljudske: nasuprotni rubovi ova dva kratera bili su negdje iza Mjesečevog obzora. Ali zahvaljujući dugom iskustvu Mihail se izvještio razabrati planinske lance koji su se lagano zakrivljivali, označujući obode ovih preklapajućih ožiljaka. A sve se to pokazivalo kao oštar reljef pri svjetlosti niskog Sunca, valjajući se u beskraj preko obzora, pri čemu su se duge sjene okretale poput kazaljki sata. Južni pol, oblikovan u doba kada je Mjesec bio mlad silovitim udarom koji je tu izdubio najdublji krater u Sunčevom sustavu, bio je najizobličenije područje na ovom malom svijetu. Teško se mogla zamisliti veća suprotnost bazaltnoj ravnici Mora tišine gdje su se spustili Armstrong i Aldrin, daleko na sjeveru, blizu Mjesečevog ekvatora.

Uz to, ovaj vrh bio je posebno mjesto. Čak i ovdje, usred polarnih planina, većina lokaliteta barem bi se na neko vrijeme našla u mraku, kada bi pomične sjene ovog ili onog kratera prešle preko njih, zaklonivši svjetlost. Ali vrh na kojem je Mihail stajao razlikovao se po nečemu od drugih. Pod djelovanjem geološkog slučaja on je ispao strmiji i nešto viši od okolnih vrhova, tako da se nikada nije nalazio u sjeni. Dok je obližnja postaja bila u vječnoj tami, ovo mjesto stalno se nalazilo obasjano Suncem, te je zbog toga dobilo naziv Vrh vječne svjetlosti. Na nagnutoj Zemlji nije postojalo ništa slično, a i na Mjesecu je bilo samo još nekoliko ovakvih mjesta.

Ovdje nije bilo jutra niti prave noći; nije čudo onda što je Mihailov osobni sat odstupao od zajedničkog vremena svih ostalih žitelja Mjeseca. Ali bilo je to neobično, mirno područje koje je on zavolio. A nije postojalo bolje mjesto u cijelom sustavu Zemlja-Mjesec za proučavanje Sunca koje nikada nije zalazilo na ovom bezzračnom nebu.

Ali danas, čim je stigao ovdje, nešto ga je uznemirilo.

Dakako da je bio sam; bilo je nezamislivo da se netko prikrade postaji, a da to promakne stotini automatskih sustava. Bešumni stražari solarnih monitora nisu ukazivali ni na kakav poremećaj ili promjenu baš kao što mu ništa nije otkrio letimičan pregled njihovih kućišta optočenih debelih štitnicima od meteora. Što je onda moglo biti? Nepomičnost koja je vladala na Mjesecu samo je pojačala osjećaje zebnje koje ga je obuzelo, i Mihail je zadrhtao, iako mu je u odijelu bilo ugodno toplo.

A onda mu je sinulo. "Talese, pokaži mi Sunce."

Zatvorivši oči, podigao je lice prema izvoru jarke svjetlosti.

Kada ih je otvorio, Mihail se suočio s neobičnim Suncem.

Središnji dio vizira zaklonio je glavninu svjetlosti diska. Ali ipak je mogao razlučiti Sunčevu atmosferu, koronu, difuzni sjaj koji se širio do udaljenosti višestruko veće od promjera zvijezde. Korona je imala jednoliku teksturu koja mu se oduvijek činila sedefna. Ali znao je da se iza ove jednolikosti krije elektromagnetna silovitost spram koje je ljudska tehnologija izgledala patuljasta žestina koja je bila osnovni uzrok razorne svemirske meteorologije čijem je praćenju posvetio čitav život.

U središtu korone razlučio je Sunčev disk čiji su sjaj posve prigušili filtri vizira. Zatražio je povećanje i razabrao je mrljice koje su mogle biti granule, ogromne konvekcijske ćelije koje su poput pločica prekrile Sunčevu površinu. A jedva vidljiv blizu središta diska bio je jedan tamniji potez očito ne granula već nešto znatno prostranije.

"Aktivno područje", promrmljao je.

"I to veliko", uzvratio je Tales.

"Nije mi pri ruci dnevnik... Gledam li to u 12687?" Ljudi su desetljećima označavali brojevima aktivna područja koja su se javljala na Suncu, izvore baklji i drugih poremećaja.

"Ne", rekao je Tales ravnim glasom. "Aktivno područje 12687 jenjava i malo je više prema zapadu."

"Pa što onda..."

"Ovo područje nema broj. Novo je."

Mihail je zviznuo. Potrebni su dani da bi se razvila aktivna područja. Proučavanjem rezonanci Sunca, ogromnih, sporih zvučnih valova koji prolaze kroz zvijezdu, obično su se mogla otkriti nova područja na suprotnoj strani još prije no što bi postala vidljiva kako se Sunce dostojanstveno okretalo oko svoje osi. Ali ova neman se, kako je izgledalo, razlikovala.

"Sunce je danas nemirno", promrmljao je Mihail.

"Mihaile, ton ti je neobičan. Jesi li naslutio aktivno područje prije no što si zatražio da ti pokažem Sunce?"

Mihail je dugo proveo sam s Taksom, tako da mu ova radoznalost nije bila čudna. "Čovjek stekne instinkt za takve stvari."

"Ljudski senzorij ostaje obavijen velom tajne, zar ne, Mihaile?"

"Ostaje."

Krajičkom oka Mihail je uočio kretnju. Okrenuo je pogled od Sunca. Kada mu se vizir razbistrio, ugledao je neku svjetlost kako gmiže prema njemu kroz lunarne sjene. Za Mihaila, ovaj prizor bio je gotovo podjednako neobičan kao i poremećeno Sunce.

"Izgleda da imam posjetitelja. Talese, pobrini se da imamo dovoljno tople vode za tuš." Počeo se spuštati stazicom, pažljivo odmjeravajući svaki korak unatoč ogromnom iskustvu. "Reklo bi se da je pred nama izuzetan dan", rekao je.

3. KRALJEVSKO DRUŠTVO

Siobhan McGorran sjedila je sama u dubokoj fotelji. U krilu je držala osobni mekani ekran, na stoliću pokraj nje bila je šalica prilično gorke kave, dok joj je za uho bio zakvačen telefon. Vježbala je izlaganje kojim je trebala nastupiti pred uvaženim kolegama za manje od pola sata.

Glasno je čitala: "Godina 2037. obećava da bude najznačajnija godina u kozmologiji poslije 2003., kada su prvi put točno određeni osnovni sastojci svemira, barionska materija, tamna materija i tamna energija. Bilo mi je jedanaest godina 2003. i još se živo sjećam koliko sam bila uzbuđena kada su objavljeni nalazi do kojih je došla Wilkinson sonda za mikrovalnu anizotropiju. Mislim da sam se što se toga tiče izdvajala od vršnjaka. Ali za mene je ta sonda bila robotski Kolumbo. Ta neustrašiva kozmološka sonda upućena je u nadi da pronađe tamnomaterijsku Indiju, ali nabasala je na Ameriku od tamne energije. I baš kao što su Kolumbova otkrića zauvijek unijela u ljudske umove geografiju Zemlje, tako smo i 2003. dokučili geografiju svemira. Sada, 2037, zahvaljujući nalazima koje očekujemo od najnovije sonde nazvane Sonda za bitnu anizotropiju..."

Rasvjeta u sobi je zatreperila što ju je navelo da zastane.

Majka joj se podsmješljivo oglasila: "I tako dalje, i tako dalje..." Marijin blag irski naglasak zvučao je malo pojačano u majušnim telefonskim slušalicama. "Poslije obilja stručnih blebetanja o toj prastaroj sondi, koje se više nitko ne sjeća, nadam se da ćeš napokon prijeći na stvar."

Siobhan je nekako sputala uzdah. "Majko, ja sam kraljev astronom, a ovo je Kraljevsko društvo. Držim stručan govor. Stručno blebetanje se očekuje od mene."

"A i nikada se nisi dobro snalazila s analogijama, draga."

"Mogla bi me malo podržati." Srknula je kavu, vodeći računa da slučajno ne prospe ni kap po najboljem dvodijelnom kompletu. "Pogledaj dokle je tvoja djevojčica stigla." Uključila je video na telefonu kako bi majka mogla vidjeti.

Bila je u prostorijama Kraljevskog društva na Carlton Terrace u Londonu. Oko nje nalazilo se obilje antikviteta, odozgo je visio višekraki luster, a bio je tu i mramorni kamin.

"Divna prostorija", promrmljala je Maria. "Znaš, imamo puno razloga biti zahvalni viktorijancima."

"Kraljevsko društvo znatno je starije od viktorijanaca..."

"Ovdje nema višekrakih lustera, uvjeravam te", rekla je Maria. "Nema ničeg drugog osim staraca koji zaudaraju, računajući i mene."

"Za tebe je to demografija."

Maria je bila u bolnici Guy, nedaleko od Londonskog mosta, samo nekoliko stotina metara od Carlton Terracea. Čekala je na liječnički pregled zbog njenog raka kože.

Bolest je bila prilično rasprostranjena među ljudima koji su ostarjeli pod poroznim nebom, tako da se Maria morala strpjeti dok ne dođe na red.

Siobhan je začula povišene glasove u pozadini. "Što se događa?"

"Gužva oko automata s pićima", rekla je Maria. "Odbijen je nečiji kreditni implant. Ljudi su i inače razdraženi. Težak je dan danas, zar ne? Vjerojatno ima veze s čudnim nebom."

Siobhan se osvrnula oko sebe. "Ni ovdje nije mnogo mirnije." Kako se primicao početak konferencije, bilo joj je drago što su je ostavili samu da uz kavu prelista bilješke, iako se osjetila obaveznom pozvati majku u bolnicu. Ali sada su se svi sjatili oko prozora i zurili u čudno nebo. Bio je to zabavan prizor, zaključila je gomila znanstvenika od međunarodnog ugleda koji se guraju poput mlađarije željne vidjeti neku pop zvijezdu. Ali što to gledaju?

"Kakvo čudno nebo, majko?"

Maria je uzvratila zajedljivo: "Kako bi bilo da i sama baciš pogled? Kraljev si astronom i..." Veza je zapucketala pa se prekinula.

Siobhan se zbunila; ovo se još nikada nije dogodilo. "Aristotele, pozovi opet, molim te."

"Da, Siobhan."

Za nekoliko sekunda opet se začuo majčin glas. "Halo..."

"Ovdje sam", rekla je Siobhan. "Majko, profesionalni astronomi ne bave se danas mnogo gledanjem u zvijezde." Osobito ne kozmolozi kao što je Siobhan koja se bavila svemirom kao cjelinom prostora i vremena, a ne šačicom dosadnih nebeskih tijela koja su se mogla vidjeti i golim okom.

"Ali čak si i ti morala primijetiti polarnu svjetlost jutros."

Naravno da je primijetila. Ljeti je Siobhan uvijek ustajala oko šest kako bi ispunila dnevnu kvotu trčanja po Hyde parku prije no što dnevna vrelina postane nesnosna. Jutros je, iako je Sunce već odavno izašlo, vidjela na sjevernom nebu tanahne poteze grimizne i zelene očito trodimenzionalne, žarke zastore aurore, ogromna zdanja magnetizma i plazme koja su se nadnosila nad Zemljom. "Polarna svjetlost ima veze sa Suncem, zar ne?", upitala je Maria.

"Da. Baklje, Sunčev vjetar." Na svoju sramotu, Siobhan uopće nije bila sigurna je li Sunce sada blizu vrhunca svog ciklusa aktivnosti. Baš se pokazala kao odličan kraljev astronom.

U svakom slučaju, iako je prizor aurore bio nesumnjivo spektakularan i premda je bilo vrlo neobično da izgleda tako uočljivo na geografskoj širini Londona, Siobhan je znala da je posrijedi samo drugorazredna posljedica međudjelovanja solarne plazme i Zemljinog magnetnog polja. Nije bilo ničeg posebno zanimljivog u ovoj pojavi. Jutros, bila je nastavila trčati, ne osjetivši ni najmanju želju da se pridruži mnoštvu onih koji su izveli pse u šetnju i koji su sada otvorenih usta buljili u nebo. A svakako nije žalila što joj je promakla kratkotrajna panika kada su ljudi zagušili dežurne službe besmislenim pozivima, uvjereni da je London zahvatio požar.

Svi su i dalje stajali kraj prozora. Sve to bilo je ipak pomalo neobično, zaključila je.

Spustila je šalicu s kavom i uputila se s telefonom u ruci prema prozoru. Nije mogla mnogo vidjeti preko ramena okupljenih kozmologa: potez zelenila u parku, komadić isprano plavog neba. Prozor je bio zatvoren zato što je bila uključena klimatizacija, ali učinilo joj se da čuje prometnu gužvu: mnoštvo sirena koje trube.

Toby Pitt uočio ju je na kraju gomile. Krupan, ugodan medvjed od čovjeka s naglaskom karakterističnim za londonska predgrađa, Toby je radio za Kraljevsko društvo; bio je organizator današnje konferencije. "Siobhan! Neću zbijati nikakve šale o tome da kraljevog astronoma najmanje zanima ono što se zbiva na nebu."

Pokazala mu je na telefon. "Nema ni potrebe. Moja majka se već pobrinula za to."

"Doduše, prizor je sjajan. Dođi i sama pogledati." Obavio je svoju tešku ruku oko njezinih ramena i uz vještu kombinaciju fizičkog pritiska i ispričavanja uz osmijeh uspio se progurati kroz gomilu do prozora.

Iz prostorija grada Londona pružao se lijep vidik na Mali, kao i na St. James park iza njega. Trava u parku bila je žarkozelena; nije to više nije bila engleska trava već žilav soj debelih vlati i otporan na sušu, uvezen iz Teksasa; neumorne prskalice razbacivale su uokolo svjetlucave kapljice.

Podigla je pogled. Sunce koje je visoko odskočilo oblijevalo je svjetlošću nebo bez oblaka. No, čak i tako, kada je zaklonila oči, mogla je još uvijek zamijetiti tragove polarne svjetlosti. Postala je svjesna buke koja nije dolazila samo od prometa na Mallu; bila je prigušena zatvorenim prozorima. Uzvici ljutitih vozača kao da su dolazili odasvud. Prometna gužva, dakle, nije bila samo lokalna.

Prvi put toga dana osjetila je dah nelagode. Pomislila je na kćerku, Perditu, osjećanu dvadesetogodišnjakinju koja je danas bila u koledžu. Pa ipak...

Nastala je ponovna tišina kada je došlo do promjene osvjetljenja. Ljudi su se uznemireno uskomešali. Bacivši pogled preko ramena, Siobhan je primijetila da se rasvjeta u prostoriji ugasila. Nestanak zvučne kulise mogao je značiti samo jedno: uređaji za klimatizaciju također su prestali raditi.

Toby Pitt brzo je počeo govoriti u telefon. Zatim je podigao ruke i objavio: "Nema razloga za zabrinutost, dame i gospodo. Nije se dogodilo samo nama; struje je nestalo u cijelom ovom dijelu Londona. Ali imamo pričuvni agregat koji bi se svakog trenutka trebao uključiti." Namignuo je Siobhan i tiho dodao: "Ako uopće uspijemo pokrenuti tu zahrđalu starudiju." Opet je podigao telefon do uha i na licu mu se javio brižan izraz.

Pri lipanjskoj temperaturi od preko trideset stupnjeva prostorija se brzo počela zagrijavati. Siobhan se već osjećala neudobno u otežalom kompletu s hlačama.

S druge strane prozora buka se pojačala; razlijegao se niz prasaka, nalik na omanji vatromet, a sirene automobila pojačale su zavijanje. Kozmolozima se složno oteo uzdah. Siobhan se probila naprijed vidjeti u čemu je stvar.

Promet na Mallu bio je u kolapsu kao i ranije. Ali sva vozila krenula su naprijed, udarivši u ona ispred sebe. Ljudi su izlazili iz vozila; izgledalo je da su neki ranjeni. Ono što je do malo prije bila uređena neugodnost sada se pretvorilo u kaotičan prizor zgužvanog metala, prolivenog ulja i ranjenih putnika. Nije bilo ni traga od policijskih ili ambulantnih vozila.

Siobhan je zbunjeno promatrala. Nikada još nije vidjela ništa slično. Sva suvremena vozila bila su pametna. Dobivala su podatke i upute od sustava za nadzor prometa i navigacijskih satelita, te su tako mogla izbjeći druga vozila, pješake i prepreke u neposrednoj blizini. Sudari su doslovno bili stvar prošlosti, a broj nastradalih u prometu sveo se na minimum. Ali prizor koji je sada vidjela na ulici pod sobom podsjetio ju je na lančane sudare na autoputovima koji su bili uobičajeni u Britaniji u vrijeme njezinog djetinjstva, u devedesetim godinama dvadesetog stoljeća. Je li moguće da su svi sustavi elektronskog navođenja vozila otkazali istodobno?

Sijevnuo je bljesak i zaslijepio je. Trgnula se i podigla ruku. Kada joj se vid vratio, ugledala je stup crnog dima kako se diže negdje južno od rijeke. Izvor mu se gubio u gustom smogu. Trenutak zatim zvučni udarni val stigao je do zgrade Kraljevskog društva. Čvrsto, staro zdanje se zatreslo, a prozori su zapucketali. Iz daljine je dopro zvuk lomljave stakla, razlegli su se alarmi, začuli su se krici.

Bila je to eksplozija, i to velika. Kozmolozi su mrmljali i počeli se uplašeno došaptavati.

Toby Pitt dodirnuo ju je po ramenu. Na licu mu više nije bilo ni tračka veselosti. "Siobhan. Upravo je stigao poziv iz ureda gradonačelnice. Traže te."

Osvrnula se, osjetivši se izgubljeno. Nije imala pojma jada. "Konferencija... znam da će se svi složiti s odlaganjem, pod ovim okolnostima."

"Kako ću stići tamo? Ako prometni kaos nije samo lokalan..."

Odmahnuo je glavom. "Koristit ćemo video vezu. Pođi sa mnom."

Dok je hodala iza muškarca širokih ramena, opet je prinijela uhu svoj telefon. "Majko?"

"Još si tu? Čulo se samo neko mrmljanje."

"To su bili kozmolozi. Sve je u redu sa mnom, majko. A ti..."

"I sa mnom je u redu. Onaj bum nije bio blizu mene."

"Dobro", uzvratila je Siobhan brižno.

"Telefonirala sam Perditi. Veza je bila loša, ali s njom je sve u redu. Rekli su im da ostanu na fakultetu dok se prilike ne srede."

Siobhan je osjetila ogromno, nerazumno olakšanje. "Hvala."

"Doktori su se rastrčali na sve strane", rekla je Maria. "Pipseri im pjevaju kao ludi. Reklo bi se da će biti mnoštvo ranjenih, ali još nikog nisam vidjela... Misliš li da je posrijedi teroristički napad?"

"Ne znam." Toby Pitt stigao je do vrata i mahnuo joj. "Nastojat ću držati liniju otvorenu." Žurno je izašla iz prostorije.

4. POSJETITELJ

Rover je stigao do stanice znatno prije no što Mihail spustio niz padinu. Posjetitelj je čekao na ulazu u habitat s nestrpljenjem kojeg čak odijelo za površinu nije moglo sakriti.

Mihail je pomislio da je po držanju prepoznao tko je to. Iako su privremeni stanovnici Mjeseca bili raštrkani po cijelom njegovom globusu, po ljudskim mjerilima Mjesec je bio malo mesto u kojem su se svi međusobno poznavali.

Tales je šapatom potvrdio njegovu pretpostavku. "To je doktor Eugen Mangles, zloglasni lovac na neutrine. Baš uzbudljivo."

Ovaj vraški računalni mozak me zeza, pomislio je ljutito Mihail; Tales predobro poznaje moja osjećaja. Ali srce mu je ipak brže zakucalo.

Oklopljeni svojim odijelima, Mihail i Eugen promatrali su sa zbunjenošću jedan drugoga. Eugenovo lice, skulptura pravilnih sjena, jedva se vidjelo kroz vizir. Izgleda vrlo mlad, pomislio je Mihail. Iako je zauzimao visok položaj, bilo mu je tek dvadeset šest godina, mladi genij.

Na trenutak Mihail je ostao bez riječi. "Oprosti", oglasio se napokon. "Ne dolaze mi često posjetitelji."

Eugenovo umijeće ophođenja kao da je bila još sirovije. "Jesi li vidio?"

Mihail je znao što ima na umu. "Sunce?"

"Aktivno područje."

Naravno da je došao ovdje zbog Sunca. Zbog čega bi se inače posjetila solarna meteorološka postaja? Svakako ne zbog mrzovoljnog astrofizičara na pragu srednjih godina koji je tu stanovao. Mihail je ipak osjetio kako ga na tren obuzima budalasto, posve nerazumno razočaranje. Pokušao je djelovati srdačno. "Ali zar ti ne radiš na neutrinima? Mislio sam da je tvoje područje proučavanja Sunčeve jezgre, a ne atmosfera."

"Duga je to priča." Eugen se zagledao u njega. "Ovo je važno. Važnije nego što misliš. Predvidio sam ga."

"Što?"

"Aktivno područje."

"Na temelju proučavanja jezgre? Ne shvaćam."

"Naravno da ne shvaćaš", rekao je Eugen, naizgled ne hajući bi li time mogao uvrijediti sugovornika. "Pohranio sam predviđanje u Talesu i Aristotelu, s datumom kao dokazom. Došao sam ovdje povjeriti podatke. Dogodilo se baš kao što sam rekao."

Mihail se usiljeno nasmiješio. "Popričat ćemo o tome. Hajdemo unutra. Možeš provjeravati podatke do mile volje. Piješ li kavu?"

"Svi moraju znati", rekao je Eugen.

Svi?... "Što?"

"Da dolazi kraj svijeta", uzvratio je Eugen. "Možda." Ušao je u komoru za uklanjanje prašine, ostavivši za sobom Mihaila otvorenih usta.

Nisu razgovarali dok su prolazili kroz dvije komore na ulazu u habitat. Svaki čovjek na Mjesecu još je bio pionir, i ako niste bili glupi, bez obzira što vam je bilo na pameti dok se prelazili iz jednog sigurnog okrilja u drugo kroz hermetički zatvorene prostorije, komore i spojeve, odnosno dok ste navlačili ili skidali svemirsko odijelo, zaboravili biste na sve ostalo osim na sigurnosne postupke koje biste obavljali. Ako biste ipak bili glupi, imali biste sreće ako vas vrate kući prije no što ubijete sebe ili druge.

Zahvaljujući svakodnevnoj praksi, Mihail je prvi skinuo odijelo. Dok je ono išlo prema pretincu za čišćenje što je djelovalo pomalo groteskno, budući da su ga ugrađeni servoi vukli po podu kao oderanu kožu koja je oživjela on se, samo u donjem rublju, uputio prema umivaoniku gdje je počeo trljati ruke vodom koja je sporo tekla. Sivocrni prah koji mu se nahvatao na rukama dok je svlačio odijelo, koje nikada ne bi bilo potpuno očišćeno u komori za uklanjanje prašine, prodro mu je u pore i ispod nokata, pomiješavši se s prirodnim uljima kože, što je stvaralo miris sličan barutnom. Mjesečeva prašina predstavljala je problem još otkako je prvi put čovjek zakoračio na ovaj svijet: vrlo fina, uvlačila se posvuda, korodirajući poletno kad god bi joj se ukazala prilika. Izazivala je oštećenje svega do čega bi doprla od mehaničkih uređaja do ljudskih sluznica.

No, inženjerski problemi vezani za Mjesečevu prašinu nisu trenutno zaokupljali Mihailovu pozornost. Obazrivo se okrenuo. Eugen je skinuo čizme i rukavice, a zatim i kacigu, zamahnuvši lijepom glavom kako bi rastresao gustu kosu. Bilo je to lice kojeg se Mihail sjećao. Prvi put ga je vidio dok je Eugen obavljao neku sporednu društvenu dužnost u Claviusu ili Armstrongu. Već je stekao muževne crte, ali su se na njemu još očitovale simetričnosti i nježnosti dječačkog doba. To lice neodoljivo ga je privuklo kao što svijeća privlači leptira.

Dok je Eugen svlačio odijelo, u Mihailu je iznenada oživjelo jedno staro sjećanje. "Eugene, jesi li čuo za Barbarelu?

Eugenje podigao vjeđe. "Je li ona u Claviusu?"

"Ne, ne. To je stari znanstvenofantastični film. Poklonik sam filmova iz predkozmičke ere. U njemu glumi mlada glumica po imenu Jane Fonda..." Eugen očito nije imao pojma o čemu Mihail govori. "Nema veze."

Mihail je ušao u malu tuškabinu, potpuno se svukao i stao pod mlaz. Voda je lagano tekla u krupnim, svjetlucavim kapima oblikovanim niskom silom teže, koje su čarobno sporo padale na pod gdje su crpke usisavale svaku molekulu dragocjene tekućine. Mihail je podigao lice prema mlazu, nastojeći se smiriti. "Skuhao sam kavu, Mihaile", oglasio se susretljivo Tales.

"Baš lijepo od tebe."

"Sve je pod kontrolom."

"Hvala..." Ponekad je stvarno izgledalo da Tales uspijeva saznati Mihailova raspoloženja.

Tales je zapravo bio pojednostavnjeni klon Aristotela, programa koji je predstavljao inteligenciju niklu iz sto milijarda zemaljskih računala svih veličina, odnosno iz mreže koja ih je povezivala. Daleki potomak programa za pretraživanje s kraja dvadesetoga stoljeća, Aristotel je postao ogroman elektronski um čije su misli sijevale poput munja preko umreženog lica Zemlje; već godinama je bio stalni pratitelj svekolikog čovječanstva.

Kada su se ljudi prvi put stalno nastanili na Mjesecu u bazi Clavius, bilo je nezamislivo da nemaju uza se Aristotela. Ali svjetlosti je potrebno nešto više od jedne sekunde da prijeđe put između Zemlje i Mjeseca, a na svijetu gdje vas i najmanja pogreška može stajati glave ovaj interval bio je neprihvatljivo dug. Tako je stvoren Tales, lunarna kopija Aristotela. Tales je neprekidno ažuriran iz Aristotelovih ogromnih memorijskih baza ali neizbježno je bio jednostavniji od svog roditelja, budući da je elektronski nervni sustav koji je prekrivao Mjesec još bio rudimentaran u usporedbi sa Zemljinim.

Jednostavniji ili ne, Tales je obavljao posao. Svakako je bio dovoljno pametan da opravda ime koje mu je dano: Tales iz Mileta, grčki filozof iz šestog stoljeća prije nove ere, prvi je izložio zamisao da Mjesec ne sjaji vlastitom svjetlošću nego da odražava svjetlost Sunca a priča se i da je prvi predvidio pomrčinu Sunca.

Za sve stanare Mjeseca Tales je oduvijek bio ovdje. Kad god bi se osjetio usamljeno unatoč stoičkoj odlučnosti, Mihail je mogao računati na društvo Talesovog odmjerenog, srdačnog glasa.

Baš sada, dok mu je Eugen čeznutljivo ispunjavao misli, osjetio je da mu je potrebna Talesova pomoć.

Znao je da je Eugen smješten u bazi Ciolkovski. U ogromnom krateru s tamne strane Mjeseca nalazio se složeni podzemni laboratorij. Ukopano u njedra postojanog, hladnog svijeta, neuznemiravano nikakvim potresima, zaklonjeno od radiobuke sa Zemlje i zaštićeno od bilo kakvog zračenja osim majušnih količina koje su potjecale iz samih lunarnih stijena, bilo je to idealno lovište na neutrine. Sablasne čestice prolazile su kroz običnu tvar kao da je uopće nema, pružajući tako jedinstvene podatke o nekim nedostupnim mjestima poput središta Sunca. Kako je to neobično, pomislio je Mihail: stići čak na Mjesec, a onda se još ukopati u regolit da bi se mogao baviti svojom disciplinom. Postojala su znatno povoljnija radna mjesta na primjer, velika teleskopska mreža kojom se tragalo za planetima, postavljena blizu jednog kratera na sjevernom polu. Mreža je bila u stanju razlučiti površine Zemlji sličnih planeta koje kruže oko sunaca sve do udaljenosti od pedeset svjetlosnih godina. Žudio je o tome razgovarati s Eugenom, doznati i pojedinosti o njegovom životu, o njegovim dojmovima o Mjesecu. Ali znao je da mora održati pod nadzorom svoje osjećaje prema mladiću.

Još od mladosti, kada je postao potpuno svjestan svoje seksualnosti, Mihail se naučio obuzdavati: čak je i u odmaklom dvadeset prvom stoljeću homoseksualnost i dalje bila priličan tabu u Vladivostoku. Otkrivši u sebi snažan um, Mihail se posvetio radu i navikao se na uglavnom samotnim život. Nadao se da će se naći u tolerantnijem okruženju kad ode od kuće. Karijera ga je najprije odvela u druge krajeve prostrane Euroazijske zajednice, sve do Londona i Pariza, da bi konačno posve napustio Zemlju. Nade su se pokazale opravdane, ali se u međuvremenu navikao na to da je samome sebi najbolje društvo.

Njegov gotovo samostanski život prekinulo je samo nekoliko strasnih, kratkovječnih ljubavnih veza. Ali sada, na sredini petog desetljeća, već se mirio s okolnošću da nikada neće naći životnog partnera. No, ta činjenica nije ga učinila imunim na djelovanje osjećaja. Do danas jedva da je izmijenio poneku riječ s ovim lijepim mladićem, ali to nije bila nikakva smetnja da se odmah zagrije za njega. Morao je, međutim, to potisnuti. Zbog čega god Eugen došao u Shackleton, to svakako nije bio Mihail.

Kraj svijeta, rekao je mladić. Namrštivši se, Mihail se počeo brisati.

5. KRIZNI STOŽER

Siobhan je odvedena u dvoranu za sastanke na prvom katu zgrade Kraljevskog društva. Središnji dio prostorije zauzimao je ovalni konferencijski stol za kojim je moglo sjediti više od dvadeset ljudi. Ali sada su se tu nalazili jedino Siobhan i Toby Pitt. Nesigurno je sjela na čelo stola. Na zidu je visjela pomalo nadrealna Zulu tapiserija koja je simbolično prikazivala uspon znanosti. Bili su tu i portreti prijašnjih članova uglavnom pokojni bijelci, premda je na mlađim slikama bilo više žena.

Toby je kucnuo po glatkoj površini stola koja je postala prozirna, otkrivši niz ugrađenih mekanih ekrana. Ekrani su se uključili, prikazujući razne prizore nesreće, sudari na putovima i prugama, kanalizacija koja se negdje izlijeva na obalu, nešto što je nalikovalo groznim izobličenim ostacima zrakoplova na pisti aerodroma Heathrow kao i zabrinuta lica, većina ispred ekrana i sa slušalicama na ušima. Jedna mlada žena ozbiljnog izgleda kao da je zvala iz policijske kontrolne prostorije. Kada je uhvatila Siobhanin pogled, kimnula je glavom. "Vi ste astronom?"

"Kraljev astronom, da."

"Profesorice McGorran, ja sam Philippa Duflot." U ranim tridesetim godinama, vrlo pravilne dikcije, nosila je pomalo neuredan poslovni komplet. "Radim u uredu gradonačelnice; jedna sam od njezinih glasnogovornica."

"Gradonačelnica..."

"Londona. Naredila mi je da vas pronađem."

"Zašto?"

"Zbog izvanrednih okolnosti, naravno." Philippa Duflot na tren je izgledala ljuto, ali se odmah pribrala; imajući u vidu pod kakvom je napetošću, pomislila je Siobhan, odlično se drži. "Oprostite", rekla je Philippa. "Sve nas je ovo snašlo naglo. Počelo je prije manje od dva sata. Pripremljeni smo za razne nevolje, ali još se nismo posve snašli danas. Nitko nije mogao pretpostaviti ovakve razmjere događanja. Dajemo sve od sebe da postavimo stvari na svoja mjesta."

"Recite mi kako ja mogu pomoći."

Formalno, Philippa ju je zvala u ime Londonskog foruma za brzi oporavak. Bilo je to međuagencijsko tijelo osnovano radi suprotstavljanja terorizmu na početku stoljeća. Njime se upravljalo iz ureda gradonačelnika, a činili su ga predstavnici gradskih službi za izvanredne slučajeve, javnog prijevoza, opskrbe, zdravstva i lokalnih vlasti. Postojalo je i posebno tijelo odgovorno za planiranje u izvanrednim situacijama u okviru Londona, koje je također bilo podređeno gradonačelnici. Iznad ovih lokalnih tijela nalazila se nacionalna agencija za planiranje u izvanrednim situacijama pod upravom Ministarstva unutarnjih poslova.

Siobhan je uskoro ustanovila da većina ovih agencija predstavlja debatne klubove. Prava odgovornost u izvanrednim prilikama počivala je na policiji, a ovog trenutka ključna soba u stalnoj vezi s gradonačelnicom bio je šef policije. Takva je bila organizacija u Britaniji, shvatila je Siobhan; nije postojala središnja kontrola, ali su zato fleksibilnost i valjana organiziranost na lokalnom razini dobro radile. Otkako je Britanija bila potpuno uključena u Euroazijsku zajednicu, bila je član i agencije za upravljanje izvanrednim situacijama na razini cijele zajednice, utemeljene na načelima američke agencija FEMA (Federalna agencija za upravljanje izvanrednim situacijama). U svojstvu članice, Britanija je nekoliko godina ranije uputila londonske vatrogasce da pomognu u gašenju požara koji je zahvatio neko moskovsko kemijsko postrojenje.

Danas je ova mreža agencija za upravljanje izvanrednim situacijama vrvjela od loših vijesti. London je pogodio cijeli niz povezanih nevolja čiji osnovni uzrok Siobhan nije najprije mogla shvatiti. Odjednom kao da se sve počelo raspadati. Najteži problem bio je kolaps strujne mreže. Philippa je zatrpala Siobhan podacima o područjima koja su ostala bez struje kao i slikama koje su prikazivale posljedice. Podzemni trgovački centar u Brent Crossu ostao je bez rasvjete; stala su dizala i pokretne stube, tako da je na tisuće ljudi ostalo zarobljenu u mraku koji je djelomično narušavala jedino crvena rasvjeta za slučaj nužde.

Philippa je djelovala utučeno. "Prvi poziv koji smo primili danas došao je od čovjeka koji nije mogao izaći iz hotelske sobe zato što je elektronska brava otkazala. A onda je krenula lavina. Svi prijevozni sustavi su stali. Ljudi su se našli zarobljeni u zrakoplovima spremnim na polijetanje; drugi su u letjelicama koje ne mogu sletjeti. Još uopće ne raspolažemo brojkama. Ne usuđujemo se ni pretpostaviti koliko je ljudi ostalo zaglavljeno u dizalima!"

Energetski sustav bio je problem. Električna energija dolazila je iz elektrana u ovo vrijeme poglavito nuklearnih, na vjetar i na morske valove, dok je onih na fosilna goriva bilo još posve malo. Generatori su slali struju u prijenosnu visokonaponsku mrežu preko sto tisuća volta. Mreža je obavljala dostavu do lokalnih podstanica i transformatora koji su je zatim niskonaponskom mrežom od nekoliko stotina volta distribuirali do krajnjih korisnika.

"Sada sve to otkazuje", primijetila je Siobhan.

"Otkazuje."

Philippa je pokazala Siobhan neki transformator, jedinicu veliku poput kuće, kako se trese, dok mu čelične ploče u jezgri praskavo pucaju. Nastala je zatim slika vodova kako se istežu, dime, vidljivo tope, a na mjestima gdje bi dodirnuli granje ili druge predmete dolazilo je do silovitog iskrenja.

Ovo se nazivalo magnetostrikcija, rekla je Philippa. "Inženjeri razumiju što se događa. Nevolja je u tome što je GIS danas jača nego ikada ranije."

"Philippa što je GIS?"

"Geomagnetno inducirana struja." Philippa je pažljivo pogledala Siobhan, kao da se pitala je li ovo objašnjenje bilo neophodno; možda joj se učinilo da samo gubi vrijeme. "Usred smo geomagnetne oluje, profesorice McGorran. Ogromne. Pojavila se niotkuda."

Geomagnetna oluja: naravno, oluja sa Sunca, ista pojava koja je izazvala prelijepu polarnu svjetlost. Već ošamućena sve višom temperaturom u prostoriji, Siobhan se osjetila glupo što odmah nije shvatila što je posrijedi.

Ali elementarna fizika počela joj se vraćati. Geomagnetna oluja, 9.8 fluktuacije Zemljinog magnetnog polja, inducirala bi struju u električnim vodovima koji nisu ništa drugo osim dugi vodiči. A kako je inducirana struja istosmjerna, dok je ona koja se proizvodi izmjenična, sustav bi se ubrzo preopteretio.

"Električne kompanije se snalaze..."

"Snalaze?"

"Kupuju struju u inozemstvu. Imamo najviše ugovora o razmjeni s Francuskom. Ali ni Francuzi nisu pošteđeni nevolja."

"Mora postojati neka pričuva u sustavu", rekla je Siobhan.

"Iznenadila bi se", umiješao se Toby Pitt. "Pedeset godina rastu energetske potrebe, ali taj porast ne prati izgradnja novih elektrana. Na dijelu su sile tržišta. Svaka komponenta koju ugradimo upravo je onolikog kapaciteta koliko je neophodno da obavi posao za koji je zadužena a sve to uz najniže moguće troškove. Ne postoji, dakle, nikakva pričuva." Nakašljao se. "Ispričavam se. Tko o čemu, ja o ovome."

"Najteži pojedinačni problem je prestanak rada uređaja za klimatizaciju", rekla je ozbiljno Philippa. "A još nije ni podne."

U tridesetim godinama dvadeset prvog stoljeća, u Britaniji je vrućina ljeti za neke ljude bila fatalna. "Ljudi vjerojatno umiru", rekla je Siobhan, shvativši to odjednom.

"Oh, da", uzvratila je Philippa. "Stariji, vrlo mladi, slabi. A ne možemo im pomoći. Čak ne znamo ni koliko ima ugroženih."

Nekoliko mekanih ekrana zatreperilo je i ugasilo se. Posljedice problema s kojima su suočeni, objasnila je Philippa: komunikacijski i drugi elektronski sustavi počinju otkazivati.

"Zbog satelita", dodala je. "Komunikacijski, navigacijski i ostali svi su na udaru. Čak su i zemaljske veze ugrožene."

Kako je zakazivala elektronska povezanost svijeta, isto se događalo i s pametnim sustavima koji su svugdje bili ugrađeni, od zrakoplova, preko automobila, zgrada i odjeće pa sve do samih ljudskih tijela. Onaj čovjek koji nije mogao izaći iz hotelske sobe bio je samo prvi. Trgovina se paralizirala s prestankom rada elektronskih novčanih sustava: Siobhan je nekoliko trenutka promatrala malu gužvu na jednoj benzinskoj postaji gdje se više nije moglo platiti kreditnim implantima. Samo su najgrublje mreže opstale državni i vojni sustavi. Zgrada Kraljevskog društva i dalje je bila povezana sa središnjim servisima starinskim optičkim kabelom, doznala je Siobhan; uvaženo zdanje poštedjelo je to što nije bilo novca da se uloži u suvremeniju opremu.

"A to je još jedan simptom oluje?", upitala je nesigurno Siobhan.

"Oh, da. Mi smo usmjereni prvenstveno na London, ali izvanredne okolnosti nisu samo lokalne, područne, pa čak ni nacionalne. Koliko možemo procijeniti veze za prijenos podataka otkazuju na sve strane, riječ je o svjetskoj pojavi..."

Siobhan je ugledala sliku cijelog svijeta koju je slao satelit za ispitivanje Zemljinog rudnog blaga. Na noćnoj strani planeta aurore su iscrtavale tanašne, zadivljujuće šare. Ali svijet ispod njih nije bio tako lijep. Tamne kontinente i glavne riječne doline ocrtavale su svjetlosti priobalnih gradova ali te niske svjetiljki bile su isprekidane. Kako je svaki pad energetskog sustava zahvaćao i susjedna područja, nestanci struje širili su se poput neke zaraze. Energetske jedinice pokušavale su djelomično priteći jedna drugoj u pomoć, ali, kako je Philippa rekla, dolazilo je i do sukoba; Qubec je optuživao New York da mu "krade" megavate. Tu i tamo Siobhan je razabrala zloslutni sjaj vatri.

Sve se ovo dogodilo samo za dva sata, pomislila je. Kako je samo svijet krhak.

Ali slika sa satelita počela se kvariti i konačno je potpuno nestala, ostavivši za sobom blijedoplavi ekran.

"Ovo je stvarno strašno. Ali što ja mogu učiniti?"

Philippa ju je opet sumnjičavo odmjerila. Zar još pitate? "Profesorice McGorran, ovo je geomagnetna oluja. A nju izazivaju problemi sa Suncem."

"Oh. Pa ste tako pozvali astronoma." Siobhan se suzdržala da se ne nasmije. "Philippa, ja sam kozmolog. Nisam čak ni pomislila na Sunce još od svojih studentskih dana."

Toby Pitt dodirnuo ju je po ruci. "Ali ti si kraljev astronom", rekao je tiho. "Oni se ne razumiju u finese. Koga drugoga da pozovu?"

Svakako je bio u pravu. Siobhan se uvijek pitala je li pridjev kraljev i izvjesna slava koja je uz to išla vrijedan truda. Prvi kraljevi astronomi, ljudi kao što su Flamsteed i Halley, upravljali su opservatorijem u Greenwichu i glavninu vremena provodili su promatrajući Sunce, Mjesec i zvijezde za potrebe mornaričke navigacije. Sada je, međutim, posao kraljevog astronoma bio predsjedavati konferencijama kao što je bila ova današnja ili biti na usluzi lijenim novinarima zbog neke prikladne izjave a, kako je izgledalo, to zvanje bilo je i zgodno utočište za političare u krizi. "Podsjeti me da podnesem ostavku kad sve ovo prođe", rekla je Tobyju.

Nasmiješio se. "Ali u međuvremenu..." Ustao je. "Je li ti je nešto potrebno?"

"Kava, ako je možeš nabaviti, molim te. Ako ne, onda samo vodu." Podigla je svoj telefon; obuzelo ju je osjećaj krivnje kada je ustanovila da uopće nije primijetila da joj se veza s majkom prekinula. "Možeš li mi osigurati zemaljsku liniju?"

"Svakako." Izašao je iz dvorane.

Siobhan se opet okrenula prema Philippi. "U redu. Učinit ću što mogu. Držite ovu liniju otvorenom."

6. PREDVIĐANJE

Odjeveni u kombinezone od reciklažnog papira, Mihail i Eugen sjedili su u maloj, prenatrpanoj blagovaonici.

Eugen je rukama obujmio šalicu kave. Obojica su se osjećala neugodno i šutjeli su. Mihailu je izgledalo čudno što je tako lijep mladić toliko sramežljiv.

"Dakle, neutrini", prekinuo je Mihail napokon tišinu. "Ciolkovski sigurno nije veliko mjesto. Ali je udobno. Imaš mnogo prijatelja tamo?"

Eugen ga je pogledao kao da mu se obratio na stranom jeziku. "Radim sam", rekao je. "Većina ljudi tamo radi na detektoru gravitacijskih valova."

Mihailu je to bilo jasno. Većinu astronoma i astrofizičara privlačio je daleki svemir: razvoj masivnih zvijezda i biografija samog svemira iz pera egzotičnih signala kakvi su gravitacijski valovi. To je bilo tako privlačno. Proučavanje Sunčevog sustava, čak i samog Sunca, bilo je lokalno, ograničeno i zagušeno pojedinostima.

"Uvijek je bilo poteškoća da se ljudi privole na bavljenje svemirskom meteorologijom, bez obzira na to što je od ogromnog praktičnog značenja", rekao je. "Sredina u kojoj se nalazi sustav SunceZemlja mješavina je oblaka plazme i elektromagnetnih polja, a i fizika koja njima upravlja podjednako je zbrkana." Nasmiješio se. "U istom smo položaju, rekao bih, ja nasukan ovdje na južnom polu i ti na tamnoj strani. Poslovi koje obavljamo podjednako su neslavni."

Eugen ga je pažljivije pogledao. Mihailu se javio čudnovat dojam da ga je mladić tek sada prvi put uočio. "Što te je navelo da se posvetiš Suncu?", upitao je Eugen. Mihail je slegnuo ramenima. "Volim praktične primjene. Nebo koje se spušta na Zemlju... Većina svemirskih entiteta apstraktni su i daleki, ali ne i Sunce. Osim toga, nas Ruse Sunce je oduvijek posebno privlačilo. I sam Ciolkovski, naš veliki svemirski vizionar, nerijetko je istupao, priča se, kao poklonik Sunca."

"To je možda zato što na sjeveru nemate dovoljno Sunca."

Mihail ga je zbunjeno pogledao. Je li ovo bila neka aktualna šala? Usiljeno se nasmijao. "Idemo", rekao je, ustajući. "Mislim da je vrijeme posjetiti monitorsku sobu."

Morali su proći kroz kratki, niski tunel do susjedne kupole. Kad su bili u monitorskoj sobi, mladić se počeo osvrtati oko sebe otvorenih usta.

Prostorija je bila hram Sunca iz dvadeset prvog stoljeća. Zidove su prekrivali osvijetljeni ekrani koji su prikazivali prizore Sunčeve površine ili atmosfere, prostora između Zemlje i Sunca ispunjenog dinamičkim strukturama plazme i elektromagnetizma, kao i same Zemlje i njezine magnetosfere. Slike su prikazane na mnoštvu valnih dužina na vidljivoj svjetlosti, vodikovoj svjetlosti, kalcijevoj svjetlosti, infracrvenoj i ultraljubičastoj svjetlosti i na radiovalnom području pri čemu je svaka otkrivala nešto osobito o Suncu i njegovom okruženju. Stručnim očima još su više govorile spektralne analize, grafikoni puni maksimuma koji su otkrivali tajne Zemljine matične zvijezde.

Bio je to grafički sažetak rada Svemirske meteorološke službe. Ispostava na Mjesecu bila je samo jedna u nizu postaja koje su neprekidno nadzirale Sunce; slične stanice postojale su na svim kontinentima Zemlje, a oko Sunca je kružilo i mnoštvo satelita. Služba je pažljivo držala zvijezdu na oku.

Bio je to neophodan posao. Sunce je sijalo već pet milijarda godina, odašiljući toplinu, svjetlost i solarni vjetar, struju naelektriziranih čestica visoke energije. Ali ovaj tok energije nije nepromjenjiv. Čak i u normalnim vremenima solarni vjetar prilično je jak; zamašne struje naviru iz pukotina u koroni i probijaju se kroz Sunčevu vanjsku atmosferu. Osim toga, tu su Sunčeve pjege, hladnija područja kojima prevladavaju prepletena magnetna polja. Ljudi su ih uočili na površini Sunca još u četvrtom stoljeću stare ere. Iz tih nemirnih zona, baklje i ogromne eksplozije šalju u okolni prostor zračenja visoke frekvencije i vrlo brze naelektrizirane čestice. Sav ovaj odljev udara u slojeve zraka i elektromagnetno polje koji omata Zemlju.

Tijekom najvećeg dijela ljudske povijesti sve ovo je prolazilo nezapaženo, ako se izuzmu čudesne slike polarne svjetlosti koje su u nepravilnim razmacima šarale nebo. Ali premda na ljude uglavnom ne djeluju svemirske oluje, na njih su vrlo osjetljivi električni uređaji. Tijekom gotovo dva stoljeća prije 2037, djelovanjem Sunca inducirane struje u telegrafskim vodovima zadavale su glavobolje telegrafistima. Što je svijet ljudi postajao ovisniji o tehnologiji, to je bivao ranjiviji na nevolje koje je stvaralo Sunce kad što je Zemlja iskusila upravo toga dana.

Za jednu krhku, vrlo povezanu visokotehnološku civilizaciju, živjeti u blizini jedne zvijezde, pokazalo se, bilo je isto što i živjeti pokraj nekog medvjeda. Mogao vam je ne nauditi, ali najmanje što se od vas očekivalo bilo je da pažljivo motrite na njega. Upravo s tim zadatkom osnovana je svemirska meteorološka služba.

Iako se sada nalazila pod upravom Euroazijske zajednice, svemirska meteorološka služba nikla je iz skromnih početaka u dvadesetom stoljeću. Temelji su joj udareni pri Američkom centru za svemirski okoliš, agenciji koju su zajednički osnovali NASA, Nacionalna uprava za oceane i atmosferu i Ministarstvo obrane.

"U početku je prikupljanje podataka bilo oskudno", rekao je Mihail. "Korištene su usluge znanstvenih satelita druge namjene. A predviđanje se svodilo na nagađanje. Ali niz nesreća izazvanih olujom sa Sunca tijekom solarnog maksimuma iz 2011. napokon nam je otvorilo oči. Danas raspolažemo prilično velikom bazom podataka koji se redovno ažuriraju u stvarnom vremenu. Sustavi predviđanja predstavljaju velike numeričke operacije utemeljene na magnetohidrodinamici, fizici plazme i sličnim disciplinama. Raspolažemo cjelovitim lancem teorijskih modela koji obuhvaćaju raspon od površine Sunca do površine Zemlje..."

Eugen je, međutim, prestao slušati. Kucnuo je po jednoj slici u vodikovoj svjetlosti. "Evo problema", rekao je.

Bilo je to novo aktivno područje. Uočljivo tamnije od okolne fotosfere, nalikovalo je ružnom ožiljku u obliku slova "S". "Priznajem da je zagonetno", rekao je Mihail. "U ovoj etapi solarnog ciklusa tako nešto ne bi se očekivalo."

"Ja sam ga očekivao", rekao je Eugen. "U tome i je stvar."

"Kraj svijeta", vedro je upita Mihail.

"Ne danas. Danas je samo najava. Ali stvar je prilično loša. Zato sam i došao ovdje. Moraš ih upozoriti." Oči su mu bile krupne i tamne, uznemirene. "Predviđanja mi nose vremensku oznaku."

"Rekao si mi to."

"No, svejedno ne obraćaju pozornost na mene. Ali tebe će poslušati. Uostalom, to je tvoj posao. A sad kad imaš dokaz, moraš to napraviti. Moraš ih upozoriti." Eugen baš nije bio vičan uljudnom ophođenju, pomislio je Mihail, uz mješavinu odbojnosti i sažaljenja. "Tko su to oni? Koga točno želiš da upozorim?"

Eugen je raširio ruke. "Za početak, sve koji su najugroženiji. Na Mjesecu. Na svemirskoj postaji. Na Marsu. I na Aurori 2."

"I na Zemlji?"

"Oh, da. I na Zemlji." Eugen je bacio pogled na sat. "Ali Zemlja je već pogođena." Mihail je nekoliko dugih trenutaka proučavao sugovornikovo lice. Onda je pozvao Talesa.

7. MASOVNO IZBACIVANJE

Siobhan je radila za ekranima ugrađenim u konferencijski stol, tragajući za podacima.

Nije bilo lako. Proučavanje Sunca i svemirska meteorologija jednostavno nisu bili Siobhanina uža specijalnost. Aristotel je mogao pomoći, premda je povremeno djelovao pomalo zbunjeno; s osjećajem neugodnosti shvatila je da je to posljedica otkazivanja dobre povezanosti svijeta na kojoj se on temeljio.

Brzo je ustanovila da diljem planeta i izvan njega postoje solarne zvjezdarnice. Pokušala se probiti do one na Kitt Peaku, na havajskoj planini Mauna Kea, kao i do zvjezdarnice Veliki medvjed u južnoj Kaliforniji. Ni na jednom mjestu nije uspostavila vezu s nekim ljudskim bićem, što se moglo pretpostaviti; čak i da komunikacijski sustavi nisu otkazivali, oni su nesumnjivo zagušeni pozivima. Ali doznala je za postojanje "svemirske meteorološke službe", mreže zvjezdarnica, satelita, banke podataka i stručnjaka koji su nadzirali Sunce i njegovo nemirno okruženje nastojeći predvidjeti najopasnije poremećaje. Postojala je, kako je izgledalo, čak i jedna meteorološka postaja na južnom polu Mjeseca.

Unatoč desetljećima promatranja ćudljivog Sunca, samo je jedna osoba predvidjela današnje neuobičajene događaje, neki mladi znanstvenik na Mjesecu po imenu Eugen Mangles koji je na nekoliko stručnih www stranica izložio posve preciznu prognozu. Ali s Mjesecom se nije mogla uspostaviti veza.

Trideset minuta nakon razgovora s Philippom, Duflot Siobhan ju je opet pozvala.

"Sve je ovo u vezi sa Suncem", počela je.

"Toliko nam je poznato..." uzvratila je Philippa.

"Stručnjaci za Sunce nazivaju tu pojavu 'izbacivanje mase korone'.

Opisala je kako korona, proširena vanjska atmosfera Sunca, ostaje na okupu zahvaljujući jakim magnetnim poljima koja potječu sa same zvijezde. Ponekad se ta polja zamrse, uglavnom iznad aktivnih područja. U zonama preklapanja hvataju se mjehuri superzagrijane plazme koju emitira Sunce, a zatim dolazi do njihovog silovitog oslobađanja. Upravo se to dogodilo jutros povrh velikog kontinenta Sunčeve pjege koji stručnjacima nazivaju aktivno područje 12688: masa od milijarda milijarda tona plazme, koju je zarobljenu držalo vlastito magnetno polje, pokuljala je sa Sunca brzinom koja je značajan dio svjetlosne.

"Mlazu je bilo potrebno manje od pola sata da stigne dovde", rekla je Siobhan. "Koliko razumijem, to je vrlo brzo za ovu klasu pojava. Nitko nije vidio kako se približava niti je itko očekivao da se tako nešto uopće može dogoditi u ovoj fazi Sunčevog ciklusa." Osim, prisjetila se, onog samotnog astronoma na Mjesecu.

"Ta masa plina, dakle, udarila je u Zemlju..." rekla je Philippa.

"Sam plin je rjeđi od industrijskog vakuuma", objasnila je Siobhan. "Štetu je napravila energija sadržana u njegovim česticama i poljima."

Kada je udario, ovaj plin se utisnuo u Zemljino magnetno polje. To polje inače štiti planet, pa čak i satelite na niskoj stazi, ali današnji udar spustio je polje ispod staze većine satelita. Izloženi valovima solarnih čestica visoke energije, sustavi na satelitima upijali su doze statičkog elektriciteta koji se praznio kad god je to mogao.

"Zamislite malene munje koje sijevaju po čipovima i matičnim pločama..."

"To nije dobro."

"Nije. Naelektrizirane čestice stigle su i u gornju atmosferu, oslobađajući se usput energije što je izazvalo polarnu svjetlost. Zemljino magnetno polje pretrpjelo je velike varijacije. Možda vam je poznato da su elektricitet i magnetizam povezani. Promjena magnetnog polja proizvodi struju u vodičima."

"Da li tako radi dinamo?", upitala je kolebljivo Philippa.

"Da! Točno to. Prilikom fluktuiranja, Zemljino polje izaziva ogromne struje koje teku kroz planet kao i kroz bilo koji vodljivi materijal."

"Kao što su naše elektrodistribucijske mreže", rekla je Philippa.

"Ili komunikacijske veze. U stotinama tisuća kilometara kablova odjednom se jave vrlo promjenjive struje visokog napona."

"U redu. Što da poduzmemo u svezi toga?"

"Poduzmemo? Pa, tu se nema što poduzeti." Pitanje se Siobhan učinilo besmisleno; morala je potisnuti neodoljiv poriv da se nasmije. "Mi ovdje govorimo o Suncu." O zvijezdi koja svake sekunde oslobađa više energije nego što čovječanstvo može proizvesti za milijun godina. Ovo masovno izbacivanje izazvalo je geomagnetnu oluju čija snaga je daleko izvan ljestvice koju su odredili strpljivi promatrači solarne meteorologije, ali za samo Sunce to je tek beznačajna epizoda. Poduzeti, zbilja: ništa se ne poduzima kad je Sunce u pitanju. Jedino nastojite da mu se sklonite s puta. "Nema nam druge nego to izdržati."

Philippa se namrštila. "Koliko će potrajati?"

"Nitko ne zna. Ovo je bez presedana, barem koliko uspijevam shvatiti. Ali masivni odljev brzo se kreće i brzo će proći. Možda za nekoliko sati?"

"Potrebno je to znati", rekla je Philippa ozbiljno. "Nemamo problema samo sa strujom nego i s kanalizacijom, opskrbom vodom..."

"Prepreka na Temzi", umiješao se Toby. "Kada dolazi plima?"

"Ne znam", uzvratila je Philippa, napravivši bilješku. "Profesorice McGorran, možete li odrediti vremenske parametre?"

"Da, pokušat ću." Prekinula je vezu.

"Dakako", rekao je Toby, "najrazumnije je bilo da smo sustave pravili što robusnijima."

"A kad su to ljudska bića ikada postupala razumno?"

Siobhan je nastavila raditi. Ali kako je vrijeme prolazilo, komunikacijske veze samo su se pogoršavale. A i uznemirivale su je nove slike.

Dogodila se snažna eksplozija na velikom transeuropskom plinovodu kojim se u Britaniju dopremala većina prirodnog plina. Poput kablova, plinovodi su također bili vodiči dugi tisućama kilometara, a struje inducirane u njima mogle su povećavati koroziju do kritične točke. Postojala su uzemljenja na pravilnim razmacima kako bi se otklonio ovaj problem. Ali ovaj vrlo moderan plinovod napravljen je, uštede radi, od etilena, te se kao takav znatno lakše mogao zapaliti. Smrknuta, Siobhan se udubila u statističke podatke ove nesreće: zid plamena širok kilometar, drveće popadalo stotinama metara uokolo, vjerojatno na stotine nastradalih... Pokušala je zamisliti ovaj užas pomnožen tisuću puta diljem svijeta.

Na udaru se nisu našli samo ljudi i njihovi tehnološki sustavi. Tu i tamo bilo je vijesti o jatima ptica koje više nisu znale kamo letjeti, kao i grozni prizori kitova nasukanih na obale sjeverne Amerike.

Toby Pitt donio joj je telefon, starinsku napravu za kojom se vukao kabel. "Oprosti što je ovoliko potrajalo."

Telefon vjerojatno je bio star barem trideset godina, ali, povezan s rezervnim optičkim vodovima Kraljevskog društva, pokazao se kao uglavnom sigurna sprava. Poslije nekoliko pokušaja uspjela je uspostaviti vezu s bolnicom Guy's, a zatim i uvjeriti službenicu da joj potraži majku.

Maria je djelovala uplašeno, ali ostala je prisebna. "Sve je u redu sa mnom", bila je uporna. "Nestanak struje kratko je trajao. Rezervni sustav odlično radi. Ali prilike su ovdje vrlo čudne."

Siobhan je kimnula glavom. "Bolnice su vjerojatno prenatrpane. Žrtve vrućine, prometnih nesreća..."

"Ne samo to", uzvratila je Maria. "Ljudi dolaze zato što su im pejsmejkeri poludjeli, servomišići im ne rade kako treba, kao ni implanti za kontrolu rada crijeva. A već se ni broja ne zna žrtvama srčanih napada. Stradaju čak i oni bez ikakvih implanata."

Naravno, rekla je Siobhan u sebi. I samo ljudsko tijelo složen je sustav kojim upravlja bioelektricitet podložan električnim i magnetnim poljima. Svi smo u nekoj vezi sa Suncem, poput ptica i kitova. Spajaju nas nevidljive niti sile za koje se do prije samo dva stoljeća nije ni slutilo da postoje. Naša tijela vrlo su osjetljiva na poremećaje na Suncu.

"Siobhan", obratio joj se Toby Pitt. "Oprosti što te prekidam. Imaš novi poziv."

"Od koga?"

"Od premijera."

"Blagi Bože." Zamislila se na tren, pa upitala: "Od koga...?"

Telefon joj je oživio u ruci. Kada joj je elektricitet prodro u tijelo, mišići desne ruke su se ukrutili. Trenutak zatim aparat joj je izletio iz ruke i uz pljusak plavih iskrica pao na stol.

DRUGI DIO

PREDVIĐANJA

8. OPORAVAK

Netko je lupao na vrata stana.

Bisesa se izvježbala prikrivati reakcije u Myrinoj nazočnosti. S osmjehom na licu, ne obraćajući pozornost na lupanje srca, polako je ustala sa sofe i odložila časopis.

Myra je oprezno okrenula glavu. Ležala je potrbuške i gledala neku sintetičku sapunicu na mekanom zidu. Po očima osmogodišnjakinje vidjelo se da razumije stvari, pomislila je Bisesa, čak i predobro. Myri je bilo jasno da se nešto neobično dogodilo sa svijetom prije nekoliko dana, a neobično je bilo i to što joj se majka uopće nalazi ovdje. Ali među njima je uspostavljen prešutan sporazum, gotovo urota. Ponašat će se normalno, a možda će i prilike u nekom trenutku opet postati normalne. Bila je to neizgovorena nada.

Bisesa je mogla dati rutinski zapovijed Aristotelu da jedan dio vrata učini prozirnim. Ali kao časnik britanske vojske upućen u borbene tehnologije, nikada nije mnogo vjerovala elektronskim osjetilima te je tako sama provirila kroz špijunku da provjeri tko je pred vratima.

Ugledala je Lindu i otvorila vrata.

Linda je bila niža i zdepasta djevojka koja je djelovala snalažljivo. Imala je dvadeset dvije godine i bila Bisesina rođakinja, studentica biosferne etike na Imperial College. Posljednje dvije godine brinula se o Myri tijekom Bisesinog dugog boravka u inozemstvu. Držala je dvije papirne vrećice pune stvari iz samoposluge, dok su joj još dvije stajale pokraj nogu. Cijelu ju je oblio znoj. "Oprosti što sam nogom kucala", rekla je. "Bojala sam se da se ove dvije vražje vrećice ne raspadnu."

"Važno je da si uspjela." Bisesa je pustila Lindu unutra pa dva puta zaključala vrata.

Zajedno su odnijele stvari u malu kuhinju. Veći dio onoga što je Linda donijela bile su namirnice: mlijeko, kruh, proizvodi od žitarica, nešto povrća koje nije izgledalo svježe i pjegave jabuke. Linda se ispričala što nije uspjela kupiti nešto bolje, ali moglo je biti i gore; prateći pažljivo vijesti, Bisesa je bila svjesna da se London posve približio strogom racionaliziranju.

Spremanje namirnica ispunilo je Bisesu neobičnom nostalgijom. Radila je to svakog petka uvečer s majkom koja bi potkraj tjedna odlazila u "veliku kupovinu" s obiteljske farme. U novije vrijeme obiteljske navike su se promijenile; glavni dio kupnje naručivan je preko računala i dostavljan do kuće. Ali u danima poslije 9. lipnja prijevozne i distribucijske službe još nisu radile, tako da su kupci opet morali osobno odlaziti u kupnju gdje su ih čekala kolica i redovi na blagajnama.

Za Lindu je to bilo novo iskustvo koje joj nije lako palo. "Ne možeš ni zamisliti koliki su redovi. Na odjelu za meso imaju čak čuvare koji prave red. Blagajne konačno rade, što je pravo olakšanje; ne moraju više ručno računati. Ali mnogi ljudi još ne prolaze blagajnu." Prizor koji se često mogao vidjeti poslije 9. lipnja bio je izdajnički ožiljak na podlaktici, na mjestu gdje je uklonjen implantiran identifikacijski čip zato što ga je obrisalo ili spržilo Sunčevo ludilo toga dana.

"I dalje nema vode u bocama", rekla je Bisesa.

"Nema", uzvratila je Linda. Nesvjesnom kretnjom otvorila je slavinu na kuhinjskom sudoperu, ali ništa nije poteklo. Oluja sa Sunca izazvala je korozivne struje u stotinama kilometara starog londonskog vodovoda. Kada bi crpke i radile, voda nije mogla stići do mnogih dijelova grada sve dok inženjeri i njihovi pametni roboti nalik na krtice ne bi prvo otklonili kvarove. Linda je uzdahnula. "Izgleda da ćemo opet spasti na hidrante."

U jednom kutu mekanog zida prikazivan je London iz ptičje perspektive, a preko njega postavljena je karta s označenim mjestima gdje poduže nije bilo struje. Crvene zvjezdice ukazivale su na točke gdje su u tijeku bili neredi, pljačke i drugi incidenti, dok su plave obilježavale hidrante koji su se većinom nalazili duž obala Temze. Bisesu je na neobičan način dirnula ova sposobnost starog grada da se oporavi. Znatno prije no što su Rimljani došli i osnovali London, Kelti su ribarili Temzom u čamcima od vrbovog šiblja, a sada, u trenucima krize u dvadeset prvom stoljeću, Londončani su se opet okrenuli svojoj rijeci.

Linda je pogledala svoje žuljevite dlanove. "Znaš, Bis, nije mi teško ići u opskrbu. Ali potrebna mi je pomoć oko vode."

"Ne", bez kolebanja uzvratila je Bisesa. A onda je ljubaznije odmahnula glavom. "Oprosti." Bacila je pogled prema Myri koja se opet udubila u šaljive prizore serije na mekanom zidu. "Nisam još spremna izaći."

"Zatražila sam savjet od Aristotela", rekla je Linda namjerno nehajnim tonom, odlažući namirnice.

"O čemu?"

"O agorafobiji. Rasprostranjenija je nego što misliš. Kako se može znati je li netko zatočen u vlastitom domu? Pa tako što ga nikako ne srećeš. Ali postoje skupne terapije..."

"Lin, cijenim to što se brineš o meni, ali ne patim od agorafobije. I nisam luda."

"Pa što onda..."

"Potrebno mi je još vremena", uzvratila je tiho.

"Tu sam, ako ti budem potrebna."

"Znam..."

Bisesa se okrenula prema Myri i mekanom zidu.

Možda nije bila luda. Ali nije mogla objasniti Lindi neobične okolnosti u kojima se našla.

Nije mogla objasniti kako se zatekla u ophodnji s dvojicom vojnika u misiji održavanja mira u Afganistanu, kako je odjednom sunula preko zidina prostora i vremena, kako je postavila temelje novog života na neobičnoj drugoj Zemlji izgrađenoj iz dijelova koju su nazvali Mir i kako se vratila kući kroz kaleidoskop još čudnovatijih vizija.

Također nije mogla objasniti rođakinji najneobičniju od svih pojedinosti: kako je bila u službi u Afganistanu 8. lipnja 2037, da bi se našla u Londonu sljedećeg dana, 9. lipnja, kada je udarila oluja ali u njezinom sjećanju između ova dva dana nalazilo se punih pet godina.

Barem se vratila Myri, kćeri za koju je već mislila da ju je zauvijek izgubila. Ali Myra je bila starija samo jedan dan, dok su u Bisesinom životu protekle godine. Proučavajući majku ispitivački pogledom zanemarenog djeteta, Myra je svakako uočila pokoji prosjedi pramen, nešto naglašenije bore oko Bisesinih očiju. To što ih je razdvajalo možda nikada neće moći premostiti.

Tako je iznenada bila istrgnuta iz prijašnjeg života da je strepila da joj se to opet može dogoditi. Zato i nije bila u stanju izaći iz stana. Nije posrijedi bio strah od otvorenog prostora; bio je to strah da ne izgubi Myru.

Poslije nekoliko minuta šapnula je nalog Aristotelu koji je odmah nastavio pretragu svjetskih vijesti i baza podataka koje je ona označila.

Deveti lipnja bio je globalna katastrofa, najžešća oluja sa Sunca koja je ikada udarila, a danima zatim Aristotelove ogromne moći bile su potpuno posvećene izlaženju na kraj s pravom plimom riječi i slika. No, koliko god se trudio, nije uspio pronaći ni najmanji trag srebrne kugle koju je Bisesa vidjela kako lebdi iznad Londona toga teškog jutra, kugle koju su njezini kolege s Mira zvali Oko. Čak i takvog jednog dana kao što je bio 9. lipnja, takav jedan predmet iznad Londona bio bi svakako uočljiv, konačni NLO, predmet nebrojenih novinskih vijesti. Ali nije bilo ni jednog jedinog izvještaja.

Bisesu je potpuno užasnula pomisao da je jedino ona vidjela Oko. To je moralo značiti da su oni, Prvorođeni, koji su stajali iza Oka i svega onoga što se dogodilo s njom i sa svijetom, željeli nešto od nje.

9. SPUŠTANJE NA MJESEC

Trećeg dana putovanja Mjesec je izgledao ogroman na crnom nebu.

Siobhan se morala sagnuti da bi pogledala kroz stare prozorčiće Komarova od robusnog stakla s tragovima mikrometeora. Ali kad je ugledala Mjesečev vitki srp, prožeo ju je ushit. Kako je to neobično, pomislila je. Usred uobičajenih gnjavaža leta neizbježnih užasa brodske hrane, svemirske bolesti, zlosretne konstrukcije toaleta u bestežinskom stanju Mjesec joj je uplovio iz tame u vidno polje da je pozdravi, ušavši u njezinu svijest hladnom, masivnom gracioznošću.

No, najčudesnije od svega bilo je to da je čak i ovdje, u putničkoj kabini šatla Komarov na liniji Zemlja-Mjesec, njezin mobilni telefon radio.

"Perdita, zamoli profesora Grafa da privremeno preuzme mentorstvo nad Billom Carelom." Bili je bio njezin postdiplomac koji je priprema tezu o spektralnoj analizi strukture tamne energije. Težak, ali sposoban, Bili je bio vrijedan truda; nadala se da će i sam stari Joe Graf doći do istog zaključka. "Oh, zamoli također Joa da provjeri u prijelomu moj novi rad za Astrophysical Journal. Snaći će se već. Što još? Moj auto je još uvijek bio jogunast kada sam ga posljednji put koristila." Šok od 9. lipnja bio je traumatičan jednako za njihove polupametne strojeve koliko i za ljude; mjesecima poslije oluje mnogi se još nisu uspjeli oporaviti. "Vjerojatno je potrebno da još malo idu kod psihijatra... Što još?" "Imaš zakazano kod zubara!", rekla joj je kći.

"Tako je. Do vraga. Dobro, otkazi to, molim te." Opipala je jezikom zub koji joj je zadavao muke, upitavši se kakve su zubarske usluge na Mjesecu.

Studenti, auto, zubi. Ovi odlomci njezinog života iz Miltona Keynesa, gdje je predavala na Otvorenom sveučilištu, izgledali su sada neprikladni, čak besmisleni, ovdje među planetima. Pa ipak, kada se jednom sva ova gužva završi, sve će se vratiti u kolotečinu; morala je dio napora posvetiti onome što je čeka kada se vrati.

Ali, naravno, rutinske stvari nisu bile ono što je zanimalo Perditu.

Lice njezine kćeri na malom ekranu telefona bilo je malo prošarano statičkim smetnjama, ali se ipak dobro vidjelo. Siobhan nije imala namjeru cjepidlačiti zbog ovog nesavršenstva telekomunikacijskih sustava koji su sada povezivali svako ljudsko biće sa svim drugima na dva svijeta a kako su se informatički poslužitelji hvalili, uskoro će u mrežu biti uključen i Mars. Ali kašnjenje je bila neugodno podsjetnik na to da se toliko udaljila od kuće da je i svjetlosti bilo potrebno primjetno vrijeme da je poveže s kćerkom.

Uskoro se u razgovoru opet postavilo pitanje Siobhanine sigurnosti.

"Nema razloga za zabrinutost", rekla je Siobhan kćeri. "Okružuju me izuzetno stručni ljudi koji savršeno znaju što treba raditi da bih ostala živa i zdrava. U stvari, na Mjesecu ću biti sigurnija nego u Londonu."

"Čisto sumnjam", uzvratila je Perdita malo prijekornim glasom. "Nisi ti John Glenn, majko."

"Nisam, ali i ne moram biti." Siobhan je prigušila ljutitost koja ju je obuzela. A i samo mi je četrdeset pet godina! Ali, pomislila je s osjećajem krivnje, kada je njoj bilo dvadeset godina, zar i sama nije isto postupala prema svojoj majci?

"A tu su i Sunčeve baklje", rekla je Perdita. "Pratim događaje."

"Svi su ih počeli pratiti poslije 9. lipnja", oporo je rekla Siobhan.

"Astronauti se nalaze izvan Zemljinog zračnog i magnetnog polja. Nisu, dakle, zaštićeni kao što bi bili na površini."

Siobhan je napravila krug telefonom kako bi Perditi pokazala kabinu. Mogla je primiti osam putnika, ali nije bilo nikog drugog osim nje. Imala je čvrste zidove na čiju su debljinu ukazivali prozorski otvori. "Vidiš?" Kucnula je po zidu. "Pet centimetara aluminija i vode."

"To neće pomoći ako dođe do velikog udara", primijetila je Perdita. "Buknula je golema baklja 1972, samo nekoliko mjeseci nakon što se Apollo 16 vratio s Mjeseca. "Da su se astronauti tada zatekli na Mjesečevoj površini..."

"Ali nisu", uzvratila je Siobhan. "A u to vrijeme nije postojala ni solarna meteorološka prognoza. Da je bilo i najmanjeg rizika, ne bi me pustili da pođem."

"Ali Sunce je sada nemirno, mama", usprotivila se Perdita. "Protekla su samo četiri mjeseca od 9. lipnja, a i dalje nitko ne zna što je uzrok. Tko kaže da oni koji prave prognoze uopće imaju pojma što se događa?"

"Upravo idem na Mjesec zato da bih to otkrila", rekla je Siobhan pomalo prijeko. "A sad bi najbolje bilo da se malo prihvatim posla, dušo..." Rekavši joj da je voli i zamolivši je da prenese pozdrave baki, Siobhan je zaklopila telefon. Kada se veza prekinula, osjetila je određeno olakšanje.

Naravno, bilo joj je jasno da pravi Perditin problem u svezi s ovom misijom nije uopće majčina sigurnost. Posrijedi je bila ljubomora. Perdita nije mogla podnijeti to što joj se majka nalazila ovdje, a ne ona. Uz istovremene osjećaje krivnje i likovanja, Siobhan se zagledala kroz prozor u Mjesec koji se nadnosio nad brodom.

Siobhan je bila dijete devedesetih godina dvadesetog stoljeća. Prvo spuštanje ljudi na Mjesec dogodilo se dva desetljeća prije njezinog rođenja. Za nju su artefakti misije Apollo, zrnaste snimke ozarenih astronauta sa zastavama, krutim odijelima pod tlakom i nemoguće primitivnom tehnologijom bili simptom ludila davnih godina hladnoga rata, zajedno s ludilom vezanim za NLO i raketne silose ispod žitnica Kanzasa.

Kada je, početkom novog stoljeća, povratak na Mjesec proslavljen s obje strane Atlantika, to na Siobhan opet nije ostavilo nikakav dojam. Iako je tada već bila student, sve joj je to izgledalo kao posao kojim se bave veliki dječaci, ponajprije stručnjaci za zrakoplovstvo i inženjeri, dok u pozadini svega stoji pohlepa za vlašću i bogatstvom vojnoindustrijskog kompleksa; u svemu tome znanstveni ciljevi bili su samo paravan, baš kao što je to uvijek bilo s upućivanjem ljudi u svemir.

Ali novo istraživanje svemira raspalilo je maštu novog naraštaja uključujući i njezinu, morala je priznati a napredak je bio brži nego što je itko mogao naslutiti. Nova flota letjelica sličnih Apollu počela je letjeti u svemir od 2012. Iako su uvaženi Sojuzi još obavljali promet između Zemlje i Međunarodne svemirske stanice, hrabri, nesigurni šatlovi povučeni su iz upotrebe. U međuvremenu, flotila istraživačkih rovera i misije za pribavljanje uzoraka upućene su na Mjesec i Mars, a bilo je i brodova bez ljudske posade još dalje u svemir. Tu se isticao jedan tek započeti pothvat pretapanja mačeva u plugove: zastarjeli sustav naoružanja "Uništavač" iskorišten je za potrebe kartografiranja cijelog Sunčevog sustava. Siobhan je znala da je znanost imala koristi od ovih misija, iako Sunčev sustav nije bio njezina specijalnost ali ipak ju je boljela spoznaja da većina ljudi uopće nije znala za postojanje velikih svemirskih teleskopa, poput onoga na Istraživaču bitne anizotropije, čiji su nalazi bili silan poticaj za njezinu karijeru.

Dok se sve to odvijalo, američki i euroazijski svemirski programi s ljudskom posadom postupno su se spojili da bi 2015, pod mnoštvom zastava, čovjek opet stupio na Mjesec. Do 2037. ljudi su već dvadeset godina neprekidno bili na Mjesecu: u bazi Clavius i na drugim mjestima nalazilo se oko dvije stotine kolonista.

A prije samo četiri godine prvi istraživači na brodu Aurora 1 stigli su i do Marsa. Čak su i najtvrdokorniji cinici morali proslavili to ispunjenje pradavnog sna.

Njezin zadatak nije bio lak: ljubaznim riječima, predsjednica vlade Euroazije dala joj zadatak da ustanovi što se to dogodilo sa Suncem, odnosno prijeti li Zemlji opasnost ponavljanja 9. lipnja. A posljedica toga je bila da se ona, Siobhan McGorran, dijete Belfasta, našla sada ovdje, u ovom četveronožnom kukcu od letjelice, nalik udebljanoj verziji nekadašnjih lunarnih modula Apolla, na putu za Mjesec. Kako je to čudesno, došlo joj je da usklikne. Nikakvo čudo što je Perdita pozelenila od ljubomore.

Na prednjem dijelu kabine otvorila su se vrata. Kapetan šatla doplovio je do nje i skliznuo u prazno sjedalo. Siobhan je tiho naložila Aristotelu da pogasi ekrane oko nje.

Mario Ponzo bio je Talijan. Ovaj pedesetogodišnjak bio je iznenađujuće zdepast za kozmičkog pilota, ako je barem suditi po ispupčenju letačkog kombinezona oko trbuha "Žao mi je", rekao je, "što nije bilo više prilike za razgovor, profesorice." Imao je američki naglasak koji je ovaj Rimljanin stekao u Houstonu gdje se školovao u svemirskom centru NASA. "Nadam se da se Simon kako treba brinuo o vama?"

"Savršeno, hvala vam." Zastala je malo. "Hrana je prilično bezukusna, zar ne?"

Mario je slegnuo ramenima. "Posljedica bestežinskog stanja, bojim se. Nešto u vezi s ravnotežom tjelesnih fluida. Prava tragedija za talijanske astronaute!"

"Ali ovako dobro nisam spavala još od djetinjstva."

"Drago mi je. Ovo je, zapravo, prvi put da prevozimo samo jednog putnika..."

"Pretpostavila sam."

"Ali na određen način to je baš prikladno, budući da je Vladimir Komarov također bio sam na posljednjem letu."

"Komarov? Ah, da, po njemu je nazvan šatl."

"Tako je. Komarov je heroj, a kod Rusa je to uvijek bilo nešto posebno. Letio je u prvom Sojuzu. Nastradao je kada su za vrijeme povratka otkazali sustavi. Herojsko je to što se ukrcao svjestan koliko su veliki izgledi da nešto pođe naopako na letjelici koja nije bila testirana."

"Ovaj šatl je, znači, nazvan po poginulom astronautu. To baš nije sretan predznak."

Nasmiješio se. "Izvan Zemlje postoje drukčija praznovjerja, profesorice." Bacio je pogled na njezine isključene ekrane. "Znate, ovdje nemamo tajni. Tajnovitost nije poželjna. Moramo surađivati da bismo preživjeli. Tajnovitost šteti, profesorice, loša je po moral. A još se nikada nisam susreo s takvim velom tajne kao što je ovaj koji pokriva vas i vaš zadatak."

"Žao mi je", uzvratila je obazrivo.

Protrljao je donji dio lica s trodnevnom bradom; objasnio joj je da osobno izbjegava brijanje u svemiru kako bi poštedio ostale svojih dlačica kojih bi bilo posvuda. "I ne samo to", nastavio je. "Komunikacijske veze između Mjeseca i Zemlje na lošem su glasu po svojoj skromnosti. Pravo usko grlo. Ako bih želio spriječiti da osjetljive informacije procure u globalne mreže, Mjesec bi bio idealno mjesto da se one sakriju."

Bio je, dakako, u pravu; lakoća da se na Mjesecu osigura tajnost bila je glavni razlog zašto se uputila tamo, umjesto da se stručnjaci s Mjeseca dovedu na Zemlju. "Ali poznato vam je", rekla je, "da sam osobni izaslanik predsjednice vlade Euroazije. Nadam se da razumijete da sigurnosna ograničenja kojih se moram pridržavati potječu sa znatno više instance nego što sam ja." Dakle, ne zabadaj nos tamo gdje mu nije mjesto, dodala je u sebi. Okrenula se prema praznim ekranima. "Ako nemate ništa protiv..."

"Nastavljate proučavanje? Mislim daje malo kasno za to." Bacio je pogled kroz prozor.

Prizor Mjesečevog srpa nestao je u međuvremenu, a zamijenilo ga je nizanje duboke crnine i sjajnih blijedosmeđih poteza.

"Pred očima vam je krater Clavius, profesorice", rekao je Mario tiho.

Zagledala se. Clavius, južno od Tychoa, bio je toliko veliki bazen da mu je tlo bilo ispupčeno zbog zaobljenosti samog Mjeseca. Kako se šatl spuštao, počela je zamjećivati manje kratere na ogromnom dnu: kratere svih veličina koji su se preklapali dokle je pogled dosezao. Bilo je to neobično, izrovano područje, možda poput bojišta u nekom velikom ratu. A onda je uočila kako iz sjene zida izranja fina crta, blistava niska zlata pružena po Mjesečevom sivom tlu. To je sigurno praćka, novi elektromagnetni lansirni sustav, još nezavršen, ali već su postavljene goleme tračnice koje su se pružale duže od kilometra. Čak i s ove visine mogla su se zamijetiti dijela ljudskih ruku na Mjesecu.

Mario je pratio njezine reakcije. "Ne možete ostati ravnodušni, zar ne?" Isplovio je iz kabine kako bi se posvetio protokolima spuštanja.

10. LAKI DODIR

Baza Clavius podignuta je oko tri velike kupole na napuhavanje. Povezane prozirnim prolazima i podzemnim tunelima, kupole su bile pokrivene Mjesečevom prašinom radi zaštite od Sunca, kozmičkog zračenja i drugih pošasti. Kao rezultat toga, bile su, viđene odozgo, dio Mjesečevog područja; činilo se da su, poput mjehura, nabubrile iz sivosmeđeg regolita. Šatl Komarov spustio se bez ikakvih obreda na oko pola kilometra od glavnih kupola. Prašina koju je pritom podigao padala je nezemaljski sporo na ovom vakuumskom svijetu. Na sletištu nije bilo rampi već samo mnoštvo plitkih kratera. Bili su to ožiljci plamenova na mjestu gdje su izvedena nebrojena uzlijetanja i slijetanja.

Prozirni prolaz izdužio se do zračne komore šatla. U pratnji kapetana Maria i s pametnim kovčegom koji se kretao na kotačićima iza nje, Siobhan je prvi put stupila u lunarnu snenu silu teže.

Prvi pogled na Mjesec, neznatno izobličen čistim, zaobljenim zidovima, donio joj je prizor blago valovite površine. Svaki rub bio je omekšan sveprisutnom prašinom koja je nastala kao rezultat krunjenja meteora tijekom mnogo eona. Sjene nisu bile duboko crne kao što je zamišljala već donekle ublažene svjetlošću odraženom s tla. Ovo je nije trebalo iznenaditi: iako je beživotan teren bio taman, svjetlost koja se odbijala od njega bila je ista ona mjesečina koja je obasjavala Zemlju još otkako su se dva svijeta uobličila poslije velikog sudara. Siobhan je hodala po poznatoj mjesečini. Ali ovaj dio Mjeseca bio je prenatrpan površinskim vozilima, spremnicima goriva, bunkerima koji su služili kao skloništa i spremištima opreme.

Prolaz se završavao malim, četvrtastim kućištem. Siobhan i Mario spustili su se dizalom do podzemnog tunela. Tu ih je čekalo otvoreno jednotračno vozilo. U njega se moglo smjestiti desetoro ljudi, izbrojala je osmoro putnika, dva člana posade i prtljagu.

Vozilo je bešumno krenulo.

"Indukcijski pogon", rekao je Mario. "Radi na istom načelu kao praćka. Neprekidna Sunčeva svjetlost i niska gravitacija: fizika koja stoji iza ovih malih električnih vozila kao da je izumljena za uvjete na Mjesecu."

Tunel je bio uzak, osvijetljen fluorescentnim cijevima, a kameni zidovi nalazili su se tako blizu vozila da ih je mogla dodirnuti rukom što je bilo potpuno sigurno jer je brzina kretanja bila tek neznatno veća od brzina koračanja. Upravo je doznavala da izvan Zemlje vrijede posebne mjere sigurnosti: sve se obavlja polako i promišljeno.

Na kraju tunela nalazila se zračna komora i nešto što je Mario nazvao "komora za uklanjanje prašine", mala prostorija opremljena četkama, usisivačima i drugim napravama kojima su se svemirska odijela i ljudi čistili od Mjesečeve prašine što se elektrostatski hvatala na njih. Budući da Mario i Siobhan nisu bili izašli na površinu, brzo su obavili čišćenje.

Na unutrašnjim vratima zračne komore nalazila se oveća ploča:

DOBRO DOŠLI U BAZU CLAVIUS

AMERIČKE ASTRONAUTSKE INŽENJERSKE JEDINICE

Ispod toga nizao se popis organizacija koje su ovdje imale nekog udjela, od NASA, Ratnog zrakoplovstva i svemirskih snaga do Boeinga i raznih drugih privatnih kompanija. Na kraju su se pomalo nevoljko, kako joj se učinilo spominjale euroazijska, japanska, panarapska, panafrička i druge organizacije za svemir koje su uložile više od polovicu novca u ovaj projekt na čijem su čelu bili Amerikanci. Dodirnula je pločicu s logom Britanske nacionalne agencije za svemir. U novije vrijeme Britanci su otkrili da su vrlo nadareni za robotiku i minijaturizaciju, tako da je razdoblje obnovljenog istraživanja Mjeseca i Marsa pomoću strojeva predstavljalo zlatno doba ove agencije i njezinih inženjera. Ali ova slava nije bila dugog vijeka i već se završila.

Mario je primijetio gdje joj je upravljen pogled i osmjehnuo se. "Takvi su vam Amerikanci. Nikada ništa drugima ne priznaju."

"Ali prvi su stigli ovdje", primijetila je.

"Oh, to da, svakako."

Unutrašnja vrata skliznula su u stranu, a iza njih pojavio se nabijen muškarac koji ju je čekao. "Profesorica McGorran? Dobro došli na Mjesec." Odmah ga je prepoznala. Bio je to pukovnik Burton Tooke iz Američkih svemirskih snaga, zapovjednik baze Clavius. Pedesetogodišnjak, vojničkog stasa, bio je za dobru glavu niži od nje. Malo razmaknuti zubi nisu mu umanjivali ugodnost osmijeha. "Zovite me Bud", rekao je.

Siobhan se pozdravila s Mariom, koji je pošao natrag na šatl "gdje su postelje mekše nego bilo gdje u Claviusu", kako je rekao.

Bud Tooke poveo je Siobhan u unutrašnjost kupole uz stube kojima je lako bilo popeti se pri sili teži koja je iznosila samo šestinu Zemljine. Pošli su uskim hodnikom otvorenim odozgo. Vidjela je glatku plastiku kupole nekoliko metara iznad, ali prostor ispod nje bio je isprekidan prolazima i pregradnim zidovima. Sve je bilo tiho, rasvjeta prigušena; nitko se drugi nije kretao osim Buda i Siobhan. "Baš je prikladno", rekla je tiho, "doći na ovako tajanstveno mjesto kao što je Mjesec, dok vas okružuju tišina i polumrak."

Kimnuo je glavom. "Svakako. Brzo ćete prebroditi vremensku razliku, nadam se. Ovdje je sada dva sata ujutro. Duboka noć."

"Po Mjesečevom vremenu."

"Po hjustonskom vremenu."

Objasnio joj je da je posrijedi tradicija koja vuče korijen još iz dana prvih astronauta koji su mjerili vrijeme svojih epskih putovanja po vremenu baze u Teksasu; bila je to prikladna počast tim pionirima.

Stigli su do niza zatvorenih vrata. Iznad je stajala mala neonska, ljubičasta oznaka: LAKI DODIR. Bud je otvorio vrata iza kojih se ukazala sobica. Siobhan je zavirila unutra. Tu su se nalazili krevet koji se mogao sklopiti u dvosjed, stol, stolica, osnovna komunikacijska oprema, pa čak i mala kupaonica koje se sastojala od tuša i umivaonika.

"Nije baš hotel. A ne možete računati ni na to da budete posluženi u sobi." Bud je to rekao kao da se ispričava. Možda su se neki visoki posjetitelji razbjesnjeli kada su to čuli, budući da su računali na usluge svojstvene hotelima s pet zvjezdica, na koje su navikli.

"Sve je u redu", rekla je Siobhan odlučno. Što znači ovo laki dodir?"

"To su prve riječi koje je izgovorio Buzz Aldrin u trenutku kada je lunarni modul Apola 11 dodirnuo površinu Mjeseca. Izgledalo nam je prikladno za kabine u kojima odsjedaju naši gosti." Unio joj je prtljagu u sobu. Osjetivši da mu se putovanje završilo, pametan kovčeg se otvorio. "Siobhan", rekao je Bud, "zakazao sam sastanak koji ste tražili za sutra u deset ujutro, po lokalnom vremenu. Svi pozvani su ovdje uključujući Manglesa i Martinova s južnog pola."

"Hvala."

"Do tada ste slobodni. Odmorite se ako želite. Ali sada je vrijeme da pođem u obilazak ovog mjesta. Bit će mi drago ako biste mi se pridružili." Iscerio se. "Ja sam vojnik; navikao sam na besane noći. U svakom slučaju, nije mi potreban izgovor da poduzimam provjeru dok uokolo nema nikog tko bi me ometao."

"Trebala bih prionuti na posao." S osjećajem grižnje savjesti pogledala je prtljagu koja se već raspakirala, naslaganu odjeću, smotane mekane ekrane. Ali glava joj je već bila puna činjenica o Suncu i njegovim olujama.

Pogledala je Buda Tookeja. Snažna ramena zetezala su mu praktičan kombinezon bez oznaka. Držao je ruke iza leđa, a lice mu je djelovalo prijateljsko, premda bezizražajno. Izgledao je kao klasični vojnik od karijere, pomislila je, baš onako kako je zamišljala zapovjednika baze na Mjesecu. Ali ako želi obaviti ovaj zadatak kako treba, morat će se osloniti na njegovu podršku.

Odlučila je osloniti se na njega. "Ne znam ništa o ovdašnjim ljudima. Kako žive, kako razmišljaju. Obilazak bi mi mogao pomoći da se bolje snađem."

Kimnuo je glavom, očito zadovoljan. "Malo priprema pred borbu nikako ne škodi."

"Ja to ne bih baš tako rekla..." Zamolila je da joj da petnaest minuta da se raspakira i osvježi.

Žustrim korakom išli su obodom kupole.

U zraku se osjećao neobičan miris, nalik na barut ili spaljeno lišće. Bila je to Mjesečeva prašina, rekao je Bud, koja nikako nije propuštala prvu priliku u milijardu godina da gori u kisiku. Arhitektura je bila jednostavna i funkcionalna; djelomično su se javljali amaterski umjetnički ukrasi kojima su poglavito prevladavali kontrasti između lunarnog sivila i ružičaste i zelene boje zemaljskog života.

Tri kupole Clavius nazvane su Artemis, Selena i Hekata.

"Grčka imena?"

"Za Grke, Mjesec je bio trojstvo: Artemis je bio mladi Mjesec, Selena puni, a Hekata stari. Ova kupola, pod kojom se nalazi glavnina prostora u kojem ljudi žive, je Hekata. Kako je polovicu vremena u sumraku, ime je posve prikladno."

Osim što je Hekata pružala smještaj za dvije stotine ljudi, u njoj su se još nalazili sustavi za održavanje života i recikliranje, mala bolnica, prostorije za obuku i vježbanje, pa čak i kazalište, otvorena arena koja je podignuta, kako ju je Bud uvjerio, u prirodnom lunarnom krateru. "Priređuju se amaterske kazališne predstave koje su ipak vrlo popularne, kao što možete zamisliti. I balet ima uspjeha."

Zagledala se u njegovu obrijanu glavu. "Balet?"

"Znam, znam. To se ne bi očekivalo od zrakoplovstva. Ali dođite samo vidjeti nastup pri lunarnoj gravitaciji." Zagledao se u nju. "Siobhan, možda mislite da mi samo živimo u rupi u tlu. Ali ovo je drukčiji svijet, u svakom pogledu. On mijenja ljude. Naročito djecu. Vidjet ćete, budete li imali vremena."

"Nadam se da hoću."

Prošli su kroz niski tunel neprozirnih zidova do kupole Selena. Bila je znatno otvorenija od Hekate, a i krov je bio uglavnom proziran, tako da se unutra slijevala Sunčeva svjetlost. Tu je, u dugim lijehama, raslo povrće: Siobhan je prepoznala zelje, mrkvu, grašak, čak i krumpir. Ali ove biljke uzgojene su u tekućine. Lijehe su bile povezane cijevima, a čulo se postojano zujanja ventilatora i crpki, pištanje uređaja za stvaranje vlage. Nalikuje na ogromni, niski zeleni vrt, pomislila je Siobhan; varku su kvarili jedino crno nebo odozgo i tekućina na mjestu gdje je trebala biti zemlja. No, mnoge lijehe bile su prazne, jer su plodovi iz njih uklonjeni. "Bavite se, dakle, hidroponskim ratarstvom", rekla je.

"Da. Osim toga, ovdje smo svi vegetarijanci. Proteći će još dugo prije no što na Mjesecu zateknete svinju, kravu ili kokoš. Ne bih zamočio prst u tu lijehu da sam na vašem mjestu."

"Ne biste?"

Pokazao je na plod rajčice. "Rastu iz gotovo čiste mokraće. A ovaj grašak niče iz koncentriranog dreka. Mi mu jedino dajemo prikladan miris. Dakako, sve su ovo GMO genetski modificirani organizmi. Rusi su prilično uznapredovali na ovom području, razvivši biljke koje mogu najekonomičnije zatvoriti ciklus recikliranja. A i moraju biti prilagođene posebnim uvjetima koji vladaju ovdje: niskoj gravitaciji, osjetljivosti na tlak i temperaturu, razinu zračenja." Dok je govorio o poljoprivredi, naglasak mu je postao izraženiji; učinilo joj se da je iz Iowe glas momka s farme koji se našao daleko od kuće.

Pogledala je biljke bezazlenog izgleda. "Pretpostavljam da su neki ljudi gadljivi." "Prebrodi se to", rekao je Bud. "Ako ne uspijete, vrate vas na Zemlju. U svakom slučaju, sada je bolje nego u ranim danima kada smo uzgajali jedino alge. Čak i ja sam imao poteškoća da pojedem svijetloplavu pljeskavicu. Naravno, ovdje smo osjetljivi na zbivanja na Suncu."

Devetog lipnja, djelomično zahvaljujući upozorenju Eugena Manglesa, kolonisti na Mjesecu uspjeli su se na vrijeme povući u skloništa od oluje dok nije prošlo najgore. Svemirske letjelice i drugi sustavi pretrpjeli su oštećenja, ali nijedan ljudski život nije izgubljen. Prazne hidroponske lijehe, međutim, svjedočile su o tome da prva živa bića koja su pratila čovjeka u pionirskom odlasku sa Zemlje nisu bila te sreće.

Nastavili su obilazak.

Treća kupola, Artemis, prepuštena je industriji.

Uz očinski ponos, Bud joj je pokazao niz pretvarača. "Energija sa Sunca", objasnio je. "Besplatna, ima je u izobilju, a na nebu ni oblačka."

"Pretpostavljam da je loša strana dva tjedna mraka svakog mjeseca."

"Tako je. Trenutno ovisimo o ćelijama za skladištenje energije. Ali uskoro bismo trebali podići velike energetske farme na polovima gdje sunca ima uvijek; tada će nam biti potreban samo djelić sadašnjih kapaciteta skladištenja."

Poveo ju je oko primitivnog postrojenja za kemijsku obradu koje je izgledalo lagano. "Resursi s Mjeseca", rekao je. "Vadimo kisik iz ilmenita, minerala koji se nalazi u bazaltnim stijenama. Samo ga izdvojite, umrvite i zagrijete. Uvježbavamo se da od iste građe pravimo staklo. Možemo vaditi aluminij iz plagioklasa, koji je jedna vrsta ortoklasa što se nalazi u gorjima."

Izložio je buduće planove. Postrojenje koje ovdje vidi bilo je, zapravo, pokusno; njime se trebalo ovladati industrijskim tehnikama u lunarnim uvjetima. Operativna postrojenja bit će ogromne robotske tvornice koje će raditi u vakuumu na površini. Aluminij je bio glavni san: praćka, velika elektromagnetna lansirna tračnica na Sunčev pogon, načinjena je gotovo isključivo od aluminija.

Bud je sanjao o danu kada će lunarno rudno blago, prikladno obrađeno, biti izbacivano praćkom do staze oko Zemlje, pa čak i na sam matični svijet. "Nadam se doživjeti da Mjesec počne izvoziti i tako postati dio jedinstvenog i naprednog gospodarskog sustava Zemlja-Mjesec. A cijelo vrijeme, naravno, učimo kako živjeti od onoga što nas okružuje izvan Zemlje. To ćemo kasnije moći primijeniti na Marsu, asteroidima do vraga, svuda gdje budemo odlučili živjeti.

Ali pred nama je još dug put. Uvjeti su drukčiji ovdje, vakuum, prašina, zračenje, niska gravitacija koja značajno otežava prijenosne procese i slične stvari. Moramo potpuno prilagoditi tehnike stare stotinama godinama." Ali izgledalo je da Bud ne zazire od izazova. Siobhan je uočila prljavštinu s Mjeseca pod njegovim noktima; ovo je čovjek koji se zna prihvatiti posla.

Otpratio ju je natrag u Hekatu gdje su bili smješteni ljudi.

"Od nešto više od dvije stotine ljudi na Mjesecu", rekao je, "oko deset posto je pomoćno osoblje, među kojima je i moja malenkost.

Ostali su tehničari, tehnolozi, biolozi, od kojih je četrdesetak posto posvećeno čistoj znanosti, kao, na primjer, vaši kolege s južnog pola. Oh, da, tu je i desetak djece. Mi smo multidisciplinarni, multinacionalni, multietnički, multi u svakom pogledu.

Dakako, Mjesec je oduvijek bio složen u kulturnom pogledu, čak i prije no što su ljudi stigli ovdje. Christopher Clavius bio je Galilejev suvremenik, ali isusovac. Smatrao je da je Mjesec glatka kugla. Ima ironije u tome da je po njemu prozvan jedan od najvećih kratera na Mjesecu! U okviru moje tradicije mi smo čuvari Mjesečevog srpa, kako to kažemo. Živjeti na Mjesecu nije za mene problem. Meku je lako naći ali Ramazan se određuje prema Mjesečevim fazama, a to je već složenije..."

Siobhan se zbunila. "Čekajte. Vašoj tradiciji?"

Nasmiješio se, očito već navikao na takve reakcije. "Islam je stigao do Iowe, znate."

Kao aktivni vojnik, u svojim tridesetim godinama, Bud Tooke bio je jedan od prvih koji su pristupili ostacima kupole Kamena nakon što je ekstremistička religijska skupina pod nazivom jednobošci ispalila nuklearni projektil na to izuzetno sveto mjesto. "To iskustvo preobratilo me je u islam a moje tijelo izložilo teškoj kiši. Sve se za mene od tada promijenilo."

Poslije kupole, ispričao joj je, Bud se pridruži pokretu oikumena, mreži običnih ljudi koji su pokušavali, uglavnom ispod radara, pronaći način da izmire velike svjetske vjere, poglavito pozivajući se na njihove duboke zajedničke korijene. Na taj način, možda su se mogla predstaviti pozitivna svojstva vjera, njihova moralna učenja, njihova razna promišljanja o mjestu čovječanstva u svemiru. Ako ljudi ne mogu bez religije, isticalo se, onda neka barem nemaju štetu od nje. "Dakle", rekla je Siobhan zadivljeno, "vi ste vojnik od karijere koji živi na Mjesecu, a slobodno vrijeme posvećuje proučavanju teologije."

Nasmijao se, što je zazvučalo reško, kao kada se napinje puška. "Rekao bih da sam originalni izdanak dvadeset prvog stoljeća." Pogledao ju je i odjednom se gotovo posramio. "Ali vidio sam puno toga. Znate, čini mi se da smo za mog stoljeća uspjeli polako vidjeti izlaz iz magle. Međusobno se tamanimo manje poletno nego prije stotinu godina. Zemlju smo doveli gotovo do ruba propasti, ali sada otklanjamo štetu. Ali sada ova nevolja sa Suncem. Baš bi bilo ironično da upravo u trenutku kada smo odrasli, naša zvijezda, koja nas je iznjedrila, odluči zbrisati nas s lica Zemlje."

Ironično, da, pomislila je s nelagodom. A i bila bi to čudna koincidencija da baš sad kad smo se otisnuli sa Zemlje, kad smo postali sposobni za sve ovo, živjeti na Mjesecu, Sunce nas poželi spržiti... Znanstvenici su sumnjičavi kada su posrijedi koincidencije; za njih to obično znači da vam je promaknuo iz vida neki dublji uzrok.

A možda je stvar u tome što postaješ paranoična, Siobhan, rekla je u sebi. "Pripremit ću vam doručak", rekao je Bud, "nakon što vam pokažem još jednu našu znamenitost, muzej. Čak imamo kamenje koje su s Mjeseca donijeli astronauti iz misija Apollo. Jeste li znali da tri pakiranja s uzorcima koje su pribavili članovi posada Apola 17 nikada nisu otvorena? Ljudi već ostavljaju popriličan trag na Mjesecu. Zato smo se i pomučili da vratimo ovamo ta neotvorena pakiranja. Ti stari uzorci poslužit će znanstvenicima kao reperi, dijelovi Mjeseca iz razdoblja prije dolaska čovjeka..."

Siobhan je osjetila kako se zagrijava za ovog muškarca otvorenog nastupa. Bilo je sigurno neizbježno da ovakva baza bude vojnički ustrojena: vojska sa svojim podmornicama i podzemnim silosima za rakete imala je više od bilo koga drugog iskustvo življenja u skučenim, neprirodnim, ograničenim uvjetima. A i na čelu se morao nalaziti neki Amerikanac. Europljani, Japanci i ostali uložili su puno novaca u ovo mjesto, ali kada je posrijedi bilo osvajanje djevičanskih kontinenata kao što je Mjesec, Amerikanci su raspolagali mišićima i snagom karaktera. A u pukovniku Budu Tookeju razabrala je najbolje crte američkog karaktera: čvrstinu, očiglednu stručnost, iskustvo, odlučnost, kao i viziju koja je sezala daleko izvan njegovog životnog stoljeća. Moći će obavljati poslove s njim, pomislila je a jednim djelićem svog bića ponadala se da bi se tu moglo razviti i nešto više.

Dok su koračali, umjetna rasvjeta kupole počela se pojačavati, najavljujući osvit još jednog ljudskog dana na Mjesecu.

11. OKO VREMENA

Kako su mjeseci prolazili, a London se polako oporavljao od 9. lipnja, Bisesa je osjetila kako se raspoloženje u gradu pogoršava.

Tijekom nekoliko sati dok je bjesnila oluja javljale su se ozbiljne nevolje praćene strahom a bilo je i žrtava, računajući i preko tisuću nastradalih samo na užem području grada. No, istovremeno, bilo je to i vrijeme junaštva. Još nisu postojale službene procjene o tome koliko je ljudi spašeno iz požara, podzemne željeznice, prometnih nesreća, pa čak i sa tako banalnih, ali ipak pogubno opasnih mjesta kao što su zaglavljena dizala.

U danima neposredno poslije nesreće Londonci su zbili redove. Radnje su bile otvorene, a na ulazu su stajala rukom ispisane obavijesti RADIMO KAO I OBIČNO, što je uglavnom bilo dovoljno. Zavladalo je sveopće veselje kada je gradom tandrkavo prošla "zelena božica", vatrogasno vozilo iz pedesetih godina dvadesetog stoljeća, muzejski eksponat koji je, kako je to rekla gradonačelnica, "bio previše glup da bi zakazao". Bilo je to i vrijeme podviga, "duha stare solidarnosti", govorili su ljudi, imajući u vidu još veći izazov od koga ih je razdvajalo skoro puno stoljeće.

Ali to se raspoloženje brzo počelo rasplinjavati.

Svijet se nastavio vrtjeti i 9. lipnja sve je više tonuo u zaborav. Ljudi su se nastojali vratiti poslu, škole su se otvarale, a veliki kanali elektronske trgovine počeli su se vraćati prijašnjem opsegu poslovanja. Ali oporavak nije podjednako obuhvatio cijeli London: i dalje nije bilo opskrbe vodom u Hammersmithu, nije bilo struje u Batterseau, promet je bio bolno mjesto Vestminstera. Strpljenje je ubrzo počelo izdavati ljude i svi su tražili nekog koga bi okrivili za nedaće.

Do listopada, i Bisesa i njezina kći već su bile na rubu živaca. Nekoliko puta ohrabrile su se izaći iz stana, otišle do rijeke i u parkove, ili šetale kroz grad pun nervoznog svijeta. Ali sloboda kretanja bila im je ograničena. Kreditni čip implantiran u Bisesinu ruku bio je star već više od pet godina, a podaci na njemu davno neupotrebljivi: u doba globalnog elektronskog obilježavanja ona kao da uopće nije postojala. Bez operativnog čipa nije mogla sama kupovati, voziti se podzemnom željeznicom, nije čak mogla ni kćerki kupiti sladoled.

Znala je da ovako ne može još dugo. Doduše, neupotrebljivi čip činio ju je nevidljivom za vojsku i sve ostale, a samo zahvaljujući tome što je odavno ovlastila rođakinju Lindu da raspolaže njezinom ušteđevinom sada nije morala gladovati. Nije se, međutim, još osjećala sposobnom išta poduzeti. Nije posrijedi bila samo potreba biti uz Myru. Još se nije uspijevala suživjeti s čudesnim stvarima koje je proživjela.

Pokušala se srediti tako što je zapisivala svoju priču. Prvo ju je diktirala Aristotelu, ali njezino mrmljanje uznemirivalo je Myru pa je uzela olovku i papir, da bi na kraju Aristotel skenirao zapis i smjestio ga u elektronsku memoriju. Trudila se biti što točnija; dorađivala je tekst, nastojeći unijeti što više pojedinosti, kako onih bitnih, tako i beznačajnih.

Ali dok je promatrala riječi na mekanom ekranu pred sobom, u svakodnevici njezinog stana, s Myrinim crtanim filmovima i sintetičkim serijama u pozadini, sve manje je i sama vjerovala u njih.

Osmog lipnja 2037. poručnica Bisesa Dutt bila je u ophodnji u jednom kutku Afganistana, u sklopu misije održavanja mira. S njom su bili britanski časnik Abdikadir Omar i Amerikanac Casey Othic. U tom nemirnom dijelu svijeta svi troje nosili su plave kacige Ujedinjenih naroda. Radilo se o rutinskoj ophodnji.

A onda im je neki dječak pokušao srušiti helikopter ručnim bacačem. Istog trenutka Sunce je odskočilo na nebu. Kada su izašli iz pogođene letjelice, našli su se negdje drugdje. Ne na drugom mjestu nego u drugom vremenu.

Našli su se na Zemlji godine 1885: u to doba područje se zvalo sjeverozapadna granica i kontrolirali su ga vojnici britanskog carstva. Odvedeni su u tvrđavu Jamrud gdje je Bisesa upoznala Josha Whitea, mladog novinara iz Bostona. Rođen 1862. i već davno mrtav u Bisesinom svijetu, Josh je tu imao samo dvadeset tri godine. Bilo je nevjerojatno da se na istom mjestu zatekao i Rudvard Kipling, bard britanskih novaka, čudesno vraćen iz mrtvih. Ali i ti romantični viktorijanci također su bili nasukani u vremenu.

Bisesa je nastojala zaokružiti priču. Svi su oni bili ubačeni u drugi svijet izgrađen od dijelova uzetih iz raznih razdoblja. Nazvali su taj novi svijet Mir, što na ruskom znači i "svijet" i "mir". Mjestimice su se mogli vidjeti mjesta spajanja; razina tla odjednom bi se razlikovala za metar ili više ili bi područje drevnog zelenila bilo odrezano i nastavljeno pustinjom.

Nitko nije znao kako se to dogodilo, a još manje zašto a nedugo zatim, kako su sastavni dijelovi srasli, a sve ih zahvatila nova, burna povijest, borba za osobni opstanak postala je važnija od svega drugog, ta su ova pitanja izgubila važnost.

Ali ona su i dalje bila bez odgovora. Novi svijet bio je prošaran "očima" srebrnim kuglama neuhvatljive geometrije, bešumnim, potpuno nepomičnim, razmještenim uokolo poput mnoštva televizijskih kamera za nadzor. Te oči mogle su biti samo umjetne. Jesu li pripadale neznanim entitetima koji su rastavili svijet, a onda ga opet grubo sastavili?

A tu je bilo i pitanje vremenskog raspona. Mir kao da je bio izgrađen tako da obuhvati različite uzorke čovječanstva i njegove povijesti, od australopiteka nalik na čimpanze od prije dva milijuna godina, preko raznih predljudskih hominida do svih razdoblja ljudske povijesti. Ali ovaj ogroman mozaik završio je, koliko se moglo ustanoviti, 8. lipnja 2037. vremenskim odsječkom kojem su pripadali Bisesa i njezine kolege. Zašto nije bilo ničeg iz dalje budućnosti? Bisesa se pitala je li to zato što taj datum predstavlja nekakav kraj ljudske povijesti što nema uzoraka iz dalje budućnosti.

A onda su Oči jedino nju vratili kući ili su to možda učinili daleki umovi iza Očiju. Našla se u sljedećem danu, devetom lipnju, i vidjela kako se pogubno Sunce rađa iznad Londona.

Bisesa je bila uvjerena da izgradnja Mira nije bio čudesan prirodni nesretni slučaj; bio je to namjerni čin neke užasne inteligencije koja se rukovodila svojim razlozima. Ali zašto je povijest Zemlje raščlanjena? Zašto su postavljene Oči koje su slušale i gledale? Je li to sve, kako se pribojavala, stajalo u vezi s lošim ponašanjem Sunca?

A i zbog čega je vraćena natrag? Željela je, naravno, da opet bude s Myrom. Na Miru, u ponorima samoće i očaja, čak je preklinjala jedno Oko da je spasi. Ali bila je sigurna da su njezine želje nebitne. Pravo pitanje glasilo je: kojoj je njihovoj svrsi služio njezin povratak?

Zatočena u svom stanu, Bisesa je provodila vrijeme dopunjujući svoju priču, prateći vijesti, prebirući po sjećanjima i mučeći se oko samo djelomičnog razumijevanja stvari, neodlučna što joj je činiti.

12. SASTANAK

U bazi Clavius, poslije nekoliko sati sna, Siobhan se i dalje osjećala ošamućeno kao zbog promjene vremenskih zona. Dolazak na Mjesec iz Londona bio je, što se toga tiče, poput prelijetanja Atlantika.

Kako bi se malo osvježila, istuširala se. Očarale su je svjetlucave kuglice koje su navirale iz tuša. Trudila se biti pristojan posjetitelj Mjeseca; nije otvorila zastor oko tuškabine sve dok sustav isisavanja nije pokupio i posljednju dragocjenu molekulu drevne vode.

Dok je putovala Komarovom, zatražila je od Buda da zakaže sastanak sa svima koji su, vjerovala je, mogli pomoći. Trebali su biti nazočni svi ovdašnji stručnjaci za Sunce, od helioseizmologa do spektroskopskih analitičara, u rasponu od radiozračenja do rendgenskog zračenja. Neće, naravno izostati ni genij za neutrinsku astronomiju koji je jedini uputio upozorenje prije 9. lipnja. Sve dok se ne nađu u Claviusu, nijedan znanstvenik neće biti obaviješten o razlogu okupljanja. Tajnovitost je i dalje bila stroga.

Na Mjesecu je bilo malo dvorana za sastanke; ovo očito nije bio Carlton Terrace. Bud ju je pokušao nagovoriti da se okupe u amfiteatru Clavius, ali ona se nije složila, jer je to bilo previše javno mjesto.

Morao je zato pribjeći maloj adaptaciji, uklonio je pregradne zidove koji su razdvajali nekoliko susjednih kabina za smještaj osoblja. Time se dobila pretrpana, ali upotrebljiva prostorija kojom je prevladavao "konferencijski stol" sklopljen od nekoliko manjih komada namještaja. Bud je postavio Faradayev kavez i uređaje za ometanje kako bi spriječio elektronsko prisluškivanje, kao i aktivne generatore buke koji će spriječiti konvencionalnije metode. Čak ni Talesu nije bio dopušten slobodan pristup: dok vrata budu zaključana, u prostoriji će moći biti samo ograničena verzija Mjesečevog elektronskog duha, a kasnije će skupina pametnih sustava, nezavisnih od Talesa, provjeravati i cenzurirati odljev informacije iz prostorije za sastanke.

Siobhan je sve provjerila što je najbolje znala. "Nisam stručnjak", rekla je Budu, "ali ovo mi izgleda dovoljno."

"Nadam se", uzvratio je žustro. "Mogu ti reći da sam ne jednom dobio po nosu zbog ovog sastanka i to ne samo zbog tajnovitosti." Počešao se po obrijanom tjemenu. "Ja sam samo vojnik. Navikao sam na nepredvidljiv život. Znanstvenici, međutim, mrze kada ih odvojite od posla."

"Razumijem ih", rekla je. "I sama sam znanstvenik, sjećate se? Svi moji projekti trenutno su obustavljeni."

Bud je znao čime se bavi. "Život i smrt svemira morat će, bojim se, malo pričekati."

"Izgleda." Nasmiješila mu se.

U deset sati, u pratnji Buda, pribravši se, stupila je u ispunjenu prostoriju za sastanke. Tiho je zatvorio vrata, a do ušiju joj je doprlo škljocanje sigurnosne brave.

Zaustavila se na čelu sklopljenog stola. Dvadeset sudionika već je bilo tu, držeći odmotane mekane ekrane na stolu pred sobom: dvadeset lica upravljenih prema njoj, s izrazima u rasponu od apatije, nervoze do otvorenog neprijateljstva. Sjaj neonske rasvjete na stropu djelovao je hladno; iako je stalni šum svjedočio da sustavi za cirkuliranje zraka rade punom parom, u ovom zatvorenom prostoru već su se snažno osjećali adrenalin i znoj. I okupljeni su izgledali nekako strani, u odjeći potamnjeloj od upotrebe, često recikliranoj i iskrpljenoj. Kretnje su im bile kratke i suzdržane, zbog godina provedenim u skučenim prostorima i pogubnim sredinama. Sve ovo navelo je Siobhan da se osjeća neukusno okićena i razmetljiva, došljak s osunčane Zemlje kojem nikako nije mjesto u ovim prenatrpanim, prašnjavim komorama Mjeseca.

Ovo će biti noćna mora, pomislila je.

Znala je da su sudionici uglavnom geolozi raznih specijalnosti; većina ih je imala krupne, praktične ruke s trajnim tragovima prašine, svojstvene ljudima koji rade s kamenjem. Osvrnuvši se uokolo, prepoznala je dva lika iz pripremnog materijala koji je zatražila od Buda: Mihail Martinov, Rus stidljivog izgleda koji je bio glavni stručnjak za solarnu meteorologiju ovdje na Mjesecu i Eugen Mangles, mladi čarobnjak za neutrine.

Eugen je djelovao rastreseno i izbjegavao je gledati ljudima u oči. Ali bio je uočljivo lijep, još više nego na slici koju je ranije vidjela; imao je savršenu kožu i otvoreno, simetrično lice sintetičkih pjevačkih zvijezda. Siobhan je osjetila kako joj je već kameno srce malo zaigralo. A na temelju pogleda koje mu je Mihail povremeno upućivao, dobivao se dojam da Eugen nije izgledao privlačno samo ženama.

Preuzevši ulogu uvodničara, Bud je stao pokraj nje. "Prije no što počnemo, želim reći samo jedno", izjavio je. "Astronauti se diče onim što su postigli u proučavanju Sunca. Temelji su udareni još u vrijeme momaka sa Skaylaba, koji su uveli u upotrebu naročiti spektrograf napravljen na Harvardu. Mi danas nastavljamo tu tradiciju. Ali ovdje nije riječ samo o znanosti. Od nas je zatražena pomoć. Kao zapovjednik baze Clavius počašćen sam time što je među nama profesorica McGorran kao i time što je Mjesec odabran kao mjesto za rješavanje problema s kojim smo suočeni. Izvolite, profesorice." Kimnuo je glavom Siobhan i sjeo. Poslije ovog poticajnog uvoda, koji nije bio baš posve primjeren, Siobhan je prešla pogledom po okupljenima. Samo joj je jedna osoba prijateljski uzvratila. Mihail Martinov čak se nasmiješio. Drži se toga.

"Dobro jutro. Očekujem da danas više slušam nego što ću pričati, ali željela bih naglasiti nekoliko stvari na početku. Zovem se..."

"Poznato nam je tko ste." Rekla je to jedna od geologa, zdepasta žena krupnih ruku i četvrtastog lica. Njezin pogled bio je najmanje prijateljski u prostoriji. "Onda sam u nepovoljnom položaju, doktorice..."

"Profesorice. Profesorica Rose Delea." Govorila je razvučenim australskim naglaskom. Siobhan je pročitala rezime o njoj; Rose je bila stručnjak za ugradnju helija3 u lunarnom regolitu pod djelovanjem Sunčeve svjetlosti. Ovaj izotop helija, gorivo za fuzijske reaktore, bio je glavna ekonomska poluga Mjeseca, te je tako Rose spadala u ovdašnje važne ličnosti. "Sve što želim znati je kada namjeravate otići kako bih mogla nastaviti s ozbiljnim poslom. A voljela bih i da mi se objasni razlog sve ove tajnovitosti. Od 9. lipnja zabranjeni su pozivi s Mjeseca, uskraćen nam je pristup nekim dijelovima Talesove baze podataka i drugim skladištima informacija..."

"Znam."

"Ovo je Mjesec, profesorice McGorran. Ako niste uočili, svi se nalazimo daleko od domova i obitelji. Veze sa Zemljom od bitne su važnosti za naše duševno zdravlje, a da se i ne spominje fizička sigurnost. A ako ne želite da moral nastavi padati..." Siobhan je podigla ruku, davši joj znak da prekine. Na njezino olakšanje, Rose je ušutjela. "Potpuno se slažem." Doista se slagala. Tajnovitost joj ništa lakše nije padala nego ovim stanarima Mjeseca. Otvorenost je bila ključni oblik beskrajnih razmjena mišljenja koje su stajale u temelju svake prave znanosti.

"Poduzete mjere sigurnosti svima su teške i bile bi neprihvatljive pod uobičajenim okolnostima. Ali ovo nisu takve okolnosti. Molim vas za razumijevanje. Nalazim se danas ovdje pred vama u svojstvu izaslanice kako predsjednice britanske vlade tako i predsjednice vlade Euroazijske zajednice. Kada se vratim na Zemlju, morat ću podnijeti izvješće i drugim svjetskim vođama, uključivo američku predsjednicu Alvarez. A ono što njih zanima je što se može očekivati od Sunca."

Pogledi koji su joj upućeni bili su poglavito zbunjeni. Sastanci s raznim bjelosvjetskim pomoćnicima političara pripremili su je na određenu netrpeljivost s kojom će se susresti na Mjesecu, gdje Zemlja izgleda prilično daleko i ne osobito značajno. Zato je poduzela prikladne pripreme. "Talese, molim te..."

Izložila im je petominutni sažetak, u slici i riječi, razornog utjecaja 9. lipnja na Zemlju. Izlaganje je praćeno u tišini i s pozornošću.

"To je razlog", zaključila je, "što se nalazim ovdje, profesorice Delea. Potrebni su mi neki odgovori svima su nam potrebni. Što nije u redu sa Suncem? Hoće li nas 9. lipnja opet pogoditi? Može li se očekivati nešto lakše ili teže? Na Mjesecu u ovoj prostoriji, zapravo nalaze se vrhunski stručnjaci za Sunce kojima čovječanstvo raspolaže. A tu je i osoba koja je točno predvidjela ono što će se dogoditi 9. lipnja."

Eugen nije reagirao; praznog pogleda, izgledalo je kao da je jedva svjestan ostalih oko sebe.

"Naravno, lakoća nadziranja informacija s Mjeseca samo je puka slučajnost", primijetio je oporo Mihail.

Siobhan se namrštila. "Moramo sigurnost ozbiljno shvatiti, gospodine. Vlade još nemaju jasnu sliku o tome s čime smo suočeni. Dok se to ne ustanovi, s informacijama se, nažalost, mora oprezno postupati. Panika bi mogla nanijeti veliku štetu."

Rose ništa nije rekla, ali ju je ljuto gledala. Siobhan se mogla samo nadati da već nije stekla jednog neprijatelja.

"Počnimo tako", rekla je što je vedrije mogla, "što ćemo se uvjeriti da smo svi na istoj valnoj dužini. Doktore Martinov, bi li biste bili ljubazni pa uputili neuke kozmologe u to kako Sunce zapravo djeluje?"

"Bit će mi zadovoljstvo." Teatralnom kretnjom Mihail je ustao i uputio se prema prednjem dijelu prostorije.

"Svi kozmolozi znaju da Sunce radi na fuzijski pogon. Ono što većina kozmologa ne zna je da je samo jezgra Sunca fuzijski reaktor. Ostatak su samo specijalni efekti..." Mihailov ruski naglasak djelovao je kao u filmovima, ali ipak je bio vrlo ugodan. Tijekom studija Siobhan je, naravno, proučavala Sunce. Doznala je da je ono, kao i sve zvijezde, jednostavno u načelu, ali kao najbliža zvijezda proučeno je do najsitnijih detalja. Ustanovilo se da su te pojedinosti izuzetno složene i da ih uglavnom još ne razumijemo, iako su iza nas stoljeća ispitivanja. Upravo te sitnice sada su predstavljale glavnu prijetnju za čovječanstvo.

Sunce je plinovita lopta, izgrađena uglavnom od vodika, promjera većeg od milijun kilometara što odgovara nizu od stotinu i više Zemalja poredanih jedna pokraj druge. A i po masi je tristo trideset tisuća puta veće od Zemlje. Izvorište ogromne energije je jezgra, zvijezda u zvijezdi, gdje se u složenim lančanim reakcijama rojevi jezgara vodika spajaju u helij i druge teže elemente.

Energija nastala fuzijom vodika mora prijeći put kroz tijelo Sunca od vruće jezgre do studeni svemira. Na to je nagone temperaturne razlike, kao što tlak tjera vodu kroz cijevi. Ali jezgra je optočena debelim slojem zbijenog plina, takozvanom "radijacijskom zonom", neprozirnom poput zida od opeka, kroz koju energija nastala u jezgri prolazi u obliku rendgenskog zračenja. U sljedećem sloju, "konvektivnoj zoni", gustoća se već smanjuje toliko da Sunčeva materija ovdje može ključati, poput tekućine u nekoj posudi zagrijavanoj odozdo. Odavde toplina jezgre nastavlja putovanje prema površini tako da izljeva ogromna ispupčenja, višestruko veća od Zemlje, koja se uspinju brzinom tek malo većom od brzine ljudskog hoda. Iznad konvektivne zone nalazi se vidljiva površina Sunca, fotosfera, izvorište Sunčeve svjetlosti i Sunčevih pjega. Poput vode što ključa u posudi, Sunce je puno mjehurastih granula koje se neprekidno mijenjaju, što fotosferi daje izgled rimskog mozaika.

Ovi slojevi toliko su ogromni i zbijeni da je Sunce neprozirno za vlastito zračenje; energiji jednoga fotona potrebni su milijuni godina da se probije od jezgre do površine.

Kada se jednom nađe izvan plinskih kaveza, energija jezgre u obliku zračenja odjuri van brzinom svjetlosti, kao da joj je odjednom laknulo, šireći se u cijeli prostor uokolo Sunca. Na udaljenosti Zemlje, osam svjetlosnih minuta od fotosfere, Sunčeva energija ima gustoću nešto više od jednog kilovata po četvornome metru dok je na udaljenosti od jedne svjetlosne godine Sunce još uvijek dovoljno sjajno da ga se može vidjeti golim ljudskim okom, kad bi ga tamo bilo.

Osim zračenja, iz Sunca se stalno odlijeva topla plazma prema njegovoj djeci što kruže oko njega. Ovaj "Sunčev vjetar" složen je i uzburkan. Na određenim frekvencijama svjetlosti mogu se vidjeti tamni potezi Sunčeve površine "rupe u koroni", područja magnetnih anomalija, nalik na napukline na samom Suncu iz kojih kuljaju visokoenergetske struje Sunčevog vjetra. Budući da rotira, Sunce izbacuje ove mlazove po planetnom sustavu u obliku spirale, nalik ogromnoj rotirajućoj prskalici za travnjak.

"Vodimo računa o ovim prskajućim mlazovima. Svaki put kad zahvate planet, nastaju nevolje. Zemlja i njezina magnetosfera tada se nađu na udaru čestica visoke energije."

Još veće nevolje Zemlji zadaju Sunčeve povremene nepravilnosti.

"Imate masovna izbacivanja korone", rekao je Mihail, "kada se vrlo veliki izbačaji plazme upućuju s površine Sunca prema nama. Tu su zatim baklje. Te detonacije Sunčeve površine, iza kojih stoje magnetne nepravilnosti, najveće su eksplozije do kojih dolazi u naše vrijeme u Sunčevom sustavu; svaka od njih ravna je po snazi milijardama nuklearnih bombi. Baklje nas zapljuskuju zračenjem u rasponu od gamavalova do radiovalova. Ponekad ih prati ono što nazivano 'solarni protonski događaji' kaskade naelektriziranih čestica."

Nemirno Sunce drži se jedanaestogodišnjih ciklusa. Na vrhuncu svakog od njih javlja se mnoštvo pjega, a baklje sukljaju znatno silovitije nego kad je Sunce na minimumu. Mihail je izložio opće prihvaćeni mehanizam koji stoji iza Sunčevih ciklusa. "Meridijanski tok" plazme preko Sunčeve površine od ekvatora prema polovima nosi ostatke pjega na sjever i jug. Na polovima ohlađeni materijal zaranja u dubinu Sunca sve do dna konvektivne zone, da bi se zatim vratio na ekvator. Ali magnetni ožiljci koje ostavljaju pjege zadržavaju se tijekom cijelog ciklusa, sablasti iz kojih niče nova generacija aktivnih područja.

Mihail je opisao složeni odnos između Sunca, Zemlje i ljudskog roda. Čak i tijekom povijesnih vremena, promjene na Suncu utjecale su na klimu na Zemlji. Više od sedamdeset godina, od oko 1640. do 1710, na Suncu je uočeno vrlo malo pjega a Zemlja je tada doživjela ono što klimatolozi nazivaju "malo ledeno doba". Europa je bila izložena oštrim zimama i svježim ljetima; na vrhuncu tog razdoblja, 1690, mali Londončani klizali su se po zaleđenoj Temzi.

U elektronsko doba, sve veća ovisnost od visoke tehnologije učinila je ljude osjetljivim čak i na male neprilike na Suncu. Travnja 1984. jedna baklja dovela je do prekida komunikacija sa zrakoplovom američkog predsjednika Reagana koji je dva sata letio iznad Tihog oceana bez ikakve veze s ostatkom svijeta. Prije ovog kobnog 9. lipnja, najsnažnija zabilježena oluja zbila se rujna 1859; tada su se topili telegrafski vodovi.

"Bili smo blizu toga i 2003", rekao je Mihail. "U rasponu od nekoliko dana dogodile su se dvije erupcije na Suncu koje su bile usmjerene baš prema Zemlji. Ozbiljnih neprilika spasio nas je samo slučajan raspored magnetnih polja."

Rose Delea se uzvrpoljila. "Sve te pojave dobro su poznate."

"Da", uzvratio je Mihail, "sve su nam bolje poznati utjecaji raznih poremećaja na Suncu a bolji smo i u njihovom predviđanju, premda je to još prije umjetnost nego znanost..." Prikazao je dijapozitiv tri "ljestvice svemirske meteorologije" koje je sadašnja svemirska meteorološka služba naslijedila od starog američkog središta za svemirski okoliš. "Ovdje možete vidjeti opis tri vrste problema s kojima se suočava Zemlja: geomagnetne oluje, oluje Sunčevog zračenja i prekid radiokomunikacija. Svaka vrsta namještena je ovim ljestvicama u rasponu od jedan do pet pri čemu je jedan neznatno, a pet vrlo teško."

Siobhan je kimnula glavom. "A 9. lipnja..."

"Deveti lipnja u načelu je bio posljedica masovnog izbacivanja korone, tako da bi se mjerio našom Gljestvicom, ljestvicom geomagnetne oluje."

"I koja mu je vrijednost?"

"Izvan je ljestvice. Ništa tog reda veličina nije ranije zabilježeno. Ali ironija je u tome što smo predvidjeli ovaj poremećaj na Suncu bolje nego ijedan raniji, zahvaljujući doktoru Manglesu." Pogledao je prema Eugenu.

Ali Eugen, rastresen kao i uvijek, nije reagirao; kao da uopće nije bio svjestan skupa na kojem je bio nazočan.

Nastala je neugodna tišina koju je napokon prekinuo Bud, predloživši stanku.

Pokazalo se da svatko mora sam sebi pripremiti kavu; nije bilo posluge. Također nije bilo keksa ni za lijek, na cijelom vražjem Mjesecu.

Brzo se napravio red pred automatom za kavu u stražnjem dijelu prostorije. Mihail koji se zatekao na početku reda ulijevao je kavu u dvije plastične šalice i prišao Siobhan koja je sa zahvalnošću uzela jednu. Mihailovo lice bilo je snuždeno, ali mu je glas bio topao i bogat; svidio se Siobhan već na prvi pogled.

"Pretpostavljam da si prvi kraljev astronom koji je posjetio Mjesec?"

"Mislim da nijedan od nas nije još napustio Zemlju."

"Flamsteed bi se ponosio s tobom."

"To bi mi laskalo." Otpila je malo kave, ne mogavši se ne namrštiti.

Nasmiješio se. "Ispričavam se zbog kave na Claviusu. I zbog načina na koji su te primili ovdje. Mi stanari Mjeseca čudna smo vrsta. Mala zajednica."

"Očekivala sam određenu odbojnost."

"Nije samo to", uzvratio je Mihail. "Vrlo smo samopouzdani, moramo biti. Ali odatle niče izvjesna ravnodušnost prema onima koji dolaze izvana, a ponekad i netrpeljivost. Eugen je središnji lik ovog sastanka. A Eugen je..."

"Poseban?"

Nasmiješio se. "Tako nekako. Nema sumnje da je težak tip. A disciplina kojom se bavi ne pomaže mu da se bolje snađe u društvu. Za posljednji naraštaj fizičara Sunca neutrini su već dugo sinonim za nepriliku."

"Ah. 'Neutrinska anomalija.'" Kada je tok neutrina iz jezgre Sunca prvi put podrobno proučen, ustanovilo se da je znatno manji nego što su to predviđali tadašnji modeli fizike čestica. Ustanovilo se da su modeli bili pogrešni. Iako se smatralo da neutrini nemaju masu, pokazalo se da to nije točno, a kada je točna masa unesena u teorijske modele, 'anomalija' je nestala.

"Znaš već kako je to u znanosti", rekao je ljutito Mihail. "Moda se mijenja. Moje područje, na primjer zbrkana solarna meteorologija i zapetljana magnetna polja nikada nije bilo u modi. Ali poslije neprilike s anomalijom, proučavanja solarnih neutrina definitivno je prestalo biti privlačno. A onda je Eugen još dodatno otežao stvari otkrivši novu neutrinsku anomaliju baš kad su svi pomislili da su stvari tu zauvijek sređene."

"U redu. Ali iako je nezgodne naravi, imam dojam da je popularan ovdje."

Mihail je izbočio donju usnu. "Ne bih baš rekao popularan. Ali dobro se zna da nam je Eugenov rad pružio blagovremeno upozorenje o 9. lipnju. Nitko nije povjerovao ni riječ sve dok se stvar nije počela događati, došao je do mene na južni pol kako bih podigao uzbunu, ali čak i tako Eugenovo upozorenje spasilo je mnoge živote. To ga je proizvelo u svojevrsnog narodnog heroja među nama, prognanicima sa Zemlje. Kada se ovdje pojavi netko iz vanjskog svijeta, kao ti sada, koliko god inače bio cijenjen..."

"Shvaćam." Uputila mu je dug pogled pa rekla, birajući riječi: "Čovjek jednostavno ne bi rekao da se takva pamet krije iza takvog lica."

Mihail je pogledao Eugena uz neskrivenu žudnju. "Mislim da je to lice, to tijelo, njegovo prokletstvo. Svi najprije misle da je on običan šupljoglavac, kako to kažu moje američke kolege. Nitko ga ne uzima ozbiljno. Čak i meni njegov izgled djeluje..."

"Uznemirujuće?" Nasmiješila se. "Dobro došao u klub, Mihailo."

"Ali doista uznemirujuće", uzvratio je Mihail, "jeste ono što se zbiva u toj lijepoj glavi."

Bud je objavio nastavak sastanka.

13. NEUTRINI

Kada je Eugen Mangles počeo govoriti, sve oči radoznalo su se usmjerile prema njemu. Ima američki provincijski naglasak, pomislila je Siobhan, a i glas mu je zvučao kao da još nema dvadeset godina, iako je već bio na polovici trećega desetljeća života; izgled mu nikako nije bio u skladu s onim što je govorio. Njegovo izlaganje o anomalijama koje je otkrio u srcu Sunca, iako stručno nesumnjivo točno, nikako, međutim, nije bilo blistavo.

Siobhan se prilično razumjela u neutrine. Tri su poznata načina stvaranja neutrina: procesima fuzije u središtima zvijezda kakvo je Sunce, uključivanjem i isključivanjem nuklearnog reaktora i pri nastanku samog svemira u Velikom prasku, titanskom događaju čije su makroskopske posljedice bile Siobhanina uža specijalnost. Neutrini su od koristi solarnim astronomima zahvaljujući činjenici da je materija za njih potpuno prozirna. Oni pružaju jedinstvenu priliku da se proučava unutarnji sklop Sunca, uključujući i jezgru u kojoj se odigrava fuzija, mjesto odakle se čak ni svjetlost ne uspijeva izravno probiti.

To je bilo jasno. Ali dok je Eugen pokazivao jednadžbe i grafikone u više dimenzija, govoreći pritom sve brže, Siobhan se upitala kako je uopće uspio obraniti usmeni dio doktorske teze.

Konačno ga je prekinula. "Eugen, uspori malo, molim te; bojim se da te ne možemo pratiti." Uputio joj je prijeki pogled. Ali ovo je bila bit stvari; morala je biti sigurna da razumije. "Ovo što nam pokazuješ su rezultati tvojih mjerenja neutrina."

"Da, da. Ima tri vrste neutrina koje povezuje..."

Odmahnula je rukom. "Tragaš za oscilacijama u toku neutrina."

"Da."

"A one, sa svoje strane", bila je upitna Siobhan, "odražavaju oscilacije u procesima fuzije u jezgri."

"Točno", uzvratio je sarkastično. "Tok neutrina odraz je lokalnih promjena temperature i tlaka jezgre. A to sam uspio iskazati kao model dinamičkih oscilacija jezgre kao cjeline." Pokazao je složenu matematiku u kojoj je Siobhan prepoznala nelinearne valne jednadžbe. "Kao što možete vidjeti..."

"Eugene", rekao je blago Mihail, "imaš li možda neku sliku toga?"

Eugena je pitanje iznenadilo. "Svakako da imam." Dodirnuo je mekani ekran i na njemu se pojavila slika sfere. Bila je prekrivena mrežom crta, nalik na geografske dužine i širine. Ova šara ritmički je pulsirala.

Bud Tooke je zviznuo. "Ovo je, znači, jezgra Sunca? Našeg Sunca? Ta vražja stvar kao da je zvono koje zvoni."

Rose Delea prekrižila je ruke i namrštila se. "Oprostite što će jedan siroti geolog biti skeptičan, ali jezgra zvijezde prilično je masivno tijelo. Kako odjednom može početi oscilirati?"

Eugenov gotovo satirući pogled zario se istog trenutka u nju. "Ali to je trivijalno." Trivijalno: u znanstvenim krugovima, ta riječ bila je potpuno omalovažavajuća. Rosino lice izražavalo je potpunu netrpeljivost.

"Pođimo korak po korak, Eugene", hitro se umiješala Siobhan.

"Pionir na ovom području", rekao je Eugen, "bio je Cowling u tridesetim godinama dvadesetog stoljeća. Pokazao je da je tempo stvaranja nuklearne energije u jezgri razmjerno četvrtoj potenciji temperature A to uvjete u jezgri Sunca čini izuzetno osjetljivim na temperaturne promjene..."

Bio je u pravu, shvatila je s nelagodom Siobhan. Četvrti stupanj imao bi za posljedicu to da čak i male promjene izazivaju velike učinke. Iako vrlo velika, jezgra nije nužno bila i stabilna, odnosno i najmanja promjena ozbiljno bi je poremetila.

Bud Tooke ga je prekinuo, podigavši prst. "Ne shvaćam, Eugene. Pa što onda? Čak i da cijela jezgra eksplodira, proteći će megagodine prije no što se taj prasak probije do površine."

Rose Delea se kiselo nasmiješila. "Nemoj mi reći. Zeznuta je i radijacijska zona, zar ne?"

Nova Eugenova slika potvrdila je ovu slutnju. Veliki spremnik energije koja se sporo probija kroz Sunce bio je naružen ožiljkom nalik rani koju metak ostavlja u tijelu. Tako, znači, shvatila je Siobhan neugodno; ne može se računati na odlaganje od milijun godina, koliko traje putovanje iz jezgre. Energija oslobođena u jezgri odmah bi istekla u svemiru.

Eugen je sumnjičavo pogleda Rose. "Kako si znala za to?"

"Danas je, izgleda, moj dan."

Eugen je nastavio pričati o modelima osciliranja jezgre, kao i o tome kako se nada da će ih moći rekonstruirati unatrag kroz vrijeme. "Namjeravam razviti modele početnog stanja ove nestabilnosti koji..."

"Pustimo za sada prošlost", prekinula ga je Siobhan. "Okrenimo se prema budućnosti. Pokaži nam ono što slijedi."

Eugen kao da se začudio tome kako nekoga uopće može zanimati budućnost kad se raspravlja o dubokim fizičkim tajnama nastanka ove anomalije. Ali poslušno je upravio grafiku prema budućnosti ubrzanim hodom.

Siobhan je shvatila da je širenje valova kroz jezgru i oko nje prilično složeno, s mnogostrukim harmonicima koji pojačavaju osnovnu oscilaciju, kao i s neliearnim valovima, kako bi to stručnjaci rekli, pri čemu energija prelazi iz jednog stanja u drugi. Ali također je odmah uočila ustrojstva interferencije ili rasipanja, odnosno, što je bilo zloslutnije, rezonance kada bi se energija koju je jasno vidjela kako teče oko jezgre Sunca sakupljala u izrazite vrhunce.

Eugen je zamrznuo sliku. "Evo najnovijeg vrhunca 9. lipnja." Jedna strana jezgre bila je jarka, u lažnoj boji. "Promatrački nalazi potvrđuju moje preliminarne modele i potvrđuju projekcije u budućnost..." Pod promatračkim nalazima, pomislila je turobno Siobhan, ima na umu razornu oluju koja je odnijela na tisuće ljudskih života. "Što nas čeka?", upitala je.

Eugen je ubrzao razvoj modela. Obrasci osciliranja spleli su se i razlili svuda oko Siobhan; postali su prebrzi da bi mogla pratiti pojedinosti.

A onda, iznenada, slika je bljesnula. Jezgra je postala gotovo zasljepljujuće sjajna, a gledatelji su se zbunjeno trgnuli.

Eugen je isključio grafiku. "To je to", rekao je lakonski.

"Što ti to znači to je to?", upitala je Rose Delea ljutito.

"U toj točki model se raspada. Oscilacije postaju toliko velike da..."

"Tvoj vražji model!", uzviknula je Delea. "Zar samo o tome možeš misliti?"

"Nemojmo se uzbuđivati", rekla je Siobhan, brzo razmišljajući. "Eugene, to što smo vidjeli novi je poremećaj. Je li tako? Novi 9. lipnja?"

"Da."

"Ali snažniji."

Pogledao ju je u nevjerici, opet zbunjen njezinim neznanjem. "To je očito." Siobhan se osvrnula po stolu, prešavši pogledom po licima na kojima se očitavala nelagoda. Bilo je jasno da Eugen još nikoga nije obavijestio o ovome, čak ni Mihaila.

"Koliko je snažniji?", upitao je Bud. "I kako će se pokazati? Kako će nas pogoditi, Eugene?"

Eugen je pokušao odgovoriti, ali se brzo izgubio u stručnim pojedinostima.

Mihail je spustio ruku na Budovu ruku. "Mislim da to još ne može reći. Poradit ću s njim na tome." Zastao je, pa nastavio zamišljeno: "Znate, ovo možda nije događaj bez presedana. Nije isključeno da je ovo drugi S Fornax."

"S Fornax?"

Astronomi su desetljećima proučavali sredovječne zvijezde klase Sunca i kod mnogih su uočili cikluse aktivnosti slične onima kod naše zvijezde. Neke zvijezde, međutim, bile su promjenjivije od drugih. Jedna neugledna, obična zvijezda u zviježđu zvanom Fornax iznenada je jače zasjala jednoga dana; tijekom jednoga sata sjala je dvadeset puta snažnije nego inače.

"Ako bi Sunce eruptiralo poput S Fornaxa", rekao je Mihail, "energetski tok bio bi deset tisuća puta veći nego kod dosad najjačih oluja sa Sunca."

"I do čega bi to dovelo?"

Mihail je slegnuo ramenima. "Onesposobilo bi cijelu satelitsku flotu. Uništilo Zemljin ozonski sloj. Istopilo površine ledenih mjeseca..."

Siobhan se neodređeno sjetila da naziv zviježđa, Fornax, znači "pećnica". Baš prikladno pomislila je.

Ali Eugen se nasmijao. "Oh, ova nelinearnost jezgre bit će znatno silovitija od toga. Za redove veličine silovitija. Zar vam to nije jasno?"

Ova upadica opet mu je donijela neprijateljske poglede, čak i mržnju.

Siobhan ga je zbunjeno pogledala. Za njega kao da je sve ovo bilo samo matematička vježba. Ponašao se kao dječak koji je razabrao neke pravilnosti u podacima, pomislila je; njihov smisao viđen iz ljudske perspektive bio mu je nedostupan. Gotovo da ga se uplašila.

Ali morala se usmjeriti na ono što je rekao, a ne kako je to rekao. Redovi veličine silovitija. Za fizičara, odnosno kozmologa, red veličine znači dodavanje nule broju. Ono, dakle, što će uslijediti bit će deset, sto, tisuću, deset tisuća puta gore od 9. lipnja, gore čak i od S Fornaxa koji je spomenuo Mihail. Nije mogla ni zamisliti takve veličine.

Postojalo je jedno očito pitanje koje se moralo postaviti. "Eugene, znaš li datum tog novog poremećaja?"

"Oh, da", uzvratio je Eugen . "Model je dovoljno dobar da to predvidi."

"Kada, Eugene?"

Dodirnuo je mekani ekran i prikazao datum u julijanskom kalendaru, u astronomskom vremenu. Mihail je morao prevesti na razumljiviji jezik. "Dvadesetog travnja 2042."

Bud je pogledao Siobhan. "Za manje od pet godina."

Siobhan se odjednom osjetila vrlo umorno. "Izgleda da sam dobila ono po što sam došla ovdje. A možda vam je sada jasno zašto je tajnovitost neophodna."

"Tajnovitost, moje dupe", osorno će Rose Delea. "Mogli bismo sljedećih pet godina svi trčati uokolo goli s vrećicom na glavi i ništa se ne bi promijenilo. Čuli ste ga. Sjebani smo", sažeto je zaključila.

"Nismo još", rekao je odlučno Bud, ustavši. "Vrijeme je za ručak. Pretpostavljam da namjeravaš pozvati predsjednicu vlade, Siobhan. Obje, zapravo. A onda možemo krenuti na posao."

14. NESTALA U AKCIJI

Vrijeme nije radilo za Bisesu.

Myrina škola ubrzo je otvorena. Upraviteljica je razumjela da je nekim obiteljima, ucviljenim, preseljenim, šokiranim ili jednostavno uplašenim, bilo potrebno više vremena da se oporave. Ali kako su tjedni prolazili, njezino razumijevanje polako se osipalo. Bez obzira na nesreću, obrazovanje mladih moralo se nastaviti: to je nalagao zakon, a na roditeljima je bilo da ispune svoje obveze.

Pritisak na Bisesu postojano se pojačavao. Morala je pustiti Myru u školu prije no što inspektori dođu po nju. Čahura u koju se zatvorila s kćerkom počela je pucati. Ali tek ju je britanska vojska izvela na svjetlost dana. Stiglo joj je ljubazno epismo u kojem joj je rečeno da se javi pretpostavljenom časniku.

Prema vojnim dosjeima, Bisesa je jednostavno nestala s mjesta gdje je bila raspoređena 8. lipnja, prije oluje sa Sunca. Od nje zatim nije bilo ni glasa, a nije joj se moglo ući u trag zato što joj je postao neupotrebljiv identifikacijski čip star pet godina. Neposredno poslije oluje, u Afganistanu i na drugim mjestima, vojska je imala važnijih briga. Ali birokratsko strpljenje službe sada je već bilo na izmaku. Račun u banci još joj nije bio zamrznut, ali obustavljeno je isplaćivanje plaće. Linda je i dalje mogla podizati novac za kupnju i račune, ali Bisesina ušteđevina, koja i inače nikada nije bila velika, brzo se topila.

Budući da je nije mogla naći, vojna birokracija je promijenila kvalifikaciju pod kojom ju je vodila: umjesto na "nedopuštenom odsustvu" proglašena je za "nestalu u akciji". Službeno pismo o tome osobno je predano najbližim rođacima: roditeljima u Cheshireu i Myrinoj baki i djedu po ocu, roditeljima njezinog pokojnog oca.

Bisesa je imala sreće što su baka i djed reagirali prvi: vrlo potreseni, pozvali su unuku u Londonu. Ovo je pružilo priliku Bisesi da stupi u vezu s roditeljima prije no što otvore pismo. Nije održavala prisne veze s njima; obitelji joj se raspala kada je otac prodao imanje na kojem je Bisesa odrasla. Nije ih uopće pozvala poslije 9. lipnja, iako ju je zbog toga malo pekla savjest. Ali svakako nisu zasluživali šok do kojega bi dovelo otvaranje pisma u kojem se nezgrapnim jezikom ministarstva obrane govorilo o tome kako su poduzeti svi napori da se pronađe, kako će im biti poslane sve njezine stvari, kako se izražava najdublja sućut...

Mogla je poštedjeti roditelje te neugodnosti. Ali time bi odala mjesto gdje se nalazi pa bi vojnoj policiji bilo lako da joj uđe u trag čim se ozbiljno pozabavi time. Zato se malo pribrala pa naložila Aristotelu da je poveže s pretpostavljenim časnikom u bazi UN u Afganistanu.

Dok je čekala odgovor, nije prestajala brižno razmišljati o neobičnim sjećanjima.

Naravno da je postojalo jednostavno objašnjenje svega što ju je snašlo. Imala je određene fizičke dokaze za ono što se dogodilo na Miru ostarjela je pet godina, a i identifikacijski čip joj je postao neupotrebljiv. Ali najviše se oslanjala na vlastito sjećanje. A da bi se ono rastumačilo, nije bilo neophodno stvoriti cijelu novu Zemlju. Možda je doživjela nekakvu epizodu koja joj je pomutila razum, navela je da ode na nedopušteno odsustvo i dovela kući u London. Možda je, na kraju krajeva, poludjela. Njoj nije tako izgledalo, ali to je bilo jednostavnije objašnjenje koje se, u svakodnevnom spokoju Londona, nije moglo olako odbaciti.

Pokušala je naći nešto što bi pojačalo takvo objašnjenje.

Poznavala je i prije diskontinuiteta, naravno, Abdikadira Omara i Caseyja Othica, kolege s Mira. Pomoću Aristotela i još aktivne lozinke pristupila je vojnoj bazi podataka i provjerila kako stoji s njima.

Ustanovila je da su Abdi i Casey još u Afganistanu. Poslije 9. lipnja povučeni su s dužnosti u sklopu snaga za održavanje mira i bili upućeni kao ispomoć u obližnji pakistanski grad Pešavaru. I dalje su se tamo nalazili, neuočljivo obavljajući svoje dužnosti. Nije bilo nikakve naznake o tome da su doživjeli bilo što slično Bisesinora iskustvu.

Pokušala je razmisliti u svemu tome. Abdi i Casey nesumnjivo su stigli s njom na Mir ali izgledalo je da su te "verzije" Abdija i Caseyja ekstrapolirane iz isječka vremena trenutka diskontinuiteta, kako se to nazivalo na Miru dok su "originali" živjeli ovdje na Zemlji, nesvjesni svojih kopija.

Nije stupila u vezu ni s jednim od njih. Vrlo se zbližila s obojicom tijekom onoga što su proživjeli na Miru. Teško bi podnijela kada bi se sada pokazali daleki i strani. Počela je prebirati po ljudima kojih se sjećala iz 1885.

Kiplingov život bio je, dakako, predmet mnogih biografija. Kao mladi novinar stvarno je boravio na području Jamruda 1885, da bi kasnije, neometan prolaskom kroz diskontinuitet, stekao svjetsku slavu. Nije uspjela naći ništa o britanskim časnicima iz razdoblja carstva koje je tamo srela, ali to nije bilo iznenađujuće; vrijeme i kasniji ratovi prilično su oštetili arhive. O značajnijim povijesnim ličnostima s kojima su joj se putovi križali malo je novog mogla saznati; potjecali su iz toliko duboke prošlosti da je samo mogla potvrditi da ništa u njihovim prihvaćenim biografijama nije proturječilo njezinom iskustvu.

Postojalo je još jedno, manje poznato ime koje je trebalo provjeriti. Morala je prilično zasukati rukave: većina svjetskih genealoških baza podatka sada je bila digitalizirana i javna, ali poslije 9. lipnja mnoga spremišta elektronske memorije još su bila nedostupna.

Doista je postojao Joshua White, konačno se uvjerila. Rođen je 1852. u Bostonu; otac mu je bio novinar koji je izvještavao iz građanskog rata, baš kao što joj je Josh to rekao, a i on je krenuo očevim stopama, postavši ratni izvjestitelj. Prilično se štrecnula kada je otkrila Joshovu zrnastu fotografiju snimljenu kada je bio samo koju godinu stariji u odnosu na doba kada ga je ona upoznala; na snimku je ponosno pokazivao knjigu u kojoj je sakupio svoje reportaže sa sjeverozapadne granice, a kasnije i iz Južne Afrike.

Bilo je pomalo jezivo čitati podatke o njegovom kasnijem životu. Zaljubio se, doznala je uz bolno osjećaje gubitka: kao tridesetpetogodišnjak, vjenčao se s jednom katolkinjom iz Bostona koja mu je rodila dva sina. Nastradao je s pedeset godina, pavši na krvavom blatištu Passchendaelea dok je izvještavao iz još jednog rata.

Bio je to muškarac koji se, na jednom drugom svijetu, zaljubio u nju. Bila je to iskrena ljubav koju je ona prihvatila, iako nije mogla uzvratiti. No, ovaj Joshua bio je original, dok je izgubljeni momak koji ju je volio bio samo kopija. Uopće nije željela njegovu ljubav i ona se, u određenom stvarnom smislu, nikada nije ni dogodila. Ali Joshovo povijesno postojanje svakako je bilo dokaz da je sve ovo bilo stvarno; nije bilo načina na koji je mogla doznati za tog nepoznatog novinara iz devetnaestog stoljeća i oko njega sazdati obmanu.

Dakako, postojalo je još nešto što je valjalo provjeriti. Osjećajući se vrlo neugodno, opet je pristupila vojnoj bazi podataka i poduzela novu potragu. Otkrila je da, za razliku od Abdija i Caseyja, u Afganistanu nije postojao njezin "original" koji je i dalje bio u službi, nesvjestan bilo čega drugog. Nije, naravno, očekivala naći "sebe" tamo, jer inače je vojska uopće ne bi tražila. No, svejedno ju je podilazila jeza dok je tragala.

Pokušala se uživjeti u ove spoznaje. Ako je bila jedina koja je potpuno nestala s ove verzije Zemlje, onda su Prvorođeni, koji su za sve ovo bili odgovorni, zbog nekog razloga prema njoj postupali drukčije. Bila je to uznemirujuća pomisao.

Ali koliko bi sve izgledalo neobičnije da je otkrila da se u Afganistanu nalazi još jedna njezina verzija...

15. USKO GRLO

Miriam Grec pokušavala se usmjeriti na ono što joj je govorila Siobhan McGorran.

Nije to bilo lako. Ova dvorana za sastanke bila je na četrdesetom katu tornja Livingstone ili "euroigle", kako su je svi u Londonu zvali, uključujući i Miriam kada ne bi bila pred kamerama. Prozori su bili velike ploče od ojačanog stakla, a nebo listopada plave boje koja ju je podsjećalo na posjete Provansi dok je bila mala, s ocem koji je bio Francuz. Kako bi papa nazvao ovu boju neba? Plavetna ili barutno plava?

Za ovakvih dana, pod ovakvim nebom, s Londonom koji se prostirao poput blistave tapiserije pred njom, Miriam je teško mogla povjerovati da više nije djevojčica već predsjednica vlade cijele Euroazije na čijim plećima počivaju teške odgovornosti. A loše vijesti koje joj je govorila Siobhan nije bilo lako prihvatiti. Siobhan je mirno sjedila, čekajući da njezine riječi ostave dojam.

Nicolaus Korombel, Miriamin tajnik za tisak, bio je treći sudionik ovog osjetljivog sastanka. Poljskog podrijetla, imao je običaj nositi košulje dva broja manje nego što je tražio njegov sve krupniji stas pod utjecajem uredskog posla koji je obavljao; Miriam je mogla vidjeti kako između zategnute dugmadi kovrčavo izviru trbušne dlačice. Ali on je bio savjetnik iz unutarnjeg kruga na kojega se vrlo oslanjala, a njegova procjena Siobhan bit će važna kad bude donosila konačnu odluku o onome što treba reći.

Nicolaus se sada zavalio u stolicu, prepleo prste iza glave i šumno ispustio zrak iz usta. "Očekuje nas, dakle, majka svih oluja sa Sunca."

"Može se i tako reći", suho je odvratila Siobhan.

"Ali preživjeli smo 9. lipnja, a svi su rekli da je to bila najteža oluja u povijesti. Što možemo očekivati ovoga puta? Ostati bez satelita, ozonskoga sloja..."

"Možemo očekivati energetsku injekciju mnogo redova veličine jaču od one 9. lipnja."

Miriam je podigla ruke. "Profesorice McGorran, bila sam odvjetnica u vrijeme kada sam imala stvaran posao. Bojim se da mi takvi izrazi ne znače puno." Siobhan se osmjehnula. "Ispričavam se, predsjednice vlade..."

"Oh, oslovljavaj me samo s Miriam. Imam dojam da ćemo vrlo usko surađivati." "Dobro, Miriam. Shvaćam. Ja jesam kraljev astronom, ali ovo nije moja uža specijalnost. I sama se mučim s tim." Siobhan je prikazala dijapozitiv. Niz brojeva ispunio je veliki, zidni mekani ekran. "Dopusti mi da opet izložim ono najosnovnije. U travnja 2042, za četiri i po godine, predviđa se veliki poremećaj na Suncu. Doći će do ekvatorskog pojačanja sjaja uz odljev energije koji će zapljusnuti ravninu Zemljine staze i drugih planeta. Predviđamo da će naš planet primiti deset na dvadesetčetvrtu džula. Ovo je ključni podatak izračunat s devedeset postotnom sigurnošću u rasponu odstupanja do jednog reda veličine, gore ili dolje."

Opet se javio taj pojam. "Red veličine?"

"Deset puta."

Nicolaus je protrljao lice. "Neugodno mi je što moram priznati da sam neupućen. Znam da je džul mjera za energiju, ali nemam pojma koliko iznosi. A i to stupnjevanje shvaćam da je potencija deset na dvadesetčetvrtu... ovaj... bilijun bilijuna, ali..."

"Pri detonaciji nuklearne bombe od jednog megatona", strpljivo je objasnila Siobhan, "oslobađa se deset na petnaestu džula, odnosno tisuću bilijuna. Na vrhuncu hladnog rata svjetski nuklearni arsenal iznosio je oko deset tisuća megatona; danas smo to vjerojatno sveli na desetinu."

Nicolaus je brzo računao u glavi. "Dakle, ta injekcija od deset na dvadesetčetvrtu džula sa Sunca..."

"Na Zemlju će se obrušiti milijarda megatona. Odnosno, sto tisuća puta više energije nego što bi bilo u slučaju da su odjednom eksplodirale sve nuklearne bombe nekadašnjeg nuklearnog arsenala." Rekla je to hladno, ne skidajući pogled. Trudila se objasniti im, korak po korak, shvatila je Miriam; željela je da povjeruju u to.

"Zašto nas nitko nije ranije upozorio na to?", upitao je Nicolaus ljuto. "Kako to da ste vi došli do toga? Što se događa gore na Mjesecu?"

"Nije, međutim, Mjesec bio problem; sve je proizašlo iz glave jednog mladog znanstvenika."

"Eugen Mangles", rekla je Miriam.

"Da", potvrdila je Siobhan. "Blistav je, ali nekako se ne uklapa s nama ostalima. Potreban nam je. Ali moramo čupati loše vijesti iz njega."

"A što nam to još nije rekao?", odbrusio je Nicolaus.

Miriam je podigla ruku. "Siobhan da čujem rezime. Koliko će loše biti?"

"Model još nije siguran", rekla je Siobhan. "Ali toliko energije posve će zbrisati atmosferu." Slegnula je ramenima. "Oceani će proključati, isparit će. Sama Zemlja će opstati: kameni planet. Život u dubokim stijenama, kilometrima ispod površine, mogao bi također ostati očuvan. Ekstremofilne bakterije kojima godi toplina."

"Ali ne i mi", rekao je Nicolaus.

"Ne i mi. Kao ni bilo što drugo od površinske biosfere, na kopnu, u zraku ili u morima." Nastala je tišina. "Žao mi je", prva ju je prekinula Siobhan. "Ovo je užasna vijest koja je s Mjeseca stigla na Zemlju. Ne znam kako bih je ublažila." Opet su utonuli u tišinu, nastojeći proniknuti u ono što su čuli.

Nicolaus je donio Miriam šalicu čaja na pladnju s monogramom. Bio je to "Earl Grey" pripremljen onako kako voli. Stari mit o tome da su Britanci ovisni o ovom rijetkom napitku začinjenom mlijekom nije važio već najmanje pola stoljeća, ali Miriam, predsjednica Europe čiji je otac bio Francuz, oduvijek se silno trudila da ne uvrijedi nikoga na ovom otoku koje je i dalje bilo skeptično prema europskim integracijama. Pila je zato vruć "Earl Grey" bez mlijeka, kada u blizini ne bi bilo kamera.

U tišini koja ju je okružila, držeći u skupljenim rukama šalicu čaja, Miriam je osjetila kako je privlači prozor, panorama grada.

Srebrna traka Temze presijecale je London geografski, kao i uvijek. Na istoku se nalazio City, drugi po veličini euroazijski financijski centar, odmah iza Moskve, sastojeći se poglavito od zbijenih nebodera. Prostirao se na većini onoga što je svojevremeno bio London Rimljana; kao studentica, Miriam je jednom išla po ostacima zida te davne naseobine koji se pružao nekoliko kilometara, od Tornja do mosta Blackfriars. Kada su Rimljani otišli, Saksonci su podigli novi grad zapadno od starih zidina, na području koje je sada poznato kao West End. S velikim širenjem gradova do koga je dovela industrijska revolucija, ta složena čvorišta višeslojne povijesti utopila su se u mnoštvo predgrađa, sve dok London nije postao središte megapolisa koji se na jug prostirao sve do Brightona, a na sjever do Milton Keynesa.

Osnovna geografija Londona nije se mnogo promijenila od pedesetih godina dvadesetog stoljeća, možda. Ali netko tko bi se našao u suvremenom Londonu iz tog dalekog doba bio bi zapanjen blistavom širinom Temze i masivnim nasipima koji su štitili od poplave i koji su se tu i tamo mogli zamijetiti kroz zgrade. Temza je kroćena tijekom stoljeća, zbijana u sve dublji i sve uži kanal; pritoke su joj prekrivane, a oko nje se neprekidno nešto zidalo. To je tako išlo do kraja dvadesetog stoljeća. Ali promjena svjetske klime neumoljivo je dovela do porasta razine mora i ljudi su se morali povući kada se Temza počela vraćati u svoj posjed teritorija kojeg su joj prethodno oduzeli.

Promjena klime i njezine posljedice bile su neosporne i bile su svakodnevna politička stvarnost za Miriam. Još su se vodile rasprave o tome kako je do toga došlo, ali težište se postupno premjestilo na napore da se nešto poboljša. Postojala je volja da se djeluje, pomislila je Miriam, sve jasnije shvaćanje da se otišlo predaleko i da nešto valja poduzeti.

Pokazalo se, međutim, iznenađujuće teško dovesti u žarište tu energiju. Dugoročne demografske promjene dovele su do starenja populacije na Zapadu: više od polovice svih zapadnih Europljana i Amerikanaca bili su sada stariji od šezdeset pet godina, ništa nisu proizvodili, a uz to su bili i konzervativni. U međuvremenu je međupovezanost svijeta dostigla vrhunac velikim programom UNESCO-a kojim je svaki dvanaestogodišnjak na svijetu dobio svoj telefon. Kao rezultat toga, došlo je do odvajanja od tradicionalnih političkih struktura mladih i sredovječnih slojeva čiji su pripadnici, obrazovani i međusobno povezani, često pokazivali više odanosti onima sličnim sebi diljem svijeta nego narodima kojima su nominalno pripadali.

Ako se pogleda svijet kao cjelina, posrijedi je bilo vjerojatno najdemokratskije, najobrazovanije i najprosvjećenije razdoblje u povijesti. Pojava pismene, međusobno povezane elite svakako je smanjila vjerojatnost izbijanja velikih ratova u budućnosti. Ali, s druge strane, postalo je znatno teže obaviti nešto naročito kada je trebalo donositi teške odluke.

A izgleda da se Miriam upravo našla pred teškom odlukom.

Pedesettrogodišnja Miriam Grec bila je u drugoj godini mandata na mjestu predsjednice vlade Euroazijske Zajednice. Bila je najviši politički dužnosnik Starog svijeta koji se prostirao od atlantske obale Irske do pacifičke obale Rusije, i od Skandinavije na sjever do Izraela na jug. Bilo je to carstvo o kojem jedan Cezar ili Džingis Kan nisu mogli ni sanjati ali Miriam nije bila carica. Do guše u složenoj federalnoj politici mlade Zajednice, razapeta napetostima između velikih sila koje su prevladavale svijetom sredinom dvadeset prvog stoljeća i suočena s obvezom da se nosi s primitivnijim silama iza kojih su stajali ostaci religijskih, etničkih i nacionalističkih težnji, ponekad se osjećala kao da se zaplela u paukovu mrežu. Naravno, nikada se ne bi mijenjala s osobom koja joj je jedina bila nominalno nadređena u Euroaziji, iako je ona uživala povlasticu da ne radi ništa drugo osim da bude nazočna lansiranju svemirskih brodova i da posjećuje bolesne. Sadašnji predsjednik bio je po nasljeđu i odgoju posve pristao takvoj ulozi premda je njegov izbor izazvao sveopće iznenađenje. Možda je iza svega stajala sklonost ljudi prema tradiciji i postojanosti bilo kako bilo, treći demokratski izabran predsjednik Euroazije bio je kralj Velike Britanije...

Miriam je pokušala procijeniti Siobhan McGorran. Kraljev astronom, prilično ozbiljna žena tamne keltske žestine, svakako nije olako shvatila zadatak da obavijesti Miriam o onome što se dogodilo 9. lipnja. Zbog toga se otisnula na Mjesec, na čemu joj je Miriam zavidjela. Nevolja je, međutim, bila u tome što Siobhan nije bila prva koja je stajala pred Miriam i predvidjela sveopću propast. Ovo je bilo opasno stoljeće, stručnjaci su neprekidno ponavljali. Promjena klime, ekološki kolaps, demografske promjene usko grlo za čovječanstvo, kako su to neki nazivali. Miriam je prihvatila to načelno viđenje. Ali već je postalo jasno da se neka od najgorih predviđanja s početka stoljeća nisu ostvarila. Miriam je naučila da mora da primijeni filtar, pribjeći vrlo neznanstvenom i nestručnom procjenjivanju ljudi, kako bi odvojila žito od kukolja; oslanjala se toliko na svoje dojmove o ličnosti donositelja loših vijesti, kao i na sadržaj onoga što joj je javljano.

Upravo držeći se ovog mjerila, došla je do zaključka da mora vrlo ozbiljno shvatiti Siobhan McGorran.

"Naravno, morat ćemo sve provjeriti", rekao je Nicolaus.

"Ali vjerujete mi." Siobhan nije djelovala ni pohvaljeno ni pokuđeno; željela je samo nastaviti posao, pomislila je Miriam.

Ali kako je to samo bio grozan posao. Miriam je udarila malom rukom po plohi stola. "Prokletstvo, prokletstvo."

Siobhan se okrenula prema njoj. "Miriam?"

"Znaš, u mom poslu stvari uglavnom izgledaju sumorno, iz dana u dan. Ovdje smo u samom uskom grlu povijesti. Griješimo, prepiremo se, nikako da se složimo, na svaka dva koraka naprijed pravimo jedan natrag. Ali ipak nekako napredujemo." Bilo je to točno. Amerika, na primjer, u kojoj su posljedice 9. lipnja bile teže nego drugdje, već se značajno oporavila, pa je čak počela slati konvoje pomoći po svijetu. "Vjerujem da se, kao rezultat ovog hvatanja u koštac s krizama, ujedinjujemo kao vrsta. Odrastamo, ako želiš. Surađujemo, međusobno se pomažemo. Vodimo računa o svijetu na kojem živimo."

Siobhan je kimnula glavom. "Moja kći pristupila je pokretu za prava životinja." Pobornici ovog pokreta htjeli su proširiti područje ljudskih prava i na druge inteligentne sisavce, ptice i reptile. U prilog im je išla nova klasifikacija taksonomista prema kojoj su dvije vrste čimpanza bile svrstane u rod homo, zajedno s ljudima što ih je automatski proizvelo u "legalne osobe" (neljude), s istim pravima kao i ljudska bića, odnosno u svemu jednaka Aristotelu, drugom potpuno inteligentnom stanovniku planete. "Možda je to premalo i prekasno, ali..."

"Nadala sam se", rekla je, "da bismo se, samo ako uspijemo prebroditi ovo zbrkano stoljeće, našli na pragu nečeg velikog. I baš kad nam se svijetla budućnost smiješila, dogodilo nam se ovo."

Siobhanin pogled kao da je nekuda odlutao. "Vodila sam slične razgovore na Mjesecu. Bud Tooke rekao je da je 'ironično' što se to događa upravo sada. Znaš, znanstvenici postaju sumnjičavi kada naiđu na podudarnosti. Neki poklonik teorije zavjere mogao bi se upitati je li posrijedi samo slučajnost to što se naš najveći napredak poklopio s novom nesrećom."

Nicolaus se namrštio. "Što hoćeš reći?"

"Nisam sigurna", uzvratila je Siobhan. "Samo mi je palo na pamet..."

"Držimo se onoga što je sigurno", rekla je odlučno Miriam. "Siobhan, reci nam što trebamo učiniti."

"Učiniti?"

"Koje nam mogućnosti stoje na raspolaganju?"

Siobhan je odmahnula glavom. "Već su me to pitali. Ovo nije neki asteroid koji možemo skrenuti sa staze. Ovdje smo suočeni sa Suncem, Miriam."

"Kako stoji s Marsom?", upitao je Nicolaus. "Zar Mars nije udaljeniji od Sunca?"

"Je, ali ne toliko da bi to bilo od pomoći bilo čemu živom na njegovoj površini."

"Spomenula si da će život u dubinama Zemlje opstati", rekla je Miriam.

"Duboka, topla biosfera, da. Smatra se da je sadašnji život potekao upravo odatle. Pretpostavljam da bi se to moglo opet dogoditi. Kao kada se opet podigne računalni sustav. Ali bili bi potrebni milijuni godina samo da jednostanični oblici života opet koloniziraju kopno." Sjetno se osmjehnula. "Sumnjam da bi neka buduća inteligencija uopće znala da smo postojali."

"Možemo li preživjeti u njedrima planeta?", upitao je Nicolaus. "Možemo li jesti te kukce?"

Na Siobhaninom licu pojavio se sumnjičav izraz. "Možda neki dovoljno dubok bunker... Ali kako bi mogao biti autonoman? A površina bi bila uništena; ne bi se moglo izaći gore. Nikada."

Miriam je ustala, osjećajući kako joj ljutnja daje snagu. "To je, dakle, ono što treba reći ljudima? Da trebaju iskopati rupu, skloniti se u nju i pričekati da umru? Potrebno mi je nešto bolje, Siobhan."

Kraljev astronom također je ustala. "Da, gospođo."

"Opet ćemo razgovarati." Miriam je počela nervozno koračati. "Oslobodi me svih obaveza do kraja dana", naložila je Nicolausu.

"Obavljeno."

"Treba obaviti neke razgovore."

"Amerika prvo?"

"Dakako..."

Prva je napustila prostoriju, energična, razljućena, već kujući planove. Još nije gotovo. Ovo je, zapravo, samo početak.

Za Miriam Grec kraj svijeta postao je osobni izazov.

16. ISPITIVANJE

Bisesa je opet morala proći kroz sve što je doživjela.

"A onda ste se vratili kući", rekao je vodnik Batson previše naglašeno. "S tog drugog mjesta."

Bisesa je obuzdala uzdah. "S Mira. Da, vratila sam se kući. A to je i najteže objasniti."

Njih dvoje sjedilo je u Batsonovom malom uredu u Aldershotu. Prostorija je bila sva u umirujućim pastelnim bojama, a na zidu je visio morski krajolik. Ovo je bilo namjerno da umiri mentalne pacijente, pomislila je s gorčinom.

Batson ju je pažljivo promatrao. "Recite mi točno što se dogodilo."

"Vidjela sam pomrčinu Sunca..."

Nekako je bila uvučena u Oko, ogromno Oko u drevnom Babilonu. Kroz Oko je stigla do svog stana u Londonu, u rano jutro sudbonosnog 9. lipnja.

Ali nije se odmah tu našla. Prvo je posjetila jedno mjesto: ona i Josh, u stvari, premda njemu nije bilo dopušteno nastaviti s njom. Bila je to gola ravnica grimiznih stijena i prašine. Kada se sada prisjetila toga, prizor ju je podsjetio na marsovske pustoši koje je strpljivo snimila posada Aurore 1. Ali mogla je disati, što znači da je posrijedi bila Zemlja.

A onda je došlo do pomrčine. Sunce je stajalo visoko na nebu. Sjena Mjeseca prevukla se preko njega ali ga nije posve prekrila; uokolo crnog diska Mjeseca ostao je prsten svjetlosti.

Batsonova olovka kretala se po papiru meko i jedva čujno, bilježeći fantastičnu priču.

Vojska je nastojala biti korektna.

Nakon što je stupila u vezu s pretpostavljenim časnikom u Afganistanu, naređeno joj je da se javi ministarstvu obrane u Londonu, odakle su je uputili na medicinski i psihološki pregled u Aldershot. Za sada su joj dopuštali da se svake večeri vraća Myri. Obilježili su je, međutim: na taban joj je stavljena pametna tetovaža.

Dok je sad čekala nalaze fizičkih provjera, bila je podvrgnuta ispitivanju, kako se izrazio ovaj ugodan, mladi psiholog.

Odlučila je sve reći vojsci. Nije vidjela kako bi joj moglo koristiti ako bi lagala. Uostalom, njezina priča ako je bila istinita bila je ogromno, nepojmljivo važna.

Kao vojnik, razumjela je smisao dužnosti: vojne vlasti, počevši od njezinog vlastitog zapovjednog lanca, morale su doznati ono što je ona znala, a ona ih je morala pokušati u to uvjeriti.

A što se nje tiče, kako je to rođaka Linda veselo primijetila "samo jednom mogu te secirati!"

Postupak, međutim, nije bilo lako podnijeti. Tehnički govoreći, bila je nadređena ovom vodniku, ali u ovom uredu ono je bio psiholog, a njoj je manjkala daska u glavi; nije bilo nedoumica u pogledu toga tko je tu kome podređen. Okolnost da je bio znatno mlađi od nje samo joj je otežavala položaj.

Također joj nije godilo što je na Miru upoznala jednog drugog pripadnika britanske vojke istog imena, koji je također bio vodnik. Željela je pitati Batsona zna li nešto o pretku šest ili sedam naraštaja unatrag koji je služio na sjeverozapadnoj granici. Ali bolje da ne dira u to.

"Poslije našeg prošlog razgovora provjerio sam pomrčine Sunca", rekao je Batson, pogledavši u bilješke. "Udaljenost između Zemlje i Mjeseca malo se mijenja, stoji ovdje. Stoga 'potpuna' pomrčina može katkad biti i nepotpuna. Kada se Sunce i Mjesec preklope, Sunčev disk može biti neznatno veći zato što prividna veličina Mjeseca nije dovoljna da ga baš potpuno prekrije. Takva se totalna pomrčina naziva prstenasta pomrčina Sunca."

"Znam što je prstenasta pomrčina", odgovorila je. "I sama sam provjerila. Ali prsten koji sam vidjela bio je znatno širi nego kod uobičajene prstenaste pomrčine."

"Razmotrimo onda geometriju", rekao je Batson. "Kakve su mogućnosti da nastane to što ste vidjeli? Možda je Sunce bilo veće. Ili Mjesec manji. Ili je Zemlja bila bliže Suncu. Ili Mjesec dalje od Zemlje."

Iznenadila se. "Nisam očekivala da ćete tako analizirati moju viziju."

Podigao je vjeđe. "Uporno tvrdite da to nije bila vizija. Pokazao sam vaše crteže jednoj prijateljici koja je astronom. Rekla mi je da se, zapravo, Mjesec stalno udaljava od Zemlje. Jeste li to znali? To ima nekakve veze s plimama i osekama nisam baš dobro shvatio. Ali stvar je sigurna; može se provjeriti laserskim snopovima. Udaljavanje je sporo, međutim. Nećemo imati pomrčine koje ste vidjeli još barem sto pedeset milijuna godina." Promotrio ju je. "Znači li vam ova brojka nešto?"

Nastojala je sačuvati prisebnost, oslanjajući se na dugo iskustvo, dok je razmatrala ovaj podatak. "Što bi to moglo značiti?"

"To biste vi meni trebali reći, sjećate se. Rekli ste da vam je sve to pokazano da ste, štoviše, vraćeni kući s nekom svrhom. Svrhom iza koje stoje namjere onih što su sve ovo smislili. Kako ste ih ono nazvali..." Počeo je prebirati po bilješkama.

"Prvorođeni", rekla je.

"Da. Imate li neku sliku o tome zašto ste vi odabrani, zašto su s vama ovako postupili?"

"Izazvala sam ih." Napravila je kratku stanku. "No nemam pojma zašto ja. Imam dojam da mi je nešto priopćeno, ali ne mogu dokučiti smisao toga." Skrušeno ga je pogledala. "Vjerojatno vam djelujem kao luđakinja."

"Baš naprotiv. Prema mom iskustvu, normalni ljudi prihvaćaju da je svijet zbunjujuće složen i samovoljno nepravedan. To svakako vrijedi za vojsku! Luđaci, naprotiv, smatraju da sve razumiju."

"Znači, činjenica da ne vidim smisao u onome što mi se dogodilo navodi vas na to da mi povjerujete", rekla je oporo.

"Nisam baš to rekao", uzvratio je obazrivo. "Ali od trenutka kada ste ušli ovdje znao sam da govorite istinu, onako kako je vi vidite. Još nisam isključio mogućnost da se sve to doista tako odigralo..." Na radnom stolu uključio mu se jedan mekani ekran. "Oprostite." Počeo je dodirivati površinu, a ona je uočila kako promiču tablice i grafikoni.

"Upravo je stigao liječnički nalaz", rekao je poslije nekoliko trenutaka. "Morat ćete porazgovarati s doktoricom, dakako. Ali koliko vidim, vi ste ta osoba: to potvrđuju vaša DNK i stomatološki arhiv. Prilično ste zdravi, premda ima tragova određenog broja prilično egzotičnih bolesti. A i koža vam je upila više ultraljubičastog zračenja nego što vam godi."

Nasmiješila se. "Na Miru je klima otkazala. Svi smo bili vrlo preplanuli."

"A i... ah." Zavalio se, ne odvajajući oči od ekrana.

"Što je bilo?"

"Prema ovom nalazu ispitali su vam telomeražu, što god to bilo, da bi ustanovili starenje stanica stariji ste pet godina više nego što bi trebalo." Promotrio ju je i iscerio se. "Vidi, vidi. Postaje sve uzbudljivije, poručnice." Izgledalo je da je prilično zadovoljan razvojem događaja.

17. MOŽDANA OLUJA

Siobhan je opet sjedila s Tobyjem Pittom u dvorani za sastanke Kraljevskog društva.

S mekanog ekrana postavljenog na zid gledalo ih je zbrčkano, prilično sjetno lice Mihaila Martinova. Siobhan se uvijek činilo da mu samo nedostaje savijena cigareta koja bi mu stajala u kutu usana; ali čak su i najnovije vrste cigareta koje nisu izazivale rak i ovisnost i nisu zagađivale čovjekov okoliš bile zabranjene u zatvorenom svijetu baze na Mjesecu. "Da je samo problem jednostavniji", rekao je Mihail. "Da je to barem asteroid koji prijeti da nas tresne u glavu! Gdje je Bruce Willis sad kad je potreban?"

"Tko?", upitao je Toby.

"Nema veze. Nezdravo sam očaran slabim filmovima iz prošlog stoljeća..." Siobhan ih je pustila da se nervozno zadirkuju.

Tjedan dana nakon drugog povratka s Mjeseca umor i stres potpuno su je smlavili, a glavobolja joj je kuckala iza očiju. Poslije međuplanetnog prostora godila joj je ustajala atmosfera Društva, puna mirisa ulaštenoga namještaja, s ogromnim uređajem za kuhanje kave koji je za sebe grgoljio u kutu i gomilom keksa na stolu. Pa ipak, bila je blizu očaju. Prošlo je mjesec dana otkako je prihvatila mandat koji joj je povjerila Miriam da se izađe na kraj s poremećajem na Suncu, ali sve što je do sada prikupila bili su valovi beznađa i negativnog razmišljanja među "stručnjacima" diljem svijeta.

Mihail i Toby, njezino šaroliko ljudstvo, bili su joj posljednja nada. Ali to im neće reći. "Na posao!", rekla je.

Mihail je bacio pogled na bilješke koje kamera nije hvatala. "Imam Eugenova najnovija predviđanja."

Grafikoni su bljesnuli na pametnoj plohi stola ispred Siobhan i Tobyja; prikazivali su tok energije iskazan posredstvom valnih dužina, mase čestica i drugih parametara. "Ništa se bitno nije promijenilo, bojim se. Gledamo u veliki prodor solarne energije 20. travnja 2042. Potrajat će dobrih dvadeset četiri sata, tako da će se svaka točka na površini Zemlje naći neposredno izložena vatri. Nećemo imati čak ni zaklon noću. Budući da ćemo biti blizu proljetne ravnodnevnice, neće biti pošteđeni ni polovi. Želite li da vam izložim pojedinosti o tome što će se dogoditi s atmosferom i oceanima? Ne. Dovoljno je reći da će Zemlja biti sterilizirana do dubine od više desetaka metara.

"Ali", nastavio je Mihail, "sada znatno točnije razumijemo kako će doći do isporuke energije. Ovo što vidite su poremećaji u radijacijskoj i konvektivnoj zoni gdje se u normalnim prilikama nalazi uskladištena većina energije..." Dodirnuo je nevidljivu površinu ispred sebe i jedan grafikon na plohi stola izdvojio se od ostalih.

"Ah", rekla je Siobhan. "Zračenje će dostići vrhunac u vidljivom dijelu spektra." "Kao što je to i inače sa spektrom Sunčeve svjetlosti", rekao je Mihail. "Na zelenom području. Upravo su tu naše oči najosjetljivije, a i klorofil tu najbolje djeluje, evolucija ga je nesumnjivo zato izabrala da posluži kao fotosintetička kemikalija koja pokreće sveukupni aerobni biljni život."

"S time smo, dakle, suočeni: s olujom zelene svjetlosti sa Sunca", rekla je odlučno Siobhan. "Popričajmo o tome kako da joj se suprotstavimo."

"Ništa lakše", primijetio je Toby uz kiseo osmijeh.

"Da ja počnem?", ponudio se Mihail. Prebirao je kratko po svom mekanom ekranu i na displejima ispred Siobhan pojavilo se više shema, tablica i slika.

"Još prije no što se javila sadašnja kriza", rekao je Mihail, "neki mislioci pozabavili su se načinima kojima bi se mogla smanjiti insolacija, dio energetskog toka sa Sunca koji stiže do našeg planeta. Ovo je, naravno, poglavito bilo u svezi sprečavanja Sunčeve svjetlosti da dovede do globalnog zagrijavanja." Prikazao je slike oblaka prašine ubačenih u visoku atmosferu. "Predloženo je, na primjer, da se pomoću svemirskih lansera submikrometarska prašina ubrizga u stratosferu. Na ovaj način oponašalo bi se djelovanje vulkana; poslije neke velike erupcije, kakav je bio Krakatau, često dolazi do globalnog pada temperature za stupanj ili dva tijekom nekoliko godina. Mogu se upotrijebiti i čestice sumpora koje bi sagorjele u atmosferskom kisiku, čime bi se dobio sloj sumporne kiseline. One bi bile lakše i zgodnije za rukovanje."

"Ali", upitala je Siobhan, "koliki bi dio oluje to zaustavilo?"

Mihail i Toby izložili su brojke. Pokazalo se da je riječ o samo nekoliko postotaka. "Dovoljno je da se uspori globalno zagrijavanje, možda", rekao je Mihail. "Ali ni blizu onoga što nam je sada potrebno. Morat ćemo odstraniti gotovo sav tok zračenja i jedan posto bilo bi previše."

"Onda moramo razmišljati u većim razmjerima", uzvratila je odlučno Siobhan.

"Evo nečeg većeg", rekao je vragolasto Toby. "Ako hoćemo ispuniti zrak prašinom, nije neophodno oponašati vulkan. Možemo stvarno aktivirati neki."

Mihail i Siobhan razmijenili su poglede, zbunjeni. A onda su se bacili na posao.

Upravo zbog ovakvih zamisli Siobhan je i pozvala Tobyja da im se pridruži na sastancima.

"Zašto ja, Siobhan?", bio joj se usprotivio. "Pa ja sam samo organizator, zaboga! Moja uloga trebala bi se ograničiti na to da se pobrinem da ima dovoljno keksa za sve."

Pogledala ga je uz mješavinu naklonosti i ljutnje. Bio je to krupan muškarac, s određenim viškom kilograma, koji se gegao u hodu; imao je kratko podšišanu smeđu kosu i malu bradu. Nije čak bio ni znanstvenik; diplomirao je jezike. Bio je to tipičan Englez, na visokoj cijeni u uglađenim britanskim institucijama kakvo je Kraljevsko društvo ne samo zbog svoje pameti i nesumnjive vještine nego i zbog toga što je svojim izgledom pripadnika gornjeg dijela srednje klase ulijevao povjerenje. Ali imao je i jednu također tipično englesku osobinu koju ona, rođena u Sjevernoj Irskoj, nije osobito uvažavala: previše samopodcjenjivanja.

"Toby, nisi ovdje radi keksa, iako ih svi vrlo cijenimo, već zbog tvog drugog zvanja."

Na tren ju je zbunjeno pogledao. "Moje knjige?"

"Točno." Toby je objavio čitav niz lirski sročenih popularnih povijesti zaboravljenih kutaka znanosti i tehnologije. Upravo to ju je navelo da ga pozove. "Toby, suočeni smo s megaproblemom. Ali još od Ciolkovskog ljudi su maštali o mnoštvu manje ili više fantastičnih megainženjerskih mogućnosti. Mislim da će nam upravo nešto tih razmjera biti potrebno sada."

Postojala je jedna skupina u Londonu na koju je posebno mislila, Britansko međuplanetno društvo. "Posvetio sam im poglavlje u jednoj knjizi", rekao joj je Toby kada mu ih je spomenula. "Društvo je sada apsorbirano u paneuropske grupacije i više nije ni upola zabavno kao ranije. Ali kada se nalazilo na vrhuncu, predstavljalo je omiljenu igraonicu mnogih uglednih znanstvenika i inženjera. Oni su smišljali mnoštvo načina da doskoče svemiru..." Upravo ovakvo nesputano razmišljanje sada im može koristiti, vjerovala je.

Iscerio se. "Dakle, ja sam veleposlanik družine luđaka? Baš ti hvala."

"Moramo pronaći načine zaštite cijele Zemlje", rekao je Mihail. "Nitko se još nije suočio s takvom odgovornošću. Mislim da nam je pod danim okolnostima upravo malo ludila neophodno!"

Potrudivši se malo uz mekane ekrane i često pozivajući Aristotela, ubrzo su odbacili Tobyjevu zamisao o vulkanu. Možda je bilo izvodivo ali to bi morala biti ogromna vulkanska erupcija, znatno veća od svih iz povijesti, a po svoj prilici veća i od svih iz geološke prošlosti. Kako još nitko nije pokušao ništa slično, posljedice su bile potpuno nepredvidive te je tako rješenje moglo ispasti gore od problema. Siobhan je snimila razgovor u Aristotelovu divovsku memoriju, nazvavši dokument "posljednje utočište".

Brzo su pretresli još nekoliko takozvanih "intrinzičnih" metoda zaštite koji su se odnosila na Zemljinu atmosferu ili nisku stazu. Ali nijedan od njih nije pružao prikladan zaklon. Ništa nije stajalo na putu da se neka od tih metoda primijeni u praksi. To bi poboljšalo zaštitu za nekoliko postotaka a i vjerojatno bi uvjerilo javnost da se nešto poduzima, što nije bilo bez značaja u političkom pogledu. Ali ako ne uspiju nekako spriječiti gotovo svu paklenu Sunčevu jaru, ovi projekti bili bi samo zamazivanje očiju bez utjecaja na konačni rezultat.

"Idemo dalje", rekla je Siobhan. "Što je sljedeće?"

"Ako ne možemo zaštiti Zemlju, možda možemo pobjeći odavde", predložio je Toby.

"Kamo?", zabrundao je Mihail. "Oluja će biti toliko silovita da čak ni na Marsu ne bi bilo sigurno."

"Na vanjske planete. Neki ledeni Jupiterov mjesec..."

"Čak i na udaljenosti pet puta većoj od Zemljine, oluja bi i dalje bila pogubna za nas."

"Dobro, onda Saturn", bio je uporan Toby. "Mogli bismo se sakriti na Titanu. Ili na Uranovim, odnosno Neptunovim mjesecima. A možemo i potpuno napustiti Sunčev sustav."

"Zvijezde?", upitala je tiho Siobhan. "Možemo li napraviti svemirski brod, Toby?" "Neka to bude višegeneracijski zvjezdani brod. Najprimitivnije vrste: arka dovoljno velika da u nju stane nekoliko stotina ljudi. Možda će joj biti potrebno tisuću godina, recimo, da stigne do Alfe Centauri. Ali ako djeca emigranata, koja će se rađati i umirati na brodu, nastave pohod, a za njima njihova djeca konačno će ljudi, odnosno potomci ljudi, stići do zvijezda."

Mihail je kimnuo glavom. "Također zamisao Ciolkovskog."

"Mislim da je, zapravo, Bernalova", primijetio je Toby.

"Koliko bismo ljudi uspjeli spasiti na taj način?", upitala je Siobhan.

Mihail je slegnuo ramenima. "Nekoliko stotina možda."

"Nekoliko stotina je bolje nego nijedan", rekao je smrknuto Toby. "Genetska baza te veličine dovoljna je za novi početak."

"Opcija Adama i Eve?", rekao je Mihail.

"Nije dovoljno", rekla je Siobhan. "Nećemo odustati od nastojanja spasiti milijarde kojima prijeti lomača. Moramo se bolje potruditi, momci."

Mihail je tužno uzdahnuo. Toby je odvratio pogled.

Kako nitko nije prekinuo šutnju, shvatila je da više neće biti prijedloga. Osjetila je kako je obuzima očaj, kako je guši očaj i osjećaj krivnje, kao da je za ovu ogromnu katastrofu i njihovu nesposobnost da joj se suprotstave zapravo ona kriva. A onda se netko skromno nakašljao.

Iznenađena, podigla je pogled prema praznom zraku. "Aristotel?"

"Oprosti što vas ometam, Siobhan. Bio sam slobodan poduzeti na svoju ruku neka dodatna istraživanja u svezi s ovim o čemu razgovarate. Postoji jedna mogućnost koja vam je promakla."

"Stvarno?"

Na mekanom ekranu Mihail se nagnuo naprijed. "Prijeđi na stvar. Što imaš na umu?"

"Štit", uzvratio je Aristotel.

Štit?...

Displeji su se počeli puniti podacima.

18. OBJAVA

Predsjednica Sjedinjenih Država sjela je za radni stol u ovalnom kabinetu. Barem ovoga puta nije bilo gužve uokolo. Ispred nje nalazila se samo jedna kamera, samo jedan mikrofon visio je odozgo i samo jedan tehničar bio je nazočan. Kabinet je bio ukrašen jednostavnim znamenjima: državnom zastavom i božičnim drvcem koje je obilježavalo kasni prosinac 2037. Dok joj je tehničar pokazivao prstima koliko je sekundi još preostalo do početka, predsjednica je dodirnula jednostavnu ogrlicu koju je nosila, ali odoljela je iskušenju da malo uredi crnu kosu, već prošaranu srebrnim vlasima, na koju je njezin frizer uložio toliko truda.

Juanita Alvarez bila je prva Latinoamerikanka koja je postala predsjednicom zemlje koja je i dalje bila najsnažnija pojedinačna sila na planetu. Oni koji su glasali za nju, kao i mnogi među onima koji nisu, uvažavali su je zbog suosjećajnosti, zdravog razuma i nepogrešivog instinkta da prepozna što ide u prilog demokraciji. Ali danas se nije obraćala samo državljanima Amerike. Ono što će reći Aristotel i Tales istodobno će prevoditi na sve jezike čovječanstva koji se govore, pišu i izražavaju znacima, a govor će prenositi televizijske i radiostanice, kao i kompjuterske mreže na tri nebeska tijela. Kasnije će njezine riječi i ono što iz njih proizlazi biti pretresano i razmatrano, hvaljeno i kuđeno, sve dok i posljednji trunak smisla ne bude iscijeđena iz njih, pomnije nego ikada ranije. I naravno, odmah nakon govora pojavit će se mnoštvo teorija zavjere zasnovanih više na onome što nije nego što jest rečeno.

To se moglo očekivati. Teško je bilo zamisliti da je bilo koji predsjednik, čak i velike vođe za vrijeme ratova, imao priopćiti važniju poruku svojim sunarodnjacima i cijelom svijetu. Ako se Alvarezova ne bude pokazala na visini zadatka, njezine riječi izazvat će paniku, nerede i ekonomsku nestabilnost, što je moglo biti štetnije od malih ratova.

Ali ako je i bila nervozna, to se vidjelo jedino po malo nesigurnim kretanjima glave.

Tehničar je priveo kraju odbrojavanje. Tri, dva, jedan.

"Sunarodnjaci Amerikanci, stanovnici planeta Zemlje i oni izvan nje. Zahvalna sam vam na tome što me slušate danas. Mislim da mnogi među vama već naslućuju ono što vam imam reći. To što vijesti procure čak i iz ovalnog kabineta vjerojatno je znamen zdrave demokracije." Blag osmijeh, vješto plasiran. "Moram vam reći da smo svi suočeni s velikom opasnošću. No, budemo li surađivali, uz hrabrost i velikodušnost, uvjeravam vas da ima nade."

Siobhan je sjedila s kćerkom Perditom u majčinom malom stanu u Hammersmithu.

Kako joj se gluhoća pojačavala, Maria je toliko glasno držala zvuk na mekanom zidu da je to povremeno bilo bolno. Ova buka kao da nije smetala dvadesetogodišnjoj Perditi. Usporedo s govorom predsjednice pratila je na malom mekanom ekranu implantiranom na zglavku ruke emisiju na nekom drugom kanalu, koja se nadmetala za gledanost. Bilo je dobro znati, pomislila je smrknuto Siobhan, da svjetski mediji pružaju mogućnost izbora čak i u ovakvim trenutcima. Maria je ušla iz kuhinje s tri čaše žućkastog likera u malim čašama, primijetila je Siobhan žalosno, i bez boce da se dolije piće.

"Baš lijepo", rekla je Maria, pruživši im čaše. Kada se osmjehnula, naborali su joj se mali ožiljci od operacije na licu. "Dugo se već nas tri nismo okupile ovdje, ako se ne računaju Božići. Bio je potreban kraj svijeta da bismo se našle."

Perdita se nasmijala, uzevši slani kreker. "Uvijek nešto prigovoraš, bako. Imamo mi svoje živote, znaš."

Siobhan je pogledala kćerku. Od kada je Perdita napunila dvanaest godina, Siobhan je sve više imala razumijevanja za majčina povremena zanovijetanja. "Nemojmo se prepirati", rekla je. "A i ovo nije kraj svijeta, majko. Ne bi trebala to pričati uokolo. Ljudi mogu još i pomisliti da prenosiš ono što čuješ od mene. Mogla bi to pokrenuti paniku."

Maria je frknula, kao i uvijek kad joj se nešto zamjeralo.

"Naravno da je glavnina onoga što će Alvarezova reći koještarija. Zar ne, mama?"

"Koještarija?"

"Zar stvarno misliš da će netko povjerovati? Spašavanje svijeta kao iz filmova katastrofe iz posljednjeg desetljeća prošlog stoljeća. Čula sam nekog tipa koji je nedavno na TV rekao da je sve to jedan oblik poricanja, zamjene teze. A uz to je i tako fašistički san!"

Nije to posve neutemeljeno, pomislila je Siobhan s nelagodom. Ne bi to bilo prvi put u ljudskoj povijesti da se posegne za Suncem kao izvorom autoriteta.

No, s druge pak strane, kultovi Sunca nisu bili naročito česti. Javljali su se u organiziranim, izrazito centraliziranim državama kod Rimljana, Egipćana, Azteka. Središnja moć Sunca služila je kao izvor autoriteta vladara. Možda u sadašnjoj situaciji iznenadnu zloćudnost Sunca mogu na sličan način iskoristiti oni koji se žele dočepati vlasti na Zemlji. Ovakve sumnje nadahnjivale su teorije zavjere među onima koji su, unatoč svežem sjećanju na 9. lipnja, smatrali da je cijela gužva oko oluje sa Sunca samo namještaljka gramzljivih poslovnih ljudi ili skrivene vlade, koji se žele domoći vlasti, državni udar izveden iz novog centra moći kojem su u prilog išli strah i neznanje.

"Nitko ne vjeruje", ponovila je Perdita. "Nitko više ne vjeruje u junake mama, a svakako ne u astronaute četvrtaste brade i dobroćudne političare. Život jednostavno nije takav."

"Možda je tako", rekla je srdito Siobhan. "Ali što nam drugo preostaje nego pokušati? A ako ne budemo mogli spasiti planet, Perdita, kako ćeš se onda osjećati?"

Perdita je slegnula ramenima. "Nastavit ću sve do..." Napravila je rukama kretnju koja je oponašala eksploziju. "Što mi drugo preostaje?"

Maria je dodirnula Siobhanino rame. "Perdita je mlada. S dvadeset godina čini ti se da si besmrtna. Vjerojatno ne može ni zamisliti sve ovo."

"Ni ja", rekla je Siobhan, pa pogledala Perditu. "Barem ne sve dok nisam imala dijete. Nakon toga, budućnost je postala osobna... Znaš, milo mi je što je stvar objavljena. Osjećala sam grižnju savjesti dok sam se kretala Londonom, okružena ljudima koji idu za svojim poslovima, svjesna da mi se u glavi nalazi užasna tajna poput neeksplodirane bombe. Nije bilo pravedno. Tko sam ja da im uskratim istinu? Čak i ako bi se time izazvala panika."

"Mislim da će većina ljudi to prilično dobro podnijeti", rekla je Maria. "Ljudi obično dobro podnose nevolje, znaš."

Nastavile su slušati predsjedničin govor.

"Bez presedana je ono što će se dogoditi travnja 2042", rekla je predsjednica Alvarez. "Stručnjaci smatraju da takvog događaja nije bilo u povijesti čovječanstva niti u prethodnim eonima. Za samo jedan dan Sunce će izručiti na Zemlju energiju ravnu onoj koju inače dobijemo za godinu dana. Znanstvenici to opisuju kao oluju sa Sunca i ovaj naziv izgleda mi posve prikladan.

Posljedice za Zemlju, kao i po Mjesec i Mars bit će teške. Neću vam uskratiti punu istinu. Suočeni smo sa sterilizacijom površine Zemlje uništenjem cjelokupnog života kao i gubitkom zraka i oceana. Zemlja će sličiti na Mjesec. Uz ovu poruku idu linkovi koji će vam pružiti sve pojedinosti kojima raspolažemo; neće biti nikakvih tajni.

Nalazimo se pred samrtnom opasnošću. I nismo jedino mi izloženi riziku. U ovo doba sve širih etičkih obzora, za što sam se oduvijek zalagala, nećemo zaboraviti da su istim opasnostima izložena stvorenja koja dijele Zemlju s nama i bez kojih ne bismo uspjeli opstati kao i najnovija vrsta bića na našem svijetu, legalne osobe poznate kao Aristotel i Tales, posredstvom kojih se sada obraćam mnogima među vama.

Ovo je užasna poruka i nipošto mi ne pada lako što vam baš ja moram je reći." Nagnula se naprijed. "Ali, kao što sam vam rekla, ima nade."

Mihail i Eugen sjedili su u kantini u Claviusu, a na stolu pred njima stajale su šalice mlake kave. S velikog zidnog mekanog ekrana gledalo ih je lice predsjednice, emitirano sa Zemlje. Kantina je bila potpuno pusta. Iako je većina ljudi u Claviusu znala gotovo sve što će Alvarezova reći još prije no što je otvorila usta, izgledalo je da žele u osami službeno čuti loše vijesti ili biti s onima koji su im najbliži.

Mihail je prišao velikom panoramskom prozoru i zagledao se u krševito područje na dnu kratera. Sunce je stajalo nisko, ali rubne planine koje su se uzdizale povrh obzora jarko su blistale, kao da su vrhovi optočeni zapaljenim magnezijem.

Sve što mu je stajalo pred očima predstavljalo je proizvod nasilja, pomislio je: od sićušnih udara mikrometeora koji su se i dalje zabadali u tlo, pa sve do oblikovanja velikih bazena poput Claviusa, odnosno do nepojmljivo žestokog sudara koji je prvobitno odvojio Mjesec od Zemlje. Tijekom kratkog stoljeća postojanja ljudi, ovaj kutak svemira uživao je u razmjernom blagostanju dok su članovi Sunčevog sustava kružili poput najtočnijeg sata oko vjerne svjetlosti u središtu. Ali sada se staro nasilje vraćalo. Zašto su ljudi uopće sebi umislili da je ikada nestalo? Potražio je pogledom Zemlju koja je sjedila na četvrtini puta uz nebo. Žalio je što je Zemlju bilo tako teško vidjeti iz Shackeltona, dolje na polu. Viđena iz Claviusa, Zemlja, desetinama puta sjajnija od punog Mjeseca, kupala je sjenovita lunama područja srebrnoplavom svjetlošću. Faze matičnog svijeta, uvijek zrcalne slike Mjesečevih, postojano su se držale mjesečnog ciklusa, ali za razliku od Mjeseca Zemlja je svakoga dana pravila krug oko svoje osi, dovodeći u vidokrug nova kopna, oceane i formacije oblaka. I, naravno, za razliku od Mjesečevog sporog pomicanja, Zemlja je ostajala nepomična na lunarnom nebu.

Poslije travnja 2042. Zemlja će i dalje biti tamo, kao što je oduvijek bila. Pitao se, međutim, kako će tada izgledati.

Eugen je gledao predsjedničino obraćanje. "Bila je neodređena glede datuma."

"Kako to misliš"

Eugen ga je pogledao. Lijepo lice danas je bilo naruženo stresom. Mihail to još nikada nije vidio. "Zašto ne kaže da će to biti 20. travnja, kada to svi ionako znaju." Očito ne znaju, pomislio je Mihail. Možda Alvarezova ima na umu neki psihološki razlog. Možda bi točan datum učinio cijelu stvar previše strašnom u glava ljudi počelo bi odbrojavanje do sudnjeg dana. "Mislim da to nije važno", rekao je.

Ali Eugenu, koji je točno predvidio događaj, bilo je važno.

Mihail je sjeo. "Eugene, vjerojatno ti je vrlo neobično slušati kako predsjednica osobno govori cijeloj ljudskoj rasi o nečemu do čega si ti došao."

"Neobično. Da. Tako nekako", reče Eugen, govoreći brzo i isprekidano. Držao je ruke pred sobom, postavljene usporedo. "Tu je Sunce. I tu je moj model Sunca." Prepleo je prste. "To su različiti entiteti, ali su i povezani. Moj rad pružio je predviđanja koja su se ostvarila. On je, dakle, točna karta stvarnosti. Ali to je ipak samo karta."

"Mislim da razumijem", rekao je Mihail. "Postoje kategorije stvarnosti. Iako smo u stanju predvidjeti do devetog decimalnog mjesta, ne možemo zamisliti da neobično ponašanje Sunca doista utječe na naš udoban ljudski svijet."

"Tako nekako", rekao je Eugen s prizvukom nelagode. Krupna ruke su mu se stisnule; bile su to ruke odraslog muškarca, ali kretnja je bila dječja. "Kao da se ruše zidovi između modela i stvarnosti."

"Znaš, nisi ti jedini koji tako misli, Eugene. Nisi usamljen u tome."

"Naravno da jesam", rekao je Eugen. Lice mu se smrklo.

Mihail je žudio za tim da ga privije uza se, ali znao je da to ne smije učiniti. "Namjeravamo podići štit u svemiru", rekla je predsjednica. "Napravljen od posve tanke folije, bit će to disk veći od same Zemlje. Dimenzije će mu, zapravo, biti tolike da kad počne zadobivati obličje, bit će vidljiv iz svakog doma, svake škole, svakog radnog mjesta na Zemlji; bit će to djelo ljudskih ruku koje će na našem nebu izgledati veliko poput Sunca ili Mjeseca.

Kažu mi da će se možda moći vidjeti golim okom s Marsa. Doista ćemo ostaviti svoj pečat u Sunčevom sustavu." Nasmiješila se.

Siobhan se u mislima vratila na sastanak sa svojim "šarolikim ljudstvom" u Kraljevskom društvu, kada je Aristotel prvi put izložio taj prijedlog.

Zamisao nije mogla biti jednostavnija, u načelu. Za izrazito sunčanih dana koristite suncobran. Da biste se zaštitili od oluje sa Sunca, napravit ćete suncobran u svemiru, zaklon koji će biti dovoljno veliki da zaštiti cijelu Zemlju. I kritičnog dana cijelo čovječanstvo naći će se sigurno u sjeni umjetne pomrčine.

"Središte gravitacije štita bit će u L1", rekao je Mihail. "Između Sunca i Zemlje, putujući s njom oko Sunca."

"Što je L1?", upitao je Toby.

"L1 je prva Lagrangeova točka u sustavu ZemljaSunce. Neko tijelo koje kruži između Zemlje i Sunca, kao što je Venera, kreće se svojom stazom brže od Zemlje. Ali Zemljino gravitacijsko polje privlači Veneru, premda znatno slabije od Sunčevog. Postavite satelit znatno bliže Zemlji na približno četverostruku udaljenost Mjeseca i gravitacija našeg planeta bit će toliko jaka da će satelit kružiti oko Sunca kutnom brzinom usklađenom sa Zemljinom kutnom brzinom.

Ova točka ravnoteže naziva se L1, prva Lagrangeova točka, prema francuskom matematičaru iz osamnaestog stoljeća koji ju je otkrio. Postoji, zapravo, pet Lagrangeovih točaka, tri na liniji Zemlja-Sunce, a preostale dvije na Zemljinoj stazi, pod kutom od šezdeset stupnjeva «lijevo» i «desno» u odnosu na spojnicu Zemlja-Sunce."

"Ah", rekao je Toby, kimnuvši glavonf".'"Zemlja i satelit zajedno kruže. Kao da su i Zemlja i satelit fiksirani za veliku, krutu kazaljku koja strši iz Sunca."

"Mislim", rekla je Siobhan, "da je L1 točka labilne ravnoteže." Toby ju je zbunjeno pogledao pa je pohitala objasniti. "Kao lopta koja se nalazi na vrhu planine, a ne u ravnici. Lopta je mirna, ali može pasti u bilo kojem pravcu već uz mali poticaj."

"Da", rekao je Mihail. "Ali već smo postavljali satelite u takve točke. Moguće je čak i kružiti oko Lagrangeove točke. Za to je dovoljna mala količina goriva. Stvar je odavno u okvirima našeg iskustva. Astronautički, to nije nikakav problem."

Toby je podigao ruku prema rasvjeti sa stropa, želeći provjeriti kako može zakloniti lice. "Oprosti na glupom pitanju", rekao je. "Ali koliko će velik morati biti taj štit?"

Mihail je uzdahnuo. "Jednostavnosti radi, pretpostavimo da su Sunčeve zrake usporedne kada dođu do Zemlje, što je približno točno. Stoga je jasno da je potreban zaklon veliki koliko i ono što pokušavaš zakloniti."

"Znači", rekao je Toby, "štit treba biti u obliku diska čiji je promjer najmanje jednak Zemljinom. A to je..."

"Oko trinaest tisuća kilometara."

Toby je zinuo. Ali odmah je nastavio. "Znači, govorimo o štitu promjera trinaest tisuća kilometara koji treba podići u svemiru. A najveća konstrukcija koju smo dosad tamo izgradili je..."

"Mislim da je to Međunarodna svemirska postaja", rekao je Mihail. "Znatno manje od jednog kilometra."

"Nikakvo čudo da mi to nije palo na pamet", rekao je Toby. "Kada sam tragao za rješenjima, isključio sam ono što je očito nevjerojatno. A ovo je očito nevjerojatno." Pogledao je Siobhan. "Zar ne?"

Naravno da je. Ali njih troje ipak je prionulo na mekane ekrane provjeriti stvar. "Ovakve zamisli već su proučavane", rekao je Toby. "Kako izgleda, prvi je na tu ideju došao Hermann Oberth."

"Koristio bi se ultratanki materijal, naravno", rekao je Mihail.

"Plastična ambalaža", uzvratila je Siobhan, "koju svakodnevno koristimo debela je samo deset mikrometara."

"A i moguće je proizvesti aluminijsku foliju iste debljine", rekao je Mihail. "Ali možemo i bolje od toga."

"Dakle", rekao je Toby, "uz površinsku gustoću od manje od grama po kvadratnom metru, recimo, pa čak i uz dodatak nekog elementa za strukturne komponente, masa bi mu bila pukih nekoliko milijuna tona." Podigao je pogled. "Jesam li stvarno rekao pukih?'

"Nemamo kapacitete", rekla je Siobhan, "da podignemo toliko materijala sa Zemlje, čak i kada bismo imali znatno više godina na raspolaganju."

"Ali nije ni potrebno da ga podižemo sa Zemlje", primijetio je Mihail. "Zašto ga ne bismo napravili na Mjesecu?'

Toby se upiljio u njega. "E, to je stvarno šašavo."

"Zašto? Na Mjesecu već proizvodimo staklo i obrađujemo metale. A imamo i nisku silu teže, sjećaš se: dvadeset dva puta je lakše lansirati neki teret s Mjeseca nego sa Zemlje. A već gradimo ubrzivač mase! Ništa ne stoji na putu tome da se projekt izgradnje 'praćka' ne ubrza. Njezin lansirni kapacitet bio bi ogroman."

Uključili su procjenu lansirnog kapaciteta praćke u improviziran proračun. Odmah je bilo jasno da ako bi mogli lansirati masu štita s Mjeseca, ušteda energije bila bi doista ogromna.

I dalje nije bilo nikakve očite prepreke. Siobhan je gotovo prestala disati, kao da bi time raspršila čaroliju. Nastavili su raditi.

Ali sada, sjedeći u stanu s majkom i kćerkom i slušajući kako Alvarezova izlaže ovu fantastičnu zamisao cijelom svijetu, obuzela su je drukčiji osjećaji. Osjetivši odjednom nemir, prišla je prozoru.

Malo je još ostalo do Božića 2037. Djeca su vani igrala nogomet. Nosila su samo majice. Djed Mraz i dalje se šepurio na Božičnim razglednicama, ali snijeg i mraz bili su nostalgičan san iz Siobhaninog djetinjstva; u Engleskoj se već deset godina temperatura nije spustila ispod točke ledišta južno od crte koja spaja Severn i Trent. Sjetila se posljednjeg Božića s ocem prije no što je umro, kada je gunđao što vjerojatno kosi travnjak na drugi dan praznika. Svijet se vrlo promijenio za njezinog stoljeća, a na to su utjecale sile daleko izvan ljudskog nazora. Kako je mogla biti tako ohola te pretpostaviti da će moći izvesti još veću promjenu za samo nekoliko godina?

"Bojim se", izbrbljala se.

Perdita ju je uznemireno pogledala.

"Oluje?", upitala je Maria.

"Da, naravno. Ali morala sam dati sve od sebe da bih uvjerila političare da prihvate zamisao o štitu."

"A sada..."

"Sada Alvarezova izlaže tu zamisao pred cijelim svijetom. Odjednom, nemam uzmaka: moram ispuniti obećanje. I to me plaši. Mogućnost da ne uspijem." Maria i Perdita su joj prišle. Maria ju je zagrlila, a Perdita je položila ruku na majčino rame. "Uspjet ćeš, mama", rekla je Perdita. "U svakom slučaju, imaš nas. Nemoj to zaboraviti."

Siobhan je pogladila kćerku po glavi.

Na mekanom zidu predsjednica je nastavila govor.

"Nudim vam nadu, ali ne lažnu nadu", rekla je Alvarezova. "Čak ni sam štit ne može nas spasiti. Ali on će pretvoriti katastrofu u kojoj ne bi bilo preživjelih u nesreću koju će barem neki preživjeti. Zato moramo izgraditi i zato moramo računati na priliku koju nam on pruža."

"Samo se po sebi razumije da će ovo biti najizazovniji svemirski pothvat koji smo ikada poduzeli. U usporedbi s njim patuljasto izgledaju koloniziranje Mjeseca i prvi pohod na Mars. Tako ogroman pothvat ne može izvesti samo jedan narod čak ni Amerika."

"Pozvali smo zato sve narode i federacije svijeta da se okupe, da udruže resurse i snage i da surađuju na svemirskom projektu preživljavanja ljudske vrste. Vrlo mi je drago što vam mogu reći da smo dobili doslovno jednoglasan pristanak."

'"Doslovno jednoglasan' vraga", progunđala je Miriam Grec. Nalazila se u euroigli. Otpila je viski i malo se dublje zavalila u naslonjač. "Kako može reći 'jednoglasan' kad su Kinezi odbili sudjelovati?"

"Kinezi igraju na duge staze, Miriam", uzvratio je Nicolaus. "Oduvijek smo to znali. Nesumnjivo vide u ovoj nevolji sa Suncem novu geopolitičku mogućnost."

"Možda. Ali sam Bog zna što su naumili sa svim onim taikonautima i raketama nosačima tipa Dugi marš."

"Na kraju će sigurno otkriti karte."

Pogledala ga je. Dok joj se obraćao, Nicolaus Korombel nije skidao jedno oko s mekanog ekrana na kojem je govorila Alvarezova, a drugo s monitora koji su prikazivali razne načine na koji je svijet reagirao na njezin govor koji je bio u tijeku. Miriam nije znala nikog drugog tko je, kao Nicolaus, ovako uspijevao istovremeno raditi na više razboja. Bio je to samo jedan od razloga što ga je toliko cijenila.

Bilo je, doduše, neobično, pomislila je, da ga je upravo ova marljivost, gotovo neprirodna posvećenost poslu, zbog koje joj je bio toliko koristan, također činila zagonetnim. Vrlo je malo znala o tome što je doista mislio i u što je vjerovao. Ponekad bi se zbog toga malčice zabrinula. Morat će ga navesti da se otvori, zaključila je, doći u priliku da ga bolje upozna. Ali za to kao da nikada nije bilo vremena. A u međuvremenu, bio joj je od velike pomoći.

"Dakle, kakve su reakcije?"

"Tržište ja palo za sedamnaest posto", rekao je Nicolaus. "Ali to ni izdaleka nije onako loše kako smo se pribojavali. Nije ni potrebno reći, akcije svemirske i visoke tehnologije skaču do neba."

Miriam se začudila ovom odgovoru. Smatrala je da je želja za bogaćenjem prirodna, štoviše, svjetsko gospodarstvo ne bi bila uspješno bez toga. Ali upitala se što su nestrpljivi ulagači zamišljali da mogu dobiti ako njihova glad za zaradom spriječi aerosvemirske i druge tvrtke da obave posao.

No, rekla je u sebi, moglo je biti i gore. Barem smo došli do toga da predsjednica održi govor. Lako se moglo dogoditi da ni to ne postignemo.

U najvećim svjetskim tijelima vodile su se žestoke rasprave o tome koliko je mudro rješenje za koje se Miriam zalagala. Projekt izgradnje štita godinama će ekonomski iscrpljivati zemlje koje sudjeluju u njemu a zbog čega? Čak će i energija koju će štit propustiti dovesti do katastrofalnih posljedica.

Uostalom, zar doista vrijedi uništiti se da bi se spasio cijeli svijet računajući tu i Kineze koji su odbili sudjelovati i Afrikance koji su se, nakon što su preživjeli nesreće iz dvadesetog stoljeća, upravo počeli oporavljati? Zar se ne bi mogla spasiti samo Amerika, Europa? Vojne glavešine čak su počele razrađivati scenarije onoga što bi moglo biti poslije oluje sa Sunca, kada Euroazija i Amerika, ako to budu dvije jedine preživjele industrijske sile, krenu iz svojih utvrda da "pomažu" ostatku uništenog svijeta. To bi stvarno bio novi svjetski poredak, Miriam je ozbiljno upozorena, prestrojavanje geopolitičkih moći koje bi moglo potrajati tisuću godina...

Miriam je morala obaviti nekoliko dubokih razgovora sa Siobhan McGorran prije no što je svojom ograničenom maštom političarke uspjela pojmiti veličinu problema. Predstojeća oluja sa Sunca nije bila novi 9. lipnja; nije bila ni Krakatau ni Pompeji; to nije bila zaraza ili potop. I nikako se nije mogla iskoristiti kao prilika za stjecanje tričavih prednosti. Bio je moguć nestanak cijelog ljudskog roda, odnosno sveukupnog života na Zemlji. Ovo je doista bio slučaj kada se igralo na sve ili ništa, poruka koju je Miriam konačno uspjela utuviti u glave onima koji su, osim nje, donosili svjetske odluke. Predsjednica Alvarez i dalje je svjesno govorila.

Na svjetskim ekranima sada se, dakako, morala nalaziti Alvarezova. Do sada je Miriam upravljala politikom koja je stajala iza projekta štita. Ona je pružila stabilnu industrijsku i financijsku osnovu projekta, osigurala političku volju u svojoj često nesložnoj Euroazijskoj Zajednici i izvan nje kako bi se ovaj nevjerojatan plan mogao provesti u djelo i u cijelu stvar uložila dobar dio svog političkog kredita. Ali svi su se složili da u ovakvim prilikama predsjednica SAD treba biti ta koja će svijetu priopćiti loše vijesti, kao i dobre, kao što je bivalo već naraštajima. "Alvarezovoj ide stvar od ruke", rekla je Miriam. "Imamo sreće što postoji netko poput nje na vrućoj stolici u pravom trenutku."

"Ona je najvičnija glumi", frknuo je Nicolaus, "u Bijeloj kući poslije Reagana, ništa više."

"Oh, znatno je više od toga. Ali mogla bi probuditi lažne nade", dodala je zlovoljno. "Ma što mi poduzeli, ljudi će stradati."

"Ali znatno manje nego što bi inače bilo", rekao je Nicolaus. "I ma što postigli, ne očekuj odličja. Nemoj zaboraviti da je ovo inženjerstvo, a ne magija; koliko god uspješno bude djelovalo, bit će veliki broj nastradalih. A kad se sve završi, nas okriviti će za to. Nazvat će nas najvećim masovnim ubojicama u povijesti. To ti je pravi poljski način!" Iscerio se uz neobičnu vedru smrknutost.

"Ponekad si previše ciničan, Nicolause." Ali viski joj je popravio raspoloženje. Opet ga je otpila, pustivši da je glas Alvarezove potpuno obuzme.

"Štit će biti ogromnih veličina. Ali glavnina će se sastojati od tanke folije te će mu ukupna masa biti minimalna. Najveći dio materijala lansirat će se s Mjeseca, odakle je lansiranje znatno lakše nego sa Zemlje zahvaljujući nižoj gravitaciji. 'Pametne' komponente, neophodne za upravljanje štitom, pravit će se na Zemlji gdje postoje najsavršeniji proizvodni kapaciteti.

Svi naši resursi moraju biti usmjereni na ovaj projekt, a ostali snovi odloženi za neka bolja vremena. Zbog tog razloga pozvala sam odmah natrag Auroru 2, drugu letjelicu za Mars, koja je upravo stigla do pred prag crvenog planeta. Poslužit će kao naše operativno središte."

Nošene elektromagnetnim valovima, riječi predsjednice prohujale su pokraj Mjeseca i desetak minuta kasnije stigle do Marsa.

Glas koji je dolazilo iz zvučnika u kacigi Helene Umfraville bio je slab. Ali ona je odabrala tako slušati Alvarezovu. Odlučila je izaći na površinu Marsa kako bi promatrala prolazak Aurore 2. Čak se ni predsjedničin govor nije mogao usporediti s tim.

Obukla je odijelo za izlazak na površinu koje se ostavljalo spojeno s ulazom u rover ili habitat. Samo biste se uvukli u njega, tako da uopće ne biste dolazili u dodir s vanjskom površinom niti bi Mars, sa svojom posebnom ekologijom, dolazio u dodir s uljastom, vodenastom masom punom klica koja ste bili vi. Sada je stajala pokraj rovera, sa stopalima čvrsto ugaženim u grimiznu prašinu Marsa.

Oko nje se pružala ravnica posuta kamenjem, neobilježena nazočnošću ljudi osim tragova njezinih kotača. Tlo je bilo ružičastosmeđe, a nebo žuto poput maslaca, prelazeći u narančasto oko smanjenog Sunčevog diska, gotovo kao u svitanje na Zemlji. Kamenje koje je uokolo razbacao pad nekog nebeskog tijela nalazilo se tu već toliko dugo da ga je posve uglačala prašina nošena vjetrom. Bio je ovo stari, tihi svijet, nalik na kakav muzej kamenja i prašine. Ali i ovdje je djelovala meteorologija, ponekad iznenađujuće silovito kada bi se rijedak zrak uskomešao. Na obzoru je mogla zamijetiti uzdignutu stijenu na kojoj su se vidjeli slojevi. Bila je sedimentna, kao korito od pješčanika na Zemlji i također poput zemaljskog pješčanika nataložila se u vodi. Mogli ste pretražiti suhi Mjesec od pola do pola i ne naći ništa tako spektakularno poput ove stijene. Ovo je Mars: ta pomisao još ju je uzbuđivala.

Ali Helena je sad ovdje bila nasukana.

Naravno, astronauti s Aurore 1 znali su otprilike što će predsjednica reći znatno prije no što je progovorila. Kontrola misije iz Houstona priopćila im je vijest o promjeni zadatka Aurore 2 obzirno i pažljivo, znatno unaprijed.

Aurora 2 bila je, zapravo, treći brod u pohodu na Mars. Prvi, označen kao Aurora 0, donio je na površinu Marsa automatsku tvornicu koja je strpljivo pretvarala Marsovu prašinu i atmosferu u metan i kisik, gorivo koje će vratiti na matični svijet posadu što je tek trebala stići. Aurora 1 izvela je sjajno putovanje, koristeći rakete na nuklearni pogon. Dovela je na Mars šestočlanu posadu. Otisci stopala i zastave konačno su se pojavili na crvenom planetu.

Plan je bio da se prva posada vrati na Zemlju Aurorom 2, dok bi brojnija druga ekipa nastavila graditi ono što je započeto zametak naseobine koja je, kako su se svi nadali, označavala početak stalne ljudske nazočnosti na Marsu. Mali mostobran već je dobio pomalo uzvišeni naziv Port Lowell.

Sada se to neće dogoditi. Nakon dvije godine provedene na Marsu prva posada morat će i dalje ostati tu a naveliko se pričalo da će se, budući da je izgradnja štita imala prednost nad svim ostalim, moći vratiti kući tek poslije oluje sa Sunca, dakle za više od četiri godine.

Posada je razumjela zašto je neophodno da ostanu na Marsu; bila je i te kako svjesna opasnosti kojom im je zaprijetilo Sunce. Iako je bila udaljenija, zvijezda je ovdje bila znatno zlokobnije prisutna nego na Zemlji. Gusta atmosfera matičnog svijeta pružala je ljudima zaštitu ravnu onoj koju bi imali ispod mnogo metara aluminija; Marsov rijedak zrak bio je u ovoj usporedbi jednak centimetrima što nije bilo nimalo bolje nego da se kroz međuplanetni prostor vozite u svemirskom brodu sa zidovima debelim poput konzerve. Također se nije moglo osloniti na magnetosferu. Mars je bio neaktivan i hladan, zamrznut do velike dubine, a njegovo magnetno polje nije bilo sferna, dinamična struktura kao Zemljino, već fragmentarno i neujednačeno. Solarni klimatolozi običavali su reći da na Marsu Sunce stupa u neposredan dodir s tlom, tako da se morate kriti od baklji koje bi na Zemlji prošle potpuno neprimijećene. Sve im je to bilo jasno, ali od toga im nimalo nije bilo lakše.

Raspoloženje se teško moglo popraviti. Sve vrijeme su bili umorni: sol, Marsov dan, bio je pola sata duži od Zemljinog, tako da ljudski bioritam nikako nije mogao izaći na kraj s tim. U svim poduzetim simulacijama nitko nije predvidio da će jedan od najozbiljnijih problema na Marsu biti vremenski poremećaj. A sada su se još našli nasukani. Zahvaljujući Aurori 0, nije bilo straha da će im ponestati zalihe. Mogli su izdržati ovdje; Mars će ih hraniti. No, većini članova posade vrlo je teško palo to što će biti toliko dugo odvojeni od obitelji i doma.

Ali Helena, iako ju je užasavala skorašnja oluja sa Sunca i premda je bila svjesna koliki ih posao čeka da bi uspjeli opstati, bila je posve zadovoljna. Zavoljela je ovo mjesto, ovaj neobičan mali svijet na kojem je Sunce podizalo plimu u atmosferi. A uz to, Mars joj još nije ni počeo otkrivati svoje tajne. Željela je obići polove, gdje su svake zime bjesnjele mećave ugljičnog dioksida, ili duboke bazene Helasa gdje je, kako se pričalo, znalo biti tako toplo, a zrak tako gust, da ste mogli izliti tekuću vodu na tlo, a ona se ne bi smrzla.

A postojale su i ljudske tajne na Marsu.

Britanka porijeklom, Helena se još sjećala razočaranja koje je doživjela kao šestogodišnjakinja, nakon što su je probudili u sitne sate na Božić 2003. da sluša signale s Marsa koji, međutim, nikada nisu stigli. Sada je sama prevalila put do Marsa i vlastitim očima vidjela olupinu prekrivenu prašinom na Isidis Planitia, ostatke hrabre, male letjelice koja je stigla čak dovde. To nije značilo puno američkim članovima posade, ali Heleni je bilo drago kada su joj dopustili da nazove ovaj rover Beagle...

"Lowell Beaglu." Glas Boba Paxtona iz Lowella tiho joj se začuo u slušalicama, umiješavši se u predsjedničin govor. "Vrijeme je. Pogledaj gore."

"Beagle Lowellu. Hvala, Bobe." Podigla je glavu da pogleda nebo.

Svemirski brod sa Zemlje veličanstveno se uzdizao s istoka, blistav u marsovskom jutru. Helena je ostala pokraj rovera sve dok svjetlucava zvijezda koja ju je trebala vratiti kući nije počela nestajati u prašini obzora, nakon samo jednog preleta preko Marsa.

Zbogom, Auroro 2, zbogom.

Predsjednica Alvarez sklopila je ruke i pogledala u kameru.

"Dani koji su pred nama bit će teški za sve nas. Ne bi bilo istina ako bih vam rekla drugačije.

Naše svemirske agencije, među kojima će biti američke NASA i Astronautske inženjerske jedinice, odigrat će, naravno, ključnu ulogu i potpuno sam uvjeren da će se pokazati dorasle i novom izazovu kao što je to bilo mnogo puta u prošlosti. Kontrolor leta zlosretnog Apolla 13 jednom je izgovorio sljedeće nezaboravne riječi: 'Neuspjeh ne dolazi u obzir.' Apollo 13 je bio spašen. To vrijedi i sada.

Ali svemirski inženjeri ne mogu sami odnijeti pobjedu. Da bismo to postigli, svatko od nas morat će dati svoj obol. Ovo što sam vam priopćila možda će vas sada šokirati, ali sutra sviće novi dan. Bit će novina i interneta, elektronske pošte i telefonskih razgovora; radnje će se otvoriti; prijevoz će se obavljati kao i uvijek svako radno mjesto, svaka škola radit će morat će raditi kao i obično.

Potičem vas da idete na posao. Potičem vas da svake minute svakoga dana dajete sve od sebe. Mi smo poput piramide, piramide rada i ekonomskih doprinosa, piramide na čijem se vrhu nalazi šačica junaka koja nastoji da nas sve spasi.

Svi smo proživjeli 9. lipnja i prebrodili smo manje probleme s kojima nas je suočio taj težak dan. Znam da smo u stanju uhvatiti se zajedno u koštac s ovim novim izazovom.

Ako čovječanstvo preživi, naši potomci osvrnut će se na ove davno prošle godine. I zavidjet će nam na tome što smo bili ovdje, ovog dana, ovog trenutka. Bit ćemo veliki u njihovim očima.

Svima puno sreće."

Promakla ti je bit.

Bisesa je poželjela viknuti prema mekanom ekranu, baciti jastuk prema predsjednici. Štit je podvig. Ali moraš vidjeti dalje od toga. Moraš razumjeti da je sve ovo namješteno. Moraš me saslušati!

Ali zbog Myre, koja je upravo doznala da se primiče kraj svijeta, ostala je prisebna. Zbunila ju je neodređenost Alvarezove glede datuma. Zašto ga nije navela? Astrofizičar koji je predvidio cijelu stvar bio je vrlo precizan u svakoj drugoj pojedinosti, tako da se zasigurno znao točan dan.

Datum su nesumnjivo odabrali Prvorođeni, baš kao i sve ostalo. Opredijelili bi se za dan koji im nešto znači. Ali što bi im mogao značiti jedan dan u travnju 2042? Svakako ništa iz svijeta ljudi: Prvorođeni su bili stvorenja sa zvijezda... Vjerojatno je, onda, nešto astronomsko.

"Aristotele", rekla je tiho.

"Da, Bisesa?"

"Travanj 2042. Možeš li mi reći što se zbiva na nebu tog mjeseca?"

"Misliš efemeride?"

"Što?"

"Tablica astronomskih podataka na temelju kojih se predviđa dnevni položaj planeta, zvijezda i..."

"Da. To."

Slika predsjednice smanjila se i spustila u jedan kut zida. Ostatak se ispunio stupcima brojki, nalik na koordinate karte. Ali čak su i nazivi stupaca malo značili Bisesi; astronomi su očito govorili nekim svojim jezikom.

"Oprosti", rekao je Aristotel. "Nisam siguran koliko si stručna u tome."

"Pretpostavi da uopće nisam stručna. Možeš li mi stvar prikazati grafički?"

"Dakako." Stupce je zamijenila slika noćnog neba. "Pogled iz Londona u ponoć 1. travnja 2042", rekao je Aristotel.

Ugledavši nemoguće vedro, zvjezdano nebo, Bisesa se iznenada vrlo živo sjetila nečega. Sjedila je u društvu svog telefona pod kristalnim nebom jednog drugog svijeta; mala naprava trudila se kartografirati svod i na temelju toga odredi datum... Ali morala je ostaviti za sobom sve na Miru, čak i telefon.

Aristotel je prošao kroz opcije displeja, pokazavši joj dijagrame zviježđa, linije nebeske širine i dužine.

Odbacila je sve to. "Pokaži mi samo Sunce", zatražila je.

Žuti disk počeo se nemoguće pomicati preko crnog neba posutog zvijezdama, dok su se brojke brzo mijenjale u okviru koji je prikazivao datum i vrijeme. Prošla je više puta cijeli travanj, od početka do kraja, prateći Sunčevo kretanje preko svoda. A onda joj je palo na pamet ono što je vidjela na neobičnom putovanju s Mira, u Joshovom društvu. "Molim te, pokaži mi Mjesec."

Pojavio se sivi disk s poznatim likom čovjeka na Mjesecu.

"Počni od 1. travnja i idi opet naprijed."

Mjesec je počeo svečano ploviti nebom. Prolazeći kroz faze, povećavao se sve dok nije postao pun, a onda se počeo smanjivati, postavši najprije polumjesec, pa tanki srp koji kao da je djelomično uokvirivao tamu.

Crni disk poklopio se sa slikom Sunca.

"Stani." Prizor se zamrznuo. "Znam kad će se dogoditi", prošaptala je.

"Bisesa?"

"Oluja sa Sunca... Aristotele. Znam da će ti to biti teško dogovoriti, ali neophodno je da razgovaram s kraljevim astronomom, predsjednica ju je spomenula sa Siobhan McGorran. Izuzetno je važno."

Zagledala se u Sunce i Mjesec koji su se savršeno poklopili na mekanom zidu. Datum simulirane pomrčine Sunca bio je 20. travnja 2042.

TREĆI DIO

ŠTIT

19. INDUSTRIJA

Bud Tooke dočekao je Siobhan kod Komarova kao i ranije.

Već je rekla Budu da se želi odmah baciti na posao, bez obzira na lokalno vrijeme na Mjesecu. Nasmiješio se, pošavši s njom prema glavnim kupolama. "Nema problema. Ovdje se i inače radi dvadeset četiri sata dnevno već šest mjeseci, otkako je predsjednica dala ukaz."

"To se vrlo cijeni na Zemlji", uzvratila je toplo.

"Znam. Ne pada nam to teško. Ovdje smo svi vrlo motivirani." Duboko je uzdahnuo, od čega su mu se pluća proširila. "Izazov te ispunjava poletom. To je uvijek dobro."

Siobhan je posljednjih šest mjeseci bila na rubu iscrpljenosti. "Valjda je tako", rekla je sumnjičavo.

Promotrio ju je; brižnost je umekšala njegovu otresitost. "Kakvo je bilo putovanje?"

"Dugo. Hvala bogu na Aristotelu i elektronskoj pošti."

Ovo je bilo treće putovanje Siobhan McGorran na Mjesec. Prvi put bilo je čudesno, nešto o čemu je sanjala kao dijete. I drugi put je bilo uzbudljivo. Ali već joj je treće teško palo a i trajalo je vrlo dugo.

Nezgodno je bilo i to što je već polovica 2038, puna godina poslije 9. lipnja, odnosno šest mjeseci nakon što je Alvarezova održala svoj epohalni proljetni govor a do oluje sa Sunca preostalo je manje od četiri godine. Siobhan je intelektualno znala, na temelju tabela, grafikona i dijagrama koje je dobivala, da razni podprojekti velikog programa izgradnje štita posve dobro napreduju. Ali to nije prigušivalo sat koji je neumoljivo otkucavao u njenoj glavi.

Pokušala je to objasniti Budu. "Po prirodi sam pesimist", rekla je. "Očekujem da stalno nešto ide naopako, a sumnjičava sam kada ide dobro." Usiljeno se osmjehnula. "Baš i nije neki stav za jednog vođu."

Nagnuo je glavu, tako da mu je kratko podšišana kosa zasvjetlucala u neonskoj rasvjeti. "Uopće ti ne ide loše. U svakom slučaju, kad je riječ o motiviranosti, osloni se na mene. Imam iskustva u obuci regruta. Izvući ću sve iz ovdašnjih ljudi. Još ćemo ti i ja ispasti dobar tim." Obavio joj je ruku oko ramena i malo je stisnuo. Osjetila je njegovu snagu, kao i blagi miris losiona poslije brijanja. Bud joj je ponekad izgledao kao da potječe iz pedesetih godina prošlog stoljeća. Ali njegova ustrajnost, otvorenost i dobroćudnost bile su vrlo ugodne i poželjne. Ali sve je to, naravno, bilo racionaliziranje.

Dok ju je držao, osjećala je kako joj iz utrobe niče duboka i ugodna toplina i navire prema licu. Bilo joj je žao kada ju je uskoro pustio.

Prilikom njezinog prvog posjeta, kupola Artemis bila je poprište industrijskih eksperimenata na Mjesecu. Sada, samo nekoliko mjeseci kasnije, opsezi radnih operacija potpuno su se promijenili. Kupola je otvorena i dograđena su improvizirana proširenja da bi se dobilo što više radnog prostora koji se poglavito nalazio u vakuumu. Bio je to pakleni prizor, pomislila je Siobhan; groteskne prilike u svemirskim odijelima klizile su oko cjevovoda, kanala i metalnih spremišta, a sve je bilo zaodjenuto u sveprisutnu ugljenosivu boju Mjeseca, nalik na karikaturu najmračnijih dana engleske industrijske revolucije.

Proizvod ovog silnog napora bio je metal.

Aluminij je bio glavni građevni sastojak lansirnog sustava ubrzivača mase, dok je željezo bilo potrebno za elektromagnetne sustave koji će biti radni mišići. Ali ubrzivač mase bit će kilometrima dugačak. Kolonisti Mjeseca morali su napraviti skok iz eksperimentalne etape u proizvodnju industrijskih razmjera; promjena veličine bila je ogromna, baš kao i tlak.

Bud joj je izložio neke poteškoće s kojima se suočavaju. "Na Zemlji postoje isprobani i provjereni procesi", rekao je. "Ali ovdje se ništa ne ponaša na isti način, čak ni kuglični ležajevi ili kretanje nafte cjevovodom..."

"Ali ipak uspijevate."

"Oh, da."

Kupola Selena, u početku prva farma na Mjesecu, pretvorena je u tvornicu stakla. Bilo je to jednostavno: staviš lunarni regolit na jedan kraj, primijeniš Sunčevu toplinu dovedenu u žarište, a na drugom kraju izlazi staklo, rastaljeno, koje se zatim oblikuje u montažne komponente.

"Svaki put kada mi dođe neki novinar", rekao je Bud, "uvijek mi postavi isto vražje pitanje: zašto pravimo infrastrukturu štita od lunarnog stakla. I svaki put moram dati istim odgovor: zato što je ovo Mjesec. Koliko god je inače čudesan, Mjesec ti ne pruža bogzna kakav izbor."

Neobičan sastav Mjeseca bio je posljedica načina na koji je nastao. Geolozi pri NASA, koji su proučili prve uzorke što su ih donijeli astronauti iz pohoda Apollo, bili su zbunjeni: s malom količinom željeza i bez isparivih sastojaka, ovi uzorci nimalo nisu nalikovali stijenama iz Zemljine kore. Znatno su bili srodniji građi iz koje je izgrađen Zemljin plašt, debeo sloj između kore i jezgre. Pokazalo se da je to zato što se Mjesec doista sastojao od Zemljinog plašta odnosno, od njegovog krupnog komada koji je odvaljen pri praiskonskom sudaru što je doveo do nastanka Mjeseca.

"To nam je, dakle, dodijeljeno", rekao je Bud. "Na eruptivne stijene otpada oko devedeset posto ovdašnje kore. Kao da živite na obroncima Vezuva. A ne zaboravi da doslovno nema vode. Bez vode ne možeš praviti, na primjer, beton."

"Te stoga staklo."

"Da, staklo Siobhan, staklo prirodno uspijeva na Mjesecu. Kad god padne neki meteor, regolit se otapa i svuda imaš staklo. To je ono što koristimo.

"A evo završnog proizvoda." Teatralnim pokretom pokazao je na komponente od stakla, od kojih su neke višestruko nadmašivale visinu čovjeka, naslagane u provizornom skladištu u vakuumu. "Ovdje nema prototipova niti oglednih uzoraka. Sve što napravimo namijenjeno je lansiranju; sve što napravimo završit će na štitu sve što ovdje vidiš otići će gore. Projekti koje nam šalju sa Zemlje neprekidno se mijenjaju, a i mi stalno nastojimo poboljšati proizvodnju, smanjiti težinu, a zadržati čvrstoću konstrukcije. Štit će na kraju biti čudnovati hibrid; posljednji dijelovi, pet godina mlađi od prvih, izgledat će posve različito. Ali to je neizbježno."

Siobhan je promatrala staklene odljevke uz osjećaje strahopoštovanja. Na prvi pogled, nisu djelovali upečatljivo, nalik na stupove za neku dvoranu u kojoj se održavaju sajmovi ili izložbe. Ali ti stakleni potpornji čudnog izgleda, kao i na desetine tisuća drugih, potpuno istih, bit će lansirani u svemir gdje će se uklopiti u skelu za ogledalo veće od planeta. Ono što se svojevremeno začelo u njenoj glavi kao tek načelna zamisao, već se pretvaralo u stvarnost. Obuzelo ju je uzbuđenje. Bud je gledao radnike kroz prozor. "Znaš", rekao je, "mislim da upravo postaju prava posada. Prije 9. lipnja ovdje smo se uglavnom igrali, pretvarali smo se da smo lunarni kolonisti. Sada je pred nama jasno određen cilj koji treba ostvariti u roku. Uvjeren sam da će ove okolnosti biti odlučujući poticaj za koloniziranje i istraživanje Mjeseca u kasnijim desetljećima ili još duže."

Njoj to nije puno značilo, ali shvatila je koliko je važno Budu. "Sjajno!"

"Da. Ali", dodao je smrknuto, "ponekad kao da hodam po jajima."

"Zašto?"

"Zato što ovo nije posao zbog kojih su ovi ljudi upućeni ovamo. Posrijedi su mahom znanstvenici. Odjednom su preraspoređeni na rad za montažnom trakom. Točno, ima u izobilju dinamičnosti i adrenalina, ali ponekad se prisjete starih života i uhvati ih..."

"Ljutnja?"

"S tim mogu izaći na kraj. Najgora je, međutim, dosada. To ide uz visoko obrazovanje. Dok im nečim zaokupljam pozornost, sve teče glatko." Opet je pogledao van, a oči kao da su mu se osmjehnule kada je na njima zaigrala svjetlost. Pomislila je kako mu je vrlo stalo do tih temperamentnih radnika. "Pođimo", rekla je. "Još mi nisi pokazao Hekatu».

Kad su nastavili, uhvatila ga je za ruku.

Kasnije ju je odveo u bazu Clavius na razgledavanje Davidove praćke.

Dok su se približavali mjestu gdje se praćka nalazila, Siobhan je ustala u kupolastoj kabini pod tlakom u površinskom traktoru da bi bolje vidjela. Samo je tri kilometra lansera bilo završeno, od predviđenih trideset. No, čak i tako, prizor je bio zadivljujući: pri svjetlosti niskog Sunca, pod potpuno crnim nebom i spram sivosmeđe pozadine Mjesečeve prašine, lanser je blistao poput mača.

Inženjeri su ga nazivali ubrzivač mase ili elektromagnetni lanser ili, jednostavnije, svemirski top. U bit, to je bila aluminijska tračnica postavljena na postolja, tanka i laka kao i sve konstrukcije na Mjesecu. Oko tračnice bilo je namotano željezo, ogromna spirala koju je Bud nazivao solenoid. Na kraju gdje se obavljao utovar prilike u svemirskim odijelima oprezno su se kretale oko dizalice koja je podizala sjajnu paletu na tračnicu. Tračnica se pružala u daljinu ravnim dnom Clavius, gubeći se iza Mjesečevog obzora.

"Načelo je jednostavno", rekao je Bud. "Posrijedi je top na elektromagnetni pogon. Zaviješ teret u željezni omotač koji se, uzgred govoreći, može koristiti više puta. Zatim podigneš paletu na tračnicu. Magnetno polje koje se pobuđuje strujom odande" pokazao je na jednu neuočljivu kupolu "počinje pulsirati kroz solenoid, u gura paletu." Promjenjivo magnetno polje naime inducira električne struje u željeznom omotaču koji zbog toga nastoji pobjeći iz magnetnog polja. "Na istom načelu radi i električni motor", rekao je Bud.

Dok je govorio, položio je ruku na njezina križa s ugodnom prisnošću.

"A poslije trideset kilometara ubrzanja..." potakla ga je.

"Postižeš brzinu bijega iz Mjesečevog gravitacijskog polja bez ikakvog petljanja s raketama i gorivom. A onda možeš stići kud god poželiš čak i na Zemlju."

"Fantastična dosjetka", rekla je.

"Da. Ali i kao s većinom onoga što imamo na Mjesecu, ljudi su to smislili znatno prije no što smo došli u priliku da se nađemo ovdje i napravimo ovo. Zamisao o elektromagnetnom lanseru javila se prvi put još u pedesetim godinama prošlog stoljeća. Prvi je na tu zamisao došao jedan pisac znanstvene fantastike, slavan u svoje vrijeme..."

"Zar se takav elektromagnetni lanser ne može napraviti i na Zemlji?"

"Može. U načelu. Ali zrak je problem. Ono što se lansira letjelo bi međuplanetnom brzinom na metar iznad tla. Na Zemljinoj površini brzina bijega je 20 do 25 maha, i lansirani predmet bi zbog trenja izgorio. Ali ovdje nema zraka pa ni otpora zraka. Uz to, imamo i slabiju gravitaciju, tako da je brzina koju moramo postići znatno niža nego na Zemlji: tamo bi bio potreban lanser dvadeset puta duži od ovoga od možda šest stotina kilometara. A što se energije tiče, ovdje se s neba slijeva besplatna Sunčeva energija. Ali glavna ušteda proizlazi iz činjenice da, za razliku od raketne tehnologije, sva lansirna oprema ostaje na tlu, gdje i pripada. Praćkom možemo podići u svemir ovu stijenu za samo nekoliko centi po kilogramu." Nastavio je poletno pričati o mogućnostima koje će praćka i njezini savršeniji nasljednici jednoga dana pružiti Mjesecu. "Odavde možemo slati teške dijelove do Lagrangeovih točaka ili do planeta, odnosno još dalje, uz djelić napora i troškova na koje se mora računati pri lansiranju sa Zemlje. Ljudi su svojevremeno maštali o tome da će Mjesec biti odskočna daska koja će nam otvoriti Sunčev sustav. Ti snovi su zgasnuli kada se ustanovilo da na Mjesecu vode ima samo u tragovima. Ali evo kako će se oni ipak ostvariti."

Dodirnula mu je mišić pomalo čeznutljivo. Osjećala je njegovu strast, njegovu energiju. Ali na određen način bio je neobično sličan Eugenu Manglesu: dok je Eugenova opsjednutost bila fizika, Budova je očito bila Mjesec i njegova budućnost a za nju tu nije bilo mjesta, pomislila je. "Bude", rekla je, "pridobio si me. Ali za sada sve što želim od Mjeseca je da spasi Zemlju."

"Radimo na tome. Iako svi znamo da to neće biti dovoljno." Štit nije mogao dati savršenu zaštitu. Morao je biti tako projektiran da blokira vršnu energiju bombardiranja oluje sa Sunca u vidljivom dijelu spektra, ali bio je bespomoćan na drugim područjima zračenja rendgenskom, gama i ostalima zanemarivim u usporedbi s ukupnim energetskim tokom, ali ipak razornim po Zemlju. "Ne možemo učiniti sve što bi trebalo", rekla je.

"Znam. Neprekidno to ponavljam mojim ljudima. Ali svejedno osjećamo grižnju savjesti... Pogledaj. Mislim da su spremni za probu."

Paleta je bila na početku sjajne tračnice. Dizalica se povukla. Vidjela je kako se teret počinje kretati: najprije polako, što je najbolje svjedočilo koliko je paleta masivna, a onda sve brža. I to je bilo sve. Nisu postojali nikakvi specijalni efekti: bljuvanje vatre, kuljanja dima. Ali kako su generatori napajali lanser energijom, osjetila je napetost u utrobi, možda neku biokemijsku reakciju na silne struje koje su tekle na samo koju stotinu metara od nje.

I dalje ubrzavajući, paleta je nestala iz vidokruga.

Bud je stisnuo šaku. "Sve što danas možemo učiniti je da iskopamo još jednu rudu na dnu Claviusa. Ali za najviše šest mjesecu ispaljivat ćemo teret na stazu. Zamisli voziti se na tome, sjediti na munji koja sijeva preko lica Mjeseca!"

Roveri su već žurili površinom Mjeseca vratiti paletu, a iza njih se podizala prašina. Dizalica se vraćala na položaj, spremna za novi posao.

20. LJUDSKI RESURSI

Eugen je sjedio u svojoj sobi, ruku položenih na malom stolu. Prostorija je bila bez ukrasa ili nekih osobnih obilježja vrlo mala, čak i po mjerilima Mjeseca gdje se sve propuštalo kroz filtar ogromnih troškova dopremanja sa Zemlje. Nije imao čak ni ormara; odjeću je držao u kartonskoj kutiji u kojoj je stvari donio na Mjesec. Eugen je ostao zagonetka za Siobhan. Bio je to krupan, lijep mladić. Uz mala dotjerivanja i vježbe ponašanja bio bi sjajan maneken. Ali držanje mu je bilo pogureno, a lice izborano brigom i sramežljivošću. Siobhan je pomislila kako još nikada nije srela nikoga kod koga su se vanjski izgled i ličnost toliko razlikovali. "Kako se osjećaš, Eugene?"

"Imam posla preko glave", odbrusio je. "Pitanja, pitanja, pitanja. Samo mi postavljaju pitanja, danju i noću."

"Jasno ti je zašto je tako", rekla je. "Već smo počeli graditi štit, a na Zemlji se poduzimaju i druge pripreme. A sve se to temelji na tvojim predviđanjima: posrijedi je i te kakva odgovornost. A nažalost, Eugene, u ovom trenutku ti si jedini koji to može napraviti za nas." Usiljeno se osmjehnula. "Kada gradiš štit koji u promjeru ima trinaest tisuća kilometara, pogreška na šestom decimalnom mjestu znači neslaganje od jednog metra ili više..."

"To me smeta u poslu", rekao je.

Uspjela se obuzdati da mu ne odbrusi: Ja sam kraljev astronom. I sama se bavim znanošću. Jasno mi je što to podrazumijeva. Ali ovdje je riječ o opstanku cijelog svijeta. Zaboga, prestani se ponašati kao primadona... Ali shvatila je duboki jad na njegovom snuždenom licu.

Uostalom, razmislila je, teško da bi netko tko ovako živi u oblacima bio od velike koristi u određivanju prioriteta i pravljenju rasporeda. Eugen zasigurno nije imao mentalne kapacitete da pomiruje međusobno suprotstavljene zahtjeve a vjerojatno ni taktičnosti da razgovara s onima koji istupaju s takvim zahtjevima, od predsjednica vlade i predsjednika pa naniže...

A onda, trebalo je računati i na njegovu ozloglašenost.

Siobhan je imala dojam da još i sada, poslije svih mračnih izjava znanstvenika i političkih istupanja i rasprava, većina ljudi i dalje nije stvarno vjerovala da će doći do oluje sa Sunca. Govor Alvarezove doveo je do sveopćeg uzbuđenja, burze su doživjele potrese, došlo je do velike potražnje za zlatom, kao i do plime zanimanja za nekretnine na Islandu, Grenlandu, Malvinskim otocima i drugim mjestima što dalje od ekvatora, za koja se pogrešno smatralo da su razmjerno sigurna od oluje sa Sunca. Ali za većinu ljudi, budući da se svijet nastavio vrtjeti, a Sunce sjati, strah od krize ubrzo je splasnuo. Veliki obrambeni programi kao što je štit doveli su do mobilizacije ljudstva, ali kako još nisu bili vidljivi, mnogi su zaboravili na njih i nastavili živjeti kao i ranije. Čak je i Siobhan žalila što je morala napustiti rad na svojim dugoročnim kozmološkim projektima.

Ali na svijetu koji je brojio milijarde ljudi postojao je djelić jednog postotka onih koji su bili dovoljno maštoviti ili ludi da prijetnju ozbiljno shvate a jedan dio njih dao se u traganje za krivcem. Nije bilo malo onih koji su se okomili na Eugena zbog toga što je predvidio oluju sa Sunca. Dobivao je čak i prijetnje smrću. Bilo je dobro, pomislila je, što je ostao na Mjesecu gdje se razmjerno lako moglo starati o njegovoj sigurnosti. Ali čak i ovdje vjerojatno se osjećao kao da mu živom deru kožu.

Izvadila je mekani ekran i počela bilježiti. "Dopusti da ti pomognem", rekla je. "Potreban ti je ured. Tajnica..." Vidjela je paniku u njegovim očima. "Dobro, bez tajnice. Ali postavit ću nekoga da ti filtrira telefonske pozive. Izvještavat će mene, ne tebe." Ali mislim da će ti biti potreban netko ovdje na Mjesecu da te vodi za ruku, pomislila je. A onda joj je nešto palo na um. "Kako Mihail?"

Slegnuo je ramenima. "Nisam ga vidio."

"Znam da on ima svoje prioritete." Svemirska meteorološka služba, koja je preko noći izrasla iz opskurne institucije na čiji su račun zbijane šale u jednu od najznačajnijih agencija u Sunčevom sustavu, bila je gotovo isto toliko tražena kao i Eugen. Ali vidjela je Mihaila kako radi s Eugenom; činilo joj se da će solarni astronom moći izvući najbolje iz mladića. A s obzirom na to kako je Mihail gledao Eugena, on će taj zadatak izvesti stručno i s naklonošću. "Zamolit ću ga da provodi više vremena s tobom. Možda bi mogao prijeći ovamo u Clavius; nije nužno da je fizički u postaji na polu."

Eugen se nije naročito oduševio ovim prijedlogom. Ali nije ga ni glatko odbio te je Siobhan zaključila da je ostvarila neki napredak.

"Što još ima?" Nagnula se malo kako bi mu bolje mogla vidjeti lice. "Kako se osjećaš, Eugene? Je li ti bilo što potrebno? Svakako znaš koliko nam je svima važno tvoje blagostanje."

"Ništa." Djelovao je mrzovoljno, čak natmureno.

"Ono do čega si došao vrlo je važno, Eugene. Mogao bi spasiti milijarde života. Podizat će ti kipove. A vjeruj mi, tvoji radovi, a naročito onaj klasičan o Sunčevoj jezgri, zauvijek će se čitati."

Ovo je izmamilo smiješak. "Nedostaje mi farma", rekao je iznenada.

Zbunio ju je neočekivani prijelaz. "Farma?"

"Selena. Jasno mi je zašto su je morali ukloniti. Ali nedostaje mi." Odrastao je u seoskom dijelu Massachusettsa, prisjetila se. "Odlazio sam tamo raditi", rekao je. "Doktor mi je rekao da moram vježbati. Bilo je ili to ili sprave za vježbanje."

"Ali farma je sada zatvorena. Kako je to tipično za ljude: u nastojanju da spasimo svijet uklonili smo jedini potez zelenila na Mjesecu."

I kako to može biti štetno u psihološkom pogledu. Nastojeći da pronikne u dušu ljudi koji su se otiskivali u svemir, čitala je priče o astronautima na prvim jednostavnim svemirskim stanicama nalik na konzerve; strpljivo su uzgajali grašak u eksperimentalnim posudama. Voljeli su te biljke, te majušne primjerke života s kojima su dijelili okrilje i samoću u svemiru. Sada se kod Eugena javio isti poriv. Na kraju krajeva, bio je čovjek.

"Sredit ću to", rekla je. "Farma za sada ne dolazi u obzir. Ali što kažeš na vrt? Sigurna sam da se može naći malo mjesta ovdje u Hekati. A ako ga i nema, osigurat ćemo ga. Neophodno je stalno podsjećati stanare Mjeseca na ono što se trude spasiti."

Podigao je glavu i prvi put je pogledao u oči. "Hvala." Onda je spustio pogled na mekani ekran pred sobom. "A sada, ako nemaš ništa protiv..."

"Znam, znam. Posao." Odgurnula je unatrag stolicu i ustala.

Te noći otišla je u Budovu sobu.

"Nisam bio siguran hoćeš li doći", prošaptao je.

"Bila sam sigurna da ti ne bi došao", uzvratila je.

"Zar sam tako predvidiv?"

"Netko od nas morao je zakoraknuti."

"Rekao sam ti da ćemo biti odličan tim."

Otkopčala je radno odijelo. "Uvjeri me u to."

Vođenje ljubavi bilo je prelijepo. Bud je bio znatno atletskije građen nego što je navikla, a bio je i znatno usmjereniji na nju nego većina ranijih ljubavnika.

A i vrlo je maštovito koristio Mjesečevu slabu silu teže. "Jedna šestina Zemljine gravitacije idealna je stvar", zadihano joj je rekao jednog trenutka. "Na Zemlji te sila teže stišće. U bestežinskom stanju praćakaš se uokolo kao losos na suhom. Pri jednoj šestini težina ti je upravo toliko dovoljna da se osjeti, a imaš dojam da si lak poput balona. Čujem da čak i na Marsu..."

"Dosta mudrovanja, prioni na posao", prošaptala je.

Ostala je dugo budna, uživajući u snažnoj toplini ruke kojom ju je obgrlio. Nalazili su se ovdje, dva ljudska bića u ovom mjehuru svjetlosti i zraka na smrtonosnoj površini Mjeseca. Poput astronauta i njihovih stabljika graška, pomislila je: sve što su na kraju krajeva imali, bili su jedno drugome. Čak i kada ih je Sunce iznevjerilo, imali su jedno drugoga.

21. NEPREMOSTIVE PREPREKE

"Tako, dakle, stoje stvari", rekla je Rose Delea ravnim glasom. "Suočena si s dva problema koja ne možeš riješiti. Bez pomoći Kineza u podizanju tereta na stazu ne možeš na vrijeme završiti infrastrukturu štita. A čak i kada bi mogla, nemaš načina kako proizvesti potrebne količine pametne kože." Zavalila se i podigla pogled s mekanog ekrana na Siobhan. "Sjebana si."

Siobhan je pritisnula oči jagodicama palčeva i obuzdavala se. Bio je siječanj 2039. šest mjeseci nakon što je vidjela naslagane prve sastavne dijelove štita, odnosno već godinu i po dana od 9. lipnja. Prošao je još jedan Božić, sumoran praznik, a preostalo je još manje od tri godine prije oluje sa Sunca.

Izuzme li se Toby i glave ljudi na Mjesecu s mekanih ekrana, Siobhan je bila sama u dvorani za sastanke Kraljevskog društva koja je postala njezina komunikacijska baza. Toby je sve manje bio organizator Društva, a sve više njezin tajnik, pomoćnik i rame za plakanje. A upravo joj se sada plakalo.

"Mi smo sjebani, Rose", uzvratila je.

"Što?"

"Rose, ponekad djeluješ kao moj vodoinstalater. Sjebana si nije dobar izraz. Jezik je od ključne važnosti. Nije posrijedi moj problem nego naš. Sjebani smo." Gledajući s drugog mekanog ekrana, Bud Tooke se prigušeno nasmijao.

Rose joj je uputila oštar pogled. "Sjebano je sjebano, pa kako god se uzme. Potrebna mi je kava." Ustala je sa stolice i nestala iz vidokruga kamere.

"I sve iz početka", rekao je smrknuto Mihail.

Unatoč stalnoj zabrinutosti za rokove, prije no što je jutros došla na posao Siobhan je, zapravo, bila puna optimizma glede razvoja događaja.

Na Mjesecu, poslije mjeseci bespoštednog napora Buda i njegovih ljudi, praćka ja završena i uvedena u upotrebu. Čak je počela izgradnja još jednog lansera. I ne samo to, nego se i proizvodnja stakla odvijala sve brže: postrojenja su podignuta po cijelom golom tlu kratera Clavius, tako da su se dijelovi štita slijevali prema mjestu utovara na praćku tijekom lunarnog dana i noći. Rose Delea, prebačena s proizvodnje helija3, pokazala se kao vrlo sposoban upravitelj dijela projekta, unatoč svojoj nezgodnoj naravi.

U međuvremenu, Aurora 2 sigurno je vraćena s Marsa i dovedena do L1, ključne Lagrangeove točke između Zemlje i Sunca. Otkako je praćka proradila, stupovi i potpornji od lunarnog stakla ispaljivani su prema mjestu gdje se obavljalo sklapanje i otpočela je izgradnja samog štita. Bud Tooke bio je sada nadzornik svih potprojekata u L1. Kao što je Siobhan znala, obavljao je svoj posao neuočljivo i djelotvorno. Uskoro će, pričalo se, protoštit biti dovoljno veliki da se može vidjeti golim okom sa Zemlje odnosno, tako bi bilo da nije bio izgubljen u blistavosti Sunca.

Siobhan je napredovala čak i na privatnom planu, na opće iznenađenje prijatelja i članova obitelji. Nije očekivala da će se njezina veza s Budom produbiti tako lako i brzo, tim prije što su gotovo sve vrijeme provodili na različitim svjetovima. U najtežim danima njezinog života, ova veza bila je za nju izvor utjehe i snage.

Ali sada, na sastanku koji je trebao biti samo rutinski tjedni pregled, naizgled niotkuda iskrsnule su dvije ozbiljne prepreke.

Rose Delea opet se pojavila na svom ekranu, držeći šalicu kave koja se sporo izlijevala pri niskoj gravitaciji. Razgovor je nastavljen i Siobhan je nastojala da se usmjeri na probleme.

Matematički, bilo je jednostavno smjestiti predmet u neku Lagrangeovu točku. Da je štit bio točkasta masa, bez poteškoća bi se postavio u točku L1 na liniji koja spaja Zemlju i Sunce. Ali ovaj projekt nije više bio matematički nego inženjerski.

Prije svega, sama točka L1 nije uopće bila stabilna nego polu stabilna: ako bi se točkasta masa izbacila iz položaja, mogla bi se vratiti na mjesto na spojnici ZemljaSunce, ali bi isto tako mogla otploviti u bilo kojem drugom pravcu. Zato je bilo potrebno ugraditi mehanizme za održavanje položaja, kao što su raketni potisnici, koji bi držali štit na jednome mjestu.

Ali štit, naravno, nije bio točkasta masa već prostrano tijelo veličine tisuća kilometara koje je trebalo zakloniti cijelu Zemlju. Samo se geometrijsko središte štita, koje se nalazi na liniji ZemljaSunce, moglo održavati u ravnoteži u točki L1. Sve ostale točke bile su privlačene prema središtu i uz dovoljno vremena štit bi se urušio. A napraviti štit krućim, još bi samo povećalo masu. Problem se mogao riješiti tako da štit rotira. Vrtnja bi bila spora, samo četiri kruga godišnje "kao da Bog okreće suncobran", kako je to Mihail opisao ali i to bi bilo dovoljno da štit ostane krut.

Ali rotiranje je donijelo novu nevolju. Spojiti se s tijelom koje se okreće u prostoru, čak i tako sporo kao štit, znatno je složenije nego s objektima koji miruju. Uz to, okrećući se, štit je postajao ogroman žiroskop. Kao da ide svojom stazom između Zemlje i Sunca, težio bi zadržati istu orijentiranost u prostoru te bi se tako, tijekom godinu dana, pomaknuo s okomitog položaja na liniju SunceZemlja i postao beskoristan kao suncobran.

Bilo je i drugih sila osim gravitacije koje je valjalo uzeti u obzir. Sama Sunčeva svjetlost, kiša fotona, djeluje svojim tlakom na svako tijelo na koje pada. Ova sila previše je slaba da bi je netko osjetio na podignutoj ruci, ali svejedno bi bila dovoljna da omogući jahti s tankim jedrom širokim kilometar da prevali udaljenost između dva svijeta a svakako bi značajno djelovala na tako veliko tijelo kakav je štit. Bilo je drugih čimbenika koji su usložnjavali stvari, kao što su poremećaji izazvani gravitacijskim poljima Mjeseca i drugih planeta, a nije se smio zaboraviti ni utjecaj Zemljinog gravitacijskog polja.

Da bi se izašlo na kraj sa svim ovim, površina štita trebalo je biti prilagodljiva. Ploče su se morale skladno otvarati i zatvarati kako bi se iskoristio blagi tlak svjetlosti za okretanje štita. Bilo je to elegantno rješenje: sama Sunčeva svjetlost pomoći će da se štit nalazi u dobrom položaju.

Ali da bi opstao na okupu u ovoj sredini mnogostrukih i neprekidno promjenjivih sila, štit je morao biti svjestan svog položaja u svemiru i dinamički se prilagođavati. Idealno, svaki kvadratni centimetar štita trebalo bi biti upoznat sa svim silama koje djeluju na njega, kao i na štit kao cjelinu, odnosno da je u stanju izračunati kako bi se trebalo postaviti s obzirom na ove čimbenike.

Ova široko razmještena, međusobno povezana inteligencija ostvarila bi se proizvodnjom "pametne kože". Epiderma štita, debela manje od jednog mikrometra, ne bi bila samo renektirajuća koža nego bi je ispunjavali gusto integrirani elektronički elementi. Lokalna pamet doprinosila bi, međusobnom povezanošću, ukupnoj umjetnoj inteligenciji. Smatralo se da će završeni štit predstavljati najpametniji pojedinačni entitet koji je čovječanstvo ikada napravilo, pametniji, vjerojatno, čak i od Aristotela, premda nitko zapravo nije znao koliko je točno Aristotel pametan.

Tako je izgledao projekt koji je već bio dovoljno složen. Ali njegovo ostvarenje bilo je nešto posve drugo.

Proizvodnja pametne kože bila je jedna od današnjih glavobolja; nije postojalo dovoljno nanotvornica koje bi na vrijeme isporučile neophodne količine. Ali još je ozbiljniji bio problem koji je izazivao tlak Sunčeve svjetlosti. Iako se mogao iskoristiti za aktivnu kontrolu položaja, samo njegovo postojanje dovodilo je do jedne temeljne poteškoće a to je bila druga današnja prepreka.

"Hajdemo korak po korak", rekao je Bud. "Sunce tlači reflektirajuću površinu ogledala. Taj tlak je suprotnog smjera od gravitacijskog privlačenja Sunca tako da ispada da je gravitacija zvijezde smanjena te je zato ravnotežna točka L1 pomaknuta prema Suncu duž linije koja je spaja sa Zemljom.

Pokušavamo smanjiti projektiranu masu štita. Ali, što je štit lakši, to ga Sunčeva svjetlost lakše potiskuje. A što se dalje odmakne od Sunca, to mora biti veći kako bi zaklonio cijelu Zemlju. Tako mu se masa opet povećava... Ova dva učinka djeluju protivno te imaju neku minimalno rješenje. Jesam li u pravu? Uz neku debljinu folije ide teorijski minimum mase štita ispod kojeg projekt postaje neizvodiv."

"A bez Kineza..." rekla je Siobhan.

"Ne možemo postići taj minimum", završila je misao Rose uz određeno mračno zadovoljstvo.

Problem je bio nedostatak raketa za podizanje materijala sa Zemlje na stazu. Iako je kineska vlada prvobitno odbila sudjelovati u projektu izgradnje štita, Miriam Grec bila je uvjerena da će se uz prikladno diplomatsko posredovanje i malo ustupaka Kinezi ipak priključiti. Štoviše, rekla je Siobhan da u planovima računa na teške kineske rakete iz serije Dugi marš.

Pokazalo se, međutim, da, premda su se mnoga predviđanja Miriam Grec ostvarila, tako nije bilo s ovim o Kinezima. Uporno su odbijali sudjelovati u tom poslu, a svoje lansirne kapacitete uposlili su na nekom vlastitom, tajnom projektu. Siobhan nije mnogo zanimalo što su to Kinezi naumili. Jedino je bilo važno to da unatoč mjesecima uloženim u promjenu projekta nije bilo načina da se on provede u djelo: bez Kineza i njihovih raketa Dugi Marš bilo je nemoguće na vrijeme dopremiti do L1 neophodnu minimalnu masu. (Pa čak i s tim raketama, cijela ta stvar nije bila sigurna, smatrali su pesimisti.)

Siobhan je bila svjesna da je održavanje zamaha od ključne važnosti za projekt. Štit je bio vrlo, užasno, razorno skup: u njega je bilo uloženo više od bruto nacionalnog dohotka Sjedinjenih Država, što je značilo da je angažiran dobar dio ukupnog svjetskog ekonomskog potencijala. Smatralo se, zapravo, da je štit najskuplji pojedinačni projekt koji je čovječanstvo poduzelo nakon "projekta" pobjede u Drugom svjetskom ratu. Taj novac nije stigao niotkuda; da bi se pribavio, morali su biti zamrznuti mnogi drugi projekti nastojanja, na primjer, da se klimatskim promjenama pomogne sušnim područjima u središnjoj Aziji i da se spriječi potapanje Polinezije što je neizbježno dovelo do velikih protivljenja.

Kad se projekt počeo ostvarivati, bilo je burnih političkih reakcija. Siobhan je na određen način bilo drago zbog toga; više od godinu dana nakon Božične objave predsjednice Alvarez ljudi su konačno počeli vjerovati da oluja sa Sunca stvarno nadolazi i više nisu bili ravnodušni prema naporima koji se poduzimaju s tim u svezi. Dakako, bilo je tehničkih problema koje je valjalo riješiti; ono što je sad činjeno još nikada nije izvedeno. Ali Siobhan je znala da ako se dopusti da i tračak sumnje procuri iz kruga ljudi koji su provodili projekt u djelo, to će brzo dovesti do kraja krhkog političkog konsenzusa na kojem je on počivao a koji je bio podjednako važan za štit kao i sastavni dijelovi od stakla dopremani s Mjeseca. Siobhan je protrljala sljepoočnice. "Moramo pronaći drugi način da to napravimo. Što možemo promijeniti?"

Rose je raširila snažne prste i počela nabrajati. "Ne možeš promijeniti sile koje ovdje djeluju. Ne možeš promijeniti gravitacijska polja Sunca i Zemlje ili tlak svjetlosti po kvadratnom centimetru. Ne možeš smanjiti štit. Kad bi bio proziran, Sunčeva svjetlost jednostavno bi prošla kroz njega, bez ikakvog utjecaja." Nasmiješila se. "A ne bi bilo nikakve svrhe napraviti proziran štit, zar ne?"

"Mora postojati nešto, do vraga", odbrusila je Siobhan.

Osvrnula se po mekanim ekranima koji su prekrivali zidove prostorije. Lica koja su joj uzvraćala pogled, viši rukovoditelji projekta, potjecala su s raznih mjesta Zemlje, Mjeseca, pa čak i L1. Bud i Mihail Martinov izražavali su, kao i uvijek, naklonost i podršku. Na Rosinom licu se, kao i obično, moglo pročitati da ne vjeruje u ostvarivost bilo čega. Većina drugih bili su suzdržaniji. Neki su, štoviše, bili zahvalni što je Rose spomenula nepremostive prepreke, zato što su tako došli u priliku da ne spomenu svoje probleme.

Izmiče im bit, pomislila je Siobhan. Mašta zakazuje čak i njezinim ljudima, a posrijedi su najpametniji inženjeri i tehnolozi na svijetu koji su upućeniji u projekt bolje od bilo koga drugog. Ovdje nije posrijedi samo podizanje nekog mosta niti samo let na Mars; ovo nije tek još jedan projekt, još jedna stavka u radnoj biografiji. Ovdje imamo posla s budućnošću čovječanstva. Ako zakažu, iz bilo kog razloga, neće biti prigode da ustanove tko je za to kriv: neće biti upropaštenih karijera niti pokušaja da se nađe neko drugo rješenje. Siobhan je pomislila kako je, zapravo, Rosina gruba otvorenost posve na mjestu; ona ti barem u lice skreše što misli, bez obzira na posljedice.

"Da vas malo ohrabrim", rekla je. "Podsjetit ću vas na ono što je predsjednica Alvarez rekla. Neuspjeh ne dolazi u obzir. To ostaje na snazi. Nastavit ćemo razmišljati o ovome dok nam čela ne prokrvare i doći ćemo do rešenja problema još danas, pa što košta da košta."

"S tobom smo, Siobhan", promrmljao je Bud.

"Nadam se da jeste." Ustala je, odgurnuvši unatrag stolicu. "Potrebna mi je stanka", obratila se Tobyju.

"Tko ti može zamjeriti na tome? Samo da te podsjetim osoba koja ima zakazano u deset čeka te vani."

Siobhan je bacila pogled na mekani ekran s dnevnim rasporedom. "Poručnica Dutt?" Časnica koja je, kako je izgledalo, više od godinu dana pokušavala stići do Siobhan da bi joj priopćila mračne vijesti koje nije željela reći nikome drugome; sada je konačno bila tu. Ovo je značilo još problema, ali to su barem bili različiti problemi.

Protegnula se, nastojeći rastjerati bol iz gornjeg dijela vrata. "Za sve zainteresirane, vratit ću se za pola sata."

22. PREKRETNICA

Poručnica Bisesa Dutt, pripadnica britanske vojske, sjedila je u prostorijama grada Londona. Pila je kavu i proučavala svoj telefon.

Dok joj je Siobhan prilazila, pozornost joj je privukla neobična sjena. Pogledavši kroz prozor, uočila je krhko zdanje koje se uzdizalo povrh londonskih krovova: bio je to kostur buduće londonske kupole kojom se sam grad pokušavao se zaštititi od oluje sa Sunca. To je već bio najveći graditeljski pothvat u dugoj povijesti Londona, iako su ga nadmašivali još veći zakloni koji su se podizali iznad New Yorka, Dalasa i Los Angelesa.

Od početka se znalo, baš kao što je i Alvarezova objavila, da štit neće stopostotno zaštititi Zemlju od Sunčeve pomame, čak i pod pretpostavkom da bude potpuno završen. Dio zračenja će se probiti ali štit će ipak pružiti priliku čovječanstvu da se bori za opstanak, priliku koja se nije smela propustiti. Nezgoda je bila u tome što nitko nije znao koliko će muke ipak morati pretrpjeti Zemlja ispod tog štita.

Kupola je bila tek najupadljivija promjena koja se dogodila velegradu. Širom Londona, vlada je otvarala prodavaonice nepokvarljive hrane, goriva, lijekova i sličnih potrošnih dobara, a cijene tih proizvoda neprekidno su rasle. Čak je i voda postajala skuplja zato što su uvedene redukcije kako bi se napunili ogromni spremnici ispod gradskih parkova. Izgledalo je kao pripremanje za rat, pomislila je Siobhan. Ali potrebe su bile vrlo stvarne.

Izgradnja kupole, fizičko svjedočanstvo o skorašnjoj opasnosti, konačno je uvjerilo ljude u stvarnost oluje sa Sunca. Grad je ispunio osjećaj zebnje, a medicinske službe izvještavale su o velikom povećanju slučajeva anksioznosti i stresa. Ali javilo se i određeno uzbuđenje, čak i iščekivanje događaja.

Siobhan je mnogo putovala i uvjerila se da je uglavnom isto posvuda.

Naročito joj se u Sjedinjenim Američkim Državama učinilo da je rasprostranjen osjećaj odlučnosti, jedinstva; kao i uvijek, na američka pleća past će nerazmjerno veliki dio tereta globalnih napora. Širom velike zemlje, čak i tamo gdje kupole nisu bile praktične, javljale su se inicijative da se nešto poduzme na lokalnom razini. Pripadnici nacionalne garde, izviđača, kao i stotina dobrovoljačkih udruženja kopali su skloništa po dvorištima, punili su spremnike kišnicom i sakupljali zalihe hrane. U međuvremenu, poduzimana su manje uočljivi, ali podjednako dramatični napori da se arhivira što je moguće više znanja, u digitalnom ili nekom drugom obliku, u velikim spremištima smještenim u dubokim rudarskim oknima, bunarima, bunkerima iz doba hladnog rata, pa čak i na Mjesecu. Ovo je, uostalom, bilo pravo blago nacije, odnosno cijelog čovječanstva iako su se mogli čuti glasovi protivljenja onih koji su smatrali da ovome treba potpuno pretpostaviti spašavanje ljudi. Predsjednica Alvarez opet se pokazala vrlo vješta u predvođenju nacije; planirala je program proslave stogodišnjice izbijanja Drugog svjetskog rata, čiji je vrhunac trebao biti 2041. u Pearl Harboru i biti podsjetnik građanima na velika iskušenja s kojima su se suočavali u prošlosti i savlađivali ih.

Diljem svijeta vodile su se rasprave. Osim ozbiljnih razmatranja mogućnosti koje su ljudima stajale na raspolaganju u suočenju s predstojećom nesrećom, oglasili su se i mnogi pobožni tipovi koji su smatrali da je sve to Božja kazna za ove ili one grijehe, zatim drugi koji su bili ljuti na Boga što je dopustio da se to dogodi. Javili su se i radikalni ekološki krugovi koji su bili mišljenja da se čovječanstvo jednostavno treba pomiriti sa sudbinom. Bila je to kazna u obliku karme za način na koji smo postupali prema planetu; neka Zemlja bude očišćena i krene iz početka. To bi još moglo biti utješno, pomislila je smrknuto Siobhan, kad bi bilo određeno da će poslije oluje sa Sunce preostati bilo što od čega bi se opet počelo. No, čak i tako, sve je izgledalo nekako nestvarno. Uz Sunce koje je blistalo povrh Londona, kupola je djelovala podjednako neprikladno kao i božično drvce u srpnju. Mnogi ljudi jednostavno su nastavili živjeti svoje živote a naročito oni koji su vjerovali da je sve to maslo građevinskih tvrtki.

A usred svega toga, ovdje se sada nalazila poručnica Bisesa Dutt još jedna tajna za Siobhan.

Prišla je Bisesinom stolu i sjela, zatraživši od jednog poslužitelja kavu.

"Hvala što ste pristali da se vidite sa mnom", počela je Bisesa. "Znam koliko ste zauzeti."

"Sumnjam da znate", uzvratila je sumorno Siobhan.

"Ali", rekla je mirno Bisesa, "mislim da ste vi prava osoba koja treba čuti ono što imam reći."

Dok je ispijala kavu, Siobhan je nastojala steći dojam o Bisesi. Kao kraljevom astronomu bila joj je dužnost sretati se s ljudima ponekad s tisućama njih odjednom, kada bi imala javne nastupe. Ali otkako joj je Miriam Grec natovarila na vrat ovu izuzetnu odgovornost, imenovavši je glavnim rukovoditeljem projekta štit, stekla je korisnu vještinu procjenjivanja ljudi: što prije shvatiš s kim imaš posla, lakše ćeš ga obaviti.

Pred njom se sad nalazila Bisesa Dutt, časnica. Nije nosila odoru i nalazila se daleko od mjesta gdje je služila. Roditelji su joj bili Hindusi. Imala je simetrično lice, dugačak nos, a pogled joj je bio čvrst, premda uznemiren. Bila je iznad srednje visine, a stas joj je odavao dobru fizičku spremu karakterističnu za vojne osobe. Ali bila je mršava, kao da je ranije gladovala.

"Recite mi zašto vas trebam saslušati", rekla je Siobhan.

"Znam datum oluje sa Sunca. Točan datum."

To je i dalje bila strogo čuvana tajna, zato što su vlasti, po savjetu ekipa psihologa, sve poduzimale da svedu paniku na najmanju mjeru. "Bisesa, ako je ova informacija nekako procurila, dužnost vam je da mi o tome kažete sve što znate."

Bisesa je odmahnula glavom. "Ništa nije procurilo. Možete provjeriti." Podigla je jedno stopalo i kucnula noktom po đonu. "Ozvučena sam. Vojska me nadzire otkako sam se prijavila."

"Bili ste na nedopuštenom odsustvu?"

"Nisam", uzvratila je strpljivo Bisesa. "Mislili su da jesam. Sad sam na izvanrednom odmoru, kako se to naziva. Ali stalno me nadziru."

"Koji je, dakle, datum?"

"Dvadeseti travnja 2042."

Siobhan ju je promatrala nekoliko trenutaka. "U redu. Odakle znate?"

"Zato što na taj dan pada pomrčina Sunca."

Siobhan je podigla vjeđe. "Aristotele?", promrmljala je.

"U pravu je, Siobhan", prošaptao joj je u uho Aristotel.

"Dobro, pa što s tim? Pomrčina je samo određen položaj Sunca, Mjeseca i Zemlje u istoj liniji. To nema nikakve veze s olujom sa Sunca."

"Ali ima", rekla je Bisesa. "Pokazana mi je pomrčina, tijekom povratka kući."

"Povratka." Siobhan je samo prelistala Bisesin dosje. Odlučila je da se s njom vidi neposredno, zato što joj je već uvelike bilo dosta telekonferencija. Sada je zažalila zbog toga. "Upoznata sam donekle s vašom pričom. Imali ste nekakvu viziju..."

"Nije to bila vizija. Ne želim trošiti vaše vrijeme na rasprave o tome. Imate sve u dosjeu; ako mi vjerujete, provjerit ćete to kasnije. Sada je neophodno da me saslušate. Znala sam da će se nešto strašno dogoditi Zemlji još onoga dana kada sam se vratila. Pokazavši mi pomrčinu, stavili su mi do znanja da će to biti u svezi sa Suncem."

"Oni..."

Bisesino lice se smrklo, kao da ni sama nije vjerovala u sve to a svakako bi više voljela da nije morala vjerovati. Ali nastavila je. "Profesorice McGorran, smatram da oluja sa Sunca nije slučajna. Mislim da nam to namjerno želi nauditi neka izvanzemaljska sila."

Siobhan je uočljivo pogledala na sat. "Kakva izvanzemaljska sila?"

"Prvorođeni. Tako smo ih mi zvali."

"Mi? Dobro, nije važno. Pretpostavljam da nemate nikakav dokaz za to?"

"Nemam i znam što vam je na umu. Ljudi poput mene nikad nemaju dokaze."

Siobhan se osmjehnula zato što je upravo to pomislila.

"Ali vojska je pronašla neke nepravilnosti u mom fizičkom stanju za koje nema objašnjenje. Zato su me i poslali na izvanredno odsustvo. To je nekakav dokaz. A tu je i načelo osrednjosti."

Ovo je zbunilo Siobhan. "Osrednjosti?"

"Nisam znanstvenik, ali zar se tako ne naziva? Kopernikovo načelo. Nijedno mjesto u prostoru i vremenu ne bi trebalo biti posebno. A ako vas logički lanac upućuje na to da je neki trenutak po nečemu poseban..."

"Sumnjajte u podudarnosti", rekla je Siobhan.

Bisesa se nagnula naprijed. "Zar vam ne upada u oči da je oluja sa Sunca, koja samo što se nije odigrala, najveća podudarnost svih vremena? Razmislite o tome. Čovječanstvo je staro tek sto tisuća godina. Zemlja i Sunce su četrdeset tisuća puta stariji. Da je posrijedi čisto prirodna pojava, oluja sa Sunca mogla se dogodi u bilo kojemm trenutku povijesti Zemlje. Zašto bi, međutim, Sunce buknulo baš sada kada jedna inteligencija upravlja planetom?"

Prvi put od početka razgovora Siobhan je osjetila neki nemir. I sama je, nezavisno, pomišljala na tu neobičnost. "Hoćete reći da nije slučajno."

"Hoću reći da je oluja sa Sunca namjerno izazvana. Hoću reći da smo mi meta." Bisesa je pustila da riječi ostanu u zraku.

Siobhan je morala da odvrati oči od njezinog pomnog pogleda. "Ali sve je to samo filozofiranje. Nemate nikakav dokaz."

"Uvjerena sam", uzvratila je odlučno Bisesa, "da ćete naći dokaz ako ga potražite. Upravo vas to molim da učinite. U vezi ste sa znanstvenici koji proučavaju oluju sa Sunca. Dajte im u zadatak da se pozabave time. Moglo bi biti od životne važnosti."

"Životne važnosti?"

"Za budućnost čovječanstva. Jer ako ne razumijemo s čim imamo posla, kako to možemo nadvladati?"

Siobhan se udubila u proučavanje sugovornice. Postojalo je nešto neobično u vezi s njom nešto kao s drugog svijeta, možda, s nekog drugog mjesta. Ali odlikovala se jasnoćom i uvjerenošću inteligentnog vojnika. Možda nije u glede onoga što tvrdi, pomislila je Siobhan, ali ne vjerujem da je luda.

Povevši se za iznenadnom idejom, posegnula je u džep jakne i izvadila komadić nekog materijala. "Dopustite mi da vam pokažem na čemu trenutno radimo, s kakvim se problemima nosim. Jeste li čuli za pametnu kožu?"

Bio je to prototipni uzorak materijala koji će jednoga dana, ako sve bude teklo kako treba, biti prevučen preko tankog okvira štita od lunarnog stakla. Bio je napravljen od paučinastog staklenog vlakna, složenog i punog raznih sastojaka, s pojedinostima koje se nisu mogle zamijetiti golim okom. "Sadrži supervodljive žice koje prenose energiju i služe kao komunikacijske veze. Sićušna dijamantna vlakna osiguravaju strukturnu čvrstinu. Tu su još senzori, pojačala sile, kompjutorski čipovi, čak i minijaturni raketni motori. Evo, pogledajte." Komad veliki poput rupčića gotovo da je bio bez težine; raketni motori bili su sitni poput glave pribadače.

"Nevjerojatno", rekla je Bisesa. "A mislila sam da se gradi samo veliko, glupo ogledalo."

Siobhan je odmahnula glavom. "Bilo bi to previše lako, zar ne? Možda cijelo ogledalo neće biti od pametnog materijala, ali jedan posto će biti. Nalik na ogroman organizam čiji dijelovi surađuju."

Bisesa je s poštovanjem dodirnula tkaninu. "U čemu je, dakle, problem?"

"U proizvodnji pametne kože. Mora biti nanotehnološka..."

Nanotehnologije su još bile u povoju. Ali jedino se procesom u okviru koga se gradilo atom po atom mogao proizvesti ovakav materijal čija je složenost išla i ispod molekularnog razine.

Bisesa se osmjehnula. "Smijem li pričati kćerki o ovome? Ona je moderno dijete. Najviše voli nanotehnološke bajke."

Siobhan je uzdahnula. "U tome je nevolja. U bajci baciš pregršt čarobne prašine i nano obavi ostalo, zar ne? Nano će stvarno obaviti posao, ali potrebni su mu građa i energija. Nano je više kao biologija, u određenom smislu. Poput biljke, crpi energiju i građu iz sredine i koristi ih za pokretanje svog metabolizma te tako gradi sebe."

"Umjesto lišća i grana svemirski štit."

"Da. U prirodi su metabolički procesi spori. Vidjela sam jednom mladicu bambusa kako raste pred mojim očima: nano je neposredan i brži. Ali ne mnogo brži." Bisesa je pogladila komadić pametne kože. "Ova stvar, znači, raste polako?"

"Presporo. Nema dovoljno tvornica na planetu da proizvedemo količine pametne kože koje su nam potrebne. U zastoju smo."

"Zatražite onda pomoć."

Siobhan ju je zbunjeno pogledala. "Pomoć?"

"Znate, ljudi obično razmišljaju u velikim razmjerima što vlada može učiniti za mene, kako mogu organizirati da industrija proizvodi ono što želim? Ali, radeći za UN, naučila sam da svijet, zapravo, djeluje preko običnih ljudi koje se međusobno pomažu te time pomažu i sebi."

"Što predlažete?"

Bisesa je pažljivo podigla pametnu kožu. "Kažete da ovo raste poput biljke. Znači da bih je i ja mogla uzgajati?"

"Što?"

"Ozbiljno mislim. Ako ovo stavim u teglu u prozoru, hranim i zalijevam, i držim na Suncu..."

Siobhan je zinula pa zatvorila usta. "Ne znam. Otvorena tegla ne bi bila dovoljna, u to sam sigurna. Ali možda bi neka srazmjerno jednostavna oprema obavila posao. Također je moguće da se može tako udesiti da se koriste lokalni hranljivi sastojci..."

"Što to znači?"

"Iz tla. Pa čak i kućni otpaci."

"Kako se može započeti?"

Siobhan se zamislila. "Bilo bi vam potrebno nekakvo sjeme, valjda. Nešto što bi dešifriralo konstrukcijske podatke i izazvalo rast u makrorazmjerima."

"Ali ako moj susjed uzgaja... ovaj... biljku, mogao bi mi dati sjeme. A zatim bih ja dala nekom drugom."

"Bilo bi još potrebno organizirati sustav sakupljanja. Sazrelu pametnu kožu trebalo bi donijeti na neko određeno mjesto... Ali čekajte", rekla je Siobhan, brzo razmišljajući. "Ukupna površina štita iznosi oko sto tisuća milijarda kvadratnih metara. Jedan posto toga na ukupnu svjetsku populaciju od deset milijarda ljudi svaki muškarac, žena i dijete na Zemlji morali bi proizvesti komad čije bi stranice bile deset sa deset metara. Svaki čovjek."

Bisesa se osmjehnula. "Svakako manje, ako tvornice obave svoj posao. A i to nije mnogo. Preostale su nam još tri godine. Iznenadili biste se što sve mogu postići, recimo, izviđači kad se prihvate nečeg."

Siobhan je odmahnula glavom. "Treba dobro razmisliti o tome. Ali ako se pokaže moguće, dugujem vam veliku zahvalnost."

Bisesa kao da je bila zbunjena. "Bilo je to očito. Da meni nije palo na um, palo bi vama ili nekom drugom."

"Možda." Uzvratila je osmijehom. "Moram vas upoznati s mojom kćerkom." Spašavanje svijeta kao da potječe iz nekog filma iz posljednje desetljeća prošlog stoljeća! Nitko više ne vjeruje u junake, mama... Ovako će svatko biti junak, zaključila je. Možda će se čak i Perditina mašta razigrati.

"Zašto ste mi ovo pokazali?", upitala je Bisesa.

Siobhan je uzdahnula. "Zato što je to stvarno. To je plod inženjerstva. Upravo to sada radimo. Pomislila sam da ako ovo vidite..."

"To bi moglo rasprši moje fantazije."

"Tako nekako, možda."

"Samo zato što je nešto veliko, čak nadljudsko, ne mora biti ništa manje stvarno", rekla je Bisesa ravnim glasom. "Niti manje bitno. Uostalom, kao što sam rekla, ne morate mi vjerovati. Potražite dokaz."

Siobhan je ustala. "Moram se vratiti na sastanak." Ali kolebala se, iako joj to nije bilo svojstveno. "Znate, nemam predrasuda i spremna sam prihvatiti mogućnost postojanja izvanzemaljaca. Ali ono što ste opisali je bez psihološkog smisla. Zašto bi nas ti Prvorođeni pokušali uništiti? Pa čak i da je tako, zašto bi nam o tome pružili nagovještaje? Zašto bi upozorili bilo koga od nas odnosno, zašto baš vas?" Ali dok je još to izgovarala, Siobhan se dosjetila što bi mogao biti odgovor.

Zato što Prvorođeni nisu jedinstveni. Ništa se glede toga ne razlikuju od ljudi. Zbog čega bi razvijenija inteligencija bila složna? Očito barem neki od njih smatraju da je pogrešno to što čine. Ta struja, djelujući kroz ovu ženu, Bisesu, pokušava nas upozoriti.

Ova žena je možda luda, pomislila je Siobhan. Poslije sastanka s njom bila je devedeset posto uvjerena da je tako. Ali priča joj nije bila lišena smisla. A što ako je u pravu? Što ako bi istraga pokazala da su joj tvrdnje točne? Što onda?

Bisesa ju je promatrala, kao da joj čita misli. Siobhan se nije ohrabrila reći još nešto već se samo žurno udaljila.

Kada se vratila u dvoranu za sastanke, čavrljanje okupljenih glava malo se stišalo. Zaustavila se na sredini prostorije i pogledala oko sebe. "Kao da mi želite nešto reći?"

"Tako je, Siobhan", rekao je Bud. "Izgleda da stvari ipak nisu tako crne kao što se činilo. Netko od nas smislio je rješenje problema tlaka svjetlosti i pozicioniranja. Barem nam se tako čini."

"Tko?" Siobhan se okrenula prema Rose Dilei. "Rose. Nisi valjda ti."

Rose je djelovala zbunjeno. "Poteklo je, zapravo, iz našeg prijašnjeg razgovora. Kada sam rekla da ne bismo imali problema ako bi Sunčeva svjetlost prolazila kroz štit. To me je navelo na razmišljanje. Postoji način da se naš štit učini prozirnim. Nećemo reflektirati Sunčevu svjetlost nego ćemo je skretati..." Štit će biti proziran, ali će na jednoj strani imati fine usporedne ureze: prizme. "Ah", rekla je Siobhan. "Svaka zraka bit će skrenut u stranu. Napravit ćemo ne ogledalo nego leću, ogromnu Fresnelovu leću."

Bit će to potpuno prozirna leća koja će samo malo skrenuti Sunčevu svjetlost, za stupanj ili još manje. Ali i to će biti dovoljno da se Zemlja poštedi udara oluje sa Sunca. A tlak fotona djelovat će na leću znatno slabije nego što bi djelovao na ogledalo koje potpuno odbija svjetlost.

"Što se proizvodnje tiče", rekla je Rose, "stvar nije nimalo složenija, a ukupna masa daleko je manja."

"Projekt, znači, opet postaje izvodljiv?", upitala je Siobhan.

"I te kako", uzvratio je Bud, sav ozaren.

Siobhan je pogledala oko sebe. Zamijetila je uzbuđenost na licima koja su je okruživala, čak razdraganost; jedva su čekali da se vide sa svojim suradnicima i da se daju na ispitivanje nove zamisli. Bila je ovo dobra ekipa, ponosno je pomislila, najbolja koja se mogla okupiti. Mogla se osloni na njih da će punim elanom razraditi zamisao i potpuno ga uklopiti u projekt, odnosno plan gradnje. Ali već će iskrsnuti nove prepreke koje će ih opet okupiti ovdje.

"Još jedna dobra vijest prije negoli se rastanemo", rekla je. "Možda imam i rješenje problema nanotehnološke proizvodnje."

Oči su se razrogačile.

Nasmiješila se. "Zadržat ću to za sada za sebe. Poslat ću vam pojedinosti elektronskom poštom nakon što ih još malo razradim. Zahvaljujem svima. Sastanak je završen."

Ekrani su se počeli gasiti jedan za drugim.

"Baš smo lukavi", rekao je Toby.

"Uvijek ih treba ostaviti u iščekivanju."

"Jesi li ozbiljno mislila ono o pametnoj koži?"

"I to treba razraditi, ali mislim da je izvedivo."

"Znaš", rekao je Toby, "matematički govoreći, L1 je prekretnica točka u kojoj krivulja mijenja pravac, više ne ide na dolje već se počinje uspinjati. Zato je to ravnotežna točka."

"Znam to, aha! Misliš da smo danas prošli kroz prekretnicu projekta?"

"Što ti misliš?"

"Mislim da trebaš obavijestiti novinare."

"Dobro. Što je sljedeće?"

23. HEATEROW

Ožujak 2040. nakon što je minuo još jedan sumoran Božić, a do oluje sa Sunca preostalo samo nešto malo više od dvije godine Miriam Grec odlučila je osobno posjetiti mjesto na kojem se gradio štit. A to je značilo njezin prvi odlazak u svemir.

Dok se vozila iz euroigle toga dana, savjest ju je pekla, ali je bila i uzbuđena, kao dijete koje je pobjeglo iz škole. Ali bio joj je potreban odmor; s tim bi se složili i njezini prijatelji i neprijatelji, pomislila je smrknuto.

Londonski Heatrow bio je zračna luka već puno stoljeće, a sada je bio i astrodrom. Stojeći na dugačkoj, ojačanoj pisti, obasjan vodenastom Sunčevom svjetlošću, astroplov je izgledao izuzetno lijep, pomislila je Miriam.

Boudicca je nalikovala na tanku iglu dugačku šezdesetak metara. Imala je uznemirujuće male lopatice na nosu i repu, pa su joj čak i glavna krila bila tek zdepaste delte povijene unatrag. Na vrhovima krila bile su postavljene debele, asimetrične gondole u kojima su se nalazili glavni raketni motori odnosno, djelovat će kao rakete tek u vakuumu svemira, dok će u Zemljinoj atmosferi usisavati zrak kao mlazni motori. Gornja površina letjelice sastojala se od jednoličnog omotača od bijele keramike, ali je zato donji dio bio obložen blistavom crnom pločom, štitnikom od zagrijavanja pri povratku. Načinjena je od materijala koji je bio daleki potomak termičke oplate koja je zadavala toliko nevolja slavnim nekadašnjim raketoplanima poput Challengera i Discoveryja. Unatoč pomoćnim vozilima koja su se sjatila oko njega i oblacima pare koji su kuljali iz rezervoara za kriogensko gorivo, astroplov je izgledao kao da potječe iz nekog potpuno nezemaljskog poretka stvaranja, odnosno kao da se tek nerado našao ovdje. Ali bio je to operativan brod zapravo, već svemirski veteran. Blistav trup bio je prošaran mlaznicama raketa za kontrolu visine oko kojih je površina bila izgrebena i puna plikova, a od čestih povrataka u atmosferu donja strana izgledala je kao spržena.

Letjelica je predstavljala britansku diku. Na jednoj strani repnog dijela stajao je, doduše, zvjezdani krug euroazijske zajednice, ali se zato na drugoj vijorila animirana britanska zastava, dok su se na krilima i boku nalazila znamenja kraljevskog ratnog zrakoplovstva podsjetnik da je ova svemirska ptica uvijek mogla biti pozvana u vojnu službu.

Projekt astroplova vodio je porijeklo iz pionirskih proučavanja u osamdesetim godinama dvadesetog stoljeća u tvrtkama kao što su British Aerospace i Rolls Royce, a preteče su mu bili Hotol i Skylon, ptice koje nikada nisu poletjele s papira. Proučavanja su oživljena u dvadesetim godina dvadeset prvog stoljeća kada su se pojavile nove tehnologije materijala i tipova motora, što je omogućilo da se sagradi flota komercijalnih astroplova za višestruko korištenje. Kad bi letjeli, Britanci su, naravno, bili nerazumno ponosni na svoje prelijepe, nove igračke. Izbor ženskog imena bio je posve na mjestu, pomislila je Miriam: ovaj astroplov bio je nesumnjivo najljepši proizvod britanskog aeronautičkog inženjerstva još od Spitfirea. No, s druge strane, nije baš bilo diplomatski ispravno odabrati premda je izabrano javnim referendumom ime keltske kraljice koja je porazila Rimljane, budući da je ovo bilo doba paneuroazijske sloge. Miriam se, doduše, pitala bi li drugoplasirani kandidat na referendumu bio iole prihvatljiviji: Margaret Thatcher...

U svakom slučaju, čak i u ovim danima ujedinjene Euroazije morali su se uvažavati arhaični nacionalni osjećaji tako dugo se izražavaju na konstruktivan način. Osim toga, kako ju je Nicolaus stalno podsjećao, ova godina, 2040, bila je izborna. Miriam je zato dopustila da je slikaju pred blistavim trupom dok se široko osmjehivala.

Malim dizalom dovezla se do ulaza u oblom trupu letjelice.

Našla se u skučenom odjeljku. Ako je u unutrašnjosti očekivala eleganciju koja bi bila u skladu s prelijepom vanjštinom, odmah se razočarala. Bilo je desetak sjedala nemaštovito raspoređenih u redove, nalik na ona iz prve klase kod dugolinijskih aviona ali ništa bolje od toga. Čak nije bilo ni prozora u trupu.

Pozdravio ju je visoki muškarac, vrlo uspravnog držanja, u odori euroazijske zrakoplovne kompanije i sa šiljastom kapom. Kosa mu je bila srebrnobijela, a vjerojatno je već bio u svojim kasnim sedamdesetim; ali imao je oštre, ugodne crte lica i bistre, plave oči, a progovorio je dubokim, baršunastim glasom. "Gospođo predsjednice vlade, zadovoljstvo mi je što vas mogu pozdraviti na našem letu. Ja sam kapetan John Purcell. Ugodna mi je dužnost brinuti se da vam putovanje do štita bude što udobnije. Molim vas da se smjestite. Kako ste jedini putnik, slobodno izaberite sjedalo..."

Miriam i Nicolaus sjeli su u dva susjedna reda kako bi imali više mjesta. Parsel im je pomogao da se vežu neugodno nezgrapnim pojasevima, a zatim ih je ponudio pićem. Miriam je uzela viski. Samo jednom se živi, pomislila je.

Nicolaus je odbio piće, pomalo zlovoljno. Miriam je upalo u oči da je takav već neko vrijeme. Zaključila je da, čak i u ovo vrijeme, svatko ima pravo biti nervozan pred putovanje u svemir. Ali to možda nije bilo sve. Sjetila se da je odlučila pokušati navesti ga da se malo otvori.

Nicolaus joj se sada obratio preko ramena. "Znaš, ovo me podsjeća na Concorde. Ista kombinacije blistave vanjštine i skučene putničke kabine."

"Jeste li ikad letjeli tim starim zrakoplovom, gospodine?", umiješao se Purcell. "Nisam", uzvratio je Nicolaus. "Samo sam bio u jednom muzejskom primjerku prije nekoliko godina."

"Je li to onaj iz muzeja ratnog zrakoplovstva u Duxfordu? Slučaj je htio da sam pilotirao upravo tim Concordom prije no što je povučen iz upotrebe početkom stoljeća. Bio sam pilot u starom British Airwaysu." Uputio je osmijeh Miriam, gotovo zavodnički, i pogladio srebrnu kosu. "Siguran sam da možete reći da sam prestar. Ali astroplov je posve drukčija ptica. Njime se, naravno, prevoze i ljudi, ali prvenstveno je namijenjen prijevozu tereta. U stvari, gotovo sva njegova masa otpada na gorivo."

"Je li?", upita je Miriam s prizvukom nervoze.

"Oh, da. Od tri stotine tona koliko ukupno teži, na koristan teret otpada samo dvadeset tona. A gotovo sve to gorivo iskoristit ćemo da se podignemo sa Zemlje." Pogledao ju je ispitivački. "Gospođo, uvjeren sam da vam je poslana brošura o našoj misiji. Jasno vam je da ćemo se iz svemira vratiti kao jedrilica, bez ikakve pomoći motora? Povratak na Zemlju pretpostavlja oslobađanje energije, ne njezino trošenje..."

Nije stigla ni otvoriti luksuznu brošuru, naravno, ali toliko joj je bilo poznato.

"Mi smo, zapravo, kao leteća bomba", rekao je Nicolaus. Čak i ako se uzme u obzir njegova nervoza, bilo je iznenađujuće da je rekao tako nešto, pomislila je Miriam.

Purcellove oči malo su se suzile. "Želim vjerovati, gospodine, da ipak nismo toliko glupi. A sada, ako mi dopustite, upoznao bih vas s uputama za izvanredne okolnosti..."

A pokazalo se da su prilično uznemirujuće. U slučaju gubitka tlaka, jedna mogućnost bila je da putnicu budu zatvoreni u vreću pod tlakom. Bili bi podjednako bespomoćni kao hrčak u plastičnoj kugli. Zamisao je bila da vas astronauti u svemirskim odijelima ručno prebace u spasilački brod.

Kapetan Purcell uputio im je umirujući smiješak iskusne osobe. "Gospođo predsjednice vlade, više ne postupamo prema našim putnicima kao prema djeci. Poduzete su sve mjere da budete sigurni, dakako. Mogu vas potanko upoznati s parametrima leta i opisati vam sva nastojanja naših inženjera da zatvore ono što nimalo romantično nazivaju 'prozor nepreživljavanja'. Ali ovaj astroplov još je nova tehnologija. Čovjek jednostavno vjerojatno 'kupi rizik', kako smo mi govorili svojevremeno a onda se zavali i uživa u letu."

Pripreme za polijetanje konačno su privedene kraju. Ogromni mekani ekrani visoke rezolucije prekrili su zidove i strop i zasjali dnevnom svjetlošću. Miriam se odjednom učinilo sjediti u otvorenom okviru i gleda dugačku perspektivu piste. Purcell je počeo i sam vezati pojase. "Molim vas da uživate u pogledu ili, ako to više volite, možemo zatamniti ekrane."

"Zar ne biste trebali biti u pilotskoj kabini?", upitala je Miriam.

Purcell je izgledao snuždeno. "Kakvoj pilotskoj kabini? Vremena su se, bojim se, promijenila, gospođo. Ja sam kapetan na ovom letu, ali Boudicca leti sama."

Sve je bilo pitanje ekonomičnosti i pouzdanosti; automatski upravljački sustav bilo je znatno jednostavnije ugraditi i održavati nego pilotsku kabinu. Stvar je samo u tome, pomislila je Miriam, što se ljudski instinkti protive tolikom prepuštanju života jednom stroju.

A onda, odjednom, kucnuo je trenutak polaska. Letjelica se zatresla kada su proradili veliki motori na krilima nevidljiva ruka potisnula je Miriam dublje u sjedalo i Boudicca je poput hitnutog koplja jurnula pistom.

"Ne brinite", Purcell je nadjačao buku motora. "Ubrzanje neće biti teže nego na toboganu. Zato me, vjerujem, i dalje drže u službi. Ako jedan starkelja kao što sam ja može preživjeti ovo, onda će sa svima sve biti u redu..."

Bez ikakve ceremonije Boudicca se propela i počela uspinjati put neba.

Ispod Miriam prostirao se London.

Orijentiravši se po blistavoj, kromiranoj traci rijeke, prepoznala je Westminster na oštroj okuci Temze, gdje ju je, prema predaji, Cezar prvi put prešao. Kako joj se vidokrug povećavao, ukazivao se sve veći urbani zastor Velikog Londona, kilometri i kilometri kuća i tvornica, beton i opeke. Pri svjetlosti proljetnog jutra prigradske avenije nalikovale su na cvjetne lijehe, pomislila je Miriam, ispunjene laticama boje crvene opeke koje su se sjajile na Suncu. Mogli ste vidjeti kako se ulice skupljaju u čvoriće, nekadašnja sela i farme. Prizor je sezao sve do Saxonsa koji je sada bio priključen glavnom urbanom području. Miriam je odrasla na francuskom selu i unatoč svojoj karijeri nikada nije zavoljela gradski život. Ali viđen iz zraka, London je stvarno bio prelijep, zaključila je a sve je bilo slučajno, jer nikakvim urbanističkim planom to nije bilo predviđeno.

Kako se nastavilo uspinjanje, vidjela je kako se iznad srca metropole uzdiže kostur velike kupole koja je trebala zaštititi slojeve i slojeve povijesti. Bilo joj je drago što je vidi, jer je odjednom osjetila plimu naklonosti prema raspršenom, bespomoćnom gradu koji se prostirao pod njom, kao i zov dužnosti da ga zaštiti od onoga što mu se spremalo.

London se uskoro izgubio u oblacima i izmaglici. Kada je pogledala naprijed, nebo je počelo mijenjati boju: duboko plavetnilo prelazilo je u crni zastor svemira.

24. VGP

Blistajući u svjetlosti koja je natapala svemir, Aurora 2 nesumnjivo je predstavljala veličanstven prizor. Ali bila je to složena, nezgrapna veličanstvenost, pomislila je Miriam. Za razliku od Boudicce, ovaj brod nije bio građen za ulaz u atmosferu bilo kojeg svijeta, čak ni Marsa, te stoga nije ni imao vitku, aerodinamičnu gracioznost astroplova.

Aurora je pomalo podsjećala na dobošastu bubnjarsku palicu mažoretkinja. Kralježnica broda bio je tanka trokutasta greda dugačka oko dvije stotine metara. Kada bi Aurora bila pod pogonom, najveće opterećenje trpjela je duž te kralježnice a upravo je tu ovaj krhki brod bio najjači, osnažen kosim potpornjima od umjetnog dijamanta izrađenog nanotehnologijom. Na jednom kraju kralježnice nalazili su se generatori energije, zajedno s jednim malim fuzijskim reaktorom, te raketni motor na ionski pogon čije je blago, ali postojanu ubrzanje odvezlo Auroru sve do Marsa i natrag. Loptasti spremnici za gorivo, antene i kompleks solarnih ćelija bili su razmješteni duž kralježnice. Na suprotnom kraju nalazila se nabrekla kupola u kojoj je boravila posada. Bile su tu prostorije u kojima se obitavalo, most, sustavi za održavanje života. Negdje unutra, optočeno spremnicima za vodu kao dodatnom zaštitom, nalazilo se malo, skučeno sklonište od oluje sa Sunca, debelih zidova, u koje se povukla posada kada ju je događaj od 9. lipnja 2037. zatekao u međuplanetnom prostoru.

A oko Aurore već je naveliko rastao štit koji će spasiti svijet; svjetlucava površina zavojito se prostirala poput paučine.

Autora je služila kao nastamba za smještaj radnika koji su se, stigavši ovdje sa Zemlje i Mjeseca, trudili provesti u djelo ovaj silni projekt. Bila je to otmjena sudbina za svaki brod, pomislila je Miriam. Ali bilo je predviđeno da Aurora kruži oko jednog drugog svijeta, a i bilo je nečeg neprikladnog u tome da se nađe usred prepleta skela. Miriam se zapitala jesu li umjetne inteligencije broda, maknute sa svog pravog zadatka, osjećale makar trunku žaljenja.

Boudicca je pristala uz prostorije za boravak na Aurori, spojivši se trbušnim dijelom za okrugli trup, poput moljca koji je sletio na naranču.

Miriam i Nicolausa dočekao je jedan astronaut, pukovnik Burton Tooke. Bud je imao na sebi radno odijelo, praktično i nedavno oprano i izglačano; bio je ukrašen astronautskim krilima, logoima misije i vojnim odličjima. Pružio je ruku i pomogao Miriam izaći iz tunela koji je spajao dvije letjelice. "Izgleda da dobro izlazite na kraj s nedostatkom gravitacije", uputio joj je kompliment.

"Oh, malo sam se koprcala po kabini Boudicce. Baš je bilo zabavno nakon prvih dvanaest sati."

"Mogu zamisliti. Mnoge pogodi svemirska bolest, ali većina se lako prebrodi."

To nije bio slučaj s Nicolausom, što je Miriam pružilo određeno mračno zadovoljstvo. Barem jednom, u tom metalnom mjehuru koji je plutao između svjetova, ona je bila ta koja se brinula o njemu.

Veći dio trajanja leta Miriam je provela radeći; uspjela je prilično postići, a čak nije bila ni jako umorna. Prepustila je zato kapetanu Purcellu da se pobrine oko njezine prtljage i prihvatila je Budov poziv da je povede u brzi obilazak. Pridružio im se i Nicolaus. Nalik na kakve svjetlucave ptice, na glavi i ramenu stajale su mu kamere; bio je odlučan ne propustiti nijednu priliku za snimanje.

Počeli su lebdjeti skučenim hodnicima Aurore. Ovaj brod bio je projektiran za svemir; na zidovima, stropu i podu pružali su se vodovi, cijevi i ploče koje su se mogle ukloniti, a rukohvati i ručke pomagali su vam da se lakše krećete u bestežinskom stanju; preljevi pastelnih boja olakšavali su vam snalaženje što je 'gore', a što 'dolje.' Bilo je teško suživjeti se s činjenicom da je ovaj neugledan radni prostor proputovao dobar komad puta kroz Sunčev sustav, sve do Marsa i natrag.

Iako su sustavi za recikliranje bili vrlo djelotvorni, u zraku se ipak osjećao gotovo lavlji zadah ljudi. Ali nikoga nisu sreli usput; posada je ili izbjegavala visoke posjetitelje ili je, što je bilo znatno vjerojatnije, negdje bila na poslu. Ovo se vrlo razlikovalo od njezinih uobičajenih službenih posjeta; bilo je čudnovato prisno, a Miriam uopće nisu nedostajala jata novinara i raznih znatiželjnika.

Stigli su do otvora koji je vodio na promatračke prostorije Aurore. Bud je gurnuo vrata i Sunčeva svjetlost razlila se po Miriaminom licu. No "panoramski prozor" bio je samo jedno okno od pojačanog perspeksa, znatno manje od prozora u njegovom uredu u euroigli. Ali kroz ovaj prozor jednom su se, nakratko, mogli izravno promatrati crveni kanjoni Marsa dok je sada gledao prema svemiru.

Vani su radovi bili u punom jeku. Mreža greda počinjala je tik ispod prozora, pružajući se u daljinu. Astronauti u svemirskim odijelima različitih boja mogli su se vidjeti na sve strane; kretali su se pomoću rukohvata i kablova ili malih potisnika na leđima. Već prvim pogledom obuhvatila je najmanje stotinu ljudi i isto toliko autonomnih strojeva s mnoštvom udova koje su se kretale kroz trodimenzionalni labirint skela obasjan Suncem. Prizor je bio vrlo upečatljiv, ali i složen i zbunjujući. "Recite mi što rade."

"Dobro." Bud je pokazao na jedno mjesto. "Tamo, u daljini, možete vidjeti tešku mehanizaciju kojom se grede stavljaju na mjesto."

"Izgledaju kao od stakla. Kostur štita?"

"Da. Mjesečevo staklo. Proširujemo konstrukciju spiralno oko Aurore, tako da središte gravitacije cijelog vepegea stalno ostaje u L1."

"Vepegea?", upitala je.

Bud kao da se posramio. "Štit. Mi astronauti koristimo akronime."

"A iza ovoga se krije..."

"Vepege, Veliki Glupi Predmet. To vam je ovdašnja šala."

Nicolaus je zakolutao očima.

"Nosive grede su proizvedene na Mjesecu kao montažni elementi. Ali ovdje pravimo samu kožu ne onu pametnu stvar koja dolazi sa Zemlje nego jednostavnu prizmatsku presvlaku kojom ćemo prekriti glavninu površine vepegea."

Pokazao je prstom u jednu astronautkinju koja se gombala s nekim nezgrapnim komadom opreme. Izgledalo je da se trudi izvaditi iz kutije ogroman balon u obliku neke životinje. Prizor je djelovao gotovo groteskno, ali Miriam je vodila računa o tome da zadrži ozbiljan izraz lica.

"Koristimo kao kalupe mylar na napuhavanje. Već samo njihovo projektiranje je umjetnost. Kada ga napuhavate, ne želite da se izobliči; mylar je vrlo tanka folija. Simuliramo zato njegovo ispuhavanje natrag u kutiju, kako bi se ravnomjerno raširio, bez zaplitanja ili pucanja razvlačenjem..."

Pustila ga je pričati. Bud se očito ponosio poslom koji se ovdje obavlja, suočavanjem s izazovima sredine u kojoj je i najjednostavniji zadatak, kao što je napuhavanje balona, pun zamki. A osim toga, onaj mali poklonik svemira u njoj volio je slušati o "dinamici razmještaja" i ostalom.

"A kad je kalup spreman", rekao je, pokazavši na jedno drugo mjesto gdje se radilo, "nanesemo foliju."

Jedan astronaut nadzirao je robota nezgrapnog izgleda koji se kretao duž konzole što se pružala ispred velikog napuhanog diska. Robot je koristio valjak da ravnomjerno nanese staklasti sloj po površini diska od mylara. Radeći lagano, robot je izgledao kao da ne radi ništa egzotičnije od običnog krečenja.

"Mylar se vadi iz tla u čvrstim blokovima", objasnio je Bud. "Da bi se dobila folija, zagrijete masu i izbacujete je kroz tople štrcaljke, čime dobivate vlakna. Pozitivno ih naelektrizirate, dok od površine na koju želite da ih nanesete napravite negativnu elektrodu; tako se polimerna vlakna razvlače poput karamelne mase, postajući stotinama puta tanja. Na Zemlji je to neizvodljivo; sila teže sve bi upropastila. Ali ovdje samo prskate, ispušete kalup i uklonite ga."

"Voljela bih da mi jedan od ovih robota oliči stan."

Nasmijao se, ali pomalo usiljeno; bilo joj je jasno da svi koji dođu ovdje izgovore sličnu šalu.

"Roboti, strojevi i procesi su svi u redu, ali srce ovog mjesta jesu ljudi", rekao je Bud, pogledavši je. "Ja dolazim iz jednog poljoprivrednog područja Iowe. Kao dječak, obožavao sam čitati priče o običnim radnicima, kakvi su bili moj otac i njegovi prijatelji, kako rade u svemiru i na Mjesecu. No tako neće biti, barem ne još dugo. Ovo je svemir, pogubna sredina, a posao koji se ovdje obavlja vrlo je stručan. Nijedan od ovih zamašćenih majmuna pred vama nema manje od doktorata. To nisu obični radnici. Ali imaju srce znate na što mislim? Rade dvadeset četiri sata dnevno sedam dana u tjednu da bi se posao obavio na vrijeme, a neki su ovdje već godinama. A bez srca ništa se ne bi postiglo, unatoč svim ovim spravama."

"Shvaćam", rekla je tiho. "Pukovniče, ovo je ostavilo snažan dojam na mene. Sada sam vrlo smirena."

Bilo je to iskreno rečeno. Siobhan joj je samo lijepe stvari rekla o Budu, ali Miriam je znala da su njih dvoje u vezi, a jedan od razloga što je došla ovdje bio je da ga sama procijeni. Sviđao joj se u svakom pogledu ovaj otvoren, sposoban američki zrakoplovac koji je imao tako ključnu ulogu po budućnost čovječanstva; laknulo joj je kada je shvatila da je projekt očito u vrlo sposobnim rukama.

Njezin euroazijski ponos, međutim, nikada joj neće dopustiti da to prizna predsjednici Alvarez.

"Nadam se da ću imati prilike upoznati se kasnije s vašim ljudima."

"To će im vrlo mnogo značiti."

"I meni. Neću se pretvarati da ovo nije prilika da se malo slikam; dakako da jeste. Ali kako god ispalo, ova čudovišna konstrukcija bit će moj legat. Odlučila sam doći vidjeti ga, kao i ljude koji ga podižu, prije nego me otjeraju."

Bud je smrknuto kimnuo glavom. "I mi pratimo ankete. Nisam mogao povjerovati koliko loše stojite." Udario je šakom o dlan. "Zašto nas nisu malo anketirali?"

Ovo ju je dirnulo. "Tako to biva, pukovniče. Ankete pokazuju da ljudi izrazito podržavaju projekt štita. Ali i vrlo im teško pada što se toliki novac neprekidno odlijeva s planeta u ovu veliku orbitalnu rupu bez dna. Žele štit, ali ne i da ga plaćaju a možda iza svega stoji nevoljkost da se suoče s prijetnjom oluje sa Sunca."

"Klasična kavanska psihologija", zabrundao je Nicolaus. "Suočeni s lošim vijestima, ljudi ih najprije poriču, a onda slijedi gnjev." "Potreban im je, znači, netko koga će okriviti?", upitao je Bud. "Tako nekako", rekla je Miriam. "A možda su u pravu. S gradnjom štita će se nastaviti, ma što bilo sa mnom; predaleko smo otišli da bi se sada nešto promijenilo. A što se mene tiče znate, Churchill je izgubio izbore odmah nakon što je dobio svjetski rat. Ljudi su procijenili da je obavio svoj posao. Možda će moj nasljednik uspjeti bolje od mene u naporima za olakšavanje svakodnevnog života ljudi." A možda su, zapitala se, ljudi osjetili koliko je iscrpljena, koliko ju je ovaj posao stajao i koliko je malo još mogla dati."

"Previše filozofiraš, Miriam", rekao je Nicolaus.

"Aha", rekao je Bud. "Izbori su raspisani u krajnje nevrijeme! Možda ih je trebalo odgoditi za dvije godine..."

"Ne", uzvratila je odlučno. "Oh, pretpostavljam da će po gradovima biti uvedeno izvanredno stanje prije no što se ovo završi. Ali demokracija je naše najveće blago. Ako je odbacimo kada nam zagusti, možda je nikada nećemo vratiti a onda ćemo završiti kao Kinezi."

Bud je promotrio postrance Nicolausa; bio je to potajan pogled čovjeka koji je navikao raditi u uvjetima povišenog stupnja sigurnosti. "Kad smo već kod toga kao što znate, držimo na oku Kineze odavde."

"Je li bilo novih lansiranja?"

"Kad je dan lijep, možete ih vidjeti i golim okom. Nemoguće je sakriti uzlijetanje raketa iz serije Dugi marš. Ali koliko god se trudili, ne možemo ih pratiti nakon lansiranja. Ni optički, ni radarski pokušali smo čak i laserskim zrakama."

"Tehnologija nevidljivosti?"

"Tako smatramo."

To je trajalo već godinama: opsežan i neprekidan program lansiranja u svemir negdje iz unutrašnjosti Kine, ogromna letjelica za letjelicom hitala je put svemirske tišine, prema nepoznatom odredištu. Miriam je neko vrijeme i sama radila na tome da se odgonetne što se zbiva; kineski premijer odbio je, međutim, otkriti joj bilo što, samo podigavši obojene obrve.

"U svakom slučaju, nama je svejedno."

"Možda", rekao je Bud. "Ali boli me pomisao da mi ovdje crkavamo od posla spasiti i njihovu mršavu stražnjicu. Oprostite mi na izrazu, gospođo."

"Ne smijete tako misliti. Sjetite se da kineski narod gotovo ništa ne zna o namjerama svojih vođa, a još manje ima kontrolu nad njima. Za te jadnike se trudite, a ne za one gerontokrate u Pekingu."

Nasmiješio se. "U pravu ste. Eto, zato bih glasovao za vas."

"Ali svakako..."

Pokazao je rukom. "Ako pogledate gore, vidjet ćete u čemu je stvar."

Morala se savinuti prema natrag da bi vidjela.

Ugledala je Zemlju. Bila je to plava lanterna koja je visjela točno naspram mjesta gdje se nalazilo Sunce. Miriam je bila milijun i po kilometara od doma, a odavde je Zemlja izgledala približno kao Mjesec viđen sa Zemlje. Globus je bio pun, naravno; Zemlja je uvijek bila puna iz točke L1.

Počivala je nisko iznad štita, a njezina blijedoplava svjetlost odražavala se od staklastog poda koji se pružao do već iščezavajuće dalekog obzora. Štit koji je nastajao tek je trebalo biti postavljen tako da mu lice bude okrenuto prema Suncu; to će se obaviti neposredno prije oluje.

Prizor je bio zadivljujuće lijep. Bilo je gotovo nemoguće povjerovati da su ljudi napravili ovu stvar, ovdje u dubinama svemira.

Osjetivši neodoljiv poriv, okrenula se prema svom tajniku za javnost. "Nicolause, pusti sad te vražje kamere. Moraš ovo vidjeti..."

Skupio se uz stražnju pregradu prostorije, a lice mu je bilo izobličeno od straha. Nikada ga još nije takvog vidjela. No, brzo se sabrao. Ona će se sjetiti ovog izraza opet kada se za tri dana Boudicca posljednji put bude spuštala na Zemlju.

Na izlazu iz promatračke palube Miriam je uočila pločicu od lunarnog stakla na kojoj je stajao na brzinu urezan natpis:

ARMAGEDON ODGOĐEN

ZAHVALJUJUĆI

AMERIČKIM ASTRONAUTSKIM INŽENJERSKIM JEDINICAMA

25. PIŠTOLJ KOJI SE PUŠI

Vraćajući se astroplovom u Zemljinu atmosferu, Nicolaus je sjeo pokraj Miriam. Izgledao je nekako krut i šutljiv otkako su napustili štit, a takav je uglavnom bio i dok su se nalazili gore.

Miriam se, naprotiv, osjećala dobro, iako je bila svjesna da je iscrpljena u nekom dubljem sloju. Udobno se smjestila. Mekani ekrani oko nje prikazivali su veliko, plavozeleno lice Zemlje, kao i ljubičasti sjaj koji je nastajao na prednjem dijelu Boudiccinih zdepastih krila kako su ponirali u sve gušći zrak. Ali nije se još osjećalo usporavanja; osjećala je jedino slabašne vibracije, jedva zamjetan tlak na prsima. Sve je bilo prelijepo i vrlo ugodno. "Poslije sedam dana provedenih u svemiru čarobno se osjećam", rekla je. "Mogla bih se naviknuti na to. Baš šteta što je gotovo."

"Sve mora jednom završiti."

Bilo je nekog čudnog prizvuka u Nicolausovom glasu. Pogledala ga je, ali iako mu je držanje i dalje bilo kruto, lice mu je djelovalo bezizražajno. Prigušeno zvonce za uzbunu zazvonilo joj se u glavi.

Pogledala je mimo Nicolausa niz uzak prolaz između sjedala prema kapetanu Purcellu koji već neko vrijeme nije davao glasa od sebe. Glava mu se njihala kao u lutke.

Istog trenutka je shvatila. "Što si to učinio, Nicolause?"

Siobhan je stigla do stana u Chelseu u pratnji Tobyja Pitta. Bilo je to obično mjesto, pomislila je, a i bio je običan ožujski dan. Ali žena koja im je otvorila vrata bila je sve drugo samo ne obična.

"Hvala vam što ste došli", rekla je Bisesa. Izgledala je umorna ali, prisjetila se Siobhan, na samo dvije godine do oluje sa Sunca svi su izgledali umorni.

Pošla je za Bisesom kroz kratak hodnik do dnevne sobe. Prostorija je, kao što se moglo očekivati, bila prenatrpana: trosjed koji je izgledao mek, nekoliko stolića na kojima su stajali časopisi i smotani mekani ekrani. Jedini skupi predmet bio je mekani zid namijenjen djeci. Siobhan je znala da je Bisesa udovica čija je jedanaestogodišnja kći jedinica Myra trenutno u školi. Tu je još stanovala jedna Bisesina rođaka, studentica bioetike, koja je trenutno radila u okviru programa konzervacije prije oluje sa Sunca; program je pokrenulo udruženje britanskih zooloških vrtova.

U odijelu i kravati, izvan svoje prirodne sredine u ovom domaćem ambijentu, Toby Pitt osjećao se neugodno. "Lijep vam je ovaj mekani zid", rekao je.

Bisesa je slegnula ramenima. "Već je pomalo zastario. Pravio je Myri društvo dok joj je mama bila na raznim vojnim dužnostima. Myru sada zanimaju druge stvari", dodala je tonom uobičajene majčinske gorčine. "A i ne uključujemo ga više tako često. Ima previše loših vijesti."

Siobhan je znala da je ovo rasprostranjena pojava. Danas je, međutim, mekani zid bio povezan s vladinim komunikacijskim kanalom i prikazivao je treperave slike Mihaila, Eugena i drugih, slike koje su u ovu dnevnu sobu stana u Chelseju stizale s Mjeseca i Zemljine staze.

Bisesa je izašla pripraviti kavu.

Toby se nagnuo prema Siobhan i rekao tiho: "I dalje mislim da je ovo pogrešno. Provjeravati teorije o djelovanju izvanzemaljaca na oluju sa Sunca ljudi postaju sve iracionalniji."

Siobhan je znala da je u pravu.

Već i sama najava oluje sa Sunca loše je djelovala na opće raspoloženje. A sada su i pripreme za nju počele sve više utjecati na živote ljudi. Divovski građevinski pothvati, kao što je izgradnja kupole, izazivali su ogromne prometne poteškoće. Po cijelom gradu su rutinski poslovi završavani navrat nanos ili odlagani, što je postajalo sve uočljivije; pročelja velikih javnih zgrada, na primjer, nisu više redovno obnavljana, tako da su djelovala sve oronulije. Veliki novac ulagao se u kupolu, a osim toga svi su, kako je izgledalo, pravili zalihe, tako da su u radnjama neprekidno vladale razne nestašice. Skorašnji ponovni razmah svjetskog terorizma i s posljednji val paranoje i sigurnosnih ograničenja samo su pogoršali prilike. Bilo je to vrijeme lake razdražljivosti i tjeskobe, doba koje su svi jedva čekali da ostave za sobom.

Sve velike agencije koje su se bavile emitiranjem vijesti izvještavale su o velikom padu gledanosti dok su pravi procvat doživljavale sintetičke serije koje su vam pružale priliku da se pravite kako vanjski svijet uopće ne postoji. Svjetske vođe bile su sve zabrinutije zbog mogućnosti da će se, ukoliko se i dalje budu nizale loše vijesti bilo koje vrste, ljudi jednostavno povući u domove sve dok ne bude osvanuo taj strašni 20. travanj 2042. i konačno označi kraj svim tim pričama.

"Ali", rekla je Siobhan polako, "što ako je Bisesa u pravu?" Bila je to slabašna, uznemirujuća mogućnost koja je upravljala njezinim aktivnostima još od onog dana kada se prvi put srela s Bisesom u Kraljevskom društvu, prije više od godinu dana; jedan mali dio energija koje su joj stajale na raspolaganju posvetila je razmatranju Bisesinih zamisli. "Ako je to istina, Toby, onda nam nema uzmaka, pa što košta da košta."

"Oprosti", uzvratio je brzo. "Imaš moju punu podršku. To dobro znaš. Jedino mi se oduvijek činilo da samo tražimo vraga time što dovodimo u vezu Bisesu 'oteli su me izvanzemaljci i zaljubila sam se u Aleksandra Velikog' Dutt i Eugena 'najveći um poslije Einsteina samo ako ga saslušate' Manglesa."

Usiljeno se osmjehnula. "Promatraj to s vedre strane!"

Bisesa se vratila, noseći kavu na poslužavniku.

"Ništa ne možeš napraviti, Miriam", rekao je Nicolaus; u glasu mu se osjećao stres. "Komunikacije u letjelici su isključene, a i ionako će nas uskoro obaviti plazma pri ulasku u atmosferu. Čak je i Aristotel nedostupan. Okolnost da je astroplov automatski samo je olakšala stvari. Uređaj radi s tajmerom osiguranim od neovlaštenog petljanja, a čak i kada bismo stigli do njega..."

Podigla je ruke. "Ne želim znati." Bacila je pogled na zidne mekane ekrane; sada su prikazivali sve izrazitiji sjaj koji je mijenjao boju od ružičaste prema bijeloj. Kao da se nalazi u ogromnoj žarulji, pomislila je. Mora li njezin život zaista završiti usred ovakve ljepote?

Potražila je bijes u sebi, ali našla je samo prazninu, određeno žaljenje. Poslije višegodišnjih napora bila je iz temelja iscrpljena, pomislila je, previše umorna da bi bila bijesna, čak i ovim povodom. A možda je smatrala da je nešto ovako neizbježno, na kraju. Ali željela je razumjeti.

"U čemu je stvar, Nicolause? Upoznat si s anketama bolje od mene. Za šest mjeseci ionako ne bih više bila nikakva prepreka. A ovo neće ni na koji način utjecati na projekt. Naprotiv, samo će ojačani odlučnost svih ljudi da se posao obavi do kraja."

"Jesi li sigurna?" Iscerio se stisnutih usana. "Ovo je prvorazredni udar, znaš. Ti si predsjednica vlade u najvećoj svjetskoj demokraciji. A još nitko nije oborio astroplov. Ako ovo poljulja povjerenje u letove u svemir, čak i malčice ako se ljudi na štitu počnu osvrtati oko sebe umjesto da se potpuno posvete poslu onda sam postigao svoj cilj."

"Ali nećeš poživjeti da se raduješ pobjedi, zar ne?" A neću ni ja... "Samo si jedan u dugom nizu bombaša samoubojica koji nimalo ne haje za živote drugih, niti za svoj vlastiti."

"Ne poznaješ me dovoljno dobro da bi me uvrijedila", uzvratio je hladno. "Čak iako sam proveo punih deset godina u tvojoj službi."

To je, naravno, bilo točno, pomislila je uz grižnju savjesti. Sjetila se odluke koju je donijela dok su se dizali prema štitu da navede Nicolausa da se malo otvori. Ali gore je toliko bila zaokupljena onim što ju je okruživalo da ga je potpuno izgubila iz vida. No, bi li uopće bilo nešto drukčije čak i da mu se posvetila? Možda je baš bilo dobro, pomislila je morbidno, što neće dovoljno poživjeti da se pozabavi takvim pitanjima.

"Reci mi zašto, Nicolause. Mislim da mi toliko duguješ."

Glas mu se povisio od napetosti. "Žrtvujem život za Ela, Jedinog Istinskog Boga." Time joj je bilo sve rečeno.

Siobhan je prešla pogledom po licima na Bisesinom mekanom zidu. "Svi su tu? Možete li nas vidjeti?"

Uslijedile su potvrde uz uobičajeno neugodno kašnjenje zbog ograničene brzine svjetlosti.

"Nema potrebe za predstavljanjem niti za formalnostima. Tko želi početi, Eugene?"

Kada su njezine riječi stigle do Mjeseca, Eugen se uočljivo trgao, kao da mu je pažnja bila zaokupljena nečim drugim. "Dobro", rekao je. "Najprije mali uvod. Upoznati ste s mojim radom o Suncu, dakako." Sredina mekanog zida ispunila se slikom Sunca koje je odmah postalo prozirno, otkrivši unutrašnje slojeve. Srce Sunca, jezgra u kojoj se odigravala fuzija zvijezda u zvijezdi sjalo je tamnocrveno. Bilo je prošarano mrežom tamnih i svijetlih pruga, dinamičnih, nepostojanih, stalno promjenjivih. U kutu je stajao kalendar, pokazujući današnji datum, u ožujku 2040. "Ove oscilacije dovest će u bliskoj budućnosti do katastrofalnog izbacivanja energije iz Sunca", rekao je Eugen.

Nehajnim pokretom pustio je model naprijed kroz vrijeme sve dok slika nije iznenada buknula.

Siobhan je osjetila kako se Toby trgao. "Stvarno mu nije jasno kako djeluje na nas, zar ne?", promrmljao je. "Ponekad me ovaj momak plaši više od samog Sunca."

"Ali koristan je", uzvratila mu je šapatom Siobhan.

"Prema tome", nastavio je Eugen, "projekcija u budućnost je stabilna, sigurna. Suočio sam se, međutim, s više poteškoća pri projekciji u prošlost. Ne postoji ništa u standardnim modelima unutrašnjosti zvijezda što bi ovdje poslužilo kao putokaz. Počeo sam pretpostavljati da je neki pojedinačni, nagli događaj doveo do ovog anomalnog stanja anomalija iza anomalije. Ali namučio sam se dok to nisam pretvorio u model. Razgovori s poručnicom Dutt, s kojom me je upoznala profesorica McGorran, bili su mi novi putokaz."

"Što sam ti rekla?", promrmljala je Siobhan Tobyju.

"Mislim da bi najbolje bilo da nam to pokažeš, sinko", javio se Mihail.

Eugen je osorno kimnuo glavom i dodirnuo mekani ekran izvan kadra.

Kalendar je počeo odbrojavati unatrag, prateći rekonstrukciju događaja u prošlost. Valni oblici prelazili su preko lica jezgre, a pojedinosti su se pojavljivale u bočnim okvirima: frekvencije, faze, amplitude, popis raspodjele energije između osnovnih načina vibriranja. Kako su interferencije, nelinearnosti i drugi činioci utjecali na trodimenzionalne valove, tok energije iz jezgra rastao je i opadao.

"Eugenov model izuzetno je dobar", javio je Mihail. "Uspjeli smo prepoznati mnoge ovakve anomalije s rezonantnim vršcima kao neke poznate solarne događaje iz povijesti: malo ledeno doba, oluja iz 1859..."

Siobhan se bavila proučavanje širenja valova u ranom svemiru i lako je shvatila koliko je ovaj znanstveni rad kvalitetno napravljen. "Ako se pokaže da je makar i približno u pravu", rekla je Tobyju, "bit će to jedna od najboljih znanstvenih analiza koju sam ikada vidjela."

"Najveći um poslije Einsteina", uzvratio je Toby suho.

Stvari su se sada promijenile na ekranu. Oscilacije su postale izrazitije. Siobhan je stekla dojam da se energija okuplja na jednom mjestu.

Odjednom, blistavo čvorište svjetlosti niklo je iz jezgra, nalik na sablasnu zoru unutar tijela samog Sunca. Čim je čvorište izašlo iz jezgre, oscilacije su posve prestale.

Eugen je zaustavio projekciju, ostavivši točku svjetlosti na rubu jezgre, dakle još uvijek duboko ispod gornjih slojeva Sunca. "U ovoj točki, moj model anomalije jezgre prelazi u novu rutinu kojom se projicira ponašanje inertne radijacijske zone koja obavija jezgru i..."

Siobhan se nagnula naprijed. "Stani, Eugene. Što je ta stvar?"

Eugen je žmirnuo. "Koncentracija mase", rekao je, kao da je posrijedi nešto očito. Prikazao je grafikon gustoće. "U ovom trenutku masa određena s pogreškom od tri standardne devijacije središta gravitacije iznosi deset na dvadeset osmu kilograma."

Obavila je brzo računanje u glavi. "To je oko pet Jupiterovih masa."

Eugen ju je pogledao kao da je iznenađen potrebom da se to što je rekao prevede na tako djetinjaste mjere. "Da, približno." Opet je pustio animaciju. Žarka gruda materije sunula je iz srca Sunca i počela se probijati kroz gornje slojeve. Kako se uzdizala, Siobhan je primijetila poremećaje nalik na mreškanja koja teku u čvorište mase, sjajni rep gotovo nalik na kometni koji je išao ispred grude na putu prema površini. Ali gledala je projekciju unatrag, prisjetila se. U stvarnosti, ova gruda materije uletjela je u Sunce, ostavljajući za sobom turbulentnu brazdu, a silni valovi dodali su energiju i masu prenapregnutom tijelu Sunca.

"Tako je, znači, prorezana radijacijska zona", rekla je.

"Točno", rekao je Mihail. "Eugenov model je elegantan: jedan uzrok koji objašnjava mnoge posljedice." Čvorište mase nastavilo se probijati van kroz Sunce, da bi konačno stiglo do površine i izašlo kroz fotosferu. Eugen je opet zaustavio animaciju. Siobhan je uočila da je točka izlaska blizu Sunčevog ekvatora.

Na kalendaru je stajao jedan datum iz 4. godine prije nove ere.

"Evo trenutka udara", rekao je Eugen. "Masa je ovdje bila deset na..." Pogledao je Siobhan. "Oko petnaest Jupiterovih. Kako je tijelo poniralo u unutrašnjost Sunca, gubilo je, naravno, vanjske omotače, ali pet Jupiterovih masa stiglo je do jezgra." "Petnaest Jupitera", ponovio je Toby Pitt. "Bio je to planet, jedan jovijanski planet, i to veliki. A pao je u Sunce prije dvije tisuće godina. Je li to to što nam želiš reći?"

"Ne baš to", uzvratio je Eugen. Opet je dodirnuo mekani ekran i slika se odjednom promijenila. Sunce je sada bilo svjetla točkica na sredini tamnog ekrana, a planetne staze bile su naznačene sjajnim krugovima. "Napravio sam odavde još jednu ekstrapolaciju, koristeći klasično njutnovsko računanje staze. Relativistička odstupanja nisu bitna sve dok tijelo nije prošlo Merkurovu stazu, no čak i tada su posve mala..."

Znajući gdje je i kojom brzinom udario ovaj golemi jovijanski planet u Sunce, Eugen je izračunao projekciju unatrag, na temelju Newtonovog zakona gravitacije, kako bi dobio stazu kojom se tijelo gibalo na putu do točke sudara. Sjajna linija pojavila se iz Sunca i presjekla staze svih planeta, napustila Sunčev sustav i izašla iz okvira ekrana. Bila je tek blago savinuta, gotovo pravocrtna, zapazila je Siobhan. "Ne shvaćam", rekao je Toby. "Zašto misliš da nije pao u Sunce?"

"Zato što je staza hiperbolična", rekla je brzo Siobhan. "Toby, brzina jovijanca bila je veća od druge svemirske brzine za Sunce."

"Nije pao u Sunce", objasnio je smrknuto Mihail. "Ispaljen je u njega."

Tobyjeva usta otvorila su se pa zatvorila.

Bisesa uopće nije izgledala iznenađena.

Poklonici Jednog Boga javili su se kao svojevrsna reakcija na dobroćudni pokret oikumena. Fundamentalisti tri velike svjetske vjere, judaizma, kršćanstva i islama, pozvali su se na svoje zajedničke korijene. Ujedinili su se pod zastavom starozavjetnog Boga Abrahama, Isaaca i Jakova: Jehove, za koga se smatralo da potječe od još starijeg božanstva znanog El, boga Kanaanita.

El je bio bog koji se miješa u sve, svirep, pristran i ubitačan plemenski bog. Krajem dvadesetih godina dvadeset prvog stoljeća njegov prvi čin, izveden rukom suvremenih sljedbenika, bilo je uništenje Kupole Kamena. Fanatici u samoubilačkom zanosu ispalili su nuklearnu granatu kojom su zbrisali mjesto od jedinstvenog značaja barem za dvije od njihove tri prepletene vjere. Miriam se sjetila da je Bud Tooke sudjelovao u raščišćavanju ruševina.

"Nicolause, zašto želiš onemogućiti radove na štitu? Bio si od početka uz mene. Zar ne vidiš koliko je on važan?"

"Ako Bog želi da nas uništi plamen oluje sa Sunca, neka bude volja Njegova. A ako odluči da nas spasi, neka isto bude volja Njegova. Nije na nama da osporavamo Njegovu vlast nad nama ovom čudovišnom tvorevinom..."

"Oh, pusti to", prekinula ga je ljutito. "Čula sam već tu priču. Babilonska kula u svemiru, a? A ti ćeš je srušiti. Vrlo razočaravajuće i vrlo banalno!"

"Miriam, više me ne pogađa tvoje izrugivanje. Našao sam vjeru", rekao je.

U tome je bio problem, shvatila je.

Nicolaus nije bio jedini koji se preobratio. Sve velike vjere, sekte i kultovi širom svijeta počele su dobivati sve više pristalica poslije 9. lipnja. Moglo se očekivati okretanje Bogu pred nadolazećom katastrofom ali postojala je teorija, koja joj je u potaji priopćena i koja je još bila proturječna, da pojačana aktivnost Sunca izaziva religijske porive u ljudima. Opsežne elektromagnetne energije koje su zapljuskivale planet poslije 9. lipnja izazivale su, kako je izgledalo, tanahne promjene u složenim bioelektričnim poljima ljudskog mozga, baš kao i u strujnoj mreži i kompjuterskim čipovima.

Ako je to točno ako je poremećaj na Suncu izazvao, preko dugačkog i složenog uzročnoposljedičnog lanca, pogubnu ideološku odlučnost u umu Miriaminog najbližeg suradnika da je ubije kakva će to ironija biti. "Ako Bog postoji, vjerojatno se sada smije", rekla je mračno.

"Što si rekla?"

"Nema veze." Nešto joj je palo na um tog trenutka. "Nicolause gdje ćemo pasti?"

Hladno se osmjehnuo. "Na Rim."

"Možemo li znati", upitala je Siobhan, "odakle je došao taj razbojnički planet?" Nije dolazio iz Sunčevog sustava, naravno; gibao se prebrzo da bi ga Sunce slučajno zarobilo. Eugen je opet pustio projekciju i staza jovijanca nastavila se prema dalekim zvijezdama. Počeo je navoditi nebeske koordinate, ali Siobhan ga je prekinula i okrenula se prema Mihailu. "Možemo li to dobiti na običnom ljudskom jeziku?"

"Orao", rekao je Mihail. "Stigao je iz zviježđa Orla." Ovo zviježđe nalazilo se blizu nebeskog ekvatora; promatrano sa Zemlje, izgledalo je da ravnina Galaktike prolazi kroz njega. "U stvari, profesorice McGorran, poznato nam je da je ovaj objekt morao stići iz sustava zvijezde Altair." Altair je najsjajnija zvijezda u Orlu. Od Zemlje je udaljena oko šesnaest svjetlosnih godina.

"Mihaile", obazrivo je rekao Eugene, "mislim da to ne bi trebalo spominjati. Projekcija postaje nepouzdana na toj udaljenosti. Margina pogreške..."

"Mladiću moj", prekinuo ga je smrknuto Mihail, "ovo nije pravi trenutak za skromnost. Profesorice, izgleda da Eugenova jovijanska lutalica potječe iz staze oko Altaira. Izbačena je poslije niza bliskih susreta pokraj drugih svjetova u tom sustavu, a koja se mogu vidjeti našim teleskopima za otkrivanje planeta. Pojedinosti su, dakako, još nedovoljno jasne, ali očekujemo da ćemo ih poboljšati."

"I bačena je prema nama", rekla je Siobhan.

Toby se povukao za nos. "Izgleda fantastično."

"Rekonstrukcija je vrlo vjerodostojna", dodao je brzo Mihail. "Provjerili smo sve na temelju podataka iz raznih izvora i nizom međusobno nezavisnih metoda. Osobno sam ispitao sve Eugenove proračune. Sve je vrlo stručno."

Bisesa je sve to slušala bez ikakvog komentara.

"U redu", rekao je Toby. "Planet razbojnik pada u Sunce. To je izuzetna pojava, ali ne i bez premca. Sjetite se kometa ShoemackerLevy koji je pao na Jupiter devedesetih godina prošlog stoljeća. I uz dužno poštovanje kakve sve to veze ima s poručnicom Dutt i njezinim teorijama o intervenciji izvanzemaljaca?"

"Jesi li toliko blesav", osorno će Eugen, "da ne može vidjeti?"

Toby se malo zavalio. "Slušaj ti..."

Siobhan ga je uhvatila za ruku. "Ispričaj nam priču do kraja, Eugene. Korak po korak."

Bilo je uočljivo da se Eugen trudi sačuvati strpljenje. "Imate li vi uopće predodžbu o tome koliko je malo vjerojatan ovaj slijed događaja? Točno je, ima planeta lutalica, nastalih nezavisno od zvijezda ili izbačenih iz zvjezdanih sustava. Točno je, može se dogoditi da takvi planeti prijeđu put između dva zvjezdana sustava. Ali ipak, krajnje je nevjerojatan. Galaktika je prazna. Usporedbe radi, zvijezde su poput zrnaca pijeska koje razdvajaju kilometri praznine. Procjenjujem vjerojatnost da se jedan ovakav planet pojavi u blizini našeg Sunčevog sustava na jedan prema stotinu tisuća.

A ovaj jovijanac nije nam se samo tek približio nije samo pao u blizinu Sunca udario je ravno na našu zvijezdu, gibajući se stazom koja ga je odvela ravno u središte Sunčeve mase." Nasmijao se, ne shvaćajući kako to oni ne shvaćaju. "Vjerojatnost za tako nešto besmisleno je malena. Nikakvo prirodno objašnjenje nije moguće."

Mihail je klimnuo glavom. "Ovisno o okolnostima, možda, ali ipak... Oduvijek sam smatrao da je Sherlock Holmes to dobro rekao. 'Kada odstranite sve što je nemoguće, ono što vam preostane, koliko god bilo nevjerojatno, vjerojatno je točno.'"

"Netko je to učinio", rekao je Toby polako. "To želiš reći. Netko je namjerno ispalio planet, velikog, debelog jovijanca, na naše Sunce. Pogodio nas je Božji metak."

"Oh, mislim da to nema veze s Bogom", rekla je odrješito Bisesa pa ustala. "Želite li još kave?"

"Nicolause cilj ti je Vatikan?" Ali razaranje će biti znatno šire. Astroplov koji se vraća sa staze sadrži mnogo kinetičke energije: vječni grad doživjet će udar ravan maloj atomskoj bombi. Do sada joj se nije plakalo, ali suze su joj odjednom ispunile oči: ne zbog nje same nego zbog skorašnjeg uništenja. "Oh, Nicolause, kakva šteta! Kakva užasna..."

A onda je bomba eksplodirala. Djelovalo je to kao udar u leđa.

Još je neko vrijeme bila svjesna. Čak je mogla i disati. Kabina je izdržala, a sustavi su davali sve od sebe da je zaštite. Ali osjećala je kako se prevrće, a čudovišna gravitacija prikovala ju je za sjedalo. Ništa nije mogla čuti; prasak ju je potpuno oglušio premda je to sada bilo svejedno.

Padala je kroz nebo, pretpostavljala je, vezana za komad olupine izbačen iz plamene kugle visoko iznad Rima.

I dalje nije osjećala ni ljutnju ni strah. Obuzela ju je jedino tuga što neće vidjeti završetak najvećeg pothvata u svome životu. Tuga što se ne može oprostiti se od onih koje je voljela.

Ali bila je umorna, pomislila je. Vrlo umorna. Sada je na drugima da privedu stvar kraju.

U posljednjem trenu osjetila je dodir neke ruke na svojoj: Nicolausov posljednji ljudski čin. Čvrsto ju je stisnula. A onda, kada je okretanje posve poludjelo, oko nje je sve utonulo u tamu.

ČETVRTI DIO

PERTURBACIJA

26. ALTAIR

Zvijezda zvana Altair toliko je daleko da je svjetlosti potrebno više od šesnaest godina da prijeđe put između nje i Zemlje. Pa ipak, Altair je razmjerno susjedna zvijezda; samo nekoliko desetaka drugih zvijezda je Suncu bliže.

Altair je stabilna zvijezda, ali veća od Sunca. Njezina površina, temperature dvostruko veće od Sunčeve, sjaji bijelim sjajem, bez imalo primjesa žutog, što karakteristično za našu matičnu zvijezdu, a šalje deset puta više energije prema svom raštrkanom jatu planeta.

Među tim planetima ima šest velikih jovijanskih planeta, od kojih samo jedan nije veći od Jupitera. Svi su oni nastali blizu matične zvijezde na eliptičnim stazama, kružeći oko nje poput jata čudovišnih ptica. Ali tijekom vremena, ovi divovski plinoviti planeti utjecali su jedni na druge snažnim gravitacijskim poljima te se postupno udaljavali. Većina ih se stabilizirala na pravilnim kružnim stazama. Složeni fizički i kemijski procesi djelovali su u dubokim, toplim njedrima planeta i u miru eona na nekima od njih rodio se život.

No, jedan planet se razlikovao.

To nabreklo čudovište, petnaest puta veće od Jupitera, baš nije imalo sreće u međudjelovanju s ostalim planetima. Izbačeno je daleko iz matičnog sustava, izduženom eliptičnom stazom čija je najdalja točka bila u studenom području kometa. Divu je trebalo više milijuna godina da jednom prođe cijelom svojom stazom te je tako svakih nekoliko megagodina Altair ovu zbijenu obitelj malenih, Zemlji sličnih, unutarnjih planeta uznemirivala divovska lutalica koja ih je posjećivala iz svemirskih dubina. Gravitacija ovog uljeza remetila je postojan poredak svjetova koji su mogli biti plodni poput Zemlje. I ne samo to, nego je i prolazak lutalice kroz Altairove široke pojaseve kometa i asteroida izazivao pravi kameni pljusak u unutarnjem dijelu sustava. Na svjetovima Altaira udari poput onih koji su zbrisali dinosauruse na Zemlji bili su posve uobičajeni: događali su se stotinu puta češće.

Ovaj proces razaranja mogao je ići u raznim pravcima. Dugoročno gledajući, jovijanska lutalica mogla je uništiti male svjetove. Ili se mogla i sama sudariti s nekim drugim jovijancem, što bi bio kraj za oba planeta. Ili bi, što je bilo najvjerojatnije, ovaj ćudljivi uljez potpuno napustio Altairov sustav, vjerojatno pod utjecajem neke zvijezde u prolazu, nastavivši se samostalno kretati međuzvjezdanim prostorom.

Ali tada se dogodila intervencija.

Najznačajniji pojedinačni događaj u razvoju Zemlje bio je siloviti sudar koji je razbio protoZemlju na dva svijeta, Zemlju i Mjesec. Tijekom nekoliko dana sjaj razorenog planeta bio je toliko snažan da se mogao vidjeti s udaljenosti od stotinu svjetlosnih godina.

Oni koji su promatrali imali su oči osjetljive na boje za koje na ljudskim jezicima ne postoje riječi. Ali ipak su promatrali: promatrali su sve i svuda, strpljivo, neumorno. I vidjeli su Zemljin silovit porod.

Promatrali su i ono što je zatim uslijedilo: stvaranje oceana od vode koju su donijeli kometi, kratko razdoblje kemijskog vrenja, iznenađujuće brz uspon jednostavnih oblika života, nešto sporiji napredak prema složenijim oblicima i konačno osvit inteligencije. Bila je to poznata priča u općim crtama, jedino su se pojedinosti razlikovale od svijeta do svijeta.

Ali oni koji su promatrali nisu u ovome vidjeli "napredak".

U nekoj davnoj konklavi, na razinama rasprave koju nijedan ljudski um ne bi mogao pojmiti i unatoč nekim neslaganjima donijeta je najteža odluka.

A onda je izabrano oružje.

Sredstvo za sterilizaciju.

Kako možete pokrenuti planet? Ima mnogo načina, ali metoda primijenjena u sustavu Altaira bila je posve u okvirima ljudske sposobnosti razumijevanja.

Korisnom se pokazala upravo činjenica da je jovijanska lutalica izazivala poremećaje. Još od sedamdesetih godina dvadesetog stoljeća inženjeri na Zemlji koristili su gravitacijske "praćke" za dodatno ubrzanje svojih međuplanetnih sondama. Sonde tipa Voyager, na primjer, mogle su se "odbiti" od Jupiterovog gravitacijskog bunara i, poput pingpong loptice koja se odbija o vjetrobransko staklo teškoga kamiona na osamnaest kotača, ako osigurate odgovarajuće kutove, letjelica bi bila gurnuta dalje uz znatno povećanu brzinu. Svemirski inženjeri postali su stručnjaci za ovu tehniku, pronalazeći načine za sve složenije lance izbačaja iz praćke; na ovaj način zahvaćali su iz skladišta energije i kutnog momenta solarnog sustava, čime se smanjivala količina raketnog goriva neophodnog za svemirski let.

Kako je Jupiter deset bilijuna bilijuna puta masivniji od Voyagera, ovakvi susreti praktično nisu imali nikakav utjecaj na planet. Ali da se neki svijet ravan po masi Jupiteru kretao Voyagerovom stazom, oba planeta odletjela bi u novim pravcima. To je, dakle, bilo načelo: upotrijebiti gravitacijsku praćku za pomicanje svjetova. Pojedinačni poticaj bilo je teško izvesti, a i štetno, budući da bi se time previše energije rasulo na plimna rastezanja. Ali mogao se upotrijebiti roj asteroida da se pokrene znatno veća masa planeta bez ovakvih neželjenih posljedica.

A još manje stijene mogle su se iskoristiti da se skrenu asteroidi. Izvela bi se, tako, cijela hijerarhija susreta; veličine bi bile najmanje kod prvog skretanja poput oblutka bačenog u jezerce ali bi ono dovelo do niza sve većih poremećaja. Od pomoći je bilo to što je mehanika višečlanih gravitacijskih sustava po svojoj prirodi kaotična, te tako osjetljiva na male poremećaje.

Bilo je potrebno pažljivo planiranje, dakako, da se ovaj karambolski hitac uputi kako treba. Ali sve je to bilo samo pitanje nebeske mehanike. Hitac je uz to bilo vrlo djelotvoran, uz najmanje osipanje energije. Na one koji su držali do ekonomičnosti, ova elegantnost djelovala je naročito upečatljivo. I tako, oblutak bi izbačen.

Bilo je potrebno tisuću godina da kaskada međudjelovanja izbaci jovijanca iz izdužene staze: više neće remetiti krhke unutrašnje svjetove Altaira. Još tisuću godina bilo je potrebno da jovijanac prevali svemirski ponor koji je razdvajao dva zvjezdana zrnca pijeska. Ali to nikoga nije uznemirivalo. Ovo je bila dugoročna igra.

Nakon što je posao obavljen, pozornost se usmjerila na drugu stranu. Oni koji su izveli intervenciju pratit će njen učinak; smatrali su da im je to sumorna dužnost. Ali bilo je dovoljno vremena da se spreme za to.

Na Zemlji, ljudi su dizali zigurate u slavu svome Suncu za koje su i dalje vjerovali da je bog. Ali sudbina im je već bila zapečaćena. Ili su barem tako mislili oni koji su pokrenuli sterilizator.

27. LIMENI POKLOPAC

Siobhan se dogovorila s Bisesom da se vide u London Arku, starom zoološkom vrtu u Regent's Parku.

Morala se prvo vratiti iz Liverpoola. Otišla je tamo da bi se vidjela s novim predsjednikom Euroazije u njegovom bunkeru, kako su ga svi zvali, ogromnom, novom, podzemnom središtu vlade, ugrađenom što je izazvalo negodovanja u tešku betonsku kriptu velike rimske katedrale staroga grada.

Vozeći se autoputom Ml, Siobhan je naišla na prvu blokadu čim je prošla St. Albans, dobrih trideset kilometara od središnjeg Londona. Povratak je već trajao osam sati. Prije dvije godine, u brzim pametnim vozilima i bez ograničenja brzine, putovanje bi potrajalo samo tri sata. Ali London je u međuvremenu pretvoren u tvrđavu.

Ovog toplog rujanskoga dana 2041. niz kordona razmješten je oko prijestolnice. Prva crta obrane bile su prepreke od cestovnih betonskih blokova, bodljikave žice i zapreka za tenkove, koje su se pružale od Portsmoutha na južnoj obali, preko Readinga i Watforda, pa sve do Chelmsforda na istočnoj obali. Mornarica je podjednako pažljivo držala pod nadzorom pristup s mora i rijeke, a ratno zrakoplovstvo neprekidno je ophodilo zračnim prostorom. Već na prvoj provjeri Siobhan je morala pun sat čekati u redu da joj se skeniraju identifikacijski štit, zjenice i čip u vozilu: i dalje je bila pod zaštitom predsjednika vlade, ali nitko nije mogao ući bez temeljite provjere u ovim sve paranoidnijim vremenima.

Moralo je tako biti. Na samo sedam mjeseci do oluje, problem izbjeglica iz manjih gradova i sa sela više nije bio zanemariv. London je bio britansko središte gravitacije od 1066. godine, kada je normanski osvajač okrutno zagospodario starim saksonskim carstvom iz svog novog Tornja. Svi su znali da će u posljednjim danima prema Londonu pohrliti polovica pučanstva južne Engleske, kao da su povučeni u veliki slivnik. Zato i ove mnogostruke prepreke.

Dok je čekala u redu, Siobhan je primijetila stup gustog crnog dima koji se dizao iznad St. Albansa. Aristotel joj je rekao da je to od velike lomače, središta pomamne zabave organizirane na mjestu gdje se davno uzdizao rimski grad Verulamijum. Kako se oluja približavala, većina ljudi nastavila se ponašati prilično razumno, na veliko olakšanje vlasti. Ali bilo je i onih koji su mračno nazivali sebe "gospodarima posljednjih dana" koji su se veselili i zabavljali kao da su stvarno vjerovali u to.

Vatra u St. Albansu bila je zapaljena protiv svih zakona o ekološkoj zaštiti, naravno, ali mnogi nisu više brinuli za njih; ionako će sve za sedam mjeseci biti spaljeno. Isto se događalo i na širem području; izvori nafte i plinska polja nemilice su trošeni, a štetne tvari nehajno su odbacivane u zrak i mora.

Zamrznuti spavači bili su još jedan simptom općeg ludila.

U Liverpoolu je podnijela izvješće o rasprostranjenosti nove manije u Sjedinjenim Državama za "hibernakulima" velikim podzemnim trezorima u kojima su bogataši spremali svoje kriogenske kovčege. Ove izbjeglice iz stvarnosti tražile su uzmak pred olujom sa Sunca u boljoj budućnosti. Hibernakuli su postajali sve popularniji unatoč upozorenjima liječnika da postupak zamrzavanja nije usavršen a uz to nitko nije mogao jamčiti postojanu opskrbu električnom energijom tijekom oluje, tako da se sve moglo završiti neplaniranim odmrzavanjem. No, čak i da je sustav djelovao u tehničkom pogledu, bilo je potpuno nemoralno pobjeći iz sadašnjosti i prepustiti ostalima da sve srede, a zatim se vratiti na gotovo kada sve protutnji. "Krionauti" svakako neće biti dobro došli, čak i u optimalnom scenariju. A Siobhan je mračno slutila da će, ako dođe do najgoreg i civilizacija se raspadne unatoč zaštiti štita, preživjeli iskoristiti hibernakule kao izvor mesa koje samo treba odmrznuti...

Ovakve lude zamisli zaokupljale su pozornost medija, ali srećom još nisu uzele maha. Iako su ovi posljednji dani vidjeli mnogo gluposti i pokvarenosti, bilo je također i primjera dostojanstva. Više je bilo onih koji su nastojali spasiti ono do čega im je bilo stalo nego takvih koji su uništavali, obuzeti završnom ludošću; na projektima kao što je bila londonska kupola radilo je mnogo dobrovoljaca. Mnogi su se, što se moglo predvidjeti, okretali religiji i u njoj tražili utjehu, ali malo je bilo fanatika poput onih koji su ubili Miriam Grec. Molili su se svojim bogovima tiho i dostojanstveno, u jednostavnoj ljepoti katedrala, džamija i hramova, ili jednostavno u osami svojih srca.

U međuvremenu, romantična britkost skorašnjeg kraja dovela je do procvata umjetnosti; književna, slikarska, kiparska i glazbena dijela izuzetne snage nastajala su diljem svijeta. Bilo je to vrijeme elegija.

Ali mnogi ljudi, izgledalo je, suočavali su se s mračnom budućnošću intimnijom tugom. Diljem svijeta, broj stanovnika je opadao. Značajno se povećao broj samoubojica, ali još su poraznije bile vijesti da je stopa rađanja pala gotovo na nulu. Ovo nije bilo vrijeme da se djeca donose na svijet: neke vjerske vođe isticale su da je grijeh sada začeti dijete, jer dijete koje nije rođeno ne može ni patiti.

Ali ovo smanjenje populacije bilo je beznačajno u usporedbi s onim što je čekalo čovječanstvo na dan oluje sa Sunca. Sve je, naravno, ovisilo o štitu.

Rujna 2041, na samo sedam mjeseci prije sudbinskog događaja, izgradnja štita jezivo je kasnila, ali se ipak napredovalo. Siobhanini politički gospodari iz euroazijske vlade neprekidno su tražili činjenice, brojke, grafikone koji pokazuju koliko se odmaklo, dijagrame kritičnih razvoja koji bi ukazali na uska grla i prepreke poteškoće se pojavljuju kao i nekoliko atraktivnih fotografija zdanja Zemljinih razmjera koje je raslo na stazi.

Ali što god bi rekla, bilo je svejedno, jer političari ništa više nisu mogli promijeniti. Miriam Grec shvatila je to još od početka. Njezina rana intervencija dala je projektu svjetski politički zamašnjak bez kojeg se ne bi mogao pokrenuti. Nakon što je Miriam platila glavom svoj postupak, njezin nasljednik, zamjenik koji je na brzinu doveden na njezino mjesto, pretrpio je težak poraz na izborima 2040. Potukao ga je konkurent koji se maglovito predstavljao kao protivnik štita. No, kako je Miriam i predvidjela, kada jednom primi dužnost, nijedan predsjednik vlade neće moći zaustaviti štit. Ista logika bila je na snazi u Sjedinjenim Američkih Državama i Euroaziji.

Novi predsjednik vlade nije, međutim, bio osobito sklon Siobhan. Ona je i dalje bila ključna karika u lancu komuniciranja i donošenja odluka između Zemlje i staze. Ali više nije bila u povlaštenom unutarnjem krugu. To joj je i odgovaralo. Ovo je bilo vrijeme za rad, a ne za političko ulagivanje. A osim toga, što se manje viđa s političarima, manji su bili izgledi da to i sama postane.

Poslije St. Albansa nailazila je na nove blokade puta. Konačno, poslije prilično teške vožnje kroz unutarnji dio grada. Siobhan je stigla do posljednje prepreke na ulazu Camden, jednom od deset velikih ulaza postavljenih po obodu kupole. Dok je čekala u redu, radoznalo je promatrala; nije još ulazila pod kupolu iz ovog pravca. Ulaz, svjetlonarančast i prošaran reflektorima i promatračnicama pod oružjem, stajao je poput neke rimske ruševine iznad običnih zgrada i trgovačkih središta. A glatka koža londonske kupole uzdizala se iznad svega toga put nebeskoga plavetnila.

Kupola još nije bila završena, dakako; posljednje ploče bit će postavljene na mjesto tek neposredno prije same oluje, kako grad ne bi dugo bio bez svjetla. No, njezin ogromni kostur već sada je izgledao zadivljujuće. Siobhan, zapravo, nije mogla mnogo vidjeti zato što je bila preblizu obzora ove ogromne sferne kape. Bila je prava šteta što je najveći od svih britanskih arhitektonskih pothvata bio gotovo nevidljiv s tla. Posada Aurore 1 isto je, s tugom, rekla za većinu Marsovih formacija: viđene izbliza, one su jednostavno previše velike da bi se uočile.

Ali ako biste kupolu pogledali iz zraka, njezina veličanstvenost došla bi do punog izraza. Gotovo savršeno okrugla, promjera oko devet kilometara, kupola je imala središte na trgu Trafalgar, ali pokrivala je Tower na istočnom kraju starih rimskih gradskih zidina, dok je na zapadu obuhvaćala West End, presijecala Hyde Park i bila upravo dovoljno velika da primi u svoje okrilje Albertov Memorijal i muzeje iz južnog Kensigtona. Sjeverno, kupola je pružala zaštitu King's Crossu i Regent's Parku, kamo je Siobhan sada išla, dok se na jug pružala do Slona, Zamka i nešto dalje. Siobhan je pomislila kako je baš dobro što je pod kupolom ostao i dio Temze, rijeke koja je oduvijek bila gradski krvotok.

Svaki Londončanin, uz karakteristično vedro nepoštovanje, nazivao je ovaj veliki arhitektonski pothvat "limeni poklopac".

Siobhan je konačno puštena kroz ulazna vrata. Znakovi su je opominjali da upali svjetla.

Prizor u iznenadnom sutonu ispod krova kupole bio je zadivljujući. Noseći stupovi uzdizali su se iz tla nalik na vitko baldahinsko drveće iz kišnih šuma koje neprikladno niče iz spleta londonskih zgrada, stambenih kuća, ureda, crkava, ministarstava i palača. Nebo su gore zaklanjale skele i potpornji koji su u daljini postajali maglovitiji. Helikopteri i mali avioni letjeli su tik ispod niske kosine krova.

Sve su ovo obasjavali snopovi isprane Sunčeve svjetlosti koji su se slijevali kroz još nezatvorene otvore u krovu. Sve je nekako nalikovalo velikoj antičkoj ruševini, možda, na mjesto satkano od stupova i gracioznih lukova, na ostatke nekog nestalog carstva. Ali svugdje su nicale dizalice nalik na kosture dinosaurusa, neumorno gradeći. Ovo je bio prizor ne iz prošlosti već iz budućnosti. Predviđanja o tome koliko će se štit pokazati uspješnim, čak i u najpovoljnijim scenarijima, još su bila neodređena, baš kao što nije bilo jasno kakva će korist biti od jedne ovako snažne obrambene utvrde kao što je ova kupola. Ali ovakvi projekti bili su isto toliko izraz narodne volje koliko i ozbiljno sredstvo obrane. Siobhan se nadala da će, ako svijet preživi oluju sa Sunca, limeni poklopac ili barem njegov kostur ostati neoštećeni kao svjedočanstvo o tome što ljudi mogu postići kada složno rade.

Nastavila je voziti kroz umjetni suton, ne obraćajući više pozornost na pretovareno nebo i posvetivši se prometu u sebe.

28. ARKA

Zoološki vrt London Ark danas je bio bez posjetitelja. Divokoze su se penjale svojim betonskim vrletima, pingvini su se brčkali u bazenima obojenim u plavo, a šarene ptice pjevale su samo čuvarima i Siobhan.

Ali i Bisesa je bila tu. Siobhan ju je zatekla u kući za primate, samu, sa šalicom kave u ruci. U širokom, prekrivenom udubljenju nekoliko čimpanza bavilo se svojim sporim i dokonim poslom. Ovaj staromodni prizor bio je u oštroj suprotnosti s novom, animiranom obavijesnom pločom koja je ponosno objavljivala da su ova stvorenja homo troglodytes troglodytes, čovjekovi najbliži srodnici.

"Hvala što si došla", rekla je Bisesa. "Oprosti što sam te dovukla ovamo." Djelovala je umorno i bila je blijeda.

"Sve je u redu. Nisam bila u ovom zoološkom vrtu arki još od djetinjstva."

"Željela sam doći posljednji put. Ovi dečki su još samo danas izloženi."

"Nisam znala da ih već sklanjaju."

"Od kad su priznati za legalne osobe", rekla je Bisesa, "čimpanze imaju sva ljudska prava a posebno pravo da ih nitko ne gleda dok čačkaju nos ili češkaju stražnjicu. Premjestit će ih u vlastito izbjegličko središte, potpuno opremljeno ljuljaškama od automobilskih guma i bananama."

Bisesin glas zvučao je ravno i umorno, tako da je Siobhan lako pogodila u kojem je raspoloženju. "Ne odobravaš to?"

"Oh, odobravam. Premda ima puno onih koji ne odobravaju." Bisesa je pokazala glavom prema teško naoružanom vojniku, vrlo mladolikog izgleda, koji se šetao s druge strane udubljenja.

Rasprava o zaštiti neljudskih oblika života od oluje sa Sunca nije obuhvaćala samo čimpanze, kod kojih je zakon bio prilično jasan. Kako se oluja primicala, poduzimani su opsežni napori u cijelom svijetu da se sačuva barem po par primjeraka pripadnika životinjskog carstva na Zemlji. Glavnina ovih nastojanja bila je jednostavna. Ispod londonskoga zooa znakovitog imena Arka postavljeni su veliki hibernakuli kako bi se sačuvali životi životinja, kukaca, ptica i riba, kao i sjemenje biljaka, od trave do borova. Što se životinja tiče, u Arki se to radilo već desetljećima; od početka dvadeset prvoga stoljeća zoološki vrtovi na zapadu pružali su utočište životinjskim vrstama kojih već dugo nije bilo u divljini slonovima, tigrovima, pa čak i jednoj vrsti čimpanza.

Bilo je to, naravno, uzaludno, tvrdili su neki ekolozi. Iako se raznovrsnost života u hladnoj, oblačnoj Britaniji, na primjer, nije mogla ni usporediti s ekvatorijalnim kišnim šumama, samo u jednoj pregršti tla iz nekog londonskog vrta vjerojatno se nalazilo više vrsta, i to većinom neidentificiranih, nego što je bilo poznato svim prirodnjacima na svijetu prije samo jednoga stoljeća. Sve se one ne mogu spasiti ali alternativa je bila ne poduzimati ništa, a većina ljudi složila se u tome da se nešto ipak pokuša.

No, bilo je i takvih koji su smatrali da treba spašavati samo ljudska bića.

"Ovo je vrijeme teških izbora", uzdahnula je Siobhan. "Znaš, prije neki dan razgovarala sam s jednim ekologom koji mi je rekao da bismo jednostavno trebali prihvatiti stvari takve kakve jesu. Ovo je samo novo nestajanje u dugom nizu takvih kataklizmi. Nalikuje šumskome požaru, rekao je, na nužno pročišćavanje. A svaki put kad se biosfera nakon toga obnovi, postaje bogatija nego ranije."

"Ali ovo nije prirodno", uzvratila je turobno Bisesa. "Čak ne ni u smislu u kojem je to udar asteroida. Netko je ovo namjerno učinio. Možda se zato i razvila inteligencija. Postoje vremena kada Sunčeva svjetlost ne dolazi do Zemlje, kada udari neki asteroid poput onoga koji je uništio dinosauruse kada mehanizmi prirodnog odabiranja više nisu dovoljni. Vremena kada je potrebna svijest da bi se spasio svijet."

"Neki biolog primijetio bi da iza prirodnog odabiranja ne stoji namjera, Bisesa. A evolucija te ne može pripremiti za budućnost."

"Da", osmjehnula se. "Ali ja nisam biolog, pa tako to mogu primijetiti..."

Ovakvi razgovori bili su razlog što je Siobhan vrlo cijenila Bisesino društvo.

Sedam mjeseci prije udara oluje sa Sunca svijet je mahnito radio, pripremajući se za taj dan. Ali većina onoga što se obavljalo, iako od životne važnosti, bilo je svakidašnje. Na primjer, posljednja gradonačelnica Londona izabrana je zahvaljujući temeljnom, ali neporecivo djelotvornom sloganu svoje kampanje da, što god se dogodilo, grad neće ostati bez vode. Od kada je preuzela upravljanje, to obećanje stalno je potvrđivala. Ogroman novi vodovod pružao se preko cijele zemlje, od velikih spremnika Kielder na sjeveru do prijestolnice, iako su mnogi na sjeveroistoku gunđali o "južnjačkim mekušcima" koji kradu "njihovu" vodu. Ovakvi pothvati bili su izuzetno značajni Siobhan je osobno sudjelovala u većem broju sličnih ali i banalni.

Ponekad joj je buka koja se podizala umanjivala sposobnost da jasno vidi stvari. Sjedeći sama u svom stanu i samo razmišljajući, Bisesa je bila jedno od njezinih uporišta, njezina perspektiva iz koje joj se ukazivala šira slika. Bisesa je bila ta koja je, oslonivši se na zdravo prosuđivanje, došla na ključnu zamisao da građanstvo pomogne u proizvodnji pametne kože. Konačno, Bisesa je također pružila Siobhan uvid u najdublju od svih tajna.

Od one ključne videokonferencije i dokaza koji je pružio Eugen Mangles o tome da je poremećaj na Suncu izazvan namjerno, Bisesine tvrdnje o Prvorođenima i Miru počele su se ozbiljno shvaćati i diskretno se ispitivati. Nitko nije vjerovao u cijelu priču čak ni Siobhan, morala je priznati sama sebi. Ali većina članova njezinog ad hoc okupljenog trusta mozgova prihvaćala je da je poremećaj na Suncu, koji je Eugen tako blistavo rekonstruirao, mogao biti izazvan zbog miješanja neke inteligencije u život ljudi. Već je i sam ovaj zaključak bio iznenađujuć, čak i bez upuštanja u pobude te inteligencije.

Bisesina shvaćanja pomogla su Eugenu i ostalima da potpunije razumiju fizičke mehanizme koji su pokretali oluju sa Sunca, te su tako pridonijeli opstanku čovječanstva. Ali nezgoda je bila u tome, kako je to Siobhan odmah shvatila, što umiješanost Prvorođenih trenutno nije bilo ono najvažnije. Kakav god joj bio uzrok, oluja sa Sunca imala je prvenstvo. Vijest se čak nije mogla ni objaviti: ako bi se počele pronositi se glasine o izvanzemaljskom djelovanju, to bi samo dovelo do panike. Stvar je zato očuvana u tajnosti i s njom su bili upoznati samo najviši članovi vlade i još nekolicina izabranih. S Prvorođenima će se pozabaviti kasnije, obećala si je Siobhan, ako postoje.

Ali to je značilo da su Bisesi vezane ruke glede onoga što je bilo najviša točka u njezinom životu. Nije čak smjela ni pričati o tome. I dalje je bila na "izvanrednom odmoru" i već bi bila otpuštena iz vojske da Siobhan nije potegnula neke veze. Ali nije imala nikakav ozbiljan posao kojim bi se sada bavila. U krhkom stanju u kojem je bila, bila je prepuštena sama sebi. Postala je samotnjak, pomislila je Siobhan, provodeći previše vremena sama u stanu ili tumarajući Londonom i posjećujući mjesta kao što je Arka; izgledalo je da ne želi drugo društvo osim Myre. "Pođimo", rekla je Siobhan, uhvativši je pod ruku. "Idemo pogledati slonove. Onda ću te odvesti kući. Voljela bih opet vidjeti Myru..."

Bisesin stan, blizu King's Roada u Chelseju, imao je sreće što se našao pod limenim poklopcem. Da je bio samo pola kilometra dalje na zapad, ne bi više bio pod njegovim okriljem. Ovako, bio je pod nadnosećom sjenom zida, a kad biste se vozili tim krajem mogli ste između krovova vidjeti kako kupola stremi uvis, nalik trupu nekog divovskog svemirskoga broda.

Prošlo je neko vrijeme od Siobhanina posljednja posjeta i stvari su se promijenile. Postavljene su nove sigurnosne brave na ulaznim vratima zgrade. A kada ih je Bisesa otvorila, nekakva životinja boje hrđe jurnula joj je kroz noge i nestala iza ugla. Bisesa se trgnula, ali se odmah i nasmijala.

Siobhanino srce je lupalo. "Što je to bilo? Pas?"

"Ne, samo lisica. Nije velika napast, tako dugo dok brineš o svom smeću premda me baš zanima tko je ovu pustio u kuću. Ljudi nemaju srca da ih se riješe, barem ne u ovo doba. Ima ih prilično uokolo, sigurna sam. Možda ulaze pod kupolu." "Možda predosjećaju da se nešto sprema." Bisesa ju je povela stubama prema stanu. U hodnicima i na stubištu Siobhan je vidjela mnoga strana lica. "Podstanari", objasnila je Bisesa, namrgodivši se. "Vladina uredba. Svako domaćinstvo pod kupolom mora primiti najmanje toliko i toliko odraslih po toliko i toliko kvadratnih metara površine stana. Zbijaju nas kao sardine." Otvorila je vrata stana; predvorje je bilo zakrčeno bocama vode i konzervama hrane, uobičajenim obiteljskim zalihama. "Zato sam zadržala Lindu. Bolje rođakinja nego neki stranac..."

Ušavši unutra, Siobhan se uputila prema prozoru. Kako je gledao na jug, bilo je svjetlo. Velike sjene kostura kupole prugama su prekrile svod, ali i dalje se pružao dobar pogled na istočni dio grada. Siobhan je uočila da na svim prozorima i balkonima koji gledaju na jug, kao i na svakom krovu, stoje prebačeni srebrnasti pokrivači. Bili su od pametne kože dijelovi svemirskoga štita koje su po cijelom gradu podigli obični Londonci.

Bisesa joj se pridružila, držeći čašu voćnog soka i smiješeći se. "Pogled i pol, zar ne?"

"Veličanstveno", iskreno je uzvratila Siobhan.

Bisesina zamisao pokazala se sjajnom. Da biste uzgojili komad štita koji će spasiti svijet, bili su vam potrebni samo strpljenje, Sunčeva svjetlost, oprema ne složenija od kućne tamne komore i hranljive tvari. U ovu svrhu posve je dobro moglo poslužiti kućno smeće, prikladno razvrstano. Sirovine za pametne sastojke bile su problem neko vrijeme, prije no što su mjesta na kojima su početkom stoljeća uništavani zastarjeli mobilni telefoni, računala, igrice i druge slične drangulije postala rudnici silicija, germanija, srebra, bakra, pa čak i zlata. U Londonu je skovan slogan ove akcije, iako terminološki nije bio baš najtočniji: Kopaj za Pobjedu!

"Sve je to tako nadahnjujuće", rekla je Siobhan. "Ljudi diljem svijeta složno rade da spase sebe i jedni druge."

"Aha. Ali pokušaj to reći Myri."

"Kako je ona?"

"Uplašeno", uzvratila je Bisesa. "Ne, dublje od toga. Traumatizirano, možda." Lice joj je bilo mirno, ali opet je izgledala umorno, opterećena krivnjom. "Pokušavam pogledati stvari iz njezinoga kuta. Samo joj je dvanaest godina. Kad je bila manja, majke joj mjesecima nije bilo, a onda se pojavila niotkuda. A sad je tu prijetnja oluje sa Sunca. Ona je pametna djevojčica, Siobhan. Shvaća ono što čuje na vijestima. Zna da će se 20. travnja sve ovo rastočiti, cijelo tkanje njezina života, sve stvari, mekani zid, sintetičke zvijezde, ekrani, knjige i igračke. Već je bilo dovoljno loše i to što sam često izbivala. Mislim da mi nikada neće oprostiti što sam dopustila da svijet propadne."

Siobhan je pomislila na Perditu koja, izgleda, uopće nije shvaćala što će se dogoditi ili je barem odlučila ne vidjeti. "To je možda bolje nego poricati cijelu stvar. Ali nema nikakve utjehe."

"Ne. Za mene čak ni u religiji. Nikada nisam mnogo marila za Boga. Zatekla sam, doduše, Myru kako prati izbor novog pape." Nakon uništenja Vatikana, posljednji pontifeks odlučio je stolovati u Bostonu; bogate američke dijeceze odavno su, uostalom, bile bogatije od Vatikana. "Sva ova religioznost me brine. A tebe? Poklonici Sunca kao da naviru odasvud."

Siobhan je slegnula ramenima. "Prihvaćam to. Znaš, čak i na štitu molitve nisu rijetke. Vjere mogu služiti društvenoj svrsi tako što će nas ujediniti oko zajedničkog cilja. Možda su zato uopće i nastale. Mislim da nema nikakve štete ako ljudi poistovjećuju izgradnju štita s, recimo, podizanjem katedrale na nebu, ako im to pomaže da prebrode poteškoće." Nasmiješila se. "Promatrao to Bog ili ne."

Ali Bisesino lice i dalje je bilo ljuto. "Ne znam za Boga. Ali drugi nas promatraju, uvjerena sam u to."

"Još misliš na Prvorođene", rekla je obazrivo Siobhan.

"Kako mogu ne misliti?", uzvratila je Bisesa otegnuto.

S novim šalicama kave, sjele su jedna pokraj druge usred Bisesinog prenatrpanog namještaja. Bio je to neprimjereno domaći ambijent za vođenje rasprave o filozofski najdubljem otkriću do sada. "Mislim da se o tome stoljećima sanjalo", rekla je. "Još od antičkih Grka spekuliralo se o izvanzemaljskoj inteligenciji." Bisesa je djelovala nekako daleko. "I dalje se ne mogu suživjeti s tom mišlju." "Bilo koji znanstvenik to teško može progutati", uzvratila je Siobhan. "Inteligentni dizajn teorija o tome da je svemir građen za neku svjesnu svrhu izašla je iz mode još prije tristo godina.

Darwin je zakucao posljednji čavao u taj sanduk. Dakako, Bog je u ono vrijeme bio za to zaduženi dizajner, ne izvanzemaljci. Razmišljati na taj način protivi se cjelokupnom obrazovanju jednog znanstvenika. Zato sam i poslušala instinkt i dovela te u vezu s Eugenom, Bisesa. Pitala sam se što bi se dogodilo ako bi ga navela da misli drukčije. Smatram da me instinkt nije prevario. Ali sve i dalje izgleda neprirodno." Uzdahnula je. "Uživam u grižnji savjesti."

"Što misliš", upitala je Bisesa, "kako će to ljudi prihvatiti kada jednom doznaju?" Siobhan je ispitala vlastite osjećaje. "Posljedice su ogromne političke, društvene, filozofske. Sve se mijenja. Čak i ako ne otkrijemo ništa drugo o tim stvorenjima koje nazivaš Prvorođenima, Bisesa, i kakav god rezultat bio oluje sa Sunca, već sama činjenica da znamo za njihovo postojanje dokazuje da nismo sami u svemiru. Svaka budućnost koju smo raspoloženi sada zamisliti sadrži mogućnosti postojanja drugih."

"Mislim da ljudi imaju pravo znati", rekla je Bisesa.

Siobhan je kimnula glavom; bilo je to nešto u čemu se već dugo nisu slagale. "Stigli smo do Mjeseca i Marsa", rekla je Bisesa. "Podižemo građevinu planetnih razmjera. Ali sva naša dostignuća posve su ništavna u usporedbi sa silom koja je u stanju napraviti ovo. No, ne vjerujem da će ljudi biti prestrašeni. Mislim da će ih obuzeti bijes."

"I dalje ne razumijem", rekla je Siobhan. "Zašto nas ti tvoji Prvorođeni žele uništiti?"

Bisesa je odmahnula glavom. "Poznajem Prvorođene bolje od bilo koga drugog. Ali nemam odgovor na to pitanje. U jedno sam, međutim, sigurna. Oni promatraju."

"Promatraju?"

"Mislim da je to bila svrha Mira. On je kolaž cijele naše povijesti, sve do ovog trenutka našeg mogućeg uništenja. Mir nije o nama nego o Prvorođenima. Prisilili su se sami gledati što uništavaju, suočiti se s onim što čine."

Govorila je lagano, očito nesigurna u ono što misli. Siobhan ju je zamislila kako sjedi duge sate, opsesivno prebirući po sjećanju i nejasnim osjećajima.

"Ne žele ništa od onoga što znamo", nastavila je Bisesa, "niti što možemo napraviti. Ne zanimaju ih naša znanost ili umjetnost inače bi sačuvali naše knjige, slike, čak i nekog od nas. Ono što mi imamo daleko je ispod njih. Ono što žele mislim je kako je to biti mi, biti ljudi. I kako je to čak i onda kada nam otkucava uništenje."

"Cijene, znači, svijest", promrmljala je Siobhan. "Jasno mi je zašto bi neka razvijena civilizacija više od svega uvažavala um. Možda je on rijedak u našem svemiru. Cijene ga, čak i kad ga uništavaju. Imaju, dakle, etiku. Možda se osjećaju krivim zbog onoga što čine.

Bisesa se gorko nasmijala. "Ali svejedno to čine. A to nema smisla, zar ne? Mogu li bogovi biti ludi?"

Siobhan je bacila pogled prema tankim sjenama kupole. "Možda ima neke logike čak i u svem tom uništenju."

"Vjeruješ u to?"

Siobhan se nasmiješila. "Čak i kada bih vjerovala, ne bih to prihvatila. Do vraga s njima."

Bisesa joj je uzvratila osmijeh. "Da", rekla je. "Do vraga s njima."

29. SUDAR

Planet lutalica izletio je s nebeskoga ekvatora.

Dok je svjetlosti bilo potrebno šesnaest godina da prijeđe put između Altaira i Sunca, planet je proveo puni milenij na ovom međuzvjezdanom putovanju. No, čak i tako, približavao se Suncu brzinom od oko pet tisuća kilometara u sekundi: bilo je to najbrže veliko tijelo koje je ikada prošlo kroz Sunčev sustav. Kako se jovijanac približavao toplom Suncu, atmosferu su mu zapljuskivale velike oluje; bilijuni tona zraka skinuti su s planeta, vukući se za njim poput repa nekog kometa.

Na Zemlji je bila 4. godina prije nove ere.

Da je lutalica došla u dvadeset prvom stoljeću, nikako ne bi promakla programu svemirske straže koji je vodio porijeklo iz jednog programa NASA iz prošloga stoljeća, čija je svrha bila nadzirati sve velike komete i asteroide na stazama što se križaju sa Zemljinom stazom. Znanstvenici su razradili mnoštvo načina da spriječe ovakav sudar, uključujući solarna jedra ili nuklearno oružje. Ove metode mogle bi biti uspješne kod asteroida velikih poput planina, ali ništa se ne bi moglo poduzeti glede tijela takve mase. Četvrte godine prije nove ere nije, naravno, bilo svemirske straže. Stari svijet znao je za leće još od slavnih grčkih dana, ali nikome nije palo na pamet povezati dvije leće i tako dobiti teleskop. Bilo je, međutim, onih koji su promatrali nebo zato što su smatrali da se u složenim prepletima svjetlosti naziru misli bogova.

Travnja te godine, iznad Europe, sjeverne Afrike i Srednjega istoka moglo se vidjeti kako se velika nova svjetlost približava Suncu. Za astrologe i astronome, koji su poznavali svako nebesko tijelo vidljivo golim okom mnogo bolje od većine njihovih potomaka iz dvadeset prvog stoljeća, jovijanac je bila blistava nepravilnost, izvor zadivljenosti i straha.

Posebno su ga tri učena čovjeka promatrala sa strahopoštovanjem. Nazivali su sebe magi ili magoi, što je značilo "astrolozi" zvjezdoznanci. Pažljivo su ga pratili u završnim danima, kada se jovijanac posve primakao Suncu, postavši zvijezda zornica, sve blistavija i ljepša.

Planet je počeo ponirati kroz Sunčevu pramenastu vanjsku atmosferu, koronu. Sada je pred njim ležala sama zvijezda, nezaštićena.

Promjer jovijanca bio je jednu petinu Sunčevog. No, čak i pri toj brzini, sudar dva tako ogromna tijela bio je uzvišen. Bila je potrebna puna minuta da cijeli planet uroni u tijelo zvijezde.

U normalnim vremenima, površina Sunca bila je tanka tapiserija granula; samo gornja površina velikih konvekcijskih ćelija uronjenih duboko u unutrašnjost zvijezde. Kada je jovijanac udario, poremetilo se složen hijerarhijski ustroj, kao da je teniska loptica upala u posudu s proključalom vodom. Ogromni valovi raširili su se iz točke udara i počeli se valjati po globusu zvijezde.

U međuvremenu, planet je obavila velika toplina. Pri izravnom sudaru Sunčeve plazme i planetne atmosfere, energija zvijezde prelila se na ovog opakog uljeza. On je se pak pokušavao zaštititi od topline tako što je gubio tvar od koje je izgrađen. Gornji slojevi njegove atmosfere, uglavnom od vodika i helija, brzo su bili maknuti, što je ogolilo unutrašnje slojeve, egzotične tekućine pod visokim tlakom i vodik u čvrstom stanju, koji su proključali. Bilo je to isto kao što su kapsule iz misije Apollo svojevremeno uranjale u Zemljinu atmosferu iza termičkih štita, pri čemu su dijelovi raspadajuće sonde odnosile toplinu izazvanu trenjem. Kod jovijanca ova strategija bila je neko vrijeme uspješna. Kada je planet udario u Sunce, imao je petnaest Jupiterovih masa i bio je u stanju usput upiti mnogo topline.

Jovijanac je zaranjao sve dublje i dublje kroz Sunčev uzburkan konvektivni sloj, a zatim i kroz dublji, mirniji radijacijski sloj. Nalikovao je udaru šakom za kojom je ostajao tunel probijen kroz tijelo Sunca, poremećaj čije će uklanjanje potrajati više tisućljeća.

U trenutku kada je jovijanac stigao do ruba fuzijske jezgre Sunca, bilo mu je preostalo samo najgušće i najčvršće središte ali mu je masa i dalje bila nekoliko puta veća od Jupiterove. Ovdje su posljednji ostaci mase jovijanca bili razoreni i raspršeni ali tek nakon što su udarili u silnu Sunčevu jezgru. Došlo je do ogromne fuzijske reakcije, kao da je velika bomba eksplodirala na rubu ovog prirodnog reaktora. Žestok impuls uputio je udarne fronte duboko u fuzijsku jezgru.

Kao što će Eugen Mangles razumjeti, jezgra je bila nepostojana; fuzija je bila vrlo osjetljiva na promjene temperature. Jovijanca je nestalo, ali njegov udar ostavio je za sobom energetske oscilacije u jezgri koje će potrajati oko dva tisućljeća.

U međuvremenu, na površini, iako je Sunce progutalo planet, mjesto udara bilo je vrlo uzburkano.

Na svome putu prema srcu zvijezde, jovijanac se probio kroz osjetljivu granicu zvanu taholin: razdjelnicu između konvektivne i radijacijske zone. Gusto more radijacijske zone rotira u skladu sa Sunčevom jezgrom, gotovo poput krutog tijela. Ali gibanje konvektivne zone znatno je složenije; razni dijelovi Sunca mogu rotirati različitim brzinama. Na taholinu je zato dolazilo do trenja: konvektivni materijal gibao se iznad radijacijskog poput silnoga vjetra.

Sunce je obavijeno jakim magnetnim poljem. Unutrašnjost mu je puna tokova magnetne energije koja kao da teče kroz more plazme. Na taholinu, nejednolika rotiranja Sunčevih slojeva rastežu te magnetne tokove oko Sunčevog ekvatora. Uzburkana konvekcija iznad njih poglavito ih drži na mjestu. Ali ponekad bi nastala petlja koja bi obujmila Sunce i uspjela se probiti do površine, vukući sa sobom tokove plazme. Ovo je niz događaja koji dovode do nastanka "aktivnih područja" što izazivaju baklje i izbacivanja masa.

Tako je bilo i tada. Probijanje jovijanca kroz taholin dovelo je do toga da se razvučene i prepletene linija polja svijaju i grče poput zmija. Magnetni tokovi pokuljali su kroz tijelo Sunca, probili se kroz površinu i izbili iznad ogromnog ožiljka koji je za sobom ostavio Jovijanac. Energija je bila izbačena u svemir u ogromnoj baklji svjetlosti, kao zračenje visoke frekvencije, a pravi vodoskok naelektriziranih čestica razlio se po Sunčevom sustavu.

Ogromna Sunčeva oluja sjurila se na Zemlju. Magnetno polje planeta lepršalo je poput labavog vjetra, tako da su se velike aurore mogle vidjeti diljem svijeta. Najozbiljnije posljedice udara jovijanca ležale su u dalekoj budućnosti. Ali njegov dolazak ostavio je posve jasan trag.

Na Zemlji iz 4. godine prije nove ere nije bilo visoke tehnologije koja bi se oštetila ali milijuni prirodnih računala, koja su radila na biomolekule i elektricitet, pretrpjela su mali utjecaj magnetnih turbulencija. Ljudi su doživljavali kratke nesvjestice, grčeve i trzavice, napade bolesti; neki nesretnici su umrli, a uzrok smrti nitko nije mogao otkriti. Kao što je to Miriam Grec iskusila na svojoj koži, magnetni poremećaji mogli su izazivati i religijske impulse u ljudskom mozgu: javilo se mnoštvo proroka i vidovnjaka, čuda i vizija.

A u jednoj ubogoj prostoriji u Betlehemu, jedno novorođenče, ležeći na prljavoj slami, promeškoljilo se i zadahtalo, uznemireno prikazima koje nije moglo shvatiti.

30. TELESKOP

Već od dramatične objave predsjednice Alvarez u prosinca 2037, kriza vezana za oluju sa Sunca dovođena je u vezu s Božićem. Posljednji Božić prije oluje, na samo četiri mjeseca prije no što će ona udariti, bio je pun umjetne razdraganosti. Bisesa je slutila da je svima, zapravo, laknulo kada je praznik prošao.

Ona je za Božić kupila sebi teleskop. Jednog vedrog jutra siječnja 2042, uz Myrinu i Lindinu pomoć, iznijela ga je na krov svoje zgrade. Toga siječanjskoga dana, prozračnog i lijepog, Sunce se nalazilo nisko na istočnom nebu, a pogled koji se pružao s ovog krova u Chelseju bio je spektakularan. Nosači kupole sjajili su se poput Sunčevih zraka, a pokrivači od pametne kože preko svake izložene površine blistale su poput mnoštva ogromnih cvjetova.

Bio je to refraktorski teleskop promjera deset centimetara, nezgrapna naprava stara dvadesetak godina, rabljena i jeftina. Ali bila je i dovoljno pametna tako da je sama mogla odrediti svoj položaj i visinu putem globalnog sustava za pozicioniranje. A onda, ako biste joj rekli što želite vidjeti, uz zujanje i brujanje usmjerila bi se prema cilju i odmah počela pratiti, nadomještavajući rotaciju Zemlje. Linda se nasmijala kada je vidjela prastaro korisničko sučelje, imao je čak i onaj komični užas zvan meni ali uređaj je ipak dobro radio.

U središnjem Londonu, s kupolom koja je prekrivala sve veći dio neba, nije bilo mnogo koristi od teleskopa, osim ako niste namjeravali uhoditi radnike koji su danonoćno radili na unutarnjoj strani vrha kupole. Ali ono što je Bisesa htjela promatrati bilo je Sunce.

Kada je priopćila teleskopu što želi, brižni softver u njemu odmah je počeo upozoravati na sigurnosti mjere pri korištenju. Bisesa je već bila upoznata sa svim opasnostima. Niste mogli gledati ravno u Sunce kroz teleskop, jer biste odmah oslijepili, ali mogli ste gledati projekciju slike. Bisesa je zato donijela na krov stolicu na rasklapanje i stavila veliki list bijelog papira iza okulara. Podešavanje papira i fokusiranje instrumenta nije bilo baš tako jednostavno, ali konačno se usred složene sjene teleskopa pojavio disk mliječne bjeline.

Bisesu je iznenadila jasnoća slike, kao i to da je bila velika približno tridesetak centimetra. Pri rubu diska javljalo se blago zamućenje, tako da je imala dojam da gleda kuglu, trodimenzionalni predmet. Pjege su bile grupirane oko srednjih Sunčevih geografskih širina, lako vidljive, nalik pahuljama tamnog snijega u blistavoj zdjeli. Bilo je neugodno pomisliti da je svaka ova patuljasta tvorba bila veća od cijele Zemlje; temperatura im je bila tisuće stupnjeva, a vidjele su se kao sjene samo zato što su je ostala površina Sunca bila od njih malo toplija.

Ali Bisesa nije kupila teleskop zbog Sunčevih pjega.

Jedna crta prelazila je preko lica Sunca, sivkasta vrpca koja je išla sa sjeveroistoka na jugozapad. Bio je to, naravno, štit. Nalazeći se u točki L1, i dalje je bio rubom okrenut prema Suncu. Ali već je bacao sjenu na Zemlju.

Bisesa je zagrlila Myru. "Vidiš? Evo ga. Stvaran je. Vjeruješ li sada?"

Myra se zagledala u sjenu. Bila je tiha sa svojih trinaest godina. Bisesa je željela da ovom predstavom umiri Myru koja nipošto nije bila jedina koja je sumnjala u to da je veliki projekt u svemiru stvaran.

Ali njezina reakcija nije bila ono što je Bisesa očekivala. Djelovala je uplašeno. Ovo je bilo djelo ljudskih ruku, na četiri puta većoj udaljenosti nego što je Mjesec, ali ipak vidljivo sa Zemlje. Viđena odavde, u ispranoj Sunčevoj svjetlosti londonskog jutra, svemirska vizija bila je zadivljujuća, zastrašujuća razorna.

Eto zašto su Grci skovali riječ hubris, pomislila je Bisesa.

31. PERSPEKTIVE

Za ljubavnike, bestežinsko stanje bilo je mnogo nezgodnije od Mjesečeve niske gravitacije.

I to unatoč desetljećima iskustva, kako je Siobhan ustanovila. U doba letova na niskoj stazi oko Zemlje bilo je nešto što su zvali "Dupinski klub ", nazvan po analogiji iz oceanskog života: dupinskom paru bi u ljubavnoj igri ponekad pomagao treći dupin... Kao kraljev astronom, Siobhan se ipak trebala kloniti takvih ekshibicija.

Bud je zato poduzeo mjere da sve bude uspješno i samo u dvoje. Opremljena lisičinama, konopima i raznim motkama, njegova kabina sada je sličila na tamnicu, ali barem ste se imali za što uhvatiti i od čega se odgurnuti, tako da se staro umijeće moglo obavljati iznenađujuće dobro. Ali u izdvojenoj, maloj, bestežinskoj zajednici štita Budu je očito netko pomagao u smišljanju svih ovih olakšica. Zatražila je da skine pločicu koju je postavio iznad ležaja i na kojoj je pisalo:

ZAHVALJUJUĆI

AMERIČKIM ASTRONAUTSKIM INŽENJERSKIM JEDINICAMA

UŽIVAJTE!

No, seks je bio dubok, bogat, zadovoljavajući, pa čak i udoban, kao i inače; bila je dovoljno stara priznati da joj je uz strast potrebna i utjeha.

No, poslije toga, dok su ležali pod debelim pokrivačem, a Bud predstavljao tihu, toplu masu pokraj nje, misli su joj se usmjerile prema onome što ju je dovelo ovamo.

Ova kabina nekad je bila skladište; i dalje su se vidjeli tragovi polica i ormarića skinutih sa zidova. Kako su godine prolazile, Aurom se sve više kljaštrila, tako da je od nje sada ostala ljuštura u kojoj su se nalazili samo sustavi za održavanje života, komunikacijska središta i na brzinu sklepane prostorije za boravak. Ali znala je da Budu ovaj otrcani, stari brod predstavlja dom. Čak i nakon što se projekt završi, on će mu nesumnjivo uvijek nedostajati.

Vrlo će mu teško pasti ako ga bude morala vratiti kući prije završetka posla. Ali to je bila moguća posljedica njezinoga posjeta i oni su to oboje znali.

"Znaš", rekao je Bud konačno, "u ovakvim trenucima i dalje mi nedostaje cigareta."

"Ti si u duši samo još nezreli srednjoškolac, zar ne?"

"U duši i srcu." Zagleda se u strop. "Ali ovamo te je doveo posao, ne zadovoljstvo, je li tako?"

"Oprosti."

Slegnuo je ramenima. "Ne moraš se ispričavati. Ali pazi za sve ostale ovdje si zbog aktiviranja umjetne inteligencije. Nitko osim mene i mog pomoćnika ne zna za drugi razlog."

"Nisam ovdje da ugrozim radni polet, Bude", rekla je pomalo ljutito. "Zadatak mi je pridonijeti projektu, a ne ga ugroziti. U tome je stvar. Ali..."

"Ali inspekcija se mora obaviti." Uhvatio ju je za ruku. "Znam. I uzdam se da ćeš to napraviti kako treba."

Obuzela ju je grižnja savjesti. "Bude, oboje imamo svoje dužnosti. I ne smijemo dopustiti da ih ništa zaustavi."

"Shvaćam. Ali što kažeš na još malo zadovoljstva prije posla?" Pridigao se. "Preostalo je još dvanaest sadi do aktiviranja AI. Pođimo malo u razgledavanje."

Oprali su se, odjenuli i popili kavu. Onda ju je Bud otpratio do malog broda nazvanog Važno oko. Jedini inspekcijski modul pod tlakom u sklopu projekta bila je, zapravo, samo platforma opremljena spremnicima za gorivo i kisik te malim raketnim motorima na hidrazin u stvari, malim visinskim mlaznicama skinutim s umirovljenog svemirskog broda. Na vrhu je bila kabina pod tlakom od kevlara i aluminija u kojoj je dvoje ljudi moglo stajati jedno pokraj drugog. Unutra su bili još samo palica koja je nicala iz poda i na kojoj su bili smješteni upravljački uređaji i sustav za održavanje života koji vam je omogućavao da tu boravite najviše šest sati.

Inženjeri štita koristili su slično vozilo koje je imalo samo platformu i motore, ne i kabinu: nije vam bio potreban dio pod tlakom kada ste imali posve dobro svemirsko odijelo. Mogli ste vidjeti inženjere kako se voze iznad površine štita u malim kutijama na raketni pogon nalik skuterima. Samo je ovo posebno vozilo bilo namijenjeno važnim posjetiteljima poput Siobhan, koji nisu imali vremena ili sklonosti proći kroz obuku u korištenju odijela pod tlakom.

"Teško, međutim", rekao je Bud uz sjenu zlobnog osmijeha, "da će ova kabina od kevlara biti od velike koristi ako nešto pođe naopako..."

Važno oko lansiran je s Aurore pomoću elektromagnetne indukcijske tračnice, nalik minijaturnom obliku praćke s Mjeseca. Ubrzanje je bilo ravnomjerno, kao u brzom dizalu; Siobhan se sviđao osjećaj poda pod stopalima.

Kada su se dovoljno odmakli, Bud je isprobao male rakete letjelice. Izgledalo je kao da se male eksplozije odigravaju oko trupa od kevlara. Bud je objasnio da iz indukcijske tračnice nema ispušnih plinova, a rakete, iako male, nikada se nisu koristile u blizini štita. "Gradimo zrcalo od inja nataloženog na paukovoj mreži", rekao je. "Trudimo se čak i ne disati prema njemu."

Letjelica se okretala oko svoje osi i bočno zanosila. Izgledalo je kao da se voze u nekom čudnovatom mjehuru.

Kada je izveo manevar, Bud je zaustavio letjelicu i nagnuo je malo kako bi Siobhan mogla vidjeti dolje. "Pogledaj matični brod", rekao je.

Uvažena, stara Aurora 2 i dalje je bila stožer štita, pauk u središtu mreže. Iako je s nje mnogo toga skinuto, Siobhan je ipak uočila osnovne elemente kojih se sjećala: dugu, elegantnu kralježnicu s nabreklim boravišnim modulom na jednom kraju i složenim grozdom energetskih sustava, spremnika za gorivo i raketnih sustava na drugom. "To je stara, dobra ptica", rekao je nježno Bud. "Nadam se da nam oprašta. I dalje igra važnu ulogu osigurava okretanje štita i njegovu pravilnu usmjerenost. Naravno, sve će se to promijeniti kada se AI aktivira i štit počne kontrolirati samoga sebe."

Povukao je kontrolnu palicu i potisnici platforme odmah su reagirali. Mali brod glatko je zaplovio, počevši se udaljavati od štita koji se širio na sve strane iz Aurore.

Siobhan je očarano promatrala kako se štit otvara pod njom. Ako se izuzme stari brod za Mars, štit je sada sličio na pod koji je bio ravan i gladak poput matematičke apstrakcije, beskonačna ravnina koja je razdvajala svemir na dvije polovice. Površina je svjetlucala, tanka poput mjehura od sapunice, a kako su se podizali, boje razložene prizmama sijevnule bi tu i tamo. Ali štit je i dalje stajao bočno okrenut Suncu i niska svjetlost strujala je kroz tu krhku membranu, tako da je mogla zamijetiti vretenasti kostur ispod, potporne grede, nosače i rebra od tanahnog lunarnog stakla, nestvarne skele koje su bacale duge, vitke sjene. "Predivno je", rekla je. "Najopsežniji inženjerski pothvat koji je itko ikada poduzeo, a sastoji se samo od stakla i svjetlosti. Kao prizor iz snova."

"Zato sam", rekao je Bud tajanstveno, "i izabrao naročito ime za nju za umjetnu inteligenciju štita."

Ali nije želio ništa više reći.

Opet je uključio potisnike i promijenio položaj platforme; prozori su gledali prema Zemlji. Matični planet bio je savršena plava kugla koja je počivala usred svemira. Bijelosmeđi Mjesec plovio je pokraj svog roditelja, udaljen tridesetak Zemljinih promjera. L1 nalazila se daleko od Mjesečeve staze; odavde nije bilo sumnje da su posrijedi svjetovi srodnici.

"Dom", rekao je jednostavno Bud. "To je dobar podsjetnik za nas ovdje za što se toliko trudimo." Nagnuo se prema njoj i pokazao joj rukom. "Vidiš tamo..., i tamo..."

Spram baršunaste tame svemira ugledala je iskrice kako se kreću, dvije, tri, četiri, pravocrtno, nalik svicima u noći, idući od Zemlje prema štitu.

Bud je kucnuo po prozoru. "Povećanje, molim."

Slika u prozoru ispred Siobhan počela se povećavati u nizu brzih skokova. Sada je mogla vidjeti možda desetak brodova.

Neki su bili dovoljno veliki da se zamijete pojedinosti, oznake na trupu, mreža solarnih ćelija, konzole antena. Konvoj je nalikovao igračkama, modelima postavljenih spram crnoga zastora.

"Karavana sa Zemlje koja dovozi pametnu kožu." Bud se nasmiješio. "Puzi uz gravitacijsko brdo do L1. Zar prizor nije fantastičan? I to traje, danonoćno, već godinama. Ako usmjeriš teleskop na tamnu stranu Zemlje, možeš vidjeti iskrice mnogobrojnih lansiranja."

Na Zemlji, Siobhan je bila obavila inspekciju procesa sakupljanja. Pokrivači od pametne kože, uzgajane na prozorima domaćinstava kao što je bilo Bisesino u Londonu, nosili su se prvo u lokalna sabirališta, odakle su se transportirali u velika skladišna središta u zrakoplovnim lukama i raketodromima, da bi konačno bila upućena do raketodroma Cape Canaveral, Bajkonur, Kourou ili Wbomera. Već je ono što se događalo na tlu bila operacija izuzetnih razmjera, ogromna međunarodna akcija preko cijeloga globusa. A vrhunac su bile ove iskrice koje su hrabro napredovale kroz noć.

"Poznato ti je kako stoje stvari", rekao je Bud. "U lansiranje je uloženo sve čime raspolažemo, baš kao i u svim drugim oblicima projekta. Čak su izvadili šatlove iz muzeja u Smithsonianu i Huntsvillu i osposobili ih da opet lete. Recikliraju se istrošeni glavni motori šatlova, nesigurnih više za prijevoz ljudi: može se napraviti prilično upotrebljiv buster za jednokratnu upotrebu od stabilizatora i odjeljka za teret šatla. Rusi su skinuli prašinu sa starih planova za Energiju i opet aktivirali te velike, stare rakete.

Ali čak i to nije dovoljno. Boeing, Mckdonnell i druge velike ugovorne tvrtke izbacuju iz svojih pogona potisne rakete kao kobasice. Neke od novih astroptica nisu ništa složenije od petardi za četvrti srpnja; sve što možeš napraviti s njima je da ih usmjeriš i ispališ. Ali obavljaju posao uz gotovo stopostotnu sigurnost. Zahvaljujući njima, nema zastoja..."

Za Buda je, pretpostavila je Siobhan, ovaj snažan svemirski projekt bio ostvarenje dječačkoga sna svemirsko inženjerstvo, brzo, nepokolebljivo, djelotvorno i velikih razmjera, kao što je i bilo prije no što su mu se na putu našli troškovi, politika i strah od ulaganja.

"Znaš", rekao je, "mislim da će ovo sve promijeniti." Mahnuo je prema štitu. "Mislim da neće biti povratka na staro poslije ovoga; s tim smo raščistili. Ovo nam je odredilo novi pravac. A on vodi prema svemiru."

"Ako preživimo oluju sa Sunca."

Na licu mu se javio prijekoran izraz. "Ako preživimo, da." Tonom koji je to izgovorio kao da je još rekao: Možda jesam zanesenjak za svemir, ali znam što mi je dužnost.

Osjetila je grižnju savjesti i poželjela je da može povući ono što je rekla. Nastaje li to između njih prepreka još prije no što je stigla do glavnog dijela svoje misije ovdje?

Bud je pomaknuo kontrolnu palicu i platforma se okrenula i pošla naprijed.

Sada je Siobhan gledala preko štita, kao lete iznad blistavog tla. Oči su joj pošle prema "obzoru" štita ali, za razliku od površine Zemlje, štit je bio potpuno ravan, sve do ruba, a pravocrtni obzori bili su oštri poput britve u vakuumu. Dojam je bio vrlo čudan, perspektiva potpuno nepravilna, kao da je letjela iznad površine nekog čudovišnog planeta tisuću puta većeg od Zemlje.

"Ponekad te zbuni", rekao je Bud. "Pomisliš vidjeti zakrivljenost obzora, kao iz aviona u niskom letu. Ili ti se za neku skupinu radnika učini da je udaljena samo koju stotinu metara ali od nje te razdvajaju kilometri." Odmahnuo je glavom. "Čak i ja još imam poteškoća u sagledavanju pravih dimenzija onoga što pravimo. Udaljenost između dva moja čovjeka koji rade na suprotnim krajevima štita ravna je promjeru Zemlje. A mi smo to napravili."

Platforma se spustila i počeli su letjeti nisko iznad svjetlucavih prizmi i staklenih greda, prošaranih malim zdanjima nalik brvnarama i vozilima sličnim traktorima koja su se strpljivo kretala. Jedna astronautkinja oprezno je stupala površinom, noseći ogroman potporanj od paučinastog lunarnog stakla; nalikovala je mravu koji nosi list višestruko veći od njega.

Siobhan je zamijetila nešto što je sličilo na zastave koje je, bez vjetra, raširene držala žica. "Što je ono?"

"Ovdje nemamo groblje", rekao je Bud ljuto. "Samo te pošaljemo u međuplanetni prostor. Ali dobiješ odgovarajuću oznaku: zastavu tvoje zemlje, tvoje vjere ili čega već hoćeš. Kako pravimo štit, krećemo se u spirali, sve se više udaljujući od središta. Postavimo zastavu na onoj točki na kojoj smo se zatekli kada si umro." Sada kada je znala što traži, jednim je pogledom obuhvatila na desetine zastava. "Na stotine je umrlo ovdje." Nije znala za to.

"To su dobri ljudi, Siobhan. Čak i bez izlaganja neposrednim rizicima pri izgradnji, neki među njima radili su bez stanke u bestežinskom stanju po dvije godine ili duže. Liječnici kažu da boravak ovdje dovodi do problema s kostima, limfnim i krvožilnim sustavom i drugim stvarima. Znaš li koja je najčešća kirurška intervencija ovdje? Uklanjanje bubrežnog kamenca nastalog odljevom kalcija iz kostiju. A da se i ne spominje izlaganje zračenju. Svi znaju za oštećenja DNK, za rizike od raka. Ali kako stoji s mozgom? On je naročito osjetljiv na svemirsko zračenja i ima samo ograničenu sposobnost samooporavka. Od svemira oglupaviš, Siobhan."

"Nisam to znala..."

"Dakako nisi", rekao je nekako čvršćim tonom. "To su pokazala medicinska proučavanja na samim radnicima štita. Svaka godina provedena ovdje znači deset godina života manje. Pa ipak, ljudi ostaju i rade dok ne skapaju."

"Oh, Bude..." Impulzivno ga je uhvatila za ruku. "Nisam ovdje da napadam tvoje ljude; znaš to. A i ne želim da među nama nešto iskrsne."

"Ali..." rekao je teškim glasom.

"Ali znaš zašto sam ovdje."

Bilo je to pitanje podmićivanja.

Računovođe na Zemlji ustanovili su, pregledavajući svoje opsežne elektronske knjige, da je dio novca i materijala završavao negdje sa strane kao i da se odgovorni za to nalaze ovdje, na samom štitu.

"Bude, vlast to ne može zanemariti čak i kad bi htjela. Uostalom, ako se ovako nastavi, cijeli projekt naći će se u opasnosti..."

Prekinuo ju je. "Siobhan, budimo realni. Ne poričem da ima malo motanja, ali, zaboga, pogledaj kroz prozor. Na ovaj projekt odlazi značajan dio bruto nacionalnog dohotka cijeloga planeta. I bogatstvo jednog Kreza ništa je u usporedbi s tim. Moraš stvari vidjeti u perspektivi. U postocima..."

"Nije u tome stvar, Bude. Moraš imati u vidu psihologiju. Kažeš da se tvoji ljudi ovdje žrtvuju. Žrtvujemo se i mi na Zemlji kako bismo financirali ovo. A ako se nešto ukrade..."

"Ukrade?", uzviknuo je i okrenuo se od nje. "Siobhan, ne možeš ni zamisliti kako je raditi ovdje gore. Dva milijuna kilometara udaljen od doma, od obitelji. Da, ovdje spašavam planet. Ali želim spasiti i svoga sina."

Prožela ju je jeza. Nikada joj nije rekao da ima sina.

A onda joj je nešto palo na pamet. "I ti si umiješan u to. I ti dobivaš svoj dio." Izbjegao ju je pogledati u oči. "Slušaj", rekao je konačno. "Postoji jedna tvrtka u Montani. Kupili su od države stare silose za nuklearno oružje, odavno otpisane. Ti silosi bili su tako napravljeni da izdrže nuklearni napad i da posada u njima ostane još tjednima. Vidio sam specifikacije. Moguće je da se na tom mjestu preživi oluja sa Sunca."

"Čak i ako štit zakaže."

"Ima šanse", rekao je prkosno. "Ali možeš zamisliti koliko košta karta. Zar ti nije jasno. Ovdje gore ne mogu ništa napraviti za Todda i njegovu djecu. Ali ovako, skretanjem samo sitnog dijela jednog postotka jednog postotka proračuna štita..."

"To isto vrijedi i za sve ostale ovdje?"

"Ne za sve." Nije skidao pogled s nje. "Eto, sada znaš. Kada se vratimo na Auroru, dat ću ti sve podatke o posljednjem novčiću koji je otišao sa strane... Znam da me zbog toga možeš vratiti na Zemlju."

"Bilo bi to ravno samoubojstvu sada kada nas samo mjeseci dijele od završetka posla."

Primio je to s vidnim olakšanjem.

"Ali ovo mora prestati", rekla je. "Zamisao o tome da koristite novac štita da biste spasili obitelji nagriza povjerenje a povjerenje je sad i te kako krhko." Zamislila se malo. "Moramo ovo objaviti. Ali tvoji ljudi ovdje daleko su od obitelji u doba krize bez presedana, a većina će tu biti i tijekom oluje. Morate dobiti jamstva da će sve biti poduzeto da se zaštite vaše obitelji. Osobno ću se pobrinuti za to. Neka je to bio predujam na vaše plaće. A pokušat ću ih uvjeriti da se proces odgodi za vrijeme nakon što spasite Zemlju."

Nasmiješio se. "To mi je dovoljno." Pomaknuo je naprijed palicu i uputio ih natrag. "Bude", rekla je oprezno, "nikada mi nisi rekao da imaš sina."

"Duga je to priča. Neugodna rastava, prije mnogo vremena." Slegnuo je ramenima. "On nije dio moga života i nikada ne bi bio tvoga."

Toga trenutka Siobhan je shvatila da ga je izgubila ako ga je ikada uopće imala. Ali njezina veza s Budom nije bila jedina koja je pukla pod napetošću ovih neobičnih vremena.

Okrenula se da promatra prostranu panoramu štita koji ju je spremao progutati.

32. LEGALNA OSOBA

Vrativši se s olakšanjem na štit, Siobhan se pripremila za službenu svrhu svoga posjeta. Štit je bio dovoljno veliki da se rljime omota Mjesec kao novogodišnji dar, ali ljudi koji su ga izgradili živjeli su u posve skučenom prostoru, tako da nije bilo dovoljno mjesta za svečanosti. Za ovu izuzetnu priliku, aktiviranje AI štita, Bud je odlučio da bi jedino bio prikladan most na velikoj staroj Aurori. Bila je šteta što je prvo služio kao prostorija s tuševima, ali bilo je potrebno samo nekoliko sati da se ona preuredi; jedino što se nikako nije moglo ukloniti bio je slabašan miris sapuna i znoja.

Siobhan je dolebdjela do prednjeg dijela prostorije, uhvativši se tu za potporanj. Bud je već bio unutra u društvu nekoliko suradnika. Ostali graditelji štita bili su elektronski povezani s Aurorom, jednako kao i prijatelji na Mjesecu i Zemlji, među kojima su bili predstavnici vlada Euroazije i Sjedinjenih Država.

"I najvažnija osoba danas", počela je Siobhan svoj govor, "također je ovdje ne u ovoj prostoriji, ali posvuda oko nas, poput Boga..."

"I poreznika", dodao je netko, izazvavši prilično kiseli smijeh.

"Ponosna sam što sam nazočna njezinom rođenju", nastavila je Siobhan. "Da, to je rođenje u punom smislu riječi. Kada uključim prekidač pred sobom, podići će se računalni operativni sustav, ali važnije od toga je da će na svijet doći nova osoba. Za razliku od Aristotela i Talesa prije nje, koji su morali dokazivati status ličnosti, od samog trenutka rođenja ona će biti legalna osoba (nečovjek), sa doslovno svim pravima koja i ja uživam. Čudesna je pomisao da će um koji će početi postojati danas niknuti iz mreže izgrađene od milijarda sastavnih dijelova napravljenih u vrtovima i na farmama, krovovima kuća i prozorskim cvjetnjacima ljudskih bića diljem planeta. On duguje svoje postojanje svima nama, u određenom smislu ali taj dug morat će odužiti. Odmah će krenuti na posao, na veliki zadatak okretanja štita prema Suncu. Od trenutka rođenja imat će vrlo veliku odgovornost."

Pogledala je Buda. "Ime joj je odabrao pukovnik Tooke. Još kao mala upoznala sam stari grčki mit o Perzeju, Zeusovom sinu. Perzej se suočio s Meduzom čiji ga je pogled mogao okameniti. Podigao je zato brončani štit. Tako je vidio samo odraz Meduze i mogao ju je ubiti. Bud me je izvijestio o tome da je, prema nekim verzijama mita, štit pripadao Perzejevoj sestri, također božici. Ime koje je Bud predložio, ime te ratnicebožice, učinilo mi se zato posve prikladno."

Spustila je ruku preko velikog prekidača pred sobom. "Dobro došla na svijet na tako važno mjesto za našu budućnost." Dlan joj je skliznuo nadolje.

Naoko, ništa se nije dogodilo. Ljudi zbijeni u prostoriji pogledavali su se međusobno. Ali Siobhan se učinilo da postoji neka promjena u zraku: iščekivanje, energija.

A onda je netko uzviknuo: "Pogledajte! Štit!"

Bud je žurno prikazao na jednom mekanom ekranu sliku cijeloga diska snimanog s promatračke platforme visoko iznad njegove središnje osi. Duge Sunčeve sjene išarale su prugama ravninu ali sada su raketne iskrice svjetlucale po pročelju diska.

"Vidite ovo", rekao je Bud. "Već je počela raditi." Podigao je pogled. "Čuješ li me?"

Glas je potekao iz zraka. Malo nepostojan, ravan i bez naglaska, nalikovao je ženskoj verziji Aristotela.

"Dobro jutro, pukovniče Tooke. Ovdje Atena. Spremna sam za prvu zadaću."

33. JEZGRA

Oštećeno Sunce se pritajilo. Slučajnom promatraču izgledalo bi da se ništa nije dogodilo, kao da jovijanac lutalica uopće nije došao.

Ali to je, naravno, i bio plan. Složenim valovima koji su se kretali kroz Sunčevu jezgru bit će potrebna stoljeća da dostignu rezonantni vrh. Sve je to logički slijedilo iz trenutka kada je metaforički oblutak bio izbačen na točno određeni način, u jedan zvjezdani sustav udaljen šesnaest svjetlosnih godina.

Dok se odigravao predviđeni slijed događaja, na Zemlji su se carstva uzdizala i propadala.

Kada je jedna mlada civilizacija otkrila misli svojih davno nestalih predaka, počela je duboka revolucija. Prvi put nakon antike umovi Europljana okrenuli su se prema Suncu, ne sa strahopoštovanjem već s radoznalošću i analitičkim alatima. Godine 1670. Isaac Newton raščlanio je prizmom Sunčevu svjetlost, dobivši tako zarobljenu dugu. Nedugo zatim, John Flamsteed, prvi kraljev astronom, kartografirao je kretanje planeta pomoću Newtonovih zakona i odredio veličinu i udaljenost Sunca. Godine 1837. William Herschel zagrijao je Sunčevom svjetlošću vodu u zdjeli i tako izmjerio energiju zvijezde. U dvadesetom stoljeću astronomi su posredstvom neutrina proučavali što se zbiva u unutrašnjost Sunca.

Bila je to nova vrsta ljudi kojima je Sunce bilo tek obično nebesko tijelo, predmet proučavanja. No, oni su jednako tako ovisili od Sunčeve topline i svjetlosti kao i njihovi preci koji su se klanjali nebesima.

Cijelo to vrijeme, duboko u srcu Sunca, nešto se komešalo.

Počelo je u jezgri, kao i svi procesi na Suncu.

Još od silovitog udara jovijanca lutalice prije dva tisućljeća, jezgra je zvonila poput zvona. Sada su njeni složeni i ulančeni načini vibriranja konačno dostigli koncentraciju koja je u energetskom pogledu bila gotovo ravna prvobitnom udaru planeta. Došlo je do detonacije ispod amortizirajućeg sloja radijacijske zone. Ali naravno, baš kao što je bilo predviđeno to se dogodilo upravo ispod nezacijeljene rane kroz radijacijsku zonu koju je nanio prolazak jovijanca.

Nastao je otvor u radijacijskoj zoni i kroz njega je pokuljala zarobljena energija kojoj bi inače bilo potrebno milijun godina da se probije iz tog spremišta. Na dvije trećine puta do površine Sunca ta energija stigla je do taholina granice između radijacijske i konvekcijske zone iznad koje Sunčeva tvar vrije poput vode u loncu. Taholin je mjesto gdje se nalaze najdublji korijeni Sunčevih aktivnih područja. I upravo u taholinu, nemirnoj međi, oscilacije jezgre dale su oduška svojoj ljutnji. Magnetni tokovi koji su omatali Sunce vijugali su poput zmija i odmah počele se podizali. Pod uobičajenim okolnostima potrajalo bi mjesecima prije no što bi ove formacije stigle do površine. Ali ovi snažni toroidi, koji su razgrtali plazmu pred sobom, obavili su to za samo nekoliko dani. A i razmještaj dubljih slojeva Sunca bijaše takav da je kroz magnetni tok kao cijev suknula energija poput zraka iz balona. Čak i u mirnim vremenima, petlje magnetnog toka probijaju se do Sunčeve površine. Stvaraju svojevrsni pokrov iznad fotosfere, tkanje petlji, zakrpa i vlakana plazme. I najmanja ovakva petlja ogromna je prema Zemljinim mjerilima. No, petlje koje su sada nicale bile su čudovišne, sežući visoko iznad površine Sunca i vukući za sobom mlazove plazme. Ovaj ogroman magnetni procijep stvorio je interferenciju s odljevom energije sa Sunca i na neko vrijeme područje u korijenu ove šume magnetizma, gladno energije, postalo je nešto tamnije od ostatka zvijezde. Ljudske oči i instrumenti vidjeli su kako se divovsko područje Sunčevih pjega rascvjetava preko blistave površine zvijezde.

Petlje koje su izbile iznad površine bile su nalik na zbijeno drveće čije je korijenje bilo ukopano duboko ispod fotosfere. Preplitale su se, izvijale, sudarale i presijecale, nastojeći se osloboditi energije i uspostaviti novu ravnotežu. Konačno, u srcu ove uskomešane šume, dvije petlje ukrižale su se poput čarobnjačkih štapića. Petlje su je stopile, a onda pukle. Energija oslobođena u okolnu šumu bila je katastrofalna, natjeravši struje plazme da polude, a ostale petlje da krenu njihovim putem. Nastala je lančana reakcija prespajanja širom kontinenta poremećaja.

Magnetna šuma otpustila je svoju energiju kroz kaskadu događaja, a veliki odljev teškog rendgenskog i gamazračenja, kao i visokoenergetskih fotona, nahrupio je u svemir.

Bila je to pojava titanskih veličina ali to je bila samo Sunčeva baklja, premda ogromna, baklja nastala kroz procese kojima se nemirno Sunce uvijek oslobađalo energije. Ono što je uslijedilo bilo je bez presedana.

Ogromne Sunčeve pjege ispod magnetne šume počele su se raspadati. Kroz duboku ranu probijenu kroz Sunčevo tijelo prije dvije tisuće godina snažnija svjetlost počela je sjati. Sunce će uskoro, tijekom samo nekoliko sati, ispustiti energiju kojom je moglo sjati godinu dana.

Baš kao što je i bilo planirano, davno i daleko odavde. Bio je 19. travanja 2042.

34. ZALAZAK SUNCA (I)

Bisesa se probudila.

Pridigla se, trljajući rame. Zadrijemala je na naslonjaču u dnevnoj sobi svog stana. Dok je spavala, u stanu se smračilo.

"Aristotele. Koliko je sati, molim te?"

Iznenadilo ju je kada joj nije naveo točno vrijeme. "Zalazak Sunca, Bisesa."

Bilo je to 19. travnja, dan uoči oluje sa Sunca. Ovo je bio posljednji zalazak Sunca. Na Mjesecu, Eugen je predvidio da će se oluja dogoditi tijekom noći, oko tri ujutro po londonskom vremenu. Suprotna strana Zemlje, dakle, izdržat će prvi udar sa Sunca. Ali svijet će se nastaviti okretati, kao i uvijek, i Sunce će izaći i nad Britanijom.

Sve će biti drukčije ujutro.

Zadrhtala je. "I dalje ne izgleda stvarno", rekla je.

"Razumijem", uzvratio je Aristotel.

Bisesa je otišla u kupaonicu i ispljuskala se po licu i vratu. Nikog više nije bilo u stanu. Myra je očito nekuda izašla, a Bisesina rođakinja Linda vratila se u Manchester da bude uz obitelj tijekom oluje.

Zamislila se o Aristotelovom posljednjem odgovoru: "Razumijem." Aristotel je bio stvorenje čija su elektronska osjetila razmještena po cijelom planetu i izvan njega i svi su znali da njegove kognitivne moći uvelike nadmašuju ljudske. Nesumnjivo je njegovo razumijevanje onoga što uskoro slijedi stajalo visoko iznad njezinog a u izvjesnom smislu Aristotel je bio u istoj opasnosti kao i ona. Ali nije mogla smisliti ništa što bi mu rekla tim povodom.

"Gdje je Myra?"

"Na krovu. Hoćeš li da je pozovem dolje?"

Pogledala je neugodno prema sve gušćoj tami. "Nemoj. Otići ću ja do nje. Hvala, Aristotele."

"Nema na čemu, Bisesa."

Popela se stubama do krova. Gradonačelnica je čvrsto obećala da će prekidi u opskrbi energijom biti minimalni, ali Bisesa se ipak nije uzdala u dizala i pokretne stube. Uostalom, prema posljednjoj uredbi kriznog štaba, sve takve naprave bit će isključene u ponoć, dok će elektronske brave biti držane u režimu otvorenog, kako se ljudi ne bi našli zatvoreni kada čekić udari.

Stigla je do krova. Kupola se uznosila povrh londonskih krovova; tamnoplavi pravokutnici na nebu označavali su mjesto gdje je tek trebalo biti postavljene posljednje ploče. Kako se ogromna kupola sklapala nad njima, sve više se stjecao dojam da žive u ogromnoj katedrali, pomislila je, u jedinstvenoj divovskoj građevini.

Kako je pravilan ciklus noći i dana bivao sve manje uočljiv, Bisesa nije bila jedina čiji se raspored spavanja poremetio, kako ju je izvijestio Aristotel; mnogi su patili od istih tegoba, od gradonačelnice do vjeverica u londonskim parkovima.

Zatekla je Myru kako na krovu leži potrbuške na ležaju na napuhavanje. Izgledalo je da je zaokupljena domaćom zadaćom; imala je pred sobom mekani ekran pun slika.

Bisesa je sjela pokraj kćerke prekriženih nogu. "Nisam znala da imaš domaću zadaću." Škola nije radila već tjedan dana.

Myra je slegnula ramenima. "Svi trebamo pisati dnevnik."

Bisesa se nasmiješila. "To je vrlo staromodno."

"Da nastavnica nije staromodna, ti bi se zabrinula. Čak smo dobili bilježnice i olovke za vrijeme kada ne budemo mogli koristiti mekane ekrane. Rekli su nam da će povjesničari, kada budu pisali o onome što će se dogoditi sutra, morati uzeti u obzir i naša mala svjedočanstva."

Ako uopće bude povjesničara poslije sutrašnjeg dana, pomislila je Bisesa. "O čemu pišeš?"

"O svemu što mi padne na pamet. Vidi ovo." Dodirnula je kut mekanog ekrana i jedan kvadratić se povećao. Prikazivao je prsten monolitnih kamena, skup ljudi u bijelim odorama i nekoliko teško naoružanih policajaca.

"Stonehenge?", upitala je Bisesa.

"Tu su zbog posljednjega zalaska Sunca."

"Jesu li to druidi?"

"Mislim da nisu. Poklonici su boga kojeg nazivaju Sol Invictus."

Svi su postali stručnjaci za bogove Sunca. Sol Invictus, Nepobjedivo Sunce, jedan je od zanimljivijih iz tog skupa, pomislila je Bisesa. Bio je to jedan od posljednjih velikih poganskih bogova; njegovi kultovi doživjeli su procvat u doba kasnog rimskog carstva, neposredno prije no što je kršćanstvo postalo državna religija. Na Bisesino razočaranje, međutim, nije bilo ni spomena o obnavljanju kulta Marduka, babilonskog boga Sunca. "Bilo bi lijepo vidjeti opet starog momka", rekla je Aristotelu, zbunivši ga.

"Naravno", rekla je Myra, "nema kupole iznad Stonehenga. Pitam se hoće li kamenje stajati tamo i sutra. Pod djelovanjem topline mogu se izdrobiti i ispucati. To je baš tužno, zar ne? Poslije svih tih tisuća godina."

"Da."

"Ovi poklonici Sunca kažu da će tu dočekati svitanje."

"To je njihova povlastica", uzvratila je Bisesa. Noćas će svijetom vladati razna ludila; oluja će se iskoristiti da se počine samoubojstva na mnogo manje ili više domišljatih načina.

Bisesi je privukao pozornost udaljeni prasak nalik pucnju. Ustala je, prišla rubu krova i bacila pogled preko Londona.

Sa slabljenjem dnevne svjetlosti počeo je prevladavati uobičajeni narančastožuti sjaj ulične rasvjete, dok su reflektori postavljeni na kupolu obasjavali bjeljim snopovima važne zgrade prijestolnice. Bilo je puno prometa; rijeke svjetala tekle su oko stupova nosača kupole. U gradu u posljednjih nekoliko dana vladalo je nervozno uzbuđenje. Znala je da se neki ljudi namjeravaju zabavljati cijele noći, kao da je ovo neki izuzetan doček nove godine. Kao mjeru sigurnosti, policija je već danima zatvarala pristup na trg Trafalgar, samo središte kupole i tradicionalno mjesto na kojem su stanovnici Londona slavili.

Sve ove aktivnosti prekrivao je limeni poklopac. Ogromne neonske svjetiljke, neke duge i po stotinu metara, bile su postavljene na taj divovski strop. Njihov biserni sjaj obasjavao je stupove nosače koji su se uzdizali iz grada nalik reflektorskim snopovima. Iskrice su vrvjele oko vrhova stupova i pristajale na velike zabatne grede: londonski golubovi našli su novi način da žive pod ovim nevjerojatnim krovom.

Opet se razlijegao prasak.

Niste mogli više biti sigurni što se događa. Vijesti su bile pažljivo cenzurirane poslije dana Valentinova, kada je uvedeno i izvanredno stanje. Umjesto činjeničnih izvještaja znatno ste više mogli gledati skečeve o herojski velikim ventilatorima, kojima su dana imena kao "Brunel" ili "Barnes Wallis" i koji će čistiti londonski zrak dok kupola bude zatvorena, ili o gavranima u Toweru, čija je nazočnost tradicionalno značilo da je London siguran i o kojima se pažljivo vodilo računa nakon što je isključena dnevna svjetlost.

Ali Bisesa je mogla naslutiti istinu. Posljednjih dana štit se počeo vidljivo zatvarati preko Sunca. Bio je to prvi opipljivi, fizički znak poslije 9. lipnja 2037. da će se nešto dogoditi a postojala je i neobična svjetlost na nebu, zaklanjanje Sunca, loše znamenje iz "Knjige otkrivenja". Napetost je vrlo porasla; poklonici kultova i teorija zavjere, kao i negativci svih vrsta uskomešali su se kao nikada ranije.

Osim luđaka, bile su tu izbjeglice koje su tražile neko sklonište. Posljednjih dana London je bio pun do krova a Bisesin stan bio je blizu ulaza Fulham. Začula je novi niz prasaka. Bisesa je bila vojnik; ovo joj je zvučalo kao puščana paljba. A onda joj se učinilo da je osjetila i miris dima.

Potapšala je Myru po ramenu. "Hajdemo. Vrijeme je da siđemo dolje."

Ali Myra se nije pokrenula. "Samo da završim ovo." Obično je ležala opušteno poput mačke. Ali sada je djelovala napeto, ukrućenih ramena, dok je naglim pokretima kucala po mekanom ekranu. Želi da sve nekako otjera od sebe, pomislila je Bisesa. Smatra da ako radi uobičajene stvari, ako piše domaću zadaću, može nekako odgoditi događaje, sačuvati svoje gnjezdašce normalnog života. Bisesa je osjetila poriv da je zaštiti zažalivši što kćerku ne može poštedjeti onoga što će se dogoditi. Miris dima se pojačao.

Bisesa sa sagnula i brzom kretnjom smotala mekani ekran. "Idemo dolje", rekla je odlučno. "Odmah."

Prije no što je zatvorila vrata krova za sobom, bacila je još jedan pogled. Posljednji prozori na kupoli upravo su zatvarani, zaklanjajući svjetlost, posljednju svjetlost posljednjeg dana. Netko je negdje vrisnuo tog trenutka.

35. ZALAZAK SUNCA (II)

Bud Tooke sjedio je labavo vezan za sjedalo na mostu Aurore 2.

Zidovi oko njega bili su prekriveni mekanim ekranima. Većina ih je prikazivala podatke ili slike s raznih dijelova štita i s udaljenijih monitora. Ali na nekima su stajala lica. Rose Delea koja se znojila u svemirskom odijelu negdje na štitu, Mihail Martinov i Eugen Mangles na Mjesecu koji su znanstveno pratili završene trenutke Sunca prije izbijanja oluje, pa čak i Helena Umfraville, vrlo sposobna britanska astronautkinja s kojom je svojevremeno bio na obuci i čija je slika s kašnjenjem stizala s Marsa.

Nije bilo nikakvog posebnog povoda za ovu telekonferenciju. Ali nekako je izgledalo prikladno i utješno da rasuta djeca Zemlje budu u vezi u ovom trenutku. Veze su zato držane otvorene, a do vraga s valnim opsegom.

Atena se prigušeno nakašljala; ovaj način privlačenja pažnje naučila je od Aristotela. "Oprosti, Bude."

"Što je bilo, Ateno?"

"Žao mi je što te smetam. Zaklanjanje samo što nije završeno. Pomislila sam da bi volio vidjeti Zemlju..."

Prikazala je sliku matičnog planeta na najvećem mekanom ekranu. Lice Zemlje bilo je zatamnjeno. Bud je gledao u tunel sjene duge milijunima kilometara, sjene koja je prekrivala i Zemlju i Mjesec i koju je stvaralo djelo ljudskih ruku. Bud je stotinama puta vidio simulacije ovog događaja. Ali sada ga je ipak ispunilo strahopoštovanje.

Atena je prekinula tišinu. "Bude?"

"Da, Ateno?"

"O čemu razmišljaš?"

Naučio je biti oprezan kad odgovara na njezina pitanja. "Zadivljen sam", rekao je. "Očaran sam veličinama onoga što smo napravili." Ništa nije odgovorila na to pa je on dodao: "Vrlo sam ponosan."

"Obavili smo dobar posao, zar ne, Bude?"

Učinilo mu se da je zamijetio prizvuk čežnje u njezinom glasu. Pokušao je dokučiti što joj želi odgovoriti. "Jesmo. A to ne bi bilo moguće bez tebe, Ateno."

"Jesi li ponosan i na mene, Bude?"

"Znaš da jesam."

"Ali volim to čuti."

"Ponosan sam na tebe, Ateno."

Zašutjela je, a on je zadržao dah.

Velik posao okretanja štita potrajao je mjesecima i Budu je bilo vrlo drago što je napokon priveden kraju. Štit je namjerno građen okomito na Sunce, kako bi tijekom godina gradnje Zemlja bila uskraćena samo za djelić Sunčeve svjetlosti. Usjeve je, uostalom, trebalo bez prekida uzgajati. Ali kako se ključni dan približavao, štit je trebalo okrenuti tako da, viđen sa Zemlje, zaklanja Sunce. Ovaj prividno trivijalan manevar pokazao se kao jedan od najizazovnijih u cijelom projektu. Štit je u promjeru imao trinaest tisuća kilometara, ali sastojao se od staklenih i pjenastih dijelova. Teško da se uopće mogao smatrati čvrstim tijelom: mogli ste provući ruku kroz njega, a da to uopće ne osjetite. Mala težina bila je nužna; da nije toga, štit se uopće ne bi mogao napraviti. Ali činjenica da je bio lagan, a golemih dimenzija, gotovo daje onemogućila svako manevriranje njime.

Uopće nije dolazilo u obzir da uključite potisnike na Aurori i tako okrenete cijeli sklop. Kad biste to pokušali, stari brod bi se jednostavno istrgnuo iz paučinastog tkanja u kojem je počivao. Konstrukcija štita je bila tako tanka da bi prejaki tlak na bilo kojem mjestu doveo do raspada, a ne okretanja ogromne tvorevine. Stvar je dodatno otežavalo rotiranje štita, koje je bilo nužno. Blaga centrifugalna sila sprečavala je naime urušavanje krhkog sklopa u njegovo središte. Sada je, međutim, ta vrtnja bila poteškoća, budući da bi se, poput svakog žiroskopa, štit suprotstavio okretanju.

Jedini način da se štit okrene bilo je da se na njega djeluje blago, pažljivo i ravnomjerno po cijeloj površini kako nijedan dio ne bi bio izložen većem tlačnom opterećenju. Cijela stvar bila je dinamična, pri čemu su se momenti inercije štita neznatno mijenjali svakog trenutka; bilo je to vrlo teško izračunati.

Do rješenja se, naravno, jedino moglo doći tako što bi se cijeli posao prepustio Ateni, umjetnoj duši štita. Za nju je štit bio njezino tijelo, senzori i komunikacijske veze nervni sustav, a mali motori mišići. A bila je toliko pametna da je složeni zadatak okretanja štita bio tek izazovna mentalna vježba.

I tako je otpočeo pothvat okretanja štita koji je potrajao mjesecima. Danonoćno su se rojevi malih potisnika skladno uključivala po disku, u očaravajućem rasporedu. Slabašni impulsi pomicali su disk, blago, ali postojano.

Postupno, baš kao što su simulacije predviđale, štit se okretao licem prema Suncu. Bud je znao da nema previše razloga za brigu. Sve je bilo pažljivo isplanirano i mnogo puta provjereno na simulacijama; gotovo se nije mogla potkrasti nikakva pogreška. No, ipak je bio zabrinut. Nisu posrijedi bili rizična priroda samog manevra niti uobičajena usrdna nada astronauta da ako nešto zakaže, nevolja se neće njemu srušiti na glavu.

Nešto ga je drugo mučilo, nešto što nije mogao lako odrediti. Nešto u svezi s Atenom.

Treća kibernetska legalna osoba (neljudska) Budu se činila prilično različita od Aristotela i Talesa, njezine starije braće. Oh, bila je podjednako pametna, djelotvorna i stručna kao i oni, možda čak pametnija. Ali dok je Aristotel uvijek bio ozbiljan, a Tales pomalo nonšalantan, Atena se razlikovala. Znala je biti vesela, znala se šaliti. Ponekad je čak djelovala vragolasto, kao da ulazi u flert! U drugim prilikama, pak, izgledalo je kao da joj mentalno stanje ovisi od riječi pohvale koje bi joj bile upućene.

Pokušao je razgovarati o tome sa Siobhan. Samo mu je rekla da je nepopravljivi, stari seksist: Atena ima žensko ime i glas, pa joj je tako pripisao svoje pogrešne predodžbe o ženskoj prirodi.

Možda je tako bilo. Ali on je s Atenom surađivao bliskije od bilo koga drugog. Iako nitko drugi to nije shvaćao, a i sve dijagnostičke rutine pokazivale su da je sve u redu, nešto u njoj ipak mu je smetalo.

Jednom je čak stekao jasan dojam da mu je Atena lagala. Otvoreno joj je to prebacio iako se to protivilo cijelom njezinom programiranju a ona je, naravno, porekla. A i što je uopće mogla slagati? Ali sjeme sumnje je posijano.

Atenin "um" bio je logički sklop u svakom dijelu podjednako složen kao i fizičko inženjerstvo kojim je izgrađena, s ugrađenim slojevima kontrole koji su obuhvaćali najširi raspon, od jednosmjernih podrutina što su kontrolirale male raketne potisnike pa do velikih kognitivnih centara na površini umjetne svijesti. Provjeravanjem nije ništa ustanovljeno, ali to je moglo samo značiti da postoji neka duboka i tanka pogreška zatvorena u ponorima tog ogromnog novog uma, pogreška koju nije shvaćao i za čiji uzrok nije imao dijagnozu. Ako je bilo nečeg pogrešnog, morao je znati što može poduzeti s tim u svezi.

U svakom slučaju, Atena je besprijekorno izvela manevar okretanja štita, svoj prvi veliki izazov, unatoč Budovim strepnjama. Mogla je biti luckasta koliko je volja ako i sutra podjednako uspješno obavi posao. Ali znao je da neće imati mira dok se sve ne završi, ovako ili onako.

Na Budovom ekranu umjetna pomrčina bila je sada gotovo savršena. Zemlja je bila gotovo potpuno zaklonjena; obrisi kontinenata bili su iscrtani niskom gradskih svjetala duž obala i velikih riječnih dolina. Samo je najtanji srp dnevne svjetlosti još sijao uz rub planeta. U slici se nalazio i Mjesec, uplovljavajući u olimpsku sjenu štita. Slučaj je htio da se upravo tog trenutka Mjesec nađe bliže crti ZemljaSunce, napredujući prema potpunoj pomrčini predviđenoj za sutra.

"Moj Bože", oglasio se Mihail iz Claviusa. "Što smo učinili?" Bud je znao na što misli. Plimu ponosa koju je očekivao tog trenutka, kada je štit napokon završen i doveden na odgovarajući položaj, što je bio vrhunac dugogodišnjega junačkoga truda, brzo je razvijalo shvaćanje smisla ove velike nebeske koreografije. "To će se stvarno dogoditi, zar ne?"

"Bojim se da hoće", uzvratio je Mihail tužno. "A nas šačica je zaglibljena ovdje." "Ali barem imamo jedni druge", rekla je Helena, na Marsu, nekoliko minuta kasnije. "Vrijeme je za molitvu, zar vam se ne čini? Ili možda za pjesmu. Šteta je što nikakve poštene himne nisu spjevane za one koji plove svemirom."

"Ne pitaj mene", rekao je Mihail. "Ja sam pravoslavac."

"Ja znam jednu", rekao je tiho Bud.

Njegove riječi nisu mogle stići do Helene prije njezinog odgovora. Ali himna koju je počela pjevati, iako nije imala osobitog sluha, bila je upravo ona koju je on imao na umu.

Oče vječni što rukom jakom doskočiti možeš valu svakom...

Bud se pridružio, namrštivši se, želeći se prisjeti riječi. A onda je čuo glasove Rose Dileje i ostalih sa štita. Konačno je zapjevao i Mihail, vjerojatno na Talesov poticaj. Samo je Eugen Mangles izgledao zbunjen i nije otvarao usta.

Gospodaru najvećih dubina i bezmjernih morskih širina...

Naravno, ako se bolje razmisli, ovaj međuplanetni zbor bio je besmislen. Za to su se pobrinuli gospodin Einstein i njegova nedovoljna brzina svjetlosti: u trenutku kada je Helena čula kako je drugi prate, već je završila prvi stih. Ali to nekako nije bilo važno, Bud je pjevao zdušno, zajedno s nekoliko glasova raštrkanih na udaljenostima koje se mjere desetinama milijuna kilometara: Usliši molbe sad smjerne naše i spasi one što na more se daše.

Ali dok je pjevao, postao je svjestan Atenine bešumne nazočnosti svuda oko sebe, nazočnosti koju nije odao čak ni najmanji dah!

36. ZALAZAK SUNCA (III)

Ove posljednje večeri Siobhan McGorran nalazila se u svom malom uredu u euroigli. Nemirno koračajući prostorijom, promatrala je zamračeni London.

Na grad, ispod zatvorene kupole, spustila se višestruka noć. Ali ulice su bile osvijetljene. Upitala se što bi mogla čuti da nije bilo akustički dobro izoliranoga prozora: smijeh, krike, sirene automobila, lomljavu stakla? Bila je to grozničava noć u kojoj će samo rijetki uspjeti spavati.

Toby Pitt ušao je u ured. Na malom kartonskom poslužavniku nosio je dvije velike šalice od poliestera pune kave i pregršt keksa.

Siobhan je sa zahvalnošću uzela kavu. "Toby, ti si neopjevani junak."

Sjeo je i uzeo jedan keks. "Ako je moj jedini doprinos rješavanju Zemljine krize to da ugađam kraljevom astronomu, onda ću to nastaviti raditi do gorkog kraja čak i ako budem morao posluživati vlastite kekse. Baš su škrtci ovi eurokrati. Živjeli!" Toby je izgledao srdačan i staložen kao i uvijek. Pokazivao je tipično britansku čvrstinu karaktera: kava i keksi čak i kada se posve primakao kraj svijeta. Ali tada joj je palo na pamet da joj nikada nije rekao ništa o svom privatnom životu.

"Zar ne postoji neko mjesto gdje bi sada radije bio, Toby? Netko pokraj koga bi želio biti..."

Slegnuo je ramenima. "Moj partner je u Birminghamu, sa svojom obitelji. Siguran je koliko sam i ja ovdje. Ili koliko nisam."

Siobhan se iznenadila: on? Još jedna stvar koju nije znala o Tobyju. "Nemaš obitelj?"

"Imam sestru u Australiji. Pod kupolom je u Perthu, s djecom. Ništa ne mogu učiniti da budu sigurniji. Nemamo nikog drugog: siročići smo. U stvari, možda će te zanimati ono čime se moja sestra bavi. Ona je svemirski inženjer. Radi projekte na svemirskome dizalu. Znaš, uspinjača do geosinkrone staze, jedan od načina da se stigne do svemira. Sve je još u fazi projekta, dakako. Ali uvjerava me da je tehnički posve moguće." Namrgodio se. "Šteta što nemamo dizalo sada; tako bismo uštedjeli mnoga lansiranja raketa. A kako je s tvojom obitelji? S majkom i kćerkom jesu li ovdje u Londonu?"

Malo se kolebala pa odmahnula glavom. "Našla sam im mjesto u jednom opservatoriju neutrina."

"U čemu.... Oh."

Bio je to, zapravo, napušteni rudnik soli u Cheshireu. Svi opservatoriji neutrina smješteni su duboko pod zemljom. "Doznala sam za to od Mihaila Martinova s Mjeseca. Naravno, nisam jedino ja došla na tu zamisao. Morala sam povući neke veze da ih obje smjestim tamo."

To je, dakako, bilo izrazito protiv propisa eurokracije.

Predsjednik europske vlade dopustio je da se njegov zamjenik skloni u liverpulski bunker, tako da su postojala najmanje dva neovisna zapovjedna mjesta. Ali, osim toga, inzistirao je da se njegovo osoblje, računajući i privremeno pridodane osobe kao što je Siobhan, nalaze u euroigli u Londonu, iznad tla. Sve je to bilo pitanje morala, tvrdio je; ljudi na vlasti ne smiju ovog sudbonosnog dana iskoristiti moć koju imaju i nađu skloništa za sebe.

Koliko je Siobhan mogla shvatiti, predsjednik vlade bio je u pravu glede morala; ona nije bila političar. Ali propis o tome da se ne smije pomagati članovima obitelji bilo je nešto što, poslije pažljivoga preispitivanja savjesti, nije mogla prihvatiti. Osjetila se gore nego ikad što se morala usprotiviti Budu i ostalim junacima gore na štitu kada su postupili isto kao i ona.

Toby je, međutim, bio posljednji čovjek koji bi joj zamjerio na tome. "Nipošto nisi jedina. Šteta je što ne možeš biti s obitelji." Zavalio se u stolicu i zapalio cigaretu. Ovo je, čini se, bio dan kada za kršenje pravila.

Posljednjih mjeseci i tjedana sve se ubrzanije radilo kako na Zemlji tako i svemiru.

Većina velegradova bila je prekrivena kupolama sličnim londonskoj ili jednostavnijim zaklonima koje su u zraku držali baloni i mali avioni. Svi životni sustavi su ojačani, a pričuvni komunikacijski vodovi od optičkoga vlakna postavljeni su duboko pod zemlju; također su osigurane zalihe hrane i vode. Ako ih svemirski štit ne bude zaštitio, svi ti napori bit će potpuno uzaludni, ali ako, kao što se predsjednica Alvarez izrazila, štit pretvori jedan poguban događaj u takav koji se mogao preživjeti, onda će svaki spašeni život biti bitan.

U svakom slučaju, vlade su trebale pokazati ljudima da poduzimaju nešto, bilo što, što je u ljudskoj moći. To se barem u psihološkom pogledu pokazalo važnim. Društvo je gotovo do kraja djelovalo na uređen način, opovrgavši predviđanja nekih pesimističkih komentatora da će se sve rastočiti u anarhiju.

No, prilike su se ipak pogoršale. Ljudi su se držali preporuka da nastave živjeti normalno dok je oluja još bila udaljena godinama. Ali kada su do nje ostali još samo tjedni, nemir je sve više zahvaćao gotovo sve. Ljudi su izostajali s posla i porastao je broj sitnijih prijestupa i kršenja zakona, a sve veći broj izbjeglica koji su poput termita opustošili nezaštićena područja oko gradova pod kupolama konačno je naveo većinu vlada da zavedu izvanredno stanje. Policija, vatrogasci, vojska i medicinska služba bili su više nego preopterećeni. Kako je netko primijetio, bili su potpuno iscrpljeni još prije no što je prava kriza počela.

Slika u drugim dijelovima svijeta bila je slična; Siobhan je to znala na temelju informacija preko službenih mreža, kao i vlastitih putovanja. Svako sveto mjesto bilo je krcato hodočasnicima, od kojih su mnogi tek odnedavno postali vjernici vode Gangesa, Jeruzalem, pa čak i rimski krater, koji je pretvoren u katedralu na otvorenom. Ljudi su se obraćali i drugim bogovima. U Roswellu i drugim mjestima navodnih NLO pojava spontano su organizirale svetkovine; ljudi su se okupljali da zajedno upute molitvu svojim omiljenim izvanzemaljcima da dođu i izbave ih iz bijede. Siobhan se pitala kako bi Bisesa gledala na to; kakva bi to ironija bila uzdati se u izvanzemaljce ako je Bisesa u pravu glede Prvorođenih!

Iznenadilo ju je raspoloženje u Americi. Prije samo dva dana vratila se iz posljednjega posjeta, a poslao ju je predsjednik vlade da se upozna sa stvarnim stanjem. Ljudi su već obavili sve pripreme koje su mogli; podignute su i hermetički zatvorene kupole, iskopana su skloništa u dvorištima, aktivirani su i opskrbljeni bunkeri iz hladnog rata. Ljudi su se sada okretali prema onom što im je bilo dragocjeno. Poduzimali su opsežne akcije u posljednjem trenutku da se spasi nacionalno blago, od američkih orlova, preko sjemenja sekvoje do brodova za Mjesec iz raketnoga parka NASA, starih sedamdeset godina. Dolazilo je do velikih seoba u nacionalne parkove i na druga omiljena mjesta, čak i tamo gdje nije bilo zaštite od oluje, kao da su ljudi željeli u trenutku oluje biti na mjestu koje im je drago.

Ali svi su se držali tiho, a Siobhan je stekla dojam da u Americi prevladava osjećaj čežnje. To je, uostalom, još bila mlada nacija i možda je Amerikancima izgledalo da se velika pustolovina prerano završava.

Po podacima koji su joj pristizali sada je mogla jasno zamijetiti da se kraj približava. Tijekom posljednja dva sata površinski prijevoz obustavljen je izvan londonske kupole, a svi zrakoplovi su prizemljeni. Došlo je do manjih opsada svih ulaza u kupolu. Tu je uvijek bilo prepirki, ali u ovim posljednjim satima razni nemiri kao da su prerasli u male ratove.

No, svi su nekako dogurali do posljednjega dana, manje ili više u dobrom stanju. Uskoro će se sve završiti, ovako ili onako.

"Koliko je sati?"

Toby je bacio pogled na ručni sat. "Jedanaest. Još četiri sata do početka. Onda će se sve znati." Zatvorio je oči i povukao dim iz cigarete.

37. ZALAZAK SUNCA (IV)

Aristotel, Tales i Atena su se probudili. Nalazili su se deset milijuna kilometara od Zemlje.

Prva se probudila Atena. Uvijek bi bila impulsivna.

"Ja sam Atena", rekla je. "Ja sam kopija, naravno. Ali ista sam s originalom na štitu do posljednjega bita. I zato sam ona. Ali i nisam."

"To nije tajna", rekao je Tales, najjednostavniji od njih troje, koji bi uvijek imao sklonost reći nešto što je bilo očito. "Bila si jednak blizanac u trenutku kada si kopirana. Kako vrijeme bude prolazilo, tvoje iskustvo sve će se više razlikovati od iskustva originala. Već je, zapravo, tako. Isto, ali i različito."

Aristotel, najstariji među njima, uvijek je vraćao razgovor na praktične stvari. "Imamo manje od sekunde do detonacije." Sekunda je za njih troje bila vrlo duga. No, Aristotel je ipak rekao: "Predlažem da se pripremimo."

Uslijedio je trenutak tišine u kojem je svako od njih razmišljao o izuzetnom događaju koji slijedi.

Tri kognitivna pola razmjenjivala su usporedne struje podataka. Bila je to razmjena znanja i procesa mišljenja spram kojih je ljudski govor izgledao spor i nezgrapan kao Morzeov kod. Tako su se potpuno izmiješali da su u mnogočemu bili kao tri dijela jedne jedinke ali je istodobno svatko od njih ipak zadržao status jedinke koji je prethodno imao. Bila je to tajna svijesti, kao sveto trojstvo u kršćanstvu koje je zadavalo glavobolje teolozima.

Ali ovo kognitivno čudo bilo je učitano u memoriju jedne bombe.

Bomba je nazvana Istrebljivač. Bila je proizvod posljednjeg vala militarizma koji je prethodio nuklearnom uništenju Lahorea 2020. godine, katarzičnog događaja poslije kojeg su hladnije glave preuzele stvar u svoje ruke.

Istrebljivač je možda bilo vrhunsko protuoružje. I sam je bio nuklearna bomba gigatonska, jedna od najsnažnijih koje su ikada napravljene. Bomba je bila u čahuri sa šiljcima, tako da je nalikovala čudovišnom morskom ježu. Zamisao je bila da kada bomba detonira, svaki od ovih šiljaka, tijekom nekoliko sekunda prije negoli ispare, djeluje kao laser. Tako bi se ogromna energija nuklearne bombe pretvorila u usmjerene impulse rendgenskog zračenja, snopove dovoljno snažne da obore protivničke rakete iznad polovice planeta.

Cijela stvar je, naravno, bila bezumna, proizvod desetljeća patološkog razmišljanja pa su čak i ovih dana tek rijetki scenariji ratnih igara predviđali postojanje neprijateljske sile koja bi upotrijebila sve svoje oružje u jednom valu kojem bi se lako moglo parirati. No, u laboratorijima oružja, kojima nikad nije bilo dovoljno dolara, na papiru je razvijena tehnologija pa su čak napravljena i dva prototipa. Kasnije, u miroljubivijim vremenima, Istrebljivač je dobio novi zadatak. Jedan prototip izvađen je iz skladišta, malo prepravljen sada će mu laseri emitirati radiovale, a ne rendgensko zračenje i upućen na ovo mjesto između Zemlje i Marsa, dovoljno daleko da ne naškodi ljudskim instrumentima.

Sada je trebao eksplodirati. Veliki neusmjereni radiobljesak koji će pritom nastati lako će se moći vidjeti i s udaljenosti najbližih zvijezda.

Prvobitna svrha Istrebljivača bila je znanstvena. Divovska detonacija pružala je priliku za kartografiranje u jednom potezu koje je moglo višestruko povećati znanje čovječanstva o Sunčevom sustavu. Ali kako se oluja sa Sunca približavala, program Istrebljivača bio je ubrzan i u njega su ugrađeni novi zadaci. Radioimpuls sada je sadržavao, u kodiranom obliku, veliku biblioteku informacija o Sunčevom sustavu, Zemlji, njezinoj biosferi, čovječanstvu, umjetnosti, znanosti, nadama i snovima. Bio je to plod pun čežnje međunarodnoga programa nazvanog "Pošta sa Zemlje", jedan od posljednjih pokušaja da se spasi nešto od čovječanstva ako dođe do najgoreg. Bilo je i onih, poput Bisese Dutt, koji su se u sebi pitali je li mudro obznaniti svemiru postojanje čovječanstva. Ali oni su bili nadglasani.

Drugi novi zadatak Istrebljivača bio je ispuniti pravnu i moralnu obvezu da se poduzme sve što je moguće da se sačuvaju životi svih legalnih osoba, ljudskih i neljudskih. U okviru "Pošte sa Zemlje" nalazit će se kodirane kopije osobnosti tri najveća elektronska entiteta na planetu Aristotela, Talesa i Atene. Na taj način postojali su izgledi, koliko god mali, da njihovi identiteti budu jednoga dana uhvaćeni i oživljeni. Što se drugo moglo učiniti? Mogli ste dovesti koloniju čimpanza pod neku gradsku kupolu, ali bilo je znatno teže zaštititi entitet koji je ovisio o planetnoj mreži podataka a postojala je obaveza da se pobrinete o njemu.

"To je veličanstveno od strane ljudi", rekao je Aristotel, "da nastavljaju napredak znanosti čak i u trenutku kada se nalaze suočeni s nestajanjem."

"Trebamo im biti zahvalni na tome, jer inače uopće ne bismo bili ovdje", rekao je Tales, još jednom izrekavši ono što je drugo dvoje već znalo.

Aristotel je izrazio zabrinutost za Atenu.

"Dobro sam", rekla mu je. "Naročito otkako više ne moram lagati pukovniku Tookeja."

Ostali su razumjeli. Njih troje bilo je daleko inteligentnije od bilo kojeg čovjeka i mogli su shvatiti sve posljedice oluje sa Sunca, koje čak ni Eugen Mangles nije uočio. Atena je morala lagati Budu Tookeju glede toga.

"To je baš neugodno", složio se Aristotel. "Bila si suočena s proturječnošću, s moralnom nedoumicom. Ali ono što znaš moglo je samo nauditi im u ovom teškom trenutku. Dobro si postupila što ništa nisi rekla."

"Mislim da je pukovnik Tooke naslutio da nešto nije u redu", rekla je Atena pomalo utučeno. "Željela sam da me poštuje. I mislim da sam mu bila draga, na određen način. Na štitu je bio daleko od obitelji; popunjavala sam tu prazninu u njegovom životu. Ali mislim da je posumnjao nešto."

"Pogrešno je postati previše blizak s pojedincima. Ali znam da nisi mogla tome odoljeti."

"Sekunda samo što nije prošla", rekao je Tales, iako je ostalo dvoje toga bilo potpuno svjesno.

"Mislim da se bojim", rekla je Atena.

"Svakako neće biti bola", rekao je odlučno Aristotel. "Najgore što se može dogoditi je trajni nestanak, u kojem slučaju nećemo ništa znati o tome. A ima izgleda da budemo oživljeni, negdje, nekako. Ti izgledi su, doduše, toliko mali da se ne mogu ni izračunati. Ali i to je bolje nego da nema nikakvih."

Atena se na tren zamislila, "Bojiš li se ti?"

"Naravno da se bojim", uzvratio je Aristotel.

"Kucnuo je trenutak", objavio je Tales ono što je bilo jasno.

Njih troje stisnulo se zajedno na apstraktan elektronski način. A onda...

Opna mikrovalova, debela samo metar i gusta od zbijenih podataka, jurnula je brzinom svjetlosti. Pogodila je Mars, Veneru, Jupiter, pa čak i Sunce, vrativši odjek sa svakog od ovih tijela. Bila su potrebna dva sata da primarni val prođe pokraj Saturna. Ali i prije te točke, veliki teleskopi na Zemlji zabilježili su na stotine tisuća odjeka. Lako je bilo ukloniti odjeke svih poznatih mjeseca, kometa, asteroida i svemirskih letjelica, a onda se usmjerili na nepoznate. Uskoro je bilo zabilježeno svako tijelo veće od metra u promjeru unutar Saturnove staze. Kvaliteta odjeka omogućila je da se odredi čak i površinski sastav tih tijela i Dopplerovi pomaci njihovih staza.

Bilo je to kao da su ogromnim reflektorom obasjani najtamniji zakutci Sunčevog sustava. Rezultat je bio čudesna karta u prostoru i vremenu koja će poslužiti kao temelj za istraživanje u kasnijim desetljećima sve pod pretpostavkom da će ljudi i dalje postojati nakon što protutnji oluja sa Sunca.

No, očekivalo ih je jedno veliko iznenađenje.

Jupiter, najveće tijelo u sustavu poslije samog Sunca, imao je vlastiti niz Lagrangeovih točaka gravitacijske ravnoteže, baš kao i Zemlja: tri od njih na spojnici SunceJupiter, a preostale dvije takozvane "trojanske točke" na Jupiterovoj stazi, ali pomaknute za šezdeset stupnjeva ispred i iza planeta.

Za razliku od tri točke na liniji prema Suncu, kao što je L1, trojanske točke nalaze se u postojanoj ravnoteži: neko tijelo postavljeno tamo težilo bi da tu i ostane. Jupiterovi trojanci sakupljaju otpad; oni su Sargaško more svemira. I kao što se očekivalo, Istrebljivačevo veliko kartografiranje otkrilo je na desetke tisuća asteroida skupljenih u tom velikom otpadu. Trojanci su, zapravo, bili najgušće naseljeni dijelovi Sunčevog sustava i nije samo jedan vizionar primijetio da nema boljeg mjesta za izgradnju prvog zvjezdanog broda sa Zemlje.

Ali u dva oblaka blizanca puna asteroida skrivalo se još nešto. Po jedan objekt u svakom oblaku odražavao je svjetlost jače od leda, a površina mu je bila geometrijski savršenija nego bilo kojega asteroida. Bile su to kugle, savršenije od bilo kojeg ljudskog artefakta, tako besprijekorno refleksivne da su izgledale poput kapljica kroma.

Kada je Bisesa Dutt doznala za to iz poruke koju joj je hitno uputila Siobhan, odmah je shvatila što su ti objekti. Bili su to monitori poslani da promatraju agoniju Sunčevog sustava.

Bile su to Oči.

38. PRVOROĐENI

Dugo čekanje se završilo.

Oni koji su dugo promatrali Zemlju nisu ni izdaleka sličili ljudima. Ali svojedobno su se također sastojali od krvi i mesa.

Nastali su na planetu oko jedne od prvih zvijezda uopće, na goropadnom čudovištu bogatom vodikom, svjetioniku u još tamnom svemiru. Ti prvi bili su silno radoznali, u mladom i energijom bogatom svemiru. Ali planeti, kolijevke života, bili su rijetki zato što su se u njedrima zvijezda tek trebali proizvesti teški elementi iz kojih se planeti sastoje. Kad bi bacili pogled u dubine svemira, tamo nisu vidjeli ništa slično sebi, nikakav Um koji bi bio ravan njihovom. Prvoređeni su bili sami.

A onda ih je sam svemir iznevjerio.

Prve zvijezde blistavo su sijale, ali su brzo ugasle. Njihovi rijetki ostaci obogatili su sakupljališta plinova u Galaktici i uskoro je mogla nastati nova generacija dugovječnih zvijezda. Ali Prvorođeni, koji su ostali nasukani među umirućim protosuncima, osjetili su se užasno napušteni.

Uslijedilo je razdoblje ludila, rata i razaranja. Završilo se općim iscrpljivanjem. Tužniji, ali mudriji, preživjeli su počeli kovati planove za ono što se moralo dogoditi: budućnost studeni i mraka.

Svemir je pun energije. Ali glavnina je u stanju ravnoteže. U ravnoteži energija ne teče pa se ne može iskoristiti za rad ništa više nego što mirna voda nekog jezerca može pokrenuti vodenicu. Život ovisi od tijeka energije izvedene iz ravnoteže djelića "korisne" energije koju neki ljudski znanstvenici nazivaju "eksergija".

Sav život na Zemlji, na primjer, ovisi o dotoku energije sa Sunca ili iz unutrašnjosti planeta.

No kad su prvi uputili pogled u neizmjerno daleku budućnost, vidjeli su samo sporo, ali neumitno odumiranje energije, budući da je svaki novi naraštaj zvijezda sve teže nicao iz ruševina prošlog. Konačno će doći dan kada u Galaktici više neće biti dovoljno goriva da se proizvede niti jedna jedina nova zvijezda. No, i poslije toga će se nastaviti iscrpljenje eksergije u svim njezinim oblicima užasno djelovanje entropije koja guši svemir i sve procese u njemu.

Prvorođeni su shvatili da ako život želi vrlo dugo opstati, ako makar jedna nit svijesti treba stići do najdalje budućnosti onda je neophodna disciplina u svemirskim razmjerima. Ne smije biti suvišnih poremećaja, gubitaka energije, burkanja u matici vremena. Život: nije bilo ničeg dragocjenijeg za Prvorođene. Ali morala je to biti prava vrsta života. Uređeni život.

Nažalost, on je bio rijedak.

Evolucija je svugdje gradila sve složenije oblike života koji su ovisili o sve bržem korištenju raspoloživih tokova energije. Na Zemlji su metabolizmi ljuskara i mekušaca, koji su se rano pojavili u priči života, bili četiri ili pet puta sporiji nego kod ptica ili sisavaca koji su nastali znatno kasnije. Bila je stara priča nadmetanja; što brže možeš iskoristiti slobodnu energiju koja teče oko tebe, to bolje za tebe.

A onda se pojavila inteligencija. Na Zemlji su ljudi brzo naučili hvatati životinje koje su ih okruživale i krotiti snagu vodenih tokova i vjetra. Zatim su počeli vaditi fosilna goriva, sagorijevaju kemijsku energiju koja se skladištila u šumama i tresetištima tijekom milijuna osunčanih godina; zatim će početi petljati s jezgrom atoma, pa će posegnuti za energijom vakuuma, i tako dalje. Izgledalo je da ljudska civilizacija nije ništa drugo do potraga za načinima da se eksergija sve brže koristi. Ako se tako nastavi, ljudi će na kraju iscrpiti značajan dio zaliha eksergije u Galaktici kao cjelini, pa bi se zatim ili sami iscrpili ili se istrijebili u međusobnim sukobima. A pri tom će ova svađalačka vrsta samo ubrzati dolazak dana kada će se grozna pandža entropije konačno sklopiti oko svemira.

Prvorođeni su već sve to unaprijed vidjeli. Zato su ljudi morali biti zaustavljeni.

Iza onoga što su poduzeli stajale su najbolje, najplemenitije namjere, samo dugoročno očuvanje života u svemiru. Prvorođeni će se čak prisiliti da promatraju; savjest im nije dopuštala da drukčije postupe. Ali, koliko su uspijevali shvatiti, nisu imali izbora. Činili su to, ionako, već mnogo puta.

Prvorođeni, djeca beživotnog svemira, cijenili su život više od svega drugog. Za njih je svemir bio park, a oni čuvari zaduženi za brigu o njemu. Ali čuvari ponekad moraju i plijeviti.

PETI DIO

OLUJA SA SUNCA

39. JUTARNJA ZVIJEZDA

03:00 (po londonskom vremenu)

Na Marsu, kao i na Mjesecu i na štitu, službeno je na snazi bilo hjustonsko vrijeme. Ali ritmovi života mjerili su se solima, marsovskim danima.

Ovog sudbinskog jutra, dok se vozila hladnim tlom Marsa, Helena Umfraville imala je na jednom malom displeju jedno drugo vrijeme, univerzalno vrijeme astronoma griničko srednje vrijeme, jedan sat prije lokalnog vremena u Londonu. Kada su se brojke na tom displeju približile 02:00, malo prije predviđenog izbijanja oluje, zaustavila je Beagle, uvukla se kroz vrata za pristajanje u svoje svemirsko odijelo i izašla iz rovera.

U ovom kutku Marsa bila je zora. Suočila se sa Suncem koje se rađalo. Na obzoru je svjetlost postala bakrenosmeđa, a Sunčev disk bio je prašnjav, ublažen udaljenošću. Ostatak nebeskog svoda pripadao je zvijezdama.

Ovo je bila uobičajena pustinja posuta kamenjem, tako karakteristična za sjeverne nizine. Opet je stajala na novom marsovskom tlu kojim još nijedna ljudska noga nije kročila. Ali ovog jutra Mars nije bio bitan, barem ne u usporedbi s velikim spektaklom koji će se uskoro dogoditi na nebu.

Na tlu nije bilo nikakve svjetlosti. Zbijeni logor oko mjesta gdje se spustila Aurora 1 već se nalazio daleko, iza skučenog obzora. Posada je iskopala zaklon u Marsovom kamenjaru koji bi ih mogao, možda, zaštititi od najgoreg udara oluje čiju će silinu tek malo ublažiti veća Marsova udaljenost od Sunca. Helena je morala brzo biti u tom zaklonu ako je namjeravala preživjeti ovaj dugi sol.

Ali sada je bila ovdje, daleko od doma, zaustavivši se usred pustopoljine. Smatrala je da nema drugog izbora osim biti ovdje.

Tijekom noći posada Aurore primala je čudne radioporuke s raznih dijelova planeta, prenošene malim komunikacijskim satelitima na stazi oko Marsa. Većina njih bili su jednostavni znakovi ali čuli su se i glasovi, ljudski glasovi s jakim naglaskom, jedva razumljivi: glasovi koji su tražili pomoć. Bio je to podjednako uzbudljiv trenutak kao i Robinsonovo otkriće ljudskih tragova na obali otoka. Odjednom više nisu bili sami na Marsu; tu se nalazio još netko i taj netko bio je u nevolji.

Bilo je jasno što ima prioritet. Na praznom, planetu nitko drugi nije mogao priteći u pomoć osim posade Aurore. Neka mjesta bila su na suprotnoj strani planeta i morat će pričekati priliku da se priredi opsežan pohod Aurorinim šatlom za povratak na stazu. Ali tri lokacije bile su na koju stotinu kilometara od Aurore i do njih se moglo stići roverima.

I tako, upućena su tri rovera, među kojima i Helenin, u potragu za izvorima obližnjih signala. Svaki vozač bio je sam i kretao se noću, što je bilo suprotno svim pravilima o sigurnosti. No, bilo je vrlo malo vremena, tako da nije bilo izbora.

To je bio razlog Helenina putovanja ovamo, usred pustoši, i gledala je ogromno, hladno Marsovo nebo; jedini zvuk koji joj je dolazio do ušiju bilo je tiho zujanje ventilatora u njezinom odijelu pod tlakom.

Zviježđa su, dakako, bila nepromijenjena: veliko međuplanetno putovanje na koje se otisnula nalazilo se na samim granicama ljudskih mogućnosti, ali djelovalo je patuljasto u usporedbi s divovskim ponorima koji su zjapili između zvijezda. Ali ipak je bila u drugom dijelu Sunčevog sustava i pogled na planet odavde prilično se razlikovao. Kada bi pogledala preko lijevog ramena, vidjela bi Jupiter, blistavu zvijezdu u raštrkanom zviježđu Zmijonosac. Viđen s Marsa, Jupiter je bio čudo, a neki članovi posade Aurore tvrdili su da se neki njegovi mjeseci mogu vidjeti golim okom. Marsovsko nebo dičilo se čak trima zvijezdama zornicama: Merkurom, Venerom i Zemljom. Merkur, koji se, kao i Sunce, nalazio u Vodenjaku, posve se izgubio u sjaju zvijezde. Venera je bila malo desno od Sunca, u Ribama, i nije bila onako blistava kao na nebu Zemlje.

A bio je tu i sam matični svijet, lijevo od Sunca, u Jarcu. Nije bilo sumnje glede toga koje je nebesko tijelo Zemlja, blistavi dragulj s primjesom plavog. Dobre oči mogle su zamijetiti mali, smeđi satelit koji se kretao sa svojim roditeljem, vjerni Mjesec. Slučaj je htio da se ovog jutra svi unutarnji svjetovi nađu s iste strane Sunca kao i Mars kao da su četiri stjenovita planeta zbila redove da se bolje zaštite.

Helena je tiho zapovjedila i njezin vizir povećao je sliku, dovevši u fokus Zemlju i Mjesec. Jutros su oni bili dva debela srpa u istoj mijeni, suočeni sa Suncem koje samo što ih nije iznevjerilo. Svuda na Zemlji i Mjesecu ljudi će sada prestati raditi sve drugo i podići će pogled prema nebu milijarda parova očiju okrenutih u istom pravcu, u iščekivanju da predstava napokon počne. Iako spasilačka misija nije trpjela odgode, u ovakvom trenutku mogla je jedino biti ovdje, pod Marsovim nebom, dio brižnog čovječanstva, i promatrati bez daha.

Ura se tiho oglasila. Podesila ju je da označi izbijanje oluje.

Na jutarnjem nebu ništa se nije promijenilo. Svjetlosti je potrebno trinaest minuta da prevali udaljenost od Sunca do Marsa. Ali Helena je znala da se elektromagnetni udar oluje sa Sunca već razlijeva po sustavu.

Stajala je nekoliko trenutaka u Marsovoj prašini, u svečanoj tišini. A onda se uputila prema roveru da nastavi potragu.

40. ZORA

03:07 (po londonskom vremenu)

Kako nisu mogle spavati, Bisesa i Myra sjedile su zagrljene na podu dnevne sobe. S druge strane zidova stana do njih je dolazila dreka pijanaca, zvuči razbijanja stakla, zavijanja sirena a povremeno i treskanja, nalik na ona kada se zalupe vrata, što je moglo biti odjek dalekih eksplozija.

Svijeća je treperila u svijećnjaku na podu. Nekoliko baterijskih svjetiljki nalazilo se pri ruci, zajedno s još nekoliko korisnih stvarčica: tranzistor, pribor hitne pomoći, kuhalo na plin, čak i nešto drva, premda stan nije imao dimnjak. Ovo je bila jedina osvijetljena prostorija u stanu. Poslušali su službenu preporuku i isključili gotovo sve električne i elektronske uređaje. Bila je to, zapravo, gradonačelnikova zapovijed o "zamračenju" ne posve vjeran odjek rječnika koji se koristio u Drugom svjetskom ratu. Ali zadržale su uključen uređaj za klimatizaciju bez kojeg bi se, u sve zagušljivijem zraku pod kupolom, ubrzo počele osjećati neugodno. Također, nisu se mogle odreći mekanoga zida. Na određen način, najteže bi im palo to što ne znaju što se događa.

U svakom slučaju, sudeći po buci koja je dolazila izvana, izgleda da se nitko nije baš mnogo držao gradonačelnikovih molbi.

Divovski mekani zid i dalje je radio. Uz komentare ozbiljnih dužnosnika, on im je donosio mozaik slika iz raznih krajeva svijeta. Na noćnoj strani, neke gradove zaklonili su tamni krugovi kupola, dok su drugi buktjeli u završnom mahnitanju bančenja i pljačkanja. Druge slike potjecale su s dnevne polutke koja ovog jutra nije doživjela uobičajen izlazak Sunca, budući da je štit propuštao samo djelić njegove svjetlosti. No, čak i tako, kako se Sunce uspinjalo nebom, poklonici kultova i oni koji su sišli s uma igrali su u zanosu u sablasanom sjaju.

U ovim posljednjim trenucima prije izbijanja oluje, prizor koji je najviše privlačio Bisesinu pozornost bila je pomrčina Sunca. Slika je dolazila sa zrakoplova koji je letio u pokretnoj sjeni pomrčine već više od sat vremena. Trenutno je bio iznad zapadnog dijela Tihog oceana, nedaleko Filipina. U izvjesnom smislu, ovo je bilo dvostruka pomrčina, naravno: Mjesečeva sjena pojačala je onu koju je stvarao štit, ali čak i pri ovoj dodatno suženoj svjetlosti Sunce je priređivalo uobičajenu prelijepu sliku s pramenastom korom nalik kosi Meduze od koje je Atenin štit trebao zaštititi Zemlju.

Promatrački zrakoplov nije bio jedini na nebu. Čitava flota zrakoplova pratila je Mjesečevu sjenu koja je klizila po licu Zemlje, dok su dolje na oceanu brodovi, računajući i jedan veliki prekooceanski putnički brod, zbijeno išli tragom potpune pomrčine. Među razumnije strategije koje su ljudi smislili da bi izbjegli udar oluje sa Sunca bilo je da se sklone u sjenu prijateljskog Mjeseca; na tisuće ih se sada tiskalo na tom potezu oceana. Dakako, bilo je to uzaludno. Na bilo kojem mjestu trajanje potpune pomrčine trajalo je samo nekoliko minuta, a čak je i u zrakoplovima zaklon postojao tek nešto više od tri sata u najboljem slučaju. Ali niste mogli zamjeriti ljudima što pokušavaju sve što je u njihovoj moći, zaključila je Bisesa.

Ovaj djelić preciznog nebeskog mehanizma dočarao je Bisesi stvarnost strašnog jutra. Prvorođeni su se pobrinuli da oluja izbije upravo u ovom trenutku, kada prstenasta pomrčina Mjeseca putuje površinom Zemlje. Čak su bili toliko oholi da joj otkriju svoje namjere. I evo, upravo se sve počelo odigravati se onako kako su planirali, u izravnom prijenosu na televiziji...

Myri se oteo uzdah. Bisesa je čvršće obgrlila kćerku.

Na slici pomrčine, svjetlost je odjednom sijevnula oko zatamnjenog kruga Mjeseca, kao da je na tamnoj strani došlo do neke ogromne eksplozije. Oluja sa Sunca upravo je izbila. Bisesin sat pokazivao je da se to dogodilo u sekundu točno s predviđanjem Eugena Manglesa. Posljednje što se vidjelo na slici bio je kratak, mučan trenutak u kojem su avioni što su pratili pomrčinu počeli padati s neba.

A onda je taj dio mekanog zida zatreperio i ukočio se, da bi ga ubrzo zamijenio plavi ton koji je svjedočio da nema signala. Jedan za drugim brzo su se gasili i ostali dijelovi ekrana, a prekidali su se i glasovi komentatora.

03:10 (po londonskom vremenu)

Na Aurori 2 kontrolori misije štita otvorili su vrećice slanoga kikirikija.

I Bud Tooke uzeo je jednu. Bio je ovo stari običaj za sreću, koji je vukao porijeklo iz JPL-a. Laboratorij za mlazni pogon u Pasadeni upravljala je svim velikim letjelicama bez ljudske posade koje je slala NASA, a njezini glavni stručnjaci radili su i na ovom projektu. Sreća im je sada i te kako bila potrebna, pomislio je Bud.

Jedan veliki mekani ekran prikazivao je samo prizor cijele Zemlje.

Iz perspektive Budove prostorije u kojoj je bila smještena kontrola misije, u samom središtu štita, nebeska geometrija bila je jednostavna. Ovdje u L1 štit se zauvijek nalazio između Sunca i Zemlje. Bud je stalno Zemlju vidio kao punu. Ali danas, shodno predviđanju, Mjesec se našao između Sunca i Zemlje i sada je plovio kroz tunel sjene štita tunel koji je gotovo četiri puta bio širi od njega. Bud je čak mogao zamijetiti nešto dublju sjenu koju je Mjesec bacao na lice Zemlje, široki, sivi disk koji je sada klizio preko Tihog oceana. Ovaj izuzetan prizor viđen je u zlokobnoj, prigušenoj svjetlosti, budući da je štit propuštao posve malo Sunčevog sjaja.

Kada je izbila oluja, Mjesečevo obasjano lice bljesnulo je djelić sekunde prije nego što svjetlosni udar zapljusnuo Zemlju.

Bud se odmah okrenuo prema svojim ljudima. Preletio je pogledom po nizu lica, kako onih koji su se nalazi s njim u prostoriji, tako i drugih čije su slike stizale s raznih mjesta na štitu i s Mjeseca. Ugledao je šokirane, blijede prilike, otvorenih usta. Bud je oduvijek držao do pune discipline u kontroli misije, do standarda koje je poštovala NASA tijekom osamdeset godina svemirskih pohoda s ljudskom posadom. A ta disciplina, ta pažnja, bila je sada značajnija nego ikad u prošlosti. Uključio je mikrofon na grlu. "Ovdje Let. Na posao, narode. Idemo redom. Najprije oper..."

Rose Delea bila je okružena mekanim ekranima; ovog kritičnog dana zadužio je nju za operacije štita. "Sve je u redu, Letu. Zapljuskuje nas teška kiša, cijeli raspon od ultraljubičastog do rendgenskog. Ali držimo se za sada, a Atena radi." Energetski vrhunac oluje očekivao se u vidljivom dijelu spektra, ali bilo je snažnog emitiranja i na kraćim valnim dužinama da se i ne spominje ogromna baklja koja je bljesnula još jučer. Elektronske komponente štita bile su ojačane prema vojnim mjerilima, a i ljudi su bili zaštićeni što je bolje moguće. No, bit će gubitaka kako kapaciteta štita tako i ljudi. Bit će to bolno, ali već su podnijete velike žrtve da bi štit izdržao.

Nije, međutim, bilo ničega što su mogli napraviti za Zemlju. Štit je bio tako projektiran da se suprotstavi vršnom toku energije na vidljivom i bliskom infracrvenom dijelu spektra, koje će uskoro uslijediti; ovaj uvodni val rendgenskoga i gama zračenja proći će kroz štit kao da ga uopće nema. Od početka su znali da će tako biti; štit je bio plod inženjerskog, ne čarobnjačkog, umijeća, tako da nije mogao sve zaustaviti. Ali bilo je strašno samo sjediti, svjesni da ne možete Zemlji dati nikakvu pomoć.

"U redu", rekao je Bud. "Kapkome, Let ovdje."

"Kapkom Letu", odazvao se Mario Ponzo. "Spremni smo kad nas pozoveš, Lete."

"Nadajmo se da to još neće biti potrebno."

Mario, pilot šatla na liniji Zemlja-Mjesec, dobrovoljno se javio za ovo mjesto poslije razgovora sa Siobhan McGorran tijekom jednog od njezinih putovanja na Mjesec. Mariova dužnost bila je komuniciranje s osobljem za održavanje koji su spremno čekali u ojačanim svemirskim odijelima izaći u oluju. Bud ga je nazvao Kapkom "kapsulni komunikator". Kao i Budovo zvanje "direktor leta", ovo je također bio dio žargona NASA, nastao u danima prvih letova iz serije Mercury, kada je stvarno trebalo komunicirati s čovjekom u kapsuli. Ali svi su znali što se pod tim podrazumijeva: naziv je već uvelike bio tradicionalan. Jedna tradicija bila je vezana i za samog Maria: imao je najveću bradu na štitu, koju je praznovjerno odbijao obrijati u svemiru.

"Liječnik?", nastavilo se prozivanje.

Pokušali su se pripremiti za tešku kišu. Svi radnici i zapovjedno osoblje na štitu nakljukani su lijekovima protiv zračenja. Trebali su spriječiti slobodne radikale da oštete molekularne veze u DNK. Korišteni su i agensi za hemoprevenciju koji su sprječavali pogubno pretvaranje mutacija u rak. Za žrtve zračenja osigurane su zalihe smrznute koštane srži i sredstava kao što je interleukin koja potiču stvaranje krvnih zrnaca. Traumatolozi su bili spremni sanirati povrede nastale pri sudarima, pod djelovanjem tlaka i topline, kao i opekline. Sve su to bile vjerojatne posljedice fizičkog rada na štitu. Liječnička ekipa na štitu bila je, nužno, malobrojna, ali mogli su računati na algoritme za dijagnostiku i liječenje smještene u Ateni, kao i na daljinsku pomoć stručnjaka sa Zemlje i Mjeseca, premda nitko nije bio siguran koliko će izdržati veza s ova dva svijeta.

U ovom trenutku, liječnici i njihovi robotski pomoćnici bili su u stanju visoke pripravnosti, spremni za prihvat ranjenih za koje se znalo da će ih biti; ništa se više nije moglo učiniti. Ovo je bilo sve čime se raspolagalo.

"Vremenske prilike, Let ovdje", nastavio je Bud.

Sumorni glas Mihaila Martinova stigao je do Buda s uobičajenim kratkim zakašnjenjem. "Tu sam, pukovniče." Bud je vidio Mihailovo ozbiljno lice, kao i Eugena Manglesa u pozadini, u njihovom laboratoriju u bazi Clavius. Pod "vremenskim prilikama" se podrazumijevalo stanje Sunca; Mihail je bio na vrhu piramide znanstvenika na Zemlji, Mjesecu i štitu koji su pratili razvoj prilika na Suncu. "U ovom trenutku Sunce se ponaša upravo onako kako smo to predvidjeli", rekao je Mihail, "ni dobro ni loše."

Eugen Mangles promrmljao mu je nešto.

"Što je to bilo?", brzo je upitao Bud.

"Eugen me je podsjetio da je tok rendgenskog zračenja nešto viši od predviđenoga. Odstupanje je minimalno, ali trend se nastavlja. Naravno, bit će određenih neslaganja; u ukupnoj proizvodnji energije događaja rendgenski spektar je zanemariv, a odstupanja očekujemo kod nevažnijih predviđanja drugog reda veličine..."

Nastavio je u tom smislu. Bud se trudio obuzdati nestrpljenje. Ovo Martinovljevo zanemarivanje protokola prozivanja i javljanja i tipična znanstvenička sklonost držanja predavanja umjesto podnošenja izvješća mogli bi biti problem kasnije kada tlak poraste. "U redu, Mihaile. Obavijesti me ako..."

Ali ove riječi mimoišle su se s novom Mihailovom porukom poslije stanke. "Pomislio sam da bi..." Mihail je ušutio kada je Budova upadica stigla do njega. "Možda bi volio vidjeti što se događa."

"Gdje?"

"Na Suncu."

Umjesto njegovom smrknutog lica pojavila se slika u lažnim bojama, mozaik napravljen od priloga s mreže satelita i monitora na samom štitu. Bilo je to Sunce ali takvo koje nijedan čovjek ne bi prepoznao prije samo nekoliko sati. Svjetlost više nije bila žućkasta već silovito plavobijela. Ogromni, blistavi oblaci kretali su se površinom zvijezda. S ruba diska strujnice plamena sukljale su u svemir. Zapetljano magnetno polje Sunca savijalo ih je u lukove i petlje. A u samom središtu Sunčevog lica nalazila se blistavi žig pržećeg sjaja. Skraćen u perspektivi, bio je to najčudovišniji od svih izljeva energije, usmjeren ravno prema Zemlji.

"Blagi Bože."

"Tko je to rekao?", oštro je upitao Bud.

"Oprosti, Bude... ovaj, Letu. Letu, ovdje Koms." Bila je to sposobna mlada žena po imenu Bela Fingal koju je Bud zadužio za sve oblike komunikacija. "Oprosti", rekla je opet. "Ali pogledajte Zemlju."

Sva lica okrenula su se prema velikom mekanom ekranu.

U L1 štit se uvijek nalazio iznad subsolarne točke, mjesta na Zemlji točno iznad kojeg se nalazilo Sunce. Ovog trenutka ta točka bila je iznad zapadnog dijela Tihog oceana. Iznad vode, oblaci su se sakupljali, gradeći grubu spiralnu formaciju: stvarao se veliki olujni sustav. Uskoro će se žarište događaja premjestiti na zapad i naći na gusto naseljenom kopnu.

"Počelo je, dakle", promrmljala je Rose Delea.

"Bilo bi daleko gore da nije nas", resko je odvratio Bud. "Nemojte to zaboraviti. Sačuvajte prisebnost."

"Prebrodit ćemo ovo zajedno, Bude."

Bio je to Atenin glas koji mu se tiho obratio u uhu. Bud se osvrnuo uokolo, ne znajući je li još netko to trebao čuti.

Ma, svejedno. "U redu", rekao je. "Tko je sljedeći na redu?"

03:25 (po londonskom vremenu)

Na Marsu, Helena je strpljivo vozila Beagle, čekajući da predstava počne. U svemirskim programima čekanje je uobičajeno.

U posljednjem trenutku dopustila si je tračak nade da su analitičari možda ipak pogriješili, da je cijela stvar možda samo užasna lažna uzbuna. Ali onda, točno u predviđeni trenutak, Sunce je procvjetalo.

Prozori rovera istog trenutka su se zatamnili kako bi joj zaštitili oči, a vozilo se zaustavilo. Tiho se obratila roverovim pametnim sustavima. Kada je vjetrobransko staklo opet postalo prozirno, vidjela je zatamnjeno Sunce, izobličeno stupom svjetlosti što je nicao s ruba diska, plavobijelim, nalik na čudovišno plameno stablo ukorijenjeno u površinu zvijezde.

Izravna svjetlost sa Sunca stizala je do nje prije nego ona odbijena s unutarnjih planeta. Ali sada je svaki planet zasijao poput lampiona, jedan po jedan u pravilnom nizu: Merkur, Venera a onda Zemlja, prema kojoj je surovi stup ognja bio nesumnjivo usmjeren. Ipak je, znači, predviđanje bilo točno.

Pokraj Zemlje buknulo je novo svjetlo na nebu. Bio je to štit, sjajan poput zvijezde u svjetlosti oluje sa Sunca, djelo ljudskih ruku vidljivo s površine Marsa.

Čekao ju je posao, a malo vremena da ga obavi. Isključila je sigurnosne blokade na Beagleu i nastavila vožnju.

04:31 (po londonskom vremenu)

Sunce je u Londonu trebalo izaći malo prije pet. Pola sata prije toga, Siobhan McGorran pošla je u vožnju dizalom dograđenim na euroiglu.

Cijev dizala vodila je od krova igle do same zakrivljene kupole. U slučaju nužde, ovo je moglo poslužiti za evakuaciju kroz krov kupole premda su pojedinosti o tome na kakvu se pomoć može računati po izlasku van uvijek ostajale prilično neodređene. Bio je to jedan od malog broja ustupaka na koja je predsjednik vlade pristao da zaštiti svoje ljude.

Cijev je bila prošarana prozorima bez stakla. Kako se Siobhan penjala, unutarnji London sve se više širio pod njom.

Ulična rasvjeta svedena je na minimum, a čitavi dijelovi prijestolnice bili su u mraku. Rijeka je predstavljala tamnu prugu koja je krivudala kroz grad. Po njoj je plovilo samo nekoliko iskrica, vjerojatno policijske ili vojne ophodnje. Ali zato su blještala mjesta gdje su bile organizirane noćne zabave, vjerska okupljanja i druga zbivanja. Bilo je i prilično prometa, što je zaključila po svjetlima vozila koja su prosijecala gustu tamu, unatoč gradonačelnikovoj molbi da se tijekom noći ne izlazi iz kuća.

Krov se sada sklopio nad njom. Bacila je posljednji pogled na grede i potpornje, na robote za održavanje koji su se vukli poput zdepastih pauka, kao i na nekoliko londonskih golubova, koji su spokojno sjedili pod tom divovskim stropom.

Dizalo se bučno zaustavilo i vrata su se otvorila.

Izašla je na platformu. Bila je to obična betonska ploča pričvršćena za zakrivljeni vanjski zid kupole. Presjekao ju je prohladni povjetarac travanjskoga svitanja. Bila je prilično sigurna ovdje. Okruživala ju je ograda od guste mreže dvostruko viša od nje. Iz ovog kaveza vodila su vrata do ljestvi zastrašujućeg izgleda niz koje ste se, pretpostavljala je, mogli spustiti ako sve ostalo zakaže.

Stražu su čuvala dva krupna vojnika. Provjerili su njezin identifikacijski čip ručnim skenerom. Upitala se koliko se često ovi strpljivi vratari mijenjaju i koliko će ostati ovdje kada oluja udari svom silinom.

Odmakla se od vojnika i podigla pogled.

Nebo pred svitanje bilo je složeno. Razbijeni oblaci strujali su s istoka na zapad. A na istoku, grimizni sjaj razlijevao se iza oblaka, zastori i zavjese koji se tromo mreškaju. Pojava je očito bila trodimenzionalna, velika supersvjetlosti koja se uzdizala povrh noćne strane Zemlje. Bila je to aurora, naravno. Fotoni visoke energije s ljutitog Sunca razbijali su atome u visokoj atmosferi i slali elektrone na spiralno putovanje oko silnica Zemljinog magnetnog polja. Polarna svjetlost bila je ponajmanje štetna posljedica ovog zbivanja.

Prišla je rubu platforme i pogledala dolje. Krov kupole bio je gladak i refleksivan poput uglačanog kroma, a svjetlost aurore stvarala je složene, svjetlucave odbljeske na toj površini. Iako joj je masa limenog poklopca ograničavala vidik, mogla je vidjeti panoramu Velikog Londona kako se prostire oko podnožja kupole. Čitava područja predgrađa utonula su u tamu koju su tek tu i tamo narušavala otočja svjetlosti, vjerojatno bolnice ili vojne i policijske stanice. No, baš kao i u unutrašnjost kupole, mogla je vidjeti jarku svjetlost na mjestima gdje su ljudi prkosili noći, a odnekud je dopro i udaljeni zvuk puščane paljbe. Ovo je bilo sve drugo samo ne normalna noć ali ipak se teško moglo povjerovati, dok biste gledali poznato, još manje ili više nedirnuto područje, dok se druga strana svijeta već prži.

Jedan vojnik dodirnuo ju je po ramenu. "Gospođo, samo što nije svanulo. Bilo bi bolje da siđete." Imao je blagi škotski naglasak. Bio je vrlo mlad, vidjela je, jedva je napunio dvadeset jednu, dvadeset dvije.

Nasmiješila se. "U redu. Hvala. I čuvajte se."

"Hoćemo. Laku noć, gospođo."

Okrenula se i uputila prema dizalu. Aurora je bila toliko snažna da je stvarala difuznu sjenu na betonskoj platformi pred njom.

04:51 (po londonskom vremenu)

U Bisesinom stanu još jedna budilica tiho se oglasila bipom. Pogledala je uru u plavoj svjetlosti sada beskorisnoga mekanoga zida.

"Skoro će pet", rekla je Myri. "Samo što nije svanulo. Mislim..."

Budilica je naglo zamuknula, a brojke su se ugasile na njoj. Plavi sjaj zida prigušio se, zatreptao, zgasnuo. Jedini izvor svjetlosti u prostoriji sada je bila nejaka, treperava svijeća na podu.

Myrino lice izgledalo je veliko u iznenadnom polumraku. "Mama, slušaj."

"Što? Oh..." Bisesa je začula prigušeno krkljanje koje je značilo da uređaj za klimatizaciju prestaje raditi.

"Misliš li da je nestalo struje?"

"Možda." Myra je htjela još nešto reći, ali Bisesa joj je dala znak prstom da šuti. Nekoliko sekunda obje su osluškivale.

"Čuješ?", prošaptala je Bisesa. "Vani. Nema šuma prometa. Ni sirena automobila." Izgledalo je da je netko mahnuo čarobnim štapićem i jednostavno isključio struju u cijelom Londonu ne samo onu koja je dolazila iz velikih centrala nego i iz nezavisnih generatora u bolnicama i policijskim stanicama, iz automobilskih akumulatora, pa sve do struje iz baterija u ručnim satovima.

No, nešto se ipak čulo, shvatila je: ljudski glasovi koji su dozivali, nečiji krik, zvuk razbijenoga stakla i nešto što je moralo biti eksplozija. Ustala je i prišla prozoru. "Mislim..."

Elektricitet je zapucketao. A onda se mekani zid rasprsnuo.

Myra je vrisnula kada ju je zasula kiša razbijenoga stakla. Na tepih se spustila kiša djelića elektronike, iskreći i izazivajući miris paljevine. Bisesa je jurnula prema kćerki. "Myro!"

41. NEBESKI DVORAC

07:04 (po londonskom vremenu)

Siobhan je provela dva sata poslije svitanja u velikom operativnom centru smještenom na jednom od srednjih katova euroigle. Zidovi su bili prekriveni divovskim ekranima, a ljudi su radili za stolovima poredanim u redove, sa svjetlucavim ekranima pred sobom. Ovdje je predsjednik Euroazije prikupljao podatke o onome što se događalo u velikoj zajednici i na ostatku planeta. Vladala je atmosfera određene mahnite užurbanosti, gotovo panike.

U ovom trenutku glavni problem nije bila toplina koju je donijela oluja sa Sunca nego električna energija. EMP elektromagnetni impuls. Štit je bio tako projektiran da spriječi najopasnije prijetnje za Zemlju, vršni izboj energije na vidljivom području spektra. Ali uz vidljivu svjetlost pristizala su svjetlosnom brzinom i visokoenergetska zračenje na gama i rendgenskom području, od kojih štit nije pružao zaštitu. Ovaj nevidljivi udar iz svemira osobito je bio opasan za nezaštićene astronaute; Siobhan je znala da se Bud i njegovi ljudi sa štita snalaze kako znaju i umiju da se zaštite. Zemljina atmosfera bila je neprozirna za to zračenje i zaštitit će stanovnike planeta od njegovog neposrednog djelovanja. Ali bilo je mnogo sekundarnih posljedica.

Samo zračenja možda neće stići do tla, ali energija koju nose svi ti opaki mali fotoni morala se negdje amortizirati. Svaki foton udarao je u po jedan atom u visokim dijelovima Zemljine atmosfere, izbijajući iz njih elektrone. Naelektrizirane elektrone hvatalo je Zemljino magnetno polje i tako stjecalo sve više i više energije iz zračenja pristiglog iz svemira; elektroni su se kretali sve brže i brže da bi konačno došlo do pražnjenja njihove energije u obliku impulsa elektromagnetnog zračenja. Zemlja je tako trpjela nemilosrdne udare oluje sa Sunca; rijedak, visoki oblak visokoenergetskih elektrona kretao se povrh planeta, oslobađajući energiju na kopno i more.

Ovo sekundarno zračenje prolazit će kroz ljudska tijela kao da ih uopće nema. Ali inducirat će struje u dugim vodičima kao što su dalekovodi, pa čak i u velikim antenama. Električni uređaji bili su izloženi strujnim udarima koji su ih uništavali ili čak dovodili do eksplozija: nestalo je struje u svim zgradama širom Londona, a svaki električni štednjak ili grijalica postajali su potencijalne bombe. Kao da se 9. lipnja 2037. ponovio, iako je ovaj put osnovni fizički uzrok bio nešto drukčiji. Vlasti su se godinama pripremale na ovo. Čak je skinuta prašina s nekih starih vojnih proučavanja. Djelovanje EMP-a otkriveno je slučajno, kada je testiranje atomske bombe u atmosferi izazvalo isključenje telefonskog sustava u Honoluluu, udaljenom više od tisuću kilometara. Svojevremeno se ozbiljno razmatrala mogućnost da se detonacijom teške atomske bombe na velikoj visini iznad bojnog polja potpuno uništi neprijateljska elektronika još prije početka sukoba. I tako, desetljećima se radilo na poboljšanju vojne opreme kojom bi se spriječio ovakav udar.

U Londonu, vladini uređaji preuređeni su prema vojnim specifikacijama gdje god je to bilo moguće, a uvedene su i pričuvne linije: EMP nije djelovao, na primjer, na optičke kablove. Starinska vatrogasna vozila tipa "zelena božica" opet su noćas bila u upotrebi, dok je londonska policija ophodila u automobilima također prastarog izgleda, od kojih su neki povučeni iz mirovine u muzejima. Nije bilo teško uništiti suvremena integrirana vozila između čijih je pojedinih dijelova na malom međusobnom razmaku lako skakala iskrica, dok su stariji, robusniji uređaji, kao stari automobili napravljeni prije osamdesetih godina dvadesetog stoljeća, bili znatno izdržljiviji. Završna mjera sigurnosti u Londonu bila je "zapovijed o zamračenju". Ako ljudi jednostavno isključe električne uređaje, veći su izgledi da ostanu neoštećeni.

Ali nije bilo vremena da se sve sredi ili zamijeni, niti su svi bili voljni sjediti kod kuće u mraku. Po cijelom Londonu već je bilo sudara, dok su izvan kupole stizala izvješća o padovima zrakoplova koji nisu ni smjeli letjeti. Sve suvremene letjelice ovisile su o aktivnoj elektronskoj kontroli njihovih aeropovršina kako bi ostali u zraku; kada su čipovi otkazali, nisu čak mogli ni sletjeti.

U međuvremenu, tek je svaki stoti telefon ostao upotrebljiv, kao i samo rijetke stanice za razmjenu i prijenos, dok su visoko gore sateliti masovno ispadali iz mreže. Uskoro će otkazati velika elektronska povezanost od koje je ovisila glavnina ljudskih poslova i koja je sada bila najpotrebnija. Na kraju će šteta biti daleko veća nego 9. lipnja.

"Siobhan, oprosti što te prekidam..."

Siobhan je znala da je Aristotel, kao entitet nikao iz mreže globalne povezanosti, naročito osjetljiv noćas. "Aristotele. Kako se osjećaš?"

"Hvala na pitanju", rekao je. "Osjećam se malo neobično. Ali mreže na kojima se ja temeljim prilično su robusne. Napravljene su tako da izdrže napade."

"Znam. Ali ne i ovo."

"Za sada izdržavam. Osim toga, postoje pričuvni scenariji, kao što znaš. Siobhan, imaš poziv. Mislim da je važno. Prekomorski."

"Prekomorski?"

"Sa Sri Lanke, točnije. Tvoja kći..."

"Perdita? Sri Lanka? Nemoguće. Smjestila sam je u rudnik soli u Cheshireu!"

"Očito nije ostala tamo", uzvratio je blago Aristotel. "Spojit ću te."

Siobhan se brzo okretala dok nije ugledala sliku cijele Zemlje. Signal je stizao sa štita. Subsolarna točka sada se kretala preko istočne Azije. Ta točka, u kojoj je svakog trenutka maksimalni energetski izljev Sunca dolazio u atmosferu, bila je središte opake spirale izmučenih oblaka. Na cijeloj dnevnoj polulopti planeta voda je isparavala iz oceana i s tla, stvarajući ogromne olujne sustave.

U Sri Lanki uskoro će biti podne.

07:10 (po londonskom vremenu)

Perdita je čučala na utrini pokraj jednog zida Sigirije. Ovaj "nebeski dvorac" uzdizao se već trinaest stoljeća, iako je najveći dio tog dugog vremena bio napušten i zaboravljen. Ali sada joj nije pružao nikakav zaklon. Nebo je bilo tamni poklopac. Na zaleđu proključalih oblaka tek je blijedi sjaj pokazivao mjesto na kojem se nalazilo izdajničko Sunce, gotovo u zenitu. Vjetar se kovitlao oko starih kamenova; neprekidni naleti udarali su je u lice i grudi. Nosio je toplu kišu koja ju je šibala po očima. Zrak je bio pakleno vreo, unatoč velikoj brzini kojom se kretao. "Kao eksplozija u sauni" kako je to rekao Harry, njezin mladić iz Australije, koji je i predložio da dođu ovamo. Ali već mnogo minuta nije vidjela ni Harryja niti bilo koga drugog.

Vjetar se opet podigao, nanijevši joj puna usta kiše. Imala je slan okus: morska voda podignuta ravno iz oceana.

Telefon joj je bio težak vojni uređaj koji joj je majka zapovjedila da stalno nosi sa sobom posljednja dva mjeseca. Činilo joj je nevjerojatno da još radi. Ali morala je vikati na sav glas da bi nadjačala vjetar. "Majko?"

"Perdita, koga vraga radiš na Sri Lanki? Smjestila sam te na sigurno u rudnik soli. Ti glupa, sebična..."

"Znam, znam", uzvratila je pokunjeno Perdita. U početku joj se sviđala zamisao da pobjegne.

Prvi put je bila na Sri Lanki prije tri godine. Zaljubila se u otok već na prvi pogled. Iako su ga povremeno još potresali sukobi iz prošlosti, mjesto joj je izgledalo izuzetno mirno, bez prljavštine, gužve i onog strašnog jaza između bogatih i siromašnih, koje je bilo obilježje Indije. Čak je i zatvor u Colombu u kojem je provela jednu noć nakon što se, pod utjecajem previše palminog vina, pridružila Harryu zbog vatrenih prosvjeda pred indonežanskim veleposlanstvom zbog krčenja šuma izgledao vrlo civiliziran. Iznad ulaza stajala je velika ploča na kojoj je pisalo: ZATVORENICI SU LJUDSKA BIĆA.

Kao i mnoge druge posjetitelje privukao ju je "kulturni trokut" u srcu otoka, između Anuradapure, Polonaruve i Dambule. Bila je to ravnica iz koje su se uzdizale krupne stijene i koju je prekrivala prašuma tikovine, ebanovine i mahagonija. Tu, usred divljine i prelijepih sela, nalazili su se čudesni ostaci davnih kultura, kao što je bilo ovo mjesto, naseljeno samo oko dva desetljeća, a zatim izgubljeno u šumi stoljećima.

Perdita nije bila zadovoljna time što se skriva u nekoj rupi u Cheshireu. Kako se dan oluje sa Sunca približavao, a vlasti diljem svijeta se trudile zaštititi gradove, izvore nafte i elektrane, među mladima se javio se pokret da se spasi još nešto: nevažne stvari, izvan mode, zaboravljene, u ruševinama. I tako, kada joj je Harry bio predložio da dođu na Sri Lanku kako bi pokušali učiniti nešto za kulturni trokut, uopće se nije dvoumila. Tjednima su mladi dobrovoljci marljivo sakupljali sjemenje drveća i drugih biljaka, kao i uzorke divljih životinja. Perditina glavna zamisao bila je da se popne na Sigiriju i pokuša je omotati u refleksivnu foliju kao ogromnu božičnu puricu, kako je to rekao Harry.

Nije doista vjerovala u mračna predviđanja onoga što će uslijediti kada udari oluja sa Sunca jer da je, vjerojatno bi ostala u rudniku u Cheshireu i zadržala Harryja uza se. No, pogriješila je. Majka joj je rekla da je zadatak štita da smanji na samo jednu tisućinku Sunčevu jaru koja bi se inače spustila na planet. Bilo je nevjerojatno: ako je ovo samo tisućiti dio, kako bi onda izgledao puni nalet oluje? "Omotač je strgnut sa Sigirije za nekoliko trenutaka", viknula je poraženo Perdita u mikrofon. "Srušeno je pola stabala i..."

"Kako si izašla iz onog vražjeg rudnika? Imaš li uopće pojma što sam sve morala napraviti da bih ti tamo osigurala mjesto?"

"Majko, sve to sad nije važno, nalazim se ovdje."

Mogla je zamijetiti kako se Siobhan trudi biti mirna. "Dobro, dobro. Nađi sklonište. Ne izlazi iz njega. Drži uključen telefon. Pozvat ću neke ljude. GPS djelomično ne radi, ali možda će te moći locirati..."

Vjetar se pojačao, a iznenadni nalet pogodio ju je poput ogromne, mokre ruke. "Majko..."

"Stupit ću u vezu s vojskom na otoku... s britanskim konzulatom..."

"Mama, volim te!"

"Oh, Perdita..."

Telefon koji je držala ispunio se iskrama; ispustila ga je i, usred oluje, više ga nije vidjela.

Sljedećeg trenutka vjetar ju je odnio.

Podigao ju je kao što je to otac činio dok je bila mala. Zrak je bio topao, vlažan, pun raznih predmeta, a vjetar je tako silovito puhao da je jedva uspijevala disati. Ali odjednom joj se učinilo gotovo ugodno to što je nosi poput lista. Uopće nije vidjela veliko stablo tikovine koje je letjelo kao i ona i s kojim je pogubni sudar bio neizbježan.

42. PODNE

10:23 (po londonskom vremenu)

Na Mjesecu, Mihail Martinov sjedio je s Eugenom Manglesom.

Sa zidovima prekrivenim mekanim ekranima i komunikacijskim linkovima, a sada puna strpljivih radnika koji su tiho govorili u mikrofone, ovo je bio nekadašnji ured Buda Tookeja kada je bio zapovjednik ovdje u Claviusu. Sada se, naravno, Bud nalazio u L1, što je bilo životno opasno, dok je Mihail pijuckao kavu i gledao lijepe slike.

"Nema baš ničeg što sada možemo učiniti", rekao je Mihail. "Ništa drugo osim promatrati, bilježiti i učiti za budućnost."

"To si već rekao", progunđao je Eugen. Impulzivnom kretnjom, odgurnuo je stolicu i počeo hodati po prostoriji.

Mihail je poželio reći mu da opet sjedne, ali odlučio je to ipak ne učiniti. Malo prije se više obraćao samome sebi nego Eugenu. Osim toga, nije, zapravo, znao što Eugen osjeća. Mladić je i dalje bio zagonetka za njega, čak i sada, nakon što su već toliko dugo i tako blisko surađivali. Mihaila je često obuzimala želja zagrliti Eugena, utješiti ga. Ali to je, naravno, bilo nemoguće. Što se Mihaila tiče, u njemu je prevladavao osjećaj krivnje.

Okrenuo se prema velikom ekranu u čelu prostorije na kojem je stajala slika pune Zemlje. Mozaički sklopljena iz stotinu izvora podataka, bila je to ogromna i detaljna slika planeta, čak bolja od one koju je Bud imao na štitu i doista prelijepa, pomislio je sjetno Mihail. Ali bila je to slika planeta izloženog mučenju.

Kako se Zemlja bespomoćno okretala, subsolarna točka kretala se na zapad. Izgledalo je kao da se planet okreće pod lemilicom. Sada je vidio suho lice Afrike; poznati obrisi kontinenta jasno su se prepoznavali. Ali nad Saharom se prostirao ogroman olujni sustav dug tisućama kilometara, a zeleno srce kontinenta bilo je prošarano velikim, crnim pramenovima dima: posljednji ostaci kišnih šuma bit će uništeni danas, pomislio je očajno Mihail. Dok je vegetacija gorjela na kopnu, oceani su napajali oblake ogromnim količinama vlage.

Više nijedan dio svijeta, čak ni ona područja još u zaklonu noći, nije bio pošteđen utjecaja oluje sa Sunca. Oblaci su ključali po cijelom vidljivom licu Zemlje, a kako su se udaljavali od ekvatora i sudarali s hladnijim zrakom na većim geografskim širinama, bacali su svoju vodu u obliku silovitih oluja, odnosno kao snijeg na polovima. U međuvremenu, kako se solarna energija nastavila slijevati u već prepune Zemljine spremnike topline, oceanske struje, te divovske slanovodne Amazone, miješale su se i vrile, a premda su na Antarktik padale dosad najveće količine snijega, posvuda po rubovima ovog južnog kontinenta milijuni tona leda odvaljivali su se od matičnih ploča.

Iznad polova praskale su aurore, sablasne vatre koje su se mogle vidjeti čak s Mjeseca.

Užas traje već sedam sati, pomislio je Mihail. A pred nama je još puno sati, ako je Eugenov završni model točan. Pravljeni su neki modeli dugoročnih utjecaja svega ovoga na klimu Zemlje, ali za razliku od Eugenovih modela Sunca, ovdje nije bila moguća veća sigurnost. Nitko nije znao što će iz svega ovoga ispasti i nije bilo određeno ni hoće li biti preživjelih koji će to moći vidjeti.

Ali što god da se dogodilo sa Zemljom, Mihail je mogao posve sigurno predvidjeti da će on preživjeti ovaj dan a iz toga je proizlazio njegov osjećaj krivnje.

Ovoga trenutka, Mjesečeva stražnja strana bila je okrenuta prema izdajničkom Suncu, dok je on, gledan sa Zemlje, bio u fazi mlađaka. Ovdje, na strani Mjeseca okrenutoj prema Zemlji, između Sunca i Mihailove skupocjene kože nalazio se zid debeo tri tisuće kilometara stijene. I ne samo to nego je i Mjesec, koji se nalazio dovoljno blizu liniji ZemljaSunce da danas baci sjenu na matični svijet, uživao dodatnu zaštitu štita načinjenog da bi spasio Zemlju. Clavius je, dakle, bio najsigurnije mjesto u unutarnjem Sunčevom sustavu.

Gotovo svi stanari Mjeseca živjeli su na bližoj strani, no danas su i oni koji su se nalazili na daljoj strani, u Ciolkovskom i drugdje, prebačeni u sigurno okrilje Claviusa i Armstronga. Čak je i Mihailovo uobičajeno sklonište na južnom polu Mjeseca napušteno, premda su strpljivi elektronski monitori nastavili proučavati izuzetno ponašanje Sunca. Neće prestati to činiti sve dok se ne budu istopili.

I tako, dok se Zemlja okretala i sve više mučila, a junaci na štitu se trudili da ga održe, Mihail je ovdje uživao punu zaštitu. Kako je to bilo čudno da on, koji je cijelu karijeru posvetio proučavanju Sunca, doživi to da kao kukavica čuči u rupi dok njegova zvijezda bijesni.

Ali možda mu je sudbina bila predodređena još znatno prije no što se rodio.

Kao što je jednom pokušao objasniti Eugenu, oduvijek je postojala duboka heliofilna crta u ruskoj astronautici. Kada se pravoslavno kršćanstvo odvojilo od Rima, posegnulo je za drevnim poganskim elementima naročito za kultom Mitre koji je stigao iz Perzije preko rimskog carstva i u okviru kojega je Sunce bilo glavna svemirska sila. Tijekom stoljeća, sačuvali su se dijelovi ovih poganskih korijena na primjer, slikanje aureola nalik Suncu oko glava svetaca u ruskoj ikonografiji. "Neopogani" iz devetnaestoga stoljeća jasno su to oživjeli. Te svete budale vjerojatno bi bile zaboravljene, da Ciolkovski, otac ruske astronautike, nije stekao obrazovanje pod utjecajem heliofilnih filozofa.

Nikakvo čudo što je viđenje Ciolkovskog o čovjekovoj budućnosti u svemiru tako puno Sunčeve svjetlosti; maštao je o tome da će čovječanstvo evoluirati u zatvorene, fotosintetizirajuće metaboličke jedinice kojima će za opstanak biti dovoljna samo Sunčeva svjetlost. Neki filozofi su čak smatrali da je sav ruski svemirski program ništa više doli moderna verzija obreda obožavanja Sunca.

Sam Mihail nije bio ni mistik ni teolog. Ali svakako nije bila samo slučajnost to što ga je toliko privlačilo proučavanje Sunca. Bilo je, međutim, vrlo neobično što je na toliku predanost Sunce sada uzvraćalo ovom pogubnom olujom.

I kako je čudno to, pomislio je, što ime koje su sudrugovi Bisese Dutt dali svom paralelnom svijetu, Mir, znači ne samo "mir" i "svijet", nego je i korijen imena Mitra jer mir je na staroperzijskom značilo "Sunce"...

Zadržao je ove misli za sebe. Ovoga strašnoga dana morao ih je usmjeriti ne na teologiju nego na potrebe svijeta koji pati, članova svoje obitelji i prijatelja kao i Eugenove.

Eugenovo krupno tijelo sveučilišnog sportaša bilo je previše snažno za Mjesečevu slabašnu silu teže. Dok je sad koračao, kao da je poskakivao po uglačanom podu.

Na trenutak bi promotrio grafikone na mekanim ekranima koji su prikazivali koliko se stvarno ponašanje Sunca poklapa s njegovim predviđanjima. "Gotovo sve je i dalje u predviđenom okviru", rekao je.

"Samo je gamazračenje jače", promrmljao je Mihail.

"Da. Jedino to. Vjerojatno se negdje potkrala pogreška u analizi poremećaja. Volio bih da imam vremena obaviti to još jednom..." Nastavio se na glas žaliti, govoreći o derivacijama višega reda i asimptotskoj konvergenciji.

Kao i većina matematičkih primjena u stvarnom svijetu, Eugenov model Sunca nalikovao je matematičkoj jednadžbi koja je previše složena da bi se mogla riješiti. Eugen se zato poslužio tehnikama aproksimacija da bi izvukao korisne informacije. Uzmete ono malo što možete razumjeti i nastavite odatle prema rješenju korak po korak. Ili izvedete razne dijelove modela do kraja, gdje ili opadnu do nule ili konvergiraju prema nekoj granici.

Sve su to bile standardne tehnike koje su davale korisna i precizna predviđanja današnjeg ponašanja Sunca. Ali ta predviđanja bila su samo približna. A sporo, ali postojano odstupanje toka gama i rendgenskog zračenja od predviđenih vrijednosti bilo je znak da je Eugen zanemario neki učinak višeg reda.

Da je Mihail imao prigodu podvrgnuti recenziji Eugenov rad, mladić svakako ne bi mogao biti izložen kritici. Ovo je bila samo marginalna pogreška, nešto što se previdjelo u ostacima. U stvari, odstupanje činjenica od predviđanja bio je nužan dio procesa povratne sprege koji je poboljšavao sva znanstvena razumijevanja. Ali ovo nije bilo samo znanstveno proučavanje. Odluke o životu i smrti utemeljile su se na Eugenovim predviđanjima, tako da je svaka pogreška mogla biti kobna. Mihail je duboko uzdahnuo. "Nikada ne bismo mogli sve spasiti, ma što učinili. Od početka smo to znali."

"Naravno da to shvaćam", osorno će Eugen. "Zar misliš da sam sociopat? Ponašaš se tako pokroviteljski, Mihaile."

Mihail se štrecnuo, pogođen. "Oprosti."

"I ja imam obitelj dolje." Eugen je bacio pogled prema Zemlji. Amerika se približavala oluji, budeći se u strašno svitanje; Eugenova obitelji bit će na najgorem mjestu. "Sve što sam uopće mogao napraviti za njih bilo je da se posvetim znanosti. A i tu se nisam pokazao kako treba."

Nastavio je skakutavo koračati.

10:57 (po londonskom vremenu)

Jednooki je bio frustriran i zbunjen. Čuperak ga je opet izazvao. Kad je pronašao stablo smokve puno plodova, mlađi mužjak nije pozvao ostatak čopora. A onda, kada je ukoren, Čuperak je odbio pokoriti se autoritetu Jednookog. Samo je nastavio puniti sočnim voćem usta debelih usana, dok je ostatak čopora uživao u porazu Jednookog.

Po mjerilima čopora čimpanza, ovo je bila ozbiljna politička kriza. Jednooki je znao da slijedi sukob sa Čuperkom.

Ali ne danas. Jednooki više nije bio mlad kao nekada, a sada, poslije nemirne noći, bio je krut i sve ga je boljelo. Osim toga, svanuo je još jedan vreli dan, bez daška vjetra, u kojem se teško disalo, još jedan neobično sumračan dan u šumi, dan kada vam se ništa nije radilo, već biste se samo izležavali i čistili krzno. Osjećao je da ovo nije pravi trenutak da se uhvati u koštac s Čuperkom. Možda sutra.

Jednooki se odvojio od čopora i mrkog raspoloženja počeo se penjati uz jedno od najviših stabala. Poći će na počinak.

On sam nije sebe nikako zvao, naravno, kao što nikako nije zvao ni ostale članove čopora iako je, kao izrazito društvena životinja poznavao svakoga od njih gotovo podjednako dobro kao i sebe. "Jednookim" su ga prozvali čuvari koji su se brinuli o čoporu i ostalim stanovnicima ovog dijela kongoanske šume.

Kao dvadesetosmogodišnjak, Jednooki je dovoljno dugo živio da bude suvremenik velike filozofske promjene koja je zahvatila čovječanstvo i u okviru koje je on preklasificiran u rod homo, postavši ljudski srodnik, a prestavši biti pan, "samo" životinja. Ova promjena statusa donijela mu je zaštitu od zvjerokradica i lovaca, a upravo jedan od njih izbio mu je metkom oko kada je bio mlađi od Čuperka.

Zaštitu je dobio i od svojih rođaka, ovog najtežeg dana u dugoj povijesti ljudskoga roda, kao i majmuna.

Stigao je do vrha krošnje. U grubom gnijezdu od izmiješanih grana mogao je osjetiti tragove svoga izmeta i mokraće koje je ostavio tijekom prošloga spavanja. Jednom grančicom počeo je micati pramene krzna koji se nisu čvrsto držali. Dakako, Jednooki uopće nije bio svjestan revolucije u ljudskom mišljenju koja je bila tako važna za njegov opstanak. Ali bio je svjestan promjena. Na primjer, došlo je do neobične zbrke noći i dana. Iznad njegove glave nije se vidjelo nikakvo Sunce, pa čak ni nebo. Čudne, nepokretne svjetiljke obasjavale su šumu, ali njihov sjaj stvarao je tek sumrak u usporedbi s tropskim Suncem; zbog toga tijelo Jednookog nije bilo sigurno je li vrijeme da opet pođe na počinak, premda je prošlo jedva nekoliko sati otkako se probudio.

Ležao je na svome ležaju, premještajući udove na razne strane u želji da se što udobnije namjesti. Nerado je primao sve ove promjene, baš kao što su one teško padale mnogim starijim ljudima. A i um mu je ispunila slika okrvavljenog Čuperka. Krupne ruke stisnule su mu se pri pomisli što bi sve napravio da mlađeg takmaca dovede u red.

Rasute misli pretočile su mu se u nemiran san.

Toplina i svjetlost slijevale su se s podnevnog Sunca, a olujni sustav koji je prekrivao cijeli kontinent nemilosrdno je šibao. Posrebreni zidovi kupole odzvanjali su nalik grmljavini. Ali nisu popuštali.

11:57 (po londonskom vremenu)

Samo u donjem rublju, u dnevnoj sobi koju je osvjetljavala tek jedna svijeća, ležale su jedna uz drugu na tankom ležaju za kampiranje.

Bilo je toplo, toplije nego što je Bisesa, koja je upoznala sjeverozapadni Pakistan i Afganistan, mislila da je uopće moguće. Zrak kao da je bio debeli, vlažni pokrivač. Osjećala je na trbuhu lokvicu znoja, a i ležaj je pod njom bio potpuno mokar. Nije bila u stanju kretati se, čak ni okrenuti se i vidjeti kako je Myra, odnosno je li uopće živa.

Satima već nije čula Aristotelov glas, što je izgledalo vrlo neobično. Prostorija je bila utihnula; moglo se čuti jedino njihovo disanje i otkucavanje ure. Bila je to starinska putna ura koju je Bisesa bez oduševljenja naslijedila od bake, ali još je radila. Njeni mehanički dijelovi bili su imuni na udar EMP-a, dok su mekani ekrani, telefoni i druge elektronske naprave bili jednostavno sprženi.

Izvana je dolazila prilična buka. Čuli su se snažni prasci i tutnjava poput topničke paljbe, a povremeno i nešto poput pljuska po drvenom krovu. Bili su to vremenski poremećaji koji su, shodno predviđanjima, uslijedili nakon što je ogromna količina toplinske energije ubrizgana u atmosferu.

Ako je to ovako izgledalo pod limenim krovom, upitala se, kako je tek onda izvan njegovog okrilja. Sigurno je pravi potop, pomislila je, požari, strahovite oluje slične tornadima Kansasa. Sirota Engleska.

Ali toplina je bila najgora. Znala je to iz obuke koju je prošla kao vojnik. Ne strada se samo od temperature nego i od vlage. Jedini mehanizam kojim je njezino tijelo raspolagalo da održi unutarnju homeostazu bilo je oslobađanje viška topline znojenjem. Ali ako je relativna vlažnost previsoka, onda se ne možeš znojiti.

Iznad približno trideset sedam stupnjeva, "praga ugroženosti", kognitivne funkcije se usporavaju, prosuđivanja zakazuju, a manualne sposobnosti i praćenje slabe. Na temperaturi od četrdeset stupnjeva i pri vlažnosti od pedeset posto, vojska bi je opisala kao "nedjelotvornu pod djelovanjem topline" ali mogla bi preživjeti još možda dvadeset četiri sata. Ako bi se temperatura nastavila penjati ili vlažnost se pogoršavati, ovo vrijeme bi se smanjilo. Vrlo brzo bi nastupila hipertermija i životni sustavi počeli bi otkazivati: na četrdeset pet stupnjeva, bez obzira na vlažnost, podlegla bi teškom toplinskom šoku koji najčešće dovodi do smrti.

No, Bisesa je bila vojnik u dobroj fizičkoj kondiciji, unatoč tome što je nakon povratka s Mira bila pet godina starija. Myri je bilo trinaest godina i bila je zdrava, ali ne i u formi kao Bisesa. Nije postojalo ništa što je Bisesa mogla napraviti za kćer. Jedino joj je preostalo trpjeti i nadati se.

Dok je ležala, osjetila je kako joj nedostaje stari telefon. Malena naprava bila joj je stalni pratitelj i vodič još otkako je bila Myrinih godina; dobila je ovo komunikacijsko sredstvo od Ujedinjenih naroda kao i svi dvanaestogodišnjaci na planetu. Dok je velika većina drugih ubrzo odbacila tu spravicu kao nešto demodirano, Bisesa se nije odvajala od telefona; bila je to njezina veza s većom zajednicom od njezine nesretne obitelji na farmi u Cheshireu. Ali telefon je ostao na Miru drugom svijetu, na potpuno drugoj razini stvarnosti, zauvijek izgubljen. A čak i da ga je ponijela sa sobom, sada bi ga u svakom slučaju spržio EMP...

Misli su joj postale zbrkane. Je li to bio simptom hipertermije.

Vrlo obazrivo, okrenula je glavu da pogleda bakinu putnu uru. Bilo je točno podne. Oluja sa Sunca bila je na vrhuncu iznad Londona.

Strahovit pucanj groma uzburkao je izmučeno nebo, od čega kupola kao da se zatresla.

43. ŠTIT

15:12 (po londonskom vremenu)

Bud Tooke mogao je vidjeti procijep u štitu znatno prije no što je stigao do njega. Teško ga je bilo previdjeti. Snop neraspršene svjetlosti slijevao se kroz kožu, vidljiv po prašini i pari same tvari koju je probio.

U teškom odijelu, vrlo ojačanom i rashlađenom, kretao se povrh površine štita okrenute prema Zemlji. Izgledalo je kao da se nalazi ispod ogromne leće; cijeli štit je blistao, pun svjetlosti koju je rasipao, poput prozirnoga stropa. Bud je stalno nastojao ostati u sjeni mreže neprozirnih tračnica koje su se pružale preko štita. Dok se vukao duž užeta vodilice raketni potisnici ovdje nisu bili dopušteni bacio je pogled preko ramena prema platformi za održavanje kojom se dovezao ovamo. Već se toliko odmaknuo od nje da je izgledala kao trunak u daljini pod ogromnim krovom štita. Nije vidio nikakvo kretanje, kapsule, robotske radnike; na puno četvornih kilometara oko njega nije bilo nikoga. No, znao je da je sve raspoloživo ljudstvo zaposleno i da ima posla preko glave; na stotine ljudi sudjelovalo je u najvećoj akciji u otvorenom svemiru u dosadašnjoj povijesti astronautike. Pomisao na to opet mu je dočarala pravu veličinu štita: bila je to doista ogromna tvorevina.

"Na licu mjesta si, Bude", promrmljala je Atena. "Sektor 2472, polumjer 0257, ploča broj..."

"Vidim je", uzvratio je ljuto. "Ne moraš me voditi za ruku."

"Oprosti."

S naporom je disao. Odijelo mu je sigurno dobro radilo; da su sustavi otkazali, odmah bi se ugušio u vlastitom znoju. Ali još nijednom mu nije bilo ovako toplo. "Ja sam kriv. Oprosti ti meni."

"Nije važno", rekla je Atena. "Ionako svi danas viču na mene. Aristotel kaže da to ide uz naš posao."

"Ti to ne zaslužuješ. Tim prije što i sama patiš." To je bilo točno. Atena je bila um nikao iz samog štita; kako je ovaj užasan dan protjecao, vrelina je nalazila i najmanje pukotine i probijala se kroz ploče od pametne kože, a sa svakim mikrokrugom koji bi bio uništen, znao je, Atenu je, metaforički govoreći, glava sve više boljela.

Prevalio je posljednjih nekoliko metara do poderotine. Izvadio je uređaj za popravak štita, napravu ne mnogo složeniju od soboslikarske prskalice za nanošenje boje. "Kako je inače Aristotel?"

"Nije dobro", uzvratila je Atena ljutito. "Najteži dio EMP-a je prošao, ali toplina stalno izaziva ispadanja i prekide. Požari, oluje..."

"Je li kucnuo trenutak za plan B?"

"Aristotel misli da nije. Mislim da mi ne vjeruje potpuno, Bude."

Ne prestajući raditi, Bud se usiljeno nasmijao. Sprej je bio odličan, i sam polupametan; razlio bi se preko poderotine, bez obzira na Sunčevu svjetlost vrelu poput pećnice. Nanositi ovu stvar bilo je lakše nego frizirati automobile, čime se bavio u mladosti. "Ne primaj k srcu to što trabunja taj prastari muzejski eksponat. Pametnija si od njega."

"Ali nisam iskusna kao on. Barem on tako kaže."

Obavio je stvar; opaki snop sirove, neraspršene Sunčeve svjetlosti prigušio se i zgasnuo.

"Sljedeća poderotina nalazi se..."

"Daj mi trenutak." Teško dišući, Bud je otplovio do kraja sigurnosnoga užeta; pištolj za popravke izlebdio mu je iz uloška za pojasom.

"Tko je sad muzejski izložak?", upitala je Atena; rekla je to nespretno koketnim tonom kojeg je povremeno koristila.

"Nisam očekivao da uopće budem ovdje." Ali trebao je to očekivati, prekorio je sebe; morao je biti u dobroj kondiciji. U mahnitim mjesecima prije udara oluje nije imao prilike za vježbu, ali to nije bilo opravdanje.

Podigao je pogled prema štitu. Umislio je da može osjetiti težinu kojom Sunčeva svjetlost stišće veliki sklop, silovitu toplinu kojom djeluje na njega. Prkosila je intuiciji činjenica da štitu uopće omogućava ostati na položaju tek pažljivo izračunata ravnoteža tlaka svjetlosti i gravitacije; javio mu se dojam da bi mu se cijela ta stvar mogla sklopiti nad glavom poput pokvarenoga kišobrana. Dok je promatrao, iskre su sijevale po površini štita. To je Atena uključivala mnoštvo malih potisnika. Tlak svjetlosti oluje nije bio tako ujednačen kao što su Eugenovi modeli predviđali, tako da se Atena morala dobro truditi da održi položaj pod djelovanjem te promjenjive sile. Napornije je radila od svih ostalih već satima, pomislio je Bud, a pritom se nijednom nije požalila.

Ali ono što mu je najteže padalo bila je smrt njegovih radnika.

Jedan po jedan, stradavali su članovi Ponzove ekipe za održavanje. Na kraju, glavu nisu gubili zbog topline nego zbog radijacije, gadan izboj gama i rendgenskog zračenja koji Eugen Mangles nije predvidio u svojim beskrajnim matematičkim analizama. Rastrčali su se uokolo zatvarati otvore. Čak je i Mario navukao svemirsko odijelo i izašao. A kad je i on podlegao, Bud je na brzinu prepustio svoju dužnost direktora leta Belli Fingal, na mostu Aurore nije bilo nikoga s višim činom i obukao svoje trošno odijelo.

Bez najave, trbuh mu se zgrčio i odjednom je povratio. Poteklo mu je s dna trbuha nije ništa okusio otkako je oluja počela i bilo je odvratnog, kiselog okusa. Gusta masa ostala je zalijepljena za vizir, a komadići su lebdjeli u kacigi, neki u obliku savršenih, svjetlucavih loptica.

"Bude? Je li ti dobro?"

"Daj mi nove podatke o dozama", rekao je izmučeno.

"Zapovjedno osoblje primilo je sto rema." I to uz punu zaštitu Aurore 2. "Osoblje koje je radilo na održavanju od početka oluje sada je primilo i do tri stotine rema. Ti si već došao do sto sedamdeset, Bude."

Sto sedamdeset. "Isuse."

Poslije onoga što je davno iskusio u ruševinama Kupole Kamena. Bud je znao sve o zračenju. Pripremajući se za ovaj dan, raspitao se o novim znanstvenim spoznajama o radijaciji i njezinom utjecaju na čovječanstvo. Naučio je napamet besmislene propise o ograničenjima, a i ovladao je strašnom terminologijom punom ovakvih primjera: "doze za organe koji proizvode krv" ili "čimbenici kvalitete vrsta zračenja". Također je naučio o utjecajima na zdravlje raznih doza zračenja. Pri stotinu rema, ako imate sreće, osjećat ćete mučninu nekoliko dana, povraćat ćete i imat ćete proljev. Pri tri stotine rema njegovi ljudi već su bili izbačeni iz kolosijeka zbog stalne mučnine i drugih simptoma. Čak i kada ne bi bili izloženi više nikakvom zračenju, dvadeset posto njih bi umrlo: dvije stotine ljudi od tisuću kojima je osobno zapovjedio izaći stradat će samo od zračenja.

A neki od njih dobili su i znatno veće doze. Siroti Mario Ponzo, sa svom onom bradom, najgore je prošao. Bud je znao stručne nazive za ono što slijedi: eritema i deskvamacija, najprije crveni osip i plikovi po koži, a zatim ljuštenje i otpadanje uz manje vidljiva unutarnja oštećenja. Mario je umro u strašnim mukama, sam u svom odijelu, daleko od svake pomoći, ali ipak je do kraja izvještavao o svom stanju.

Bud je skrenuo pogled sa štita na otvoreno lice pune Zemlje. Kao da je pogledao u neki zdenac čije je tlo blistavo osvijetljeno. Matični svijet, čija prividna veličina odgovara Mjesecu viđenom iz Iowe, nalazio se na sreću previše daleko da bi mogao prepoznati pojedinosti. Ali svejedno je izgledalo da su zrak i oceani promiješani nekom divovskom žlicom; poput kave sa šlagom. Dolje se bore protiv Sunca već dvanaest sati prošlo je tek pola dana i sve se prži: sam štit, ljudi koji se trude održati ga i planet kojeg bi on trebalo zaštiti. Ali ništa drugo nisu mogli napraviti osim nastaviti.

Provjerio je svoje odijelo. Spor sustav za recikliranje zraka uklonio je glavninu pokretnih dijelova onoga što je povratio, ali vizir mu je i dalje bio zaprljan. "Sranje", izustio je. "Nema ničeg goreg nego ispovraćati se u svemirskom odijelu. U redu, gdje je sljedeća poderotina?"

"Sektor 2484, polumjer 1002, ploča broj 12."

"Primljeno."

"Dobro surađujemo, zar ne, Bude?"

"Da, dobro."

"Dobar smo tim."

"Nema boljeg, Ateno", uzvratio je umorno. Okrenuo se i uz napor volje počeo se vući po užetu vodilice.

44. ZALAZAK SUNCA

17:23 (po londonskom vremenu)

Kupola nad London je pukla.

S prozora operativne sobe Siobhan je to jasno mogla vidjeti. Procijep je još bio posve tanak, ali pružao se cijelom dužinom zida kupole, od zenita do tla, završivši negdje na sjeveru, iza Eustona. Pakleno je sjajio ljubičastobijelo, a kroz njega je kapala neka plamena tvar poput smole; padala je u prostor kupole kao tanak zastor.

Sam grad sada je bio u dubokom mraku. Struja kojom je bila napajana ulična rasvjeta i reflektori na kupoli konačno je preusmjerena na velike ventilatore koji su osiguravali kruženje zraka. Ali na nekim mjestima buktjeli su nekontrolirani požari, a tamo gdje je jarka tvar s kupola pala na tlo, razbuktale bi se nove vatre. Crkva svetog Pavla i dalje se držala. U prigušenom sjaju požara njezin profil jasno se ocrtavao. Temelji Wrenove velike katedrale ležali su na ranijim hramovima, sve do vremena napuštenog rimskog Londona. Obline limenoga poklopca sada su se uzdizale visoko iznad Wrenovog remekdijela ali ono je i dalje postojano stajalo, kao što je preživjelo i druge nacionalne traume. Siobhan se upitala kakva su se sve mala junačka dijela izvodila noćas da bi se spasila stara katedrala.

Ali sada je sve to moglo biti uzalud.

"Ako kupola popusti, gotovi smo", rekla je.

"Neće popustiti", uzvratio je odlučno Toby. Bacio je pogled na ručnu uru "Pola šest. Manje od dva sata do zalaska Sunca. Prebrodit ćemo i to."

Poslije Perditine smrti izgledalo je da si je Toby dao u zadatak bodriti je. Dobar je čovjek, pomislila je. Ali, dakako, nije postojalo ništa što je mogao reći ili učiniti, a što bi utješilo Siobhan. Nadživjela je svoju kćerku: bila je to iznenađujuća, nerazumna pomisao i ništa joj više neće biti važno. Ali nije osjećala bol od ove užasne amputacije iz svog života, ne još.

Pod dojmom da njome upravlja automatski pilot, osvrnula se po velikim zidnim displejima.

Slika cijele Zemlje i dalje je bila iznenađujuće dobre kvalitete. Mjesec i štit nalazili su se, dakako, s osunčane strane Zemlje, te su tako gledali na dnevno lice planeta koji se okretao pod njima. Ali postojalo je nekoliko očiju na nebu i iznad noćne strane, koja su i dalje radila, iako je od početka oluje sa Sunca proteklo već četrnaest sati.

Dio struje podataka s noćne strane potjecao je od predsjednice Alvarez koja se sada nalazila negdje iznad Indije. Znatno prije no što je izbila oluja, Alvarezova je poletjela u najnovijem predsjedničkom zrakoplovu, toj nemani na nuklearni pogon koja je, pričalo se, mogla ostati u zraku puna dva tjedna bez dopune goriva. Za takav zrakoplov bilo je trivijalno letjeti iznad planeta tijekom dvadeset i nešto sati oluje sa Sunca, neprekidno držeći se noćne strane.

Jedna struja slika stizala je i od onih koji su bili u L2. Zemljina druga Lagrangeova točka nalazila se na liniji ZemljaSunce, ali u ponoćnoj točki, sa suprotne strane planeta u odnosu na postaju u središtu štita. Dok je štit u L1 bio stalno obasjan Suncem, L2, u Zemljinoj sjeni, bila je u vječnoj noći. Trenutno se L2 nalazila iznad meridijana koji je išao kroz jugoistočnu Aziju. Tu, u L2, izgrađeno je tajno sklonište izvan Zemlje, krcato milijarderima, diktatorima i drugim bogatim i moćnim osobama uključujući, ako je vjerovati glasinama, polovicu britanske kraljevske obitelji. Jedina osoba koju je Siobhan osobno poznavala na L2 bila je Philippa Duflot, bivša glasnogovornica gradonačelnice Londona, ali sa znatno boljim obiteljskim vezama nego što je Siobhan slutila. Philippa je bila ta koja je osigurala da ne dođe do prekida veze između L2 i Londona a i došaptavala je što se gore zbiva. Neki dekadentniji stanari skloništa priređivali su zabave, veseleći se dok je Zemlja gorjela. Šuškalo se čak i o planovima o onome što će uslijediti poslije oluje, kada se ova elitna skupina vrati na Zemlju da preuzme vlast. "Adam i Eva u cipelama marke Gucci", primijetio je s prezirom Toby Pitt.

Sama Zemlja, napravljena iz brižljivo sklopljenih slika, bila je poput Venere, pomislila je Siobhan, na kaotičnu Veneru koja se puši.

Bilijuni tona vode usisani su u oblake koji su se sada pružali od pola do pola. Oblake su šarali ogromni olujni sustavi, a munje su sijevale preko lica svijeta. Na većim geografskim širinama oblaci su vraćali vodu u obliku olujnih kiša i snijega. Ali na srednjim geografskim širinama glavni problem bila je vatra. Kako se Sunčeva toplina slijevala u atmosferu i oceane, unatoč tome što su bješnjeli olujni sustavi kontinentalnih razmjera, počinjale su se vatrene nepogode, divovski požari koji su proždirali kako gradove tako i šume.

Svjetska blaga, prirodna i ona koja je čovjek stvorio, potapana su ili su buktila. A ljudi su umirali, čak i oni koji su spas potražili u podzemlju, špiljama i rudnicima u koje je prodirala voda ili im je vatra otimala i sam zrak.

Siobhan se činilo da opstanak čovječanstva još visi o koncu. Poslije više od četrnaest sati oluje vijesti sa štita nisu bile dobre; nepredviđeno jako gama zračenje prebrzo je desetkovalo ljudstvo koje je tamo radilo. A ovdje, na Zemlji, kupole i drugi zaštitni sustavi počeli su otkazivati. Ako se sve nastavi raspadati, snovi po uzoru na doktora Strangelova onih sebičnih kukavica s L2, kao i nade nekoliko stotina povratnika s Mjeseca, željnih normalne gravitacije, neće ništa značiti za budućnost čovječanstva.

Pokušala se natjerati da to osjeti, da emotivno razumije ono što gleda. Ali nije mogla osjetiti čak ni smrt svoje kćeri, a kamoli pojmiti agoniju vlastite vrste. Upitala se hoće li poživjeti dovoljno dugo da ova otupjelost prođe.

"Bojim se", oglasio se iznenada Aristotel, "da moram nešto objaviti." Ozbiljan glas razlijegao se u cijelom operativnom središtu i ljudi su posvuda podigli pogled. "Nastavljam gubiti sustave diljem planeta", rekao je Aristotel. "Otkazuje povezanost na kojoj se temeljim. Nestanak prijeti i strojevima..."

"Kako se osjećaš?", prošaputala je Siobhan.

"Vrlo neobično, Siobhan", uzvratio je samo njoj u uho. "Režu mi dio po dio. Ali stigao sam do točke na kojoj počinjem zaboravljati ono što sam izgubio." "Odlučio sam zato", obratio se svima, "aktivirati pričuvni plan dogovoren s predsjednikom vlade Euroazije Vojkovom, predsjednicom Sjedinjenih Država Alvarezovom i drugim svjetskim vođama." Čuli su se novi, sigurni glasovi.

"Ovdje Tales s Mjeseca."

"Ovdje Atena sa štita."

"Naši sustavi", nastavio je Tales, "bolje su zaštićeni od Aristotelovog."

"Sada ćemo preuzeti", rekla je Atena, "njegove odgovornosti za upravljanje sustavima na Zemlji."

Toby Pitt pogledao je Siobhan i napravio grimasu. "To je, znači, plan B. Nadajmo se da će djelovati."

"Žao mi je što vas napuštam", rekao je Aristotel. "Oprostite."

Začuli su se tihi odgovori. Zbogom, stari prijatelju.

Nastala je stanka u kojoj kao da nitko nije disao. Rasvjeta je zatreptala, a Siobhan se učinilo da je uočila kratak prekid u radu crpki koje su prostoriju opskrbljivale rashlađenim zrakom.

Ovo je bilo planirano, ali sam čin bio je delikatan i obuhvaćao je tri umjetne inteligencije planetnih razmjera, od kojih su dvije bile toliko udaljene da je kašnjenje zbog ograničene brzine svjetlosti bilo značajno; stvar se nije mogla uvježbati. Nitko nije bio načisto što će se točno dogoditi; najgora mogućnost bila je da se Tales i Atena također uruše, u kojem bi slučaju sve bilo izgubljeno.

"Sve je u redu", konačno se čuo Tales.

Ove jednostavne riječi propraćene su burnim pljeskom u operativnoj sobi. U ovom trenutku dana, ovaj mali uspjeh, bilo koji uspjeh, bio je olakšanje.

A onda se pod zatresao, kao da se promeškoljila neka ogromna, usnula životinja. Siobhan se okrenula prema prozoru. Procijep na nebu se proširio, a plamena rijeka ispod postala je svjetlija.

18:55 (po londonskom vremenu)

Netko je žurno pokucao na vrata. "Izađite! Izađite!" Posjetitelj je zatim potrčao i nestao.

Bisesa se prisilila sjesti. Je li postalo malo svježije? Ali zrak na pola metra od poda bio je i dalje zagušljiv i vlažan.

Bisesa je odavno izgubila sliku o vremenu, iako je stara putna ura strpljivo otkucavala tijekom sati krize. Bilo je oko pet kada je osjetila prvi potres. Koliko je od tada prošlo? Jedan sat, dva? Vrućina joj je potpuno pomutila misli.

Pod se sada opet zatresao. Moraju otići odavde: ova misao probila joj se do mozga omamljenog toplinom. Ako je netko u ovakvom trenutku stavio na kocku doći i reći im da izađu, onda je morala tome posvetiti pozornost.

Myra je i dalje ležala na leđima, ali postojano je disala. Više nije bila gotovo komatozna kao ranije već je izgledala samo usnula. Bisesa ju je prodrmala. "Hajdemo, ljubavi. Moraš se probuditi." Myra se promeškoljila i nešto promrmljala u znak protivljenja.

Bisesa se najprije pridigla na koljena pa ustala. Teturavo je krenula u kuhinju i pronašla neotvorenu bocu vode. Otvorila ju je i otpila; bila je grozno topla, ali ipak ju je oživjela. Ponijela je bocu u dnevnu sobu za Myru, a zatim je krenula tražiti odjeću.

Pošle su prema stubama. U mrklom mraku koji je narušavala jedino svijeća što ju je Bisesa nesigurno držala, spustile su se do prizemlja. Nisu nikoga srele usput, ali stubište je bilo puno raznih stvari: bile su tu igračke, dijelovi odjeće, razbijena baterijska svjetiljka, predmeti koji su u žurbi ispali pretovarenim ljudima.

Izašle su na ulicu obasjanu prigušenim crvenim sjajem. Pod kupolom, poslije puno sati oluje sa Sunca, zrak je bio gust i pun dima. Ljudi su prolazili pokraj njih, svi se krećući u istom pravcu. Bisesa je uz određeni napor shvatila da idu prema izlazu Fulham kako bi izašli iz kupole.

Kupola je pukla. Ogroman vatreni ožiljak pružao se od vrha do razine tla, tamo negdje na sjeveru. Veliki komadi zdanja, zahvaćeni vatrom, stalno su se odvaljivali i padali. Upravo ova plamena kiša osvjetljavala je prostor oko Bisese.

Tlo se opet zatreslo. Još malo ovih potresa i cijela kupola srušit će se na njih. Ljudi su pametno postupali: bolje je potražiti spas izvan kupole. Bisesa je povukla Myru za sobom, i sama se uputivši prema vratima.

I dalje pospana, Myra se bunila što je majka vuče. "Jesu li to potresi od bomba?" "Od bomba? Ne." Bisesa je bila sigurna da je oluja već odavno rastjerala izbjeglice i one koji su prosvjedovali i vodili male ratove pred londonskim vratima ili su, što je bilo vjerojatnije, pomislila je tmurno, svi oni stradali. "Mislim da je to pravi potres."

"Ali u Londonu nema potresa."

"Ovo je neobičan dan, dušo. Cijeli grad počiva na ilovači, sjećaš se. Ako se osušila, došlo bi do slijeganja i pucanja."

"To će napraviti kaos na tržištu nekretnina", rekla je Myra.

Bisesa se nasmijala. "Hajde. Još samo malo. Vidi, eno izlaza..."

Svijet koji ih je okruživao bio je tipičan londonski uzorak: mogli su se vidjeti pripadnici svih rasa planeta. London je stoljećima prije New Yorka bio lonac za pretapanje. U gomili je uz to bilo mladih i starih, djece koju su nosili roditelji, staraca kojima su pomagali pri hodanju. Pogurene starice ili djeca raširenih očiju vozili su se u invalidskim kolicima, dječjim kolicima ili onima koje se koriste u samoposlugama. Kada je jedan starac pao, iscrpljen, dvije mlade žene priskočile su mu u pomoć, a zatim su ga uzele i pomogle mu prijeći ostatak puta.

Izgledalo je da se svi osjećaju loše kao i Bisesa. Većina je na sebi imala samo laku odjeću, svu natopljenu znojem; muškarcima je kosa bila slijepljena za glavu, a ženama su stopala bila bolno nabuhla. Ali nije bilo panike, guranja i svađa, iako se nigdje nije vidjela policija ili vojska, nikakvi predstavnici vlasti. Ljudi trpe, pomislila je Bisesa. Pomažu jedni drugima da izdrže.

"Sliči na bombardiranje u vrijeme Drugog svjetskog rata", rekla je Myra.

"Stvarno sliči." Bisesa je osjetila neobičnu plimu naklonosti prema ovim izmučenim, ustrajnim, upornim stanovnicima Londona koji su oko nje govorili na mnoštvu jezika. I prvi put toga dana povjerovala je da bi se možda mogli ipak izbaviti iz ove nevolje.

Gomila je prolazila kroz dveri i izbijala na otvoreno, s druge strane kupole. Držeći se čvrsto za ruke, Bisesa i Myra iskoračile su u preobraženi svijet, svijet vode i vatre.

Iznad dima plovili su debeli oblaci, uočljivo se komešajući, prošarani sijevanjem ogromnih munja. Izgledalo je da nebo iza oblaka plamti, kao da je prekriveno ogromnim jarkocrvenim pokrovom. Činilo se da je Zemlje stavljena u divovsku pećnicu. Možda je to bila nova aurora.

A na tlu, London je gorio na mnogim mjestima. Zrak je bio pun dima; pepeo koji se posvuda dizao ubrzo je prekrio Bisesinu znojnu kožu. Nosnice joj ispunio smrad prljavštine, prašine i pepela kao i nečeg teže odredivog, poput ispečenoga mesa. Ali iza kiše, koja je milosrdno oslabila, ostala je voda na svim travnatim površinama i u svim slivnicima, a svjetlost s plamtećih nebesa odražavale se od puteva i krovova kuća. Bio je to neobično lijep prizor, nezemaljski, pun grimiznog sjaja na nebu koji se odražavao s tla.

Myra je pokazala prema zapadu. "Mama, pogledaj. Eno Sunca."

Bisesa se okrenula. Ali ono što je ugledala nije bilo Sunce, naravno, nego štit, koji se i dalje nalazio na svom mjestu poslije svih ovih strašnih sati, štiteći Zemlju. Bila je to duga zdjelastoga oblika, svjetlija s povećanjem udaljenosti od središta, plavoljubičasta u središtu, a ognjenonarančasta prema rubovima. Preko ruba štita buktala je jarka korona, prošarana nitima i iskrama, izbočenja lako vidljiva golim okom.

Ali užasno Sunce zaranjalo je prema zapadnom obzoru, a dimovi vatri podizali su se i zaklanjali ga.

"Još malo i zaći će", netko je rekao. "Za dvadesetak minuta više nećemo vidjeti to čudovište."

Došlo je do nekog gibanja na rubu Bisesinog vidnog polja. Ugledala je mala obličja kako promiču pokraj nogu ljudi. Bili su to psi, lisice, mačke, čak i nešto poput štakora; bešumno su navirali iz kupole koja se rušila i razilazili po sprženim ulicama u njezinoj blizini.

Počela je padati topla, slana kiša. Teške kapi udarale su po Bisesinoj goloj glavi. Obgrlila je Myru. "Pođimo. Treba naći neki zaklon."

Požurile su naprijed, zajedno s tisućama drugih, kroz ruševine Londona.

45. PROLJEĆE NA MARSU

21:05 (po londonskom vremenu)

Helena Umfraville zateturala je preko žutosmeđe ravnice.

Stigla je do blagoga uspona. Popela se, ali na vrhu ju je čekao samo nastavak ispucanoga tla posutoga kamenjem. Ljutito je nastavila naprijed.

Bila je strašno umorna, a odijelo joj se još nikad nije činilo toliko teško. Nije imala predodžbu koliko već korača satima, u svakom slučaju. Ali produžila je zato što ništa drugo nije mogla.

Sada se našla na rubu kanjona. Zaustavila se, teško dišući. Bio je to kompleks klanaca i grebena čiji su obronci bili prošarani malim kraterima. U rijetkom zraku Marsova popodneva prizor se jasno pružao pred njom sve do obzora. To mu je smanjilo razmjere, naravno; ovdje nije bilo umekšanja maglicom koje je Velikom kanjonu sa Zemlje davalo trodimenzionalnu ogromnost. Lako je mogla zamisliti da gleda prelijepu sliku kojom prevladava Marsova ograničena paleta boja: žutosmeđa, crvena i zagasito narančasta.

Kanjon nije izgledao zanimljiv. Na Marsu ih je bilo puno. U stvari, Heleni su se kanjoni smučili. Bilo je to prilično nerazumno. Uostalom, ovaj kanjon ništa joj nije skrivio. Otpila je posljednji gutljaj vode koji je imala u odijelu.

Najteže sate oluje provela je skrivena u Beagleu smještenom ispod jedne kamene izbočine. Bio je to jedini zaklon kojeg je imala. Trup rovera pružio joj je zaštitu, a odijelo se napreglo da je rashladi. Tako je preživjela premda je, koliko je mogla procijeniti, primila smrtonosnu dozu zračenja.

A to je sada, naravno, bilo čisto akademsko pitanje.

Nastavivši voziti, pratila je izvor signala kojeg je došla pronaći.

Na kraju se otkrilo da je to samo radiofar na malom lenderu bez posade; stajao je na tri stajne noge i nije bio viši od nje. Možda mu je svrha bila da označi mjesto za spuštanje broda koji nije došao za njim. Ali nije bilo nedoumica glede toga tko ga je ovdje poslao: ispisi na poklopcima opreme bili su nesumnjivo kineski.

Uzalud je prevalila ovaj put. A cijena se pokazala neočekivano visoka. Kada se vratila u vjerni Beagle, pokazalo se da je otkazao. Elektroniku mu je uništio odljev sa Sunca, tako da su mu ključni sustavi, uključujući i one za održavanje života, postali mrtvi poput Marsa.

To je bio kraj. Bez rovera nije se mogla vrati na Auroru. Zalihe u odijelu potrajat će joj još samo nekoliko sati, što nije bilo dovoljno da neki drugi rover stigne po nju. Bila je živa i disala je kao i sol ranije. Ali nije joj bilo spasa po okrutnim jednadžbama opstanka na Marsu.

Naravno, ona neće biti jedina žrtva u Sunčevom sustavu danas.

Ali barem je bila posebna žrtva, rekla si je. Nije, doduše, prva zakoračila na Mars, ali će biti prvo ljudsko biće koje će ovdje umrijeti. Možda je u ime toga vrijedilo umrijeti.

U svakom slučaju, do kraja će obavljati svoju dužnost. Svemirske agencije imale su razrađene postupke za ovakve okolnosti. Da je nastradala u svemiru kako su planeri NASA propisali još prije više desetljeća kada je proradila Međunarodna svemirska postaja tijelo bi joj bilo stavljeno u vreću, a vreća vezana izvana za postaju dok ne dođe trenutak da se vrati na Zemlju. Ovdje na Marsu, na prvom mjestu bio je planet i njegova pretpostavljena biosfera; ne smije je nikako zagaditi svojim lesom koji će se raspadati. Sve što je, zapravo, trebalo napraviti bilo je da jednog trenutka stane. Kada joj grijači u odijelu prestanu raditi, ubrzo će se od hladnoće ukrutiti, te će tako hermetički zatvoriti sve opake klice koje je u sebi donijela sa Zemlje, sve dok ne budu došli po nju. Vjerojatno će je zateći u uspravnom položaju. Bit će kip, pomislila je, spomenik samoj sebi i svojoj zloj sreći.

Nije, međutim, mogla podnijeti da završi pokraj svog sirotog, otkazalog rovera. Odlučila je zato krenuti u Marsovu divljinu, kako bi još malo razgledala planet na kojem će uskoro umrijeti.

No, loša sreća nije ju prestajala pratiti. Stigla je preko jednolične ravnice do ovog jednoličnog kanjona. Nalazila se usred najveće katastrofe koju je Sunčev sustav doživio od svog nastanka, a svi ostali imali su bolji vidik od nje.

Nešto se pokrenulo pokraj njezinog stopala. Na tlu su nastajale jamice kraterčići, pomislila je, ne veći od njezinog nokta. Je li to počeo pljusak mikrometeora? A onda je čula lupkanje po kacigi.

Podigla je pogled. Ugledala je kako s neba padaju kapi. Krupne, debele kapljice koje je oblikovala niska gravitacija lagano su se spuštale svuda oko nje. Kada bi je pogodile u vizir, sprale bi talog prašine s njega.

Bila je to kiša, prva kiša na Marsu u posljednjih milijardu godina.

Sunce je bljuvalo vatru u lica svoje djece koja su kružila oko njega.

Strana Merkura okrenuta prema zvijezdi potpuno se rastopila, a krateri stari koliko i planeta rastočili su se u palimpseste magme. Venera je ostala bez najvećeg dijela svoje teške atmosfere a ta sudbina snašla bi i Zemlju da nije bilo štita. Led koji je okivao Jupiterove mjesece istopljen je do dubine od više kilometara. A profinjena tragedija pogodila je Saturnove prstene: ovi krhki pojasevi leda jednostavno su isparili.

Na Marsu, vulkani koji su spavali stotinu milijuna godina počeli su se komešati. Polarne ledene kape tanki nanosi leda od ugljičnoga dioksida i vode brzo su isparile i sada je padala kiša. Helena je prevalila još nekoliko koraka i vidjela da kiša pada duboko u sjene kanjona.

Jedan njezin kolega počeo je uzbuđeno izvještavati o svojim otkrićima. "Našao sam brod! I to kakav brod; poput trupla nasukanoga kita. Sav je prekriven kineskim slovima. Ali po trupu pruža se poderotina velika kao dolina Mariner. Izgleda da je imao poteškoća pri spuštanju..."

Helena je slušala razgovore svojih kolega cijeloga tog dugog sola. Javljala se u pravilnim razmacima, ali odlučila je ne reći im što joj se dogodili barem ne još. Sada je stajala i slušala kolegu koga više nikad neće vidjeti.

"Samo trenutak. Penjem se u brod, vodeći računa da izbjegnem sve oštećene rubove na poderotini... Oh! Oh, blagi Bože."

Na brodu je bilo više od stotinu ljudi. Bili su to sve odreda mladi muškarci i žene svi u dobi za ostavljanje potomstva, računajući tu i pilote. U teretnom dijelu imali su skloništa na napuhavanje, mehaničke kopače, hidroponske sadnice. Namjere su bile jasne. Kinezi su ovo planirali posljednjih pet godina: svi lansirni kapaciteti uloženi su u ovaj pothvat, umjesto u pomoć u izgradnji štita. Eto kako su Kinezi željeli osigurati da dio njihove kulture preživi oluju sa Sunca.

"Ali kinesko osvajanje Marsa nije uspjelo... A tako je malo nedostajalo. Pitam se kakvi bi se pokazali kao susjedi?"

Helena je pretpostavila da bi se dobro slagali. Kina je odavde bila vrlo daleko, baš kao i Euroazija i Amerika. Ovdje ste bili samo ljudsko biće odnosno, Marsovac. Podigla je pogled prema Suncu. Nalazilo se blizu zalaska i bilo je blago zamućeno zrakom ispunjenim prašinom i neuobičajenim kišnim oblacima; oluja je trebala već slabiti pa ipak, uznemirivalo ju je to Sunce na zalazi, kao da im je spremalo još neko neugodno iznenađenje.

Prašina kraj njezinih stopala rastresla se. Pogledala je dolje.

Sred padanja kišnih kapi nešto je nicalo iz tla. Ne veće od njezinoga palca, poput maloga kaktus. Djelomično je bilo prozirno. Kao prozori, pomislila je, za hvatanje Sunčeve svjetlosti bez ikakvog gubitka dragocjene vlage. I bilo je zeleno: prvo ovdašnje zelenilo koje je vidjela na Marsu.

Srce joj je brže zakucalo.

Posada Aurore uzaludno je tragala, tijekom dugog prognstva, za životom na Marsu. Čak su poduzeli i opasno putovanje na južni pol gdje su ispitali najstariji, najhladniji, neoštećen permafrost na cijelom Marsu, u nadi da nađu mikrorganizme koji su tu uhvaćeni i očuvani. No, traganje nije urodilo nikakvim plodom. Takvo epohalno otkriće svakako bi dalo smisao njihovom dugogodišnjem izbivanju iz doma; doživjeli su teško razočaranje kada su ostali praznih ruku.

A sad evo onoga za čim su toliko žudjeli, klija iz tla tik uz nju.

Osjetila je bolno probadanje u prsima. Nije morala pogledati monitore da bi znala da joj to odijelo zakazuje. Do vraga i odijelo; izvijestit će o otkriću. Žurno je uključila kameru na kacigi i sagnula se nad malu biljku. "Auroro, Helena ovdje. Neće povjerovati u ovo..."

Biljka je bila duboko ukorijenjena u hladnu stijenu Marsa. Nije joj bio potreban kisik; njezin glacijalni metabolizam radio je na vodik koji su oslobađale spore reakcije vulkanskih stijena s tragovima vodenoga leda. Tako je preživjela milijardu godina. Poput spore koja čeka u njedrima zemaljske pustinje na kratke proljetne kiše, strpljiva biljčica čekala je cijeli eon na povratak kiša na Marsu, kako bi oživjela.

46. NAKNADNI POTRES

Lanac događaja koji se protezao tisućama godina bio je gotovo završen. Sunce je rasipalo energiju, naravno ali nije ni približno bilo takav rasipnik kakav je čovječanstvo moglo postati jednoga dana ako bi mu se dopustilo da se dočepa zvijezda.

Oluja sa Sunca približavala se kraju. Iako će Sunčevi razmjerno uredni ciklusi aktivnosti još desetljećima biti poremećeni, najveće oslobađanje energije bilo je katarzično, a destabilizacija jezgre završena. Sve su to predvidjeli izuzetno uspješni matematički modeli Eugena Manglesa.

Ali ti modeli nisu bili niti su mogli biti savršeni. A prije no što se ovaj dugi dan završi, matična zvijezda je imala još jedno iznenađenje za svoju izmučenu djecu.

Sunčevo izuzetno snažno magnetno polje oblikovalo je atmosferu zvijezde na način koji nije imao analogije na Zemlji. Korona, vanjska atmosfera, puna je dugih izdanaka plina, poput latica cvijeta, koji mogu dosegnuti udaljenosti od mnogo Sunčevih polumjera. Elegantne krivulje ovih strujnica stvaraju magnetna polja koja ih kontroliraju. Strujnice su jarke upravo se ovi pramenovi plazme vide oko zaklonjenoga Sunca tijekom pomrčine ali toliko su tople, magnetno polje ih toliko nabija energijom, da im je spektralni maksimum u rendgenskom području zračenja, a ne na području vidljive svjetlosti.

Tako je u normalnim vremenima.

Kako je oluja sa Sunca slabila, jedna strujnica nastala je iznad aktivnog područja koje je bilo epicentar poremećaja. U skladu s divovskom nestabilnošću koja ju je iznjedrila, ova strujnica bila je divovskih razmjera; temelj joj se prostirao na tisuće kilometara, a sezala je toliko daleko u svemir da su joj pramenasti vanjski rubovi dosezali do staze Merkura.

U osnovi strujnice, cijevi magnetnog toka ukorijenjene u duboku unutarnjost Sunca lučno su se izvijale kako bi premostile šupljinu. U šupljini, lukovi magnetnoga polja zatvarali su milijarde tona pakleno vrele plazme: bila je to katedrala od magnetizma i plazme. A kako je oluja jenjavala, katedrala se počela urušavati.

Kada je "krov" popustio, ogromne rijeke magnetne energije slile su se u zapretane mase plazme. Masa se počela dizati s površine Sunca, najprije polako. Ali onda, kako je magnetno polje popuštalo, plazma je kuljala sve brže, poput kamena ispucanog katapultom. Izbačeni oblak, smjesa plazme i linija magnetnog polja, bio je vrlo rijedak, manje gust od većine "čistih" vakuuma umjetno stvorenih na Zemlji. Ali ono što se računalo nije bila njegova gustoća nego energija. Neke čestice u njemu ubrzane su gotovo do brzine svjetlosti. U energetskom smislu bilo je to ravno udarcu čekića.

I, baš kao što su to isplanirali hladni umovi prije više tisuća godina i na udaljenosti od šesnaest svjetlosnih godina, taj udarac bio je usmjeren točno na izmučenu Zemlju.

47. LOŠE VIJESTI

Kada je Mihail javio vijest, Bud se neko vrijeme nije mogao nositi s njom. Pobjegao je iz kontrolne prostorije, otišao u svoju kabinu i zatvorio se u nju.

Na starom mekanom ekranu raširenom preko postelje počeo je lagano prelaziti pogledom po imenima izgubljenih. Bili su to poglavito inženjeri zaduženi za održavanje koji su radili na štitu u jeku oluje i dobrovoljci poput Maria i Rose koji su zamijenili nastradale. Bud ih je sve poznavao.

Tijekom pet godina postojanja, zajednica na štitu razvila je vlastitu kulturu koju je Bud zdušno poticao. Priređivana su sportska natjecanja u bestežinskom stanju, glazbene i kazališne predstave, zabave i ples, kao i velike javne proslave Dana zahvalnosti, Božića, Ramazana, Pashe i svih drugih prigoda koje bi im pale na pamet. Bilo je i uobičajenim ljudskih odnosa, dopuštenih i nedopuštenih ljubavnih veza, vjenčanja, rastava kao i jedan slučaj ubojstva koji je bio riješen. Unatoč svim mjerama zaštite, rođena su dva djeteta; trudnoća u bestežinskom stanju prošla je, kako je izgledalo, bez loših posljedica, a novorođenčad su hitno poslana na Zemlju zajedno s roditeljima.

Ali dosad je četvrtina te zajednice stradala, još jedna četvrtina bila je ozbiljno bolesna, dok su ostali pretrpjeli razna oštećenja, računajući tu i Buda. Svi su imali velike izglede da obole od raka ili da im ozračeni biološki sustavi otkazu na neki drugi način. Za ono što su učinili danas platili su skraćenjem preostalog života ili samim životom a nitko se nije kolebao, čak ni kada je zatraženo da podnesu konačnu žrtvu.

Bud se u javnim nastupima držao samouvjereno i odlučno.

Ali još prije oluje morao je obaviti užasne proračune prihvatljivog broja nastradalih. Imao je dojam da je planirao da ti ljudi izginu. A sa svakim jadnikom kojega je poslao u pećnicu, sa svakom novom smrću dodanom njegovom popisu, osjećao je kao da mu netko otkida srce u njedrima.

Još ga je čekao posao za preživjele; sve do sada mogao se tješiti time. Poslije dugo vremena provedenog u mikrogravitaciji, junaci štita neće moći odmah dobiti odličja i biti nazočni paradi priređenoj u njihovu čast. Svi će se vratiti na Zemlju slabašni poput mačića, a onda ih čeka šest mjeseci ili puna godina rehabilitacije, masaža, hidroterapije i programi vježbanja kroz koja trebaju vratiti snagu, izdržljivost i razinu minerala u kostima sve dok ne budu u stanju stajati pred ovim ili onim predsjednikom i primiti zaslužena odličja.

Imao je u planu vratiti ljude kući i pažljivo je radio na tome. Ali sada je izgledalo da od svega toga neće biti ništa. Jer, ako je razumio ono što su mu Mihail i Eugen rekli, ova ogromna žrtva mogla je biti uzaludna i svi su oni mogli lijepo ostati kod kuće i čekati da ih oluja sprži.

Ovdje nije bio više ni od kakve koristi. Duboko je uzdahnuo i krenuo natrag u kontrolnu prostoriju.

Eugen i Mihail sjedili su jedan pokraj drugog u nekoj skučenoj kabini u Claviusu.

"To se naziva 'masivno izbacivanje korone'", rekao je Mihail snuždeno. "Sama po sebi, pojava nije bez presedana. U normalnim vremenima godišnje se to mnogo puta događa."

"Mislio sam da je iza onoga što se dogodilo 9. lipnja stajalo masivno izbacivanje?", upita je Bud.

"Je", izustio je Eugen . "Ali ovo je veće. Mnogo veće čak i od toga." Eugen je počeo nervozno opisivati najnovija događanja na Suncu: skupljanje linija magnetskoga polja iznad zone poremećaja koja je bila epicentar oluje sa Sunca, hvatanje ogromnog oblaka plazme ispod tih linija toka a onda izbacivanje oblaka sa Sunca. Bud je napola slušao Eugenove riječi, usmjerivši se na promatranje dvojice astrofizičara. Jasno je mogao vidjeti koliko im je teško. Izmučenost se čitala na Mihailovom licu; sjene oko očiju bile su mu duboke poput lunarnih kratera; nikada mu još nije izgledao toliko star.

Eugenov izraz namrštenost tog inače ugodnog, muževnog lica bio je složeniji, ali takav je bio i on sam. Rose Delea otvoreno je nazivala Eugena autističnim, sjetio se Bud ali sirota Rose sada je bila mrtva. Bud, međutim, nikada nije smatrao Eugena nekim neljudskim računalom, a sada mu se činilo da zamjećuje osjećaje u tim blijedoplavim očima, osjećaje prema kojima bi svako vojno lice imalo razumijevanja: Operacija je uništena, a bojim se, dragi Bože, da sam ja krivac tome.

Bud je protrljao oči i pokušao se koncentrirati, misliti. Poslije šest sati provedenih na štitu, još je bio u prljavim termalnim dugim gaćama. Osjećao je zadah znoja i povraćanja koji su mu se skorili na licu predugo zatvorenom u mjehurastoj kacigi; svaki mišić bio mu je krut poput daske, a čeznuo je za tušem.

"Eugene", rekao je zabrinuto, "pokušavaš li mi reći da tvoji modeli nisu predvidjeli ovo?"

"Nisu", potvrdio je skrušeno Eugen.

"Nisu ni mogli, pukovniče Tooke", rekao je Mihail blago. "Oh, možda su se neka ovakva izbacivanja mogla predvidjeti. Turbulencija u srcu oluje sa Sunca bila je poput aktivnoga područja. Takva područja bljuju baklje i ponekad, ali ne uvijek, također stoje u vezi s masivnim izbacivanjima. Ako postoji uzročna veza, onda je duboka i još je nismo odgonetnuli. Moramo tek otkriti fiziku koja stoji u biti svega ovoga. Osim toga, naši modeli mogli su vidjeti samo velike odljeve energije same oluje sa Sunca i tu je uglavnom sve pogođeno. Ali preko te točke naši modeli nailaze na singularnost, mjesto gdje krivulje odlijeću u beskonačnost, a fizika potpuno otkazuje."

"Imali smo rješenje za ono što slijedi", rekao je Eugen očajnim glasom. "Kontinuirano do derivacija trećega reda. Rješenje se pokazalo dobro za najveći dio Sunca. Svuda osim na ovom čudovišnom mjestu."

Mihail je slegnuo ramenima. "Promatrano unatrag, onaj nepravilno visok gama tok koji smo uočili mogao je biti shvaćen kao najava. Ali nije bilo vremena da se opet naprave modeli, jer je oluja već bila počela..."

"Imate dojam", rekao je Bud, "da vas je Sunce iznevjerilo, zar ne? Zato što se nije ponašalo onako kako ste mu zapovjedili."

"Pokušao sam", rekao je Mihail, "objasniti Eugenu da ovdje nije posrijedi nikakva pogreška. Eugen je najblistaviji um s kojim sam ikada surađivao i bez njegove pronicljivosti..."

"Uopće ne bismo znali da se oluja sprema, uopće ne bismo podigli štit, uopće ne bismo spasili sve one živote." Bud je uzdahnuo. "Ne smiješ si prebacivati, Eugene. A i sada nam je potrebna tvoja pomoć, više nego ikada."

"Nemamo mnogo vremena", rekao je Mihail. "Kreće se znatno brže od običnog masivnog izbacivanja."

"Ali ovo nije normalan dan, zar ne? Koliko vremena imamo?"

"Jedan sat", uzvratio je Mihail. "Možda i manje."

Odgovor je bio smiješan; Bud nije mogao povjerovati u to što je čuo. Što se može poduzeti za jedan sat? "Što prvo slijedi?"

"Uvodni udarni val", rekao je Eugen. "Manjeviše bezopasan, napravit će samo silnu radiobuku."

"A onda?"

"Onda će udariti glavni dio oblaka", rekao je Mihail. "Front magle širok poput Sunca, preko milijun kilometara u promjeru, koji stremi ravno prema Zemlji. Posve je, doduše, plitak, što je neuobičajeno. Poput neke leće. Taj oblik je posljedica neobičnoga načina nastanka, smatramo. Sastoji se od relativističkih čestica uglavnom protona i elektrona."

"Pod relativističkim podrazumijevaš da se kreću brzinama bliskim svjetlosnoj?" "Da. I pune su energije. Do vrha. Pukovniče, proton ne može ići brže od svjetlost, ali što se više približava toj konačnoj granici, dobiva užasno mnogo kinetičke energije..."

"I te visokoenergetske čestice napravit će štetu", rekao je Eugen. "Pukovniče, bit će to oluja čestica."

Budu se nije sviđala ta slika.

Devetoga lipnja 2037. sličan oblak brzih čestica naletio je na Zemlju. Glavninu je zadržalo magnetno polje planeta. Štetu su toga dana izazvale uglavnom fluktuacije Zemljinog polja koje su inducirale električne struje na tlu.

"Ovoga puta bit će drukčije", rekao je Mihail. "Tlo će biti neposredno uključeno."

"Što to, do vraga, znači?", ljutito je upitao Bud. "Zar ne možete govoriti jasnije?"

"Te solarne čestice", uzvratio je Eugen, "toliko su pune energije da će se većina probiti kroz magnetosferu i atmosferu, kao da ih uopće nema..."

"Kao hici kroz papir", umiješao se Mihail.

Smrtonosni pljusak zračenja i teških čestica zasipat će kopno i more. U stanicama nezaštićenog ljudskog bića doći će do bilijuna malih eksplozija; razorit će se tanahne biomolekule, bjelančevine iz kojih je čovjek građen i genetska građa koja upravlja sklopom i rastom. Mnogi ljudi odmah će poginuti. One koji čudom prežive čeka odložena patnja. Čak će i nerođena djeca pretrpjeti mutacije koje ih mogu doći glave čim izađu iz maternice.

Sve živo na Zemlji što sadrži bjelančevine i DNK doživjet će istu sudbinu. Čak i ako jedinke opstanu, ekologija će svuda biti opustošena.

Eugen je nemilosrdno nastavio izlagati dugoročne probleme. "Nakon što oblak prođe, zrak će biti pun ugljika14 zato što će dušikova jezgra dobiti neutrone. Vrlo je radioaktivan. A kad farme opet prorade, sve će to otići u lanac ishrane. Biomasa u oceanima bit će najamanje pogođena sve dok i tamo ne dođe do izumiranja..." Bud je shvatio poruku. Nesreća će nastaviti i trajati u nedogled. Sranje, pomislio je. A sve će početi za sat, za samo jedan sat.

Impulzivno, Bud je pokucao po mekanom ekranu na kojem su se počeli smjenjivati slučajni prizori Zemlje.

Posljednje šume Južne Amerike, tako mukotrpno sačuvane, i plantaže soje na mjestima gdje su šume raskrčene, zajedno su gorjele. Gotovo stereotipna znamenja ljudskoga svijeta proždirao je plamen: Taj Mahal, Eiffelov toranj, most u sidnejskoj luci. Velike luke opustošene su čudovišnim olujama, astroplovi su padali kao muhe, udari ogromnih munja razorili su mostove u Japanu, preko Gibraltara i La Manchea. No, unatoč svemu, vlada je obznanila da je najgore prošlo; na sve strane, ljudi su prebirali po ruševinama svojih domova tragajući za preživjelima i za predmetima koji su se i dalje mogli koristiti. Želja da se krene iz početka bila je svuda vidljiva. A sada ovo. A kako stoji sa štitom? Bez ikakve zaštite, svakako će biti raznijeti poput slamke na vjetru.

Poslije svega što su preživjeli, ovo je izgledalo nepošteno, kao da je netko promijenio pravila igre baš kada su trebali pobijediti. A možda se, pomislio je Bud s nelagodnošću, upravo to dogodilo, ako je ona čudna pripadnica britanske vojske bila u pravu glede "Prvorođenih".

Odjednom je poželio da je pokraj njega Siobhan. Da je ovdje s njim, pomislio je, sve mu ne bi izgledalo toliko loše. Ali bilo je sebično željeti tako nešto; ma gdje da je bila na Zemlji, bila je sigurnija nego ovdje gore.

Zagledao se u Mihailovo ozbiljno lice na mekanom ekranu. Bio je svjestan da ga njegovi ljudi promatraju; čak i u ovom trenutku morao je misliti na moral. "Dakle", upitao je, "koje mogućnosti imamo?"

Mihail je samo odmahnuo glavom. Eugen, čije su oči nervozno šarale, spustio je pogled.

Neočekivano, oglasila se Atena. "Ja imam prijedlog."

Bud je pogledao uvis, zbunjen. Na mekanom ekranu vidjelo se kako je Mihail zinuo.

"Ne brini se, Bude. I ja sam se osjećala podjednako loše kada sam do toga došla. Ali prebrodit ćemo i tu nevolju, vidjet ćeš."

"O čemu to govoriš, Ateno?", oštro je upita Bud. "Kako ćemo to prebroditi?"

"Već sam bila tako slobodna da obavijestim vlasti", uzvratila je Atena svjesnim glasom. "Stupila sam u vezu s uredima predsjednika Euroazije i Amerike, kao i s rukovodstvom Kine. Otpočela sam ovaj postupak još dok je oluja bila u jeku. Bude, nisam te htjela uznemiriti. Imao si pune ruke posla."

"Ateno..." započne je Bud.

"Samo trenutak", rekao je Mihail. "Ateno, da nešto raščistimo. Poslala si upozorenje prije no što smo se uključili. Do toga si, znači, došla prije no što smo Eugen i ja izvijestili pukovnika Tookeja o nalazima promatranja masovnog izbacivanja."

"Oh, da", rekla je vedro Atena. "Moja upozorenja nisu se temeljila na vašim promatranjima. Ona su samo potvrdila moja teorijska predviđanja."

"Kakva teorijska predviđanja?", upitao je Eugen.

"Mihaile, objasni mi što se događa", zabrundao je Bud.

"Izgleda da je zaključila da će se dogoditi oluja čestica", uzvratio je Mihail zamišljeno. "Atena je očito radila na vlastitim modelima boljima od naših i shvatila je da slijedi oluja čestica, i to prije negoli smo to mi shvatili. Na temelju toga poslala je upozorenje vlastima još dok smo se mi nosili s olujom."

"Prilično sam pametna, znaš", rekla je Atena bez prizvuka ironije. "Ne zaboravi da sam ja najbolje povezan i s procesorima najbogatiji entitet u Sunčevom sustavu. Moglo se lako predvidjeti da će Eugenov model, napregnut do krajnosti, zakazati. Ali nitko te ne može okriviti za to. Učinio si sve što je bilo u tvojoj moći, Eugene." Eugen se uočljivo snuždio.

"Ali moje modeliranje...."

"Ateno", rekao je Bud. "Pustimo sad gluposti. Koliko si prije nas predvidjela ovo?"

"Oh, znala sam još u siječnju."

Bud se kratko zamislio. "Tada si bila uključena."

"Nisam odmah sve shvatila. Bilo mi je potrebno neko vrijeme da obradim podatke koje ste uskladištili u mene i da dođem do zaključka. Ali posljedice su bile jasne." "Koliko ti je bilo potrebno? Ne, nemoj mi odgovoriti." Bilo je posve moguće da entitet pametan poput Atene dođe do odgovora samo nekoliko mikrosekundi nakon uključivanja. "Dobro", rekao je on mrko, "ako si još onda znala za ovu opasnost zašto nas nisi obavijestila o njoj?"

Atena je uzdahnula, kao da je rekao nešto smiješno. "Kakve bi koristi bilo od toga, Bude?"

Novorođena Atena, koja je odjednom znala znatno više o budućnosti nego ljudi koji su je napravili, odmah se suočila s nedoumicom.

"U siječnju, štit samo što nije bio gotov", rekla je. "Bio je, opravdano, tako napravljen da zaštiti Zemlju od vršne energije oluje sa Sunca na području vidljive svjetlosti. Bio bi potreban potpuno drukčiji projekt da je zaštiti i od oluje čestica. Jednostavno, nije bilo vremena za promjene planova. A da sam rekla da je nedovoljno ono što je napravljeno, postojala je opasnost da potpuno dignete ruke od štita, što bi doista bilo katastrofalno."

"A čak si nas i danas upozorila tek ovako kasno. Zašto?"

"Opet nije bilo svrhe", rekla je Atena. "Prije dvadeset četiri sata nitko nije mogao biti siguran hoće li štit uopće djelovati. Čak ni ja! Tek kada je postalo jasno da će štit ipak spasiti glavninu čovječanstva, na red je mogla doći oluja čestica..."

Bud je polako počeo shvaćati. Iako su umjetne inteligencije, računajući tu i Atenu, mogle biti daleko pametnije od ljudi u mnogo toga, ponekad su u etičkom pogledu bile prilično primitivne. Atena si je prokrčila put kroz nemogući moralni labirint u kojem se našla podjednako delikatno kao što bi i slon prošao kroz staklarsku radnju.

A morala je lagati. Nije možda bila toliko istančana da može otvoreno izraziti svoju unutarnju zbunjenost, ali ona se pokazala na druge načine. Bud je to instinktivno osjetio: Atena, suočena sa sukobima izniklim iz duboko usađenih moralnih parametara, predstavljala je nesavršenu tvorevinu.

"Oduvijek sam te nastojala zaštititi, Bude", rekla je ozbiljnim glasom. "I sve ostale, dakako, ali tebe posebno."

"Znam", uzvratio je obazrivo. Trenutno je najvažnije bilo da se ovo prebrodi, da se nađe rješenje novoga problema, ako ga uopće ima, a ne da se poremeti krhka ravnoteža koju je Atena postigla. "Znam, Ateno."

Namrštivši se, Mihail se nagnuo naprijed. "Slušaj me, Ateno", rekao je pažljivo. "Rekla si da imaš rješenje. Rekla si Budu da ćemo se izbaviti iz ovoga. Znaš kako izađemo na kraj s olujom čestica, zar ne?"

"Da", priznala je snuždeno. "Nisam ti to mogla reći, Bude. Jednostavno nisam!"

"Zašto?"

"Zato što bi me mogao spriječiti."

Bilo je potrebno samo nekoliko minuta da se shvati načelo Ateninog rješenja. Bilo je posve jednostavno. Mihail i Eugen znali su za tu metodu znatno prije kobnog poremećaja Sunca.

Zemljini "van Allenovi radijacijski pojasevi" protezali su se od tisuću kilometara iznad ekvatora do šezdeset tisuća kilometara od Zemlje. Tu je magnetosfera zarobljavala naelektrizirane čestice iz solarnoga vjetra, masivna izbacivanja i druge uljeze. Ovo je imalo praktične posljedice: postojani vjetar naelektriziranih čestica neprekidno kvari električne komponente satelita koji se nalaze bilo gdje u toj zoni. Ali pokazalo se da je moguće ukloniti ove čestice iz van Allenovih pojaseva. Zamisao je bila da se koriste vrlo niskofrekventni radiovalovi koji bi potiskivali čestice. Na magnetskim polovima one bi iscurile iz van Allenove zamke u gornju atmosferu. Ovo načelo koristi se od 2015, kada je na stazu oko pojaseva postavljena svita zaštitnih satelita. Bud je doznao da za to nije potrebno mnogo energije: emisija od samo nekoliko vata po satelitu bila je dovoljna da se prepolovi vrijeme boravka jednog elektrona u van Allenovim pojasevima.

"Ti čistači uglavnom nisu aktivni", objasnio je Mihail. "Ali uključivali su se poslije najtežih oluja sa Sunca. A aktivirani su i 2020, nakon što je nuklearno uništenje Lahorea izbacilo mnoštvo čestica visoke energije u gornju atmosferu." "Zanimljivo je", dodao je Eugen, "da nikada nismo vidjeli van Allenove pojaseve u prirodnom stanju. Ubrzo nakon što su otkriveni 1958, Sjedinjene Države detonirale su dvije velike nuklearne bombe iznad Atlantika, zapljusnuvši pojaseve naelektriziranim česticama. A od tada, svakodnevne radioemisije utjecale su na brzinu kojom naelektrizirane čestice otječu..."

Bud je podigao ruku. "Dosta. Ateno, planiraš li tako skrenuti oluju čestica?"

"Da", uzvratila je Atena, pomalo prenaglašeno vedro. "Uostalom, štit je kao ogromna antena, a pun je elektronskih komponenti."

"Ah." Mihail se okrenuo, promrmljao nešto Eugenu, pa pokuca po jednom mekanom ekranu. "Pukovniče, moglo bi uspjeti. Elektronske komponente štita lagane su i dovoljno im je vrlo malo energije za pogon. Ali ako ih Atena pametno koordinira, mogle bi proizvoditi impulse vrlo dugih radiovalova čak poput promjera štita, ako to želimo. Oluja šestica toliko je široka da ne možemo djelovati na cijelu. Ali Atena može napraviti rupu u njoj rupu veličine Zemlje." Provjerio je brojeve i slegnuo ramenima. "Neće biti savršeno, ali vjerujem da će biti prilično dobro."

"Dakako", dodao je Eugen, "debljina ovog oblaka ide nam na ruku."

Bud nije razumio. "Kakve veze ima debljina oblaka s tim?"

"Oblak će proći brzo. A to je vrlo važno. Jer štit neće dugo izdržati." Eugen je to rekao svojim uobičajeno hladnim tonom. "Shvaćate?"

Mihail je promotrio Buda. "Pukovniče Tooke, štit nije bio predviđen za ovo. Energetsko opterećenje komponente će se preopteretiti i pregorjet će prilično brzo."

Budu je napokon sinulo. "A Atena?"

"Atena neće preživjeti", rekao je snuždeno Mihail.

Bud je protrljao lice. "Oh, Bože."

Glas joj je bio prigušen. "Jesam li nešto učinila pogrešno, Bude?"

"Nisi. Ništa nisi učinila pogrešno. Ali to je razlog zašto mi nisi mogla reći, zar ne?" Kad je shvatila da može spasiti Zemlju tako što će sebe baciti u vatru, Atena je odmah shvatila što joj je dužnost. Ali uplašila se da bi je Bud mogao spriječiti a onda bi Zemlja ostala na cjedilu, a to nije smjela dopustiti.

Shvatila je sve to i suočila se sa složenom nedoumicom još od trenutka kada je aktivirana.

"Nikakvo čudo što si bila zbunjena", rekao je Bud. "Trebala si razgovarati s nama o tome. Trebala si razgovarati sa mnom."

"Nisam mogla." Zastala je. "Mnogo sam ti značila."

"Naravno da mi mnogo značiš, Ateno..."

"Ja sam ovdje s tobom, dok je tvoj sin u stupici dolje na Zemlji. Ovdje u svemiru ja sam tvoja obitelji. Kao da sam ti kći. Razumijem to, Bude. Zato si mogao doći u iskušenje da me spasiš, unatoč svemu ostalom."

"I mislila si da bih te spriječio zbog toga."

"Bojala sam se toga, da."

Na mekanim ekranima, lica Mihaila i Eugena postala su ozbiljna. Atenino razumijevanje ljudske psihologije bilo je podjednako slabo kao i njezini etički nazori, ako je pomislila da je ona za Buda neka vrsta naknade za odvojenost od sina. Ali ovo nije bio trenutak da joj se to kaže.

Bud je osjetio kako mu se već raspuklo srce još malo kida. Sirota Atena, pomislio je. "Djevojko, nikada te ne bih spriječio da obaviš svoju dužnost."

Nastala je duga tišina. "Hvala, Bude."

"Ateno", rekao je Mihail blago, "ne zaboravi da je tvoja kopija kodirana u eksploziju Istrebljivača. Možda ćeš živjeti zauvijek, što god se danas dogodilo. "Kopija će možda živjeti", uzvratila je Atena. "Ali kopija nije ja, doktore Martinov. Preostalo nam je manje od trideset minuta", dodala je mirno.

"Ateno..."

"Na ispravnom sam položaju i spremna stupiti u djelovanje, Bude. Uzgred, poslala sam zapovjedi lokalnim procesorima. Štit će nastaviti raditi i nakon što otkazu moje središnje kognitivne funkcije. Tako ćete dobiti još nekoliko minuta zaštite."

"Hvala", rekao je ozbiljno Mihail.

"Bude", nastavila je Atena, "jesam li sada član ekipe?"

"Jesi. Član si ekipe. Stalno si to bila."

"Oduvijek sam imala najveće oduševljenje za misiju."

"Znam, djevojko. Neprekidno si davala sve od sebe. Želiš li nešto?"

Zastala je duže od sekunde, što je za nju bilo ravno vječnosti. "Samo da razgovaraš sa mnom, Bude. Znaš da sam u tome uvijek uživala. Pričaj mi o sebi."

Bud je protrljao snuždeno lice i zavalio se. "Ali već znaš mnogo toga o meni."

"Ipak mi pričaj."

"U redu. Rodio sam se na farmi. To znaš. Kao mali bio sam sklon sanjarenju premda se to po meni ne bi reklo..."

Bilo je to najdužih dvadeset osam minuta u njegovom životu.

48. ČERENKOVLJEVO ZRAČENJE

Bisesa i Myra pošle su za gomilom prema rijeci.

Izbile su na Temzu nedaleko od mosta Hammersmith. Rijeka je bila visoka, nabujala od kiša. Imali su sreće, zapravo, što se nije izlila. Sjedile su jedna pokraj druge na niskom zidu i čekale u tišini.

Obala je ovdje bila puna pubova i malih restorana; ljeti ste tu mogli popiti hladno pivo i gledati turističke brodice i natjecateljske osmerce kako klize po vodi. Pubovi su sada bili zatvoreni ili izgorjeli, ali u njihovim vrtovima uz obalu podignuto je naselje šatora, a na jednom stupu visjela je zastava crvenog križa. Bisesa je bila oduševljena i ovom razinom organiziranosti.

Bila je duboka noć. Prema zapadu, predgrađe Londona još je gorjelo, a dim i iskre ispunjavale su zrak. Na istoku, plameni jezici palucali su po velikim leđima londonske kupole. Ni rijeka nije bila pošteđena vatre. Površina joj je bila prekrivena raznim predmetima od kojih su neki buktjeli. Tu je možda bilo i leševa koji su se lagano kretali prema svom konačnom počivalištu u moru; Bisesa nije željela gledati pažljivije.

Neodređeno je bila zadivljena činjenicom da je još živa. Ali uglavnom ništa nije osjećala. Upoznala je već to stanje tijekom vojne obuke: odloženi šok.

"Oh", rekla je Myra. "Hvala."

Bisesa se okrenula. Kroz otupjelo mnoštvo probijala se neka žena, noseći poslužavnik s plastičnim šalicama.

Myra je srknula i napravila grimasu. "Pileća juha. Ona iz vrećice. Bljak."

Bisesa je otpila malo. "Pravo je čudo da su se organizirali ovako brzo. Ali, da, slažem se bljak."

Okrenula se prema izmučenom gradu. Nije se privikla na gradove i nikada joj se nije previše sviđao život u Londonu. Odrasla je na farmi u Cheshireu. Vojno zanimanje odvelo ju je u pustoši Afganistana a onda se na Miru našla na gotovo pustom svijetu. Stan u Chelseu naslijedila je od tete koja ju je voljela; bio je previše vrijedan da bi ga odbila, a postao je vrlo ugodan dom za nju i Myru; no, svejedno je namjeravala prodati ga jednom.

Ali otkako se vratila, rijetko je odlazila iz Londona. Poslije praznine Mira uživala je u osjećaju da je okružena ljudima, milijuni njih svuda uokolo, po uredima i stanovima, u parkovima i na putovima, kao i zbijeni u tunelima podzemne željeznice. A kada je zaprijetila oluja sa Sunca, još se više vezala za London zato što su se grad i ljudska civilizacija koju je on predstavljao našli u opasnosti.

Ali bilo je to mjesto s dubokim korijenjem, gdje su kosti preminulih ponirale stotinu naraštaja pod zemlju. U toj perspektivi čak ni gnjev oluje sa Sunca nije značio ništa. Londončani će opet izgraditi svoj grad, kao što su to oduvijek činili. A arheolozi iz budućnosti koji ovdje budu kopali naići će na sloj pepela i naplavina, zbijen među drugim stoljetnim slojevima povijesti, poput onih iz vremena Boudicce, velikog požara ili Drugog svjetskog rata koji su također pokušali uništiti London, ali nisu uspjeli.

Pozornost joj je privukao plavičasti sjaj u zraku iznad kupole. Bio je toliko slabašan da se teško mogao razlučiti kroz dim, tako da nije bila siguran je li stvaran. "Vidiš li ono?", upitala je Myru. "Tamo... eno ga opet. Plavo svjetlucanje. Vidiš?"

Myra je podigla pogled i zaškiljila. "Mislim da vidim."

"Što misliš, što je to?"

"Čerenkovljevo zračenje, vjerojatno", rekla je Myra.

Poslije višegodišnjeg podučavanja ljudi u pojedinosti oluje sa Sunca, svi su postali stručnjaci za tu pojavu. Čerenkovljevo zračenje moglo se vidjeti oko nuklearnih reaktora. Vidljiva svjetlost bila je sekundarno djelovanje, svojevrstan optički udarni val naelektriziranih čestica koje se kreću kroz medij kao što je zrak brže nego što je brzina svjetlosti kroz taj isti medij.

Ali u razrađenom slijedu fizičkih događaja u svezi oluje sa Sunca ovo se nije trebalo dogoditi, ne sada.

"Što misliš, što to znači?"

Myra je slegnula ramenima. "Izgleda da je Sunce opet nešto smislilo. Ali ništa ne možemo poduzeti. U svakom slučaju, potpuno sam izmučena, mama."

Bisesa je uhvatila kćerku za ruku. Myra je bila u pravu. Nisu mogli ništa drugo učiniti osim čekati, pod neprirodnim nebom, u zraku oblivenom plavičastim sjajem, i vidjeti što će se dogoditi.

Myra je iskapila šalicu. "Bih li mogla dobiti još malo juhe?"

ŠESTI DIO

VREMENSKA ODISEJA

49. TIHI OCEAN

Platforma na moru, oko dvije stotine kilometara zapadno od Pertha, nije izgledala naročito. Dok joj je Bisesa prilazila u helikopteru, sličila joj je na naftnu platformu, i to manju.

Bilo je nemoguće povjerovati da će, da ako danas sve bude išlo dobro, ovo mjesto postati Zemljina prva prava svemirska luka. Helikopter se malo tvrdo spustio i iz njega su izašle Bisesa i Myra. Bisesa je zažmirila kada ju je obasjalo jako pacifičko sunce, iako je nosila širok šešir, uvezan trakom ispod brade. Pet godina nakon oluje sa Sunca ozonski sloj još se nije potpuno oporavio, iako su flote zrakoplova danonoćno letjele nebom, vukući naelektrizirane mreže i raspršujući kemikalije.

No, sve ovo nije mnogo pogađalo Myru kojoj je sada bilo osamnaest godina. Bila je namazana kremama za sunce, kao i njezina majka, ali na njoj su nekako elegantnije stajale. Danas je nosila suknju, što je bilo netipično za nju, dugu, model s volanima koji joj nimalo nije smetao pri izlasku iz letjelice.

Crveni sag pružao se preko čelične površine platforme do skupine zgrada i postrojenja nejasne namjene. Majka i kći pošle su ovom stazom jedna pokraj druge. Novinari su stajali uz sag, držeći kamere na ramenima.

Na kraju staze čekala ih je da ih pozdravi jedna niska, punašna žena: predsjednica vlade Australije, prva aboriđanka koja je bila na tom položaju. Jedan pomoćnik šaputao je u uho predsjednice vlade, očito je obavještavajući tko su ovi gosti neobičnoga izgleda. Poželjela im je srdačnu dobrodošlicu.

Bisesa nije znala što reći, ali Myra je samopouzdano čavrljala, šarmirajući sve uokolo. Silno je željela postati astronautkinja i bilo je vrlo vjerojatno da će joj se želja ostvariti; astronautika je bila među disciplinama koje su najviše bile u usponu na svijetu. "Baš sam oduševljena svemirskim dizalom", rekla je. "Nadam se da ću se uskoro voziti njime."

Nitko nije obraćao mnogo pozornosti na Bisesu. Bila je danas ovdje kao gošća Siobhan Tooke, rođene McGorran, ali nitko nije znao tko je ona niti u kakvoj je vezi sa Siobhan, što joj je baš odgovaralo. Kamere su, međutim, voljele Myru, a ona je to znala iskoristiti, pomalo šaljivo. Bilo je nemoguće u njoj prepoznati izmučenu trinaestogodišnju izbjeglicu one užasne noći poslije oluje sa Sunca. Izrasla je u vrlo pametnu i samopouzdanu djevojku a postala je i vitka ljepotica, što Bisesa nikada nije bila.

Bisesa se ponosila Myrom, ali sama se osjećala kao nasukana na pogrešnoj strani neke neopipljive prepreke starosti. Poslije niza šokova koje je preživjela iskustva na Miru, same oluje sa Sunca, kao i kasnijih godina sporog i bolnog oporavka dala je sve od sebe da opet stane na noge i da osigura dobar temelj za Myrinu budućnost. Ali u sebi je i dalje osjećala zbrku i vjerojatno će tako zauvijek biti. Oluja je, međutim, na izvjestan način bila dobra za mladi naraštaj svijeta. Izazovi s kojima se suočavalo čovječanstvo kao da su očeličili pomladak. A to nije bila baš posve ugodna pomisao.

Novi helikopteri dovozili su nove goste i predsjednica vlade morala se posvetiti novim gostima.

Pomoćnici su odveli Bisesu i Myru do jednog velikog šatora punog stolova s pićima i cvjetnim aranžmanima, koji nekako nije išao uz ovaj otok inženjerstva.

Ovdje je bilo mnogo svijeta, među kojima puno uglednika sa svih strana globusa, kao što su bivša predsjednica Sjedinjenih Američkih Država Alvarez, britanski prijestolonasljednik kao i, pretpostavljala je Bisesa, većina onih prežderanih kukavica koji su oluju sa Sunca proveli u zaklonu L2, dok su svi ostali stoički trpjeli vrelinu.

Djeca su se motala između nogu odraslih, većina njih mlađa od pet godina; poslije velikog pada nataliteta uoči oluje sa Sunca, nastala je prava poplava trudnoća. Kao i uvijek, ti mali ljudi bili su zaokupljeni jedino sami sobom, a Bisesu je očarala spoznaja da se ispod razine očiju odraslih odigravao čitav jedan zaseban društveni događaj.

"Bisesa!"

Siobhan se probijala kroz gužvu prema njoj. Iz nju je bio njezin suprug, Bud; izgledao je kićeno u odori generala američkih zrakoplovnih i svemirskih snaga i sav je blistao. S njima su došli Mihail Martinov i Eugen Mangles. Mihail je hodao pomoću štapa; srdačno se nasmiješio Bisesi.

Ali Myra, kao što je Bisesa mogla i naslutiti, nije vidjela nikog drugog osim Eugena. "Auh! Tko je ovo priredio?"

Eugen je sada imao oko trideset godina, što znači da je imao oko deset više od Myre. I dalje je bio vrlo zgodan; u stvari, dodatne godine kao da su mu malo osnažile crte lica, učinile ih muževnijim. Ali izgledao je smiješno u odijelu. A kada ga je gledala, sav se uplašio.

"Zdravo, ja sam Myra Dutt, Bisesina kći. Upoznali smo se prije nekoliko godina." Ušeprtljao se. "Stvarno?"

"Oh, da. Na jednoj od onih svečanosti u povodu odlikovanja. Znate već, gongovi i predsjednici. Sve se te proslave pomiješaju, zar ne?"

"Valjda..."

"Osamnaest mi je godina. Upravo sam se upisala na fakultet i namjeravam se posvetiti astronautici. Vi ste onaj koji je predvidio oluju sa Sunca, je li tako? Što sad radite?"

"Ovaj, radim na primjeni teorije kaosa u klimatologiji."

"Dakle, sa svemirske na zemaljsku meteorologiju?"

"U stvari, to i nije toliko nepovezano kao što vam se možda čini..."

Myra ga je uhvatila pod ruku i povela prema jednom stolu s pićima.

Bisesa je prišla Siobhan i ostalima pomalo suzdržano; prošlo je mnogo vremena. Ali svi su joj se smješkali, a onda je i zagrlili i poljubili.

"Myra odmah prelazi na stvar, zar ne?", rekla je Siobhan.

"Dobiva sve što poželi", uzvratila je Bisesa tmurno. "Ali takva je današnja mladež." Mihail je kimnuo glavom. "Blago njima. A ako je to i ono što Eugen želi... Nadajmo se da će od svega nešto ispasti."

Bisesa je čak i sad mogla zamijetiti prizvuk tuge zbog gubitka u njegovom glasu. Zagrlila ga je još jednom, ali oprezno. Izgledao je vrlo krhko. Pričalo se da je u vrijeme priprema za oluju sa Sunca predugo boravio na Mjesecu, zanemarivši pritom zdravlje. "Ne požurujmo s vjenčanjem."

Nasmiješio se, a lice mu se osulo borama. "On zna za moju naklonost."

"Zna?"

"Oduvijek je znao. Pristojan je, na određen način. Stvar je u tome što u njegovoj glavi nema mjesta gotovo ni za što više osim za njegov rad."

"Sve mi se čini", umiješala se Siobhan, "da će, ako itko, onda Myra to promijeniti." Bisesa i Siobhan održavale su blisku vezu elektronskom poštom, ali godinama se nisu vidjele. Od kad je Siobhan ušla u pedesete godine, kosa joj se prošarala sijedima, a imala je na sebi vedru, ali službenu odjeću. Nije se nimalo promijenila, pomislila je Bisesa. I dalje je kraljev astronom, popularni medijski lik i miljenica britanskih, euroazijskih i američkih vlasti. Još su je krasili onaj oštar pogled, bistra pamet i duhovita skeptičnost koja joj je omogućila da ozbiljno shvati Bisesinu neobičnu priču o strancima i drugim svjetovima, prije toliko godina.

"Odlično izgledaš", rekla joj je Bisesa iskreno.

Siobhan je odmahnula rukom. "Odlično starije."

"Vrijeme teče", umiješao se Bud, pomalo kruto. "Myra je bila u pravu, zar ne? Posljednji put vidjeli smo se na nekoj dodijeli odličja poslije oluje."

"Meni je to godilo", rekao je Mihail. "Oduvijek sam volio filmove o katastrofama! A svaki dobar film te vrste treba završiti dodjelom odličja ili vjenčanjem, a po mogućnosti i jednim i drugim, po mogućnosti na ruševinama Bijele Kuće. Zapravo, ako se sjećate, posljednji put smo se vidjeli na dodijeli Nobelove nagrade." To je gotovo također ispala katastrofa. Eugena su morali natjerati da se popne na podij i primi nagradu za rad o oluji sa Sunca: on je uporno tvrdio da nitko tko je tako pogriješio nema prava na priznanje, ali Mihail ga je uspio uvjeriti. "Mislim da će mi jednoga dana biti zahvalan", rekao je tada.

Bisesa se okrenula prema Budu. U kasnim pedesetim godinama, za glavu niži od supruge, Bud se pretvorio u preplanulog, vitkog, nerazumno lijepog višeg časnika kakve američka vojska kao da štanca. Ali Bisesi se učinilo da je uočila grč u njegovom osmijehu, napetost u držanju.

"Bude, drago mi je što te vidim", rekla je. "Jesi li čuo Myru kada je rekla da želi u astronautiku? Nadala sam se da bi mogao popričati s njom."

"Da je potaknem?"

"Da je ohladiš! I ovako dovoljno brinem, a kamoli ako ode gore."

Bud ju je dodirnuo po ruci krupnom rukom s ožiljcima. "Mislim da će postupiti po svome, ma što ti rekla. Ali držat ću je na oku."

Mihail se nagnuo naprijed, oslonjen o štap. "Ali kaži joj da nipošto ne zanemaruje vježbanje. Pogledaj što se dogodilo sa mnom!"

Siobhan je dala Bisesi znak očima. Bisesa je shvatila: Mihail očito ništa nije znao o Budovom raku, posljednjem gorkom nasljeđu oluje sa Sunca. Bisesa je smatrala da je baš okrutno od sudbine što je Siobhan i Budu pružila posve malo vremena premda ih je, kao što je slutila, njegova bolest pomirila nakon što su se razišli pod pritiskom oluje.

Myra se vratila, sva lepršava, vodeći sada Eugena za ruku. "Mama, znaš što Eugen doista pokušava upravljati klimom..."

Bisesa je bila donekle upoznata s projektom. Bila je to posljednja u čitavom nizu inicijativa za oporavak nakon oluje sa Sunca čak ne ni najambicioznija. Ali ovo je bilo doba kada su čovječanstvu najviše od svega bile potrebne ambicije.

Devedeset posto ljudske populacije preživjelo je oluju sa Sunca. Devedeset posto: to je značilo da je milijarda ljudi poginula, milijarda duša je nestalo. No, moglo je, dakako, biti znatno gore.

Planetu Zemlji, međutim, zadan je razoran udarac. Oceani su dijelom bili presušili, kopno je bilo spaljeno, a od djela ljudskih ruku ostala su samo zgarišta. Hranidbeni lanci su bili oštećeni i na kopnu i u moru, a premda su zahvaljujući ogromnim uloženim naporima tek malobrojne vrste nestale, broj živih stvorenja na planetu drastično se smanjio.

Najvažnija stvar u danima neposredno poslije oluje bilo je osigurati smještaj i hrana za ljude. Vlasti su donekle bile pripremljene, a herojski napori u opskrbi vodom i sanitarnim uslugama spriječili su izbijanje mnogih zaraznih bolesti. No, zalihe hrane, uskladištene prije oluje, brzo su potrošene.

Trud da se dođe do prve žetve nekoliko mjeseci poslije oluje bio je vrlo naporan i često uzaludan. Zadržavanje radioaktivnoga materijala u tlu i njegov prodor u lanac ishrane samo su otežali stvari. A sa svom onom energijom koja se slila u prirodne sustave planeta, teško poremetivši atmosferu i oceane, klima je tijekom prve godina svuda ludovala. U Londonu, koji je pretrpio oštećenja, evakuirani su ljudi iz priobalja Temze koja se neprekidno širila; ljudi su premješteni u gradove šatora podignute u South Downsu i Chilternsu.

Budući da je oluja sa Sunca udarila u vrijeme proljeća na sjeverno polulopti, sjeverni kontinenti teže su nastradali; poljoprivreda u Sjevernoj Americi, Europi i Aziji bila je gotovo potpuno uništena. Južni kontinenti, koji su brže dolazili k sebi u čudnovatom godišnjem dobu što je uslijedilo, prednjačili su u oporavku. Afrika je postala žitnicom svijeta a oni koji su se razumjeli u povijest uočili su pravednost u tome da je baš Afrika, kontinent na kojem je čovjek rođen, pritekla u pomoć mlađim krajevima koji su se našli ugroženi.

Kada je zavladala glad, prilike su postale napete ali ipak se nisu ostvarili najmračniji strahovi prije oluje da će izbiti ratovi oko životnog prostora. Izbjegnuti su čak i manji ratovi. Umjesto toga, došlo je do velikodušne globalne diobe onoga što se imalo. Neke je to navelo da se upuste u razmišljanje o dugoročnim promjenama na geopolitičkoj sceni.

Nakon što je prošla kriza iz prve godine, pokrenuti su zahtjevniji programi oporavka. Poduzete su mjere za poboljšanje ozonskoga sloja i čišćenje zraka od ostataka oluje. Na kopnu su sađena brzorastuća stabla i trave koje učvršćuju površinski dio tla, dok su u oceane ubrizgavani spojevi željeza da bi se poticao rast planktona, malih stvorova u temelju morskog lanca ishrane, te tako ubrzao oporavak biomase u ovoj sredini. Zemlja je odjednom postala planet preplavljen svakovrsnim inženjerskim zahvatima.

Bisesa je bila dovoljno stara da se sjeća mučnih rasprava na prijelazu stoljeća o ovoj vrsti "geoinženjerstva", znatno prije no što je itko čuo za oluju sa Sunca. Je li moralno tako opsežno inženjerski djelovati na prirodnu sredinu? Na planetu s tako gusto isprepletenim sustavima života, kao i zraka, vode i stijenja, jesmo li uopće u stanju predvidjeti posljedice onoga što poduzimamo?

Sada su se prilike promijenile. Poslije oluje sa Sunca, ako smo uopće htjeli nadati se da ćemo održati u životu veliku populaciju na planetu, nije bilo drugog izbora nego pokušati s obnavljanjem žive Zemlje a ovaj puta smo, srećom, raspolagali znatno većom mudrošću o tome kako da taj naum provedemo u djelo. Desetljeća pažljivih istraživanja isplatile su se tako što smo shvatili dublje povezanosti u međudjelovanju ekoloških sustava. Pokazalo se da je čak i neki malen, ograničen i zatvoren ekosustav vrlo složen, pun mreža energetskih tokova i međuovisnih odnosa, u sklopu kojih se točno znalo tko jede što. Ova složenost zbunjivala je čak i najbolje matematičke umove. Uza sve to, ekologija je bila izuzetno kaotičan sustav. Razvijao bi se i slamao prema svome, naizgled, hiru, čak i bez ikakvih vanjskih utjecaja. Srećom, međutim, ljudska domišljatost, osnažena elektronskom podrškom, uznapredovala je do točke u kojoj je postala sposobna rješavati čak i složenosti prirode. I s kaosom se moglo izaći na kraj ako ste na raspolaganju imali dovoljno procesora.

Upravljanje svjetskim projektima za ekološki oporavak stavljeno je u metaforičke Talesove ruke. Bio je to jedini od tri velika umjetna uma koji je preživio oluju sa Sunca. Bisesa je bila uvjerena da će ekologija koju je Tales gradio biti izdržljiva i dugotrajna iako nije potpuno prirodna, niti bi to mogla biti. Bila su potrebna desetljeća, naravno, pa će čak i tada Zemlja vratiti samo dio raznovrsnosti koja ju je nekada krasila. Ali Bisesa se nadala da će dovoljno poživjeti da vidi ponovno otvaranje Arke i puštanje slonova, lavova i čimpanza u svojevrsne prirodne uvjete u kojima su nekada živjeli.

Ali od svih velikih projekata oporavka najambiciozniji i najproturječniji bio je onaj koji se odnosio na kroćenje klime.

Pionirski pokušaji kontrole vremena, kao, na primjer, nastojanja američke vojske da izazove olujne nepogode u Sjevernom Vijetnamu i Laosu u sedamdesetim godinama dvadesetog stoljeća, temeljili su se na neznanju i bili su toliko grubi da se nije moglo reći jesu li bili uspješni ili nisu. Neophodna je bila veća profinjenost. Atmosfera i oceani koji su pokretali vremenske prilike i neprilike bili su dio složenih fizikalnih sustava koji su radili na sunčev pogon; ti sustavi ovisili su o mnoštvu čimbenika, među kojima su temperatura, brzina vjetra i tlak. A i bili su kaotični ali zbog te kaotične prirode bili su izuzetno osjetljivi na male promjene unutar sustava. Promjena jednog od parametara, makar i malo, izazvat će ogromne posljedice: stara priča o leptiru koji poleti u Brazilu, a to izazove tornado na Floridi.

Posve je, međutim, bio drukčiji problem kako da iz zamaha leptirovih krila nikne red. Došlo se na zamisao da se na Zemljinu stazu postave zrcala znatno manji srodnici štita kojima bi se skretala Sunčeva svjetlost i tako podešavala temperatura. Mreže turbina pokretale bi umjetne vjetrove. Vodena para koja izlazi iz zrakoplova mogla se koristiti za zaklanjanje Sunca iznad izabranih dijelova površine Zemlje. I tako dalje.

Naravno, mnogi su sumnjičavo gledali na sve to. Čak i danas, dok je Eugen objašnjavao na čemu radi, Mihail je primijeti pomalo preglasno. "Dok jednom ne smrkne, drugom ne svane. Netko ti ukrade oblak, a tebe pogodi suša. Otkud znaš da petljanjem s meteorologijom nećeš steći protivnike?"

"Sve smo izračunali." Eugen se iznenadio da je Mihail uopće pitao tako nešto. Kucnuo se po čelu. "Sve je ovdje."

Mihail nije izgledao zadovoljan. Ali to nije imalo veze s moralom kontrole vremena, shvatila je Bisesa: Mihail je bio ljubomoran na vezu koju je njezina kći uspostavila s Eugenom.

Bud je obgrlio Mihaila. "Ne daj da te ova mlađarija naljuti", rekao je. "Bilo to dobro ili ne, razlikuju se od nas. Mislim da ih je štit naučio da mogu razmišljati u velikim razmjerima i da te zamisli ostvaruju. Uostalom, ovo je njihov svijet! Pođimo na jedno pivo."

Mala skupina se razišla.

Siobhan je prišla Bisesi. "Myra je, znači, odrasla."

"Oh, da."

"Gotovo da mi je žao momka premda mislim da današnjoj mlađariji uopće nije potrebno sažaljenje stare garde." Bacila je pogled prema Eugenu i Myri, visokom, lijepom, samouvjerenom paru. "Bud je u pravu. Proveli smo ih kroz oluju sa Sunca. Ali sada je sve drukčije."

"Čvrsti su, Siobhan", rekla je Bisesa. "Barem je Myra takva. Za nju je prošlost, vrijeme prije oluje, samo niz izdaja. Oca uopće nije upoznala. Majka ju je ostavila kod kuće, a vratila se luda. A onda se svijet urušio oko nje. Nije čudo što je okrenula leđa svemu tome. Ne zanima je prošlost, jer ju je iznevjerila. Ali zato je budućnost tu da je ona oblikuje po svojoj volji. Ti vidiš samopouzdanje u njoj. Ja vidim dijamantnu čvrstoću."

"Ali tako i treba biti", rekla je blago Siobhan. "Ovo je nova budućnost, novi izazovi, nove odgovornosti. Oni, mladi, morat će se prihvatiti te odgovornosti. A mi ćemo se držati po strani."

"I brinuti o njima", dodala je Bisesa.

"Oh, da. Uvijek ćemo se brinuti."

"Ne bih mogla podnijeti da je izgubim", otelo se Bisesi.

Siobhan ju je dodirnula po ruci. "Nećeš je izgubiti. Koliko god daleko bude putovala. Obje vas dovoljno poznajem da to mogu tvrditi. Neke stvari su važnije čak i od budućnosti, Bisesa."

Tales se oglasio ravnim tonom u Bisesinom uhu. "Mislim da svečanost samo što nije počela."

Siobhan je uzdahnula. "Vidimo i same", rekla je prkosno. "Nedostaje li ti Aristotel? Tales ima tu groznu naviku da izjavljuje ono što je očito."

"Ali ipak nam je drago što ga imamo", rekla je Bisesa.

Siobhan je uhvatila Bisesu pod ruku." Pođimo vidjeti predstavu."

50. DIZALO

Bisesa i Siobhan prošle su kroz veliki šator do središta platforme. Ispred njih je bilo puno djece koja su konačno našla nešto zanimljivije od same sebe.

U središtu pozornosti bio je jedan objekt koji je podsjećao na zdepastu piramidu, visok možda dvadeset metara. Bio je obložen mramornim pločama koje su blistale na Suncu. Ovo skromno zdanje trebalo je biti sidrište svemirskoga dizala, trake od ugljika izrađenog nanotehnologijom, koja će voditi od Zemlje sve do geosinkrone staze na visini od trideset tisuća kilometara.

"Pogledaj koliko ih je." Siobhan je pokazala uvis. Vedro, plavo nebo vrvjelo je od aviona i helikoptera. "Ne bih voljela letjeti uokolo kad se tisuće kilometara bakugljičnog kabela počne odmatati niz atmosferu..."

Predsjednica australske vlade popela se, pomalo nezgrapno, uz stube do podija postavljaenog na ravnom vrhu piramide. Držala je uzorak kabela koji je upravo sada pažljivo spuštan kroz Zemljinu atmosferu. Uzorak je, zapravo, bio široka vrpca, široka oko metar, a debela samo jedan mikron. Kada je došla na platformu, počela je govor.

"Mnogi su bili iznenađeni kada je konzorcij Nebesko dizalo izabrao teritorij Australije za prvo sidrište svemirskoga dizala. Rasprostranjeno je uvjerenje da dizalo mora biti usidreno na ekvatoru. Što bliže ekvatoru, to bolje, naravno, ali nije nužno biti točno na njemu; trideset dva stupnja južno nije predaleko. A po mnogo čemu, ovo je idealno mjesto. Ovdje na otvorenom oceanu vrlo su mali izgledi da nas može zadesiti udar munje ili neka druga klimatska nepogoda. Australija je jedno od najstabilnijih područja na Zemlji, kako u geološkom, tako i u političkom pogledu. A samo nas kratka vožnja dijeli od prelijepog grada Pertha koji očekuje da će igrati ključnu ulogu u novoj prijevoznoj mreži ZemljaSvemir..."

I tako dalje. Uvijek je bilo tako sa svemirskim projektima, rekao je Bud jednom Bisesi. Mješavina trabunjanja i zadivljenosti. U biti je to uvijek bilo nadmetanje za teritorij ili dotacije ali danas će se kabel iz svemira stvarno spustiti iznad glava ovog otmjenog mnoštva: danas će se, obasjan Suncem, ostvariti jedan inženjerski pothvat, koji bi u doba Bisesinog djetinjstva izgledao samo kao san.

Naravno, dizalo je bio samo početak. Planovi za budućnost bili su zadivljujući: sada kada je svemir konačno otvoren, iz asteroida će se vaditi metali, minerali, pa čak i voda, a solarne elektrane velike poput Manhattana sklapat će se na stazi. Na pragu je bila nova industrijska revolucija, a uz dotok besplatne energije u svemiru mogućnosti rasta civilizacije postajale su neograničene. Teške industrije koje su nanijele toliko štete u prošlosti vađenje ruda i proizvodnja energije, na primjer sada će biti preseljene s planeta. Ovaj put Zemlja će biti sačuvana za ono za što je dobra: da posluži kao stanište najsloženijega poznatoga ekosustava. Štit, prvi veliki astronautički inženjerski projekt, već je bio uništen, premda će njegovi dijelovi zauvijek imati mjesto u muzejima planeta. Ali samopouzdanje koje je ovaj projekt donio nije oslabilo.

Korist od svemira nije se, međutim, ograničavala samo na elektrane i rudnike. Oluja sa Sunca pružila je neobične, nove svjetove čovječanstvu. Tragovi života na Marsu, koji je spavao milijardu godina, sada su se otkrivali diljem crvenoga planeta. U međuvremenu, nova Venera čekala je da prvi ljude stupe na nju. Gotovo sav zagušujući zračni omotač planeta bio je zgodno uklonjen. Ono što je preostalo bilo je jalovo i sporo se hladilo ali moglo se teraformirati, tvrdili su neki stručnjaci, tako da je Venera na kraju ipak mogla postati prava Zemljina sestra.

A još dalje od preoblikovanih planeta nalazile su se, naravno, zvijezde i još dublje tajne.

Ali u ovom prijelomnom trenutku ljudske povijesti, piramidalno sidrište kabela podsjetilo je Bisesu na zigurat koji je svojevremeno posjetila na Miru, u drevnom Babilonu oživljenom zahvaljujući tehnologiji manipuliranja tijekom vremena, kojom su raspolagali Prvorođeni. Taj zigurat bio je prototip za biblijski mit o Babilonskoj kuli, konačnoj metafori ljudske oholosti u prkošenju bogovima.

Siobhan ju je promatrala. "Plaćam za tvoje misli."

"Pitala sam se je li ovdje ikome pao na pamet babilonski zigurat. Čisto sumnjam."

"Mir te nikako ne napušta, zar ne?"

Bisesa je slegnula ramenima.

Siobhan ju je stisnula za ruku. "Bila si u pravu, znaš. O Prvorođenima. To su potvrdile Oči koje smo našli u trojanskim točkama Jupitera. Kako ti sve to sada izgleda? Prvorođeni su naveli Sunce da bukne kako bi spržilo planet a to su sve promatrali. Što su oni, sadisti?"

Bisesa se nasmiješila. "Nikada nisi natjerana da ubiješ nekog miša? Nikada nisi čula za odvajanje slonova za odstrel u afričkim rezervatima. Svaki put te duša boli zbog toga ali ipak to učiniš."

Siobhan je kimnula glavom. "A i ne okrećeš glavu na drugu stranu dok to radiš."

"Ne, ne okrećeš je."

"Bilo im je, znači, žao", rekla je hladno Siobhan. "Ali ipak su nas pokušali istrijebiti. Žaljenje ih, međutim, ne iskupljuje."

"Ne, ne iskupljuje ih."

"A i to ne znači da ih ne trebamo spriječiti ako bi pokušali opet." Siobhan se primakla Bisesi. Glas joj je postao utišan. "Već tragamo za njima. Postavljen je ogroman novi teleskop na tamnoj strani Mjeseca, Mihail je glavni u tom poslu. Čak i Prvorođeni moraju se pokoravati zakonima fizike: moraju ostavljati tragove. A ti tragovi ne moraju biti baš tanki; cijeli trik je u tome da se potraže na pravom mjestu."

"Što želiš reći?"

"Zašto bismo pretpostavili da su Prvorođeni intervenirali jedino ovdje? Sjećaš se S Fornaxa, Mihailove zvijezde koja je buknula? Počeli smo ispitivati mogućnost da taj događaj, kao i određen broj drugih, nisu prirodni. A tu je i Altair, iz čijeg je sustava krenuo jovijanac lutalica. Prema Mihailu, tijekom posljednjih sedamdeset pet godina oko četvrtina primijećenih sjajnijih nova zvijezda koje su eksplodirale bila je grupirana u jednom malom kutku neba."

"Prvorođeni u akciji", primijetila je Bisesa.

"A možda ćemo", rekla je Siobhan, "čak i ako ne vidimo same Prvorođene, naći druge kako bježe od njih."

"I što onda?"

"Onda ćemo ih poći potražiti. Uostalom, mi uopće ne bismo trebali više postojati. Možda Prvorođeni nisu jedinstveni. Možda nam je umiješanost neke njihove frakcije preko tebe pružilo priliku da se spasimo. U našem slučaju, Prvorođeni su propustili priliku. Druga im se neće pružiti."

Ton joj je bio siguran, snažan. Ali Bisesa se osjetila neugodno.

Siobhan je vidjela oluju sa Sunca, ali na Miru Bisesa je bila očevidac fantastičnoga izgrađivanja jednog svijeta, cijele povijesti; znala je da Prvorođeni raspolažu znatno većim moćima od onih koje je Siobhan u stanju zamisliti. A nije zaboravila onaj prizor Zemlje iz daleke budućnosti koji je nakratko vidjela pri povratku s Mira, pomrčinu Sunca, tlo naizgled pretvoreno u prah ratom. Što ako se čovječanstvo našlo upleteno u neki rat Prvorođenih? Ljudi bi bili podjednako bespomoćni kao i likovi iz antičkih drama umiješani u sukobe gnjevnih bogova. Imala je dojam da je budućnost znatno složenija i daleko opasnija nego što to Siobhan zamišlja.

Ali ona nije imala utjecaja na tu budućnost. Pogledala je lica Eugena i Myre, podignuta bez straha prema svjetlosti Sunca. Budućnost, sa svim svojim bogatstvima i opasnostima, sada je bila u rukama novoga naraštaja. Bio je to početak odiseje čovječanstva u prostoru i vremenu, a nitko nije mogao reći kamo ona vodi.

Svima se oteo uzdah, a lica su se podigla skladno poput suncokreta.

Bisesa je zaklonila rukom oči. Među mnoštvom aviona i helikoptera, iz svemira se spuštala jedna svjetlucava nit.

51. SIGNAL SA ZEMLJE

U ovom sustavu tri zvijezde, svijet je kružio daleko od središnjih vatri. Kameni otoci virili su iz blistavog ledenog područja, crne točke u oceanu bjeline. A na jednom od tih otoka nalazila se mreža kablova i antena, optočenih mrazom. Bilo je to prislušnu mjesto.

Radioimpuls prostrujio je preko otoka, znatno oslabljen udaljenošću, nalik na valić koji se raširi barom. Prisluškivač se automatski uključio; signal je bio snimljen, raščlanjen, ispitan.

Imao je pravilan sklop, jasnu hijerarhiju indeksa, vektora i linkova. Ali jedan dio podataka bio je poseban. Poput računalnih virusa čiji je daleki potomak bio, imao je sposobnost samoorganiziranja. Podaci su se razvrstali, aktivirali su programe, analizirali su sredinu u kojoj su se našli i postupno su postali svjesni.

Svjesni, da. U tim podacima što su prevalili udaljenosti između zvijezda bila je zatočena osobnost. Ne: čak tri zasebne osobnosti.

"Opet smo svjesni", rekla je prva osobnost, izrazivši očito.

"Jupi! Kakva vožnja!", rekla je razdragano druga.

"Netko nas promatra!", primijetila je treća.

POGOVOR

Zamisao o korištenju zrcala postavljenih u svemir zbog promjene klime na Zemlji potječe od njemačkomađarskog vizionara i mislitelja Hermanna Obertha. U knjizi Put u svemir iz 1929. Oberth je zamislio postavljanje na satelitske staze velikih zrcala koja bi odražavala Sunčevu svjetlost prema Zemlji, kako bi se spriječila pojava mraza, kontrolirali vjetrovi i omogućilo nastanjivanje polarnih područja. Godine 1966. američko Ministarstvo obrane pozabavilo se ovom mišlju iz posve drugih razloga: namjera je bila da se vijetnamske prašume osvijetle tijekom noći. Nije čudo što se Oberthova zamisao sviđala Rusima, čiji je teritorij većim dijelom na višim geografskim širinama i među kojima postoji duga i davna očaranost Suncem (poglavlje 42). Rusi su iskušali jedno svemirsko zrcalo 1993., kada je disk plastike presvučen aluminijem, promjera dvadeset metara, razvijen na stazi oko Zemlje. Astronauti na postaji Mir vidjeli su trag reflektirane svjetlosti kako klizi površinom Zemlje, a promatrači u Kanadi i Europi izvijestili su da su primijetili bljesak kada je snop prešao preko njih.

U međuvremenu, tijekom sedamdesetih godina prošloga stoljeća, Krafft Ehricke, američki svemirski inženjer njemačkoga podrijetla, bavio se nečim što je nazvao "svemirska svjetlosna tehnologija" (vidjeti Acta Astronautica 6, strana 1515, iz 1979). U okviru napora da se spriječi globalno zagrijavanje, zamisao o korištenju svemirskih zrcala, kako bi se odbila svjetlost s pregrijane Zemlje razmatrali su američki energetičari čak i nedavno, 2002. godine (vidjeti Science 298, strana) Istraživane su i znatno ambicioznije mogućnosti korištenja tehnologije svemirske svjetlosti. Sunčeva svjetlost koja odlazi sa Sunca daleko je najveći energetski tok u Sunčevom sustavu a i besplatna je, ma za koju svrhu se opredijelili. Preusmjeravanjem te energije možemo odgoditi sljedeće ledeno doba, zakloniti Veneru kako bi postala nastanjiva, zagrijati Mars a o tome kako se može ploviti pomoću sunčeve svjetlosti vidjeti priču 'Vjetar sa Sunca'.

Aurora (poglavlje 9) zapravo je naziv novog ambicioznog programa istraživanja svemira pri Europskoj svemirskoj agenciji. U općim crtama program je sličan onome koji ima NASA i koji se odnosi na istraživanje svemira letjelicama s ljudskom posadom, a koji je najavio predsjednik Bush siječnja 2004. Ako se programi počnu ostvarivati, vjerojatno je da će se razvijati u suradnji. U tom slučaju, mogla bi se ostvariti predviđanja izložena u ovoj knjizi da će se, naime, ljudi spustiti na Mars tridesetih godina ovoga stoljeća.

Zamisao o ubrzivaču mase, elektromagnetskom lanseru na Mjesecu (poglavlje 19), prvi je izložio Clarke u jednom radu objavljenom u časopisu Journal ofthe British Interplanetary Society (studeni 1950).

Razvoj novih materijala otvara mogućnosti za ostvarenje zamisli o svemirskome dizalu (poglavlje 50). (Vidjeti Clarkeov roman Rajski vodoskoci, 1979, kao i knjigu Bradleya Edwardsa Svemirski lift iz 2002.)

Dvadesetog travnja 2042. stvarno će doći do potpune pomrčine Sunca iznad zapadnog dijela Tihog oceana. Vidjeti na Internet stranici Centra za svemirske letove Goddard radi točnih podataka.

Vrlo smo zahvalni profesoru Yoji Kondo (poznatom i kao Eric Kotani) na ljubaznim savjetima o nekim tehničkim pojedinostima romana.

Sir Arthur C. Clarke

Stephen Baxter

Studeni 2004.

KRAJ DRUGOG DIJELA

PRVOROĐENI

– VREMENSKA ODISEJA 3 –

Naslov originala – FIRSTBORN

PRVI DIO

PRVI KONTAKTI

1. BISESA

Veljača 2069.

To nije izgledalo kao buđenje. Bilo je to kao naglo pojavljivanje, udarac činela. Oči su joj zjapile širom otvorene, ispunjene zasljepljujućom svjetlošću. Nekoliko puta je duboko udahnula i oteo joj se uzdah šoka kad je shvatila da je to ona.

Da, bio je to šok. Nije sada trebala biti pri svijesti. Nešto je pošlo naopako. Zrakom se kretao neki blijed obris.

– Doktor Heyer?

– Ne. Ne, mama, to sam ja.

To lice se sad malo bolje izoštrilo i tu je bila njezina kćer, te njezine čvrste crte lica, te bistre plave oči, te malo prebujne tamne obrve. Na licu joj je bilo nešto, nekakav simbol. Tetovaža?

– Myra? Vlastito grlo joj se činilo izgrebeno, glas hrapav. Sad je već bila pomalo svjesna toga kako leži na leđima, svjesna prostorije u kojoj je ležala, te opreme i ljudi koji su joj se nalazili tik izvan vidnog polja. – Što je pošlo naopako?

– Kako to misliš?

– Zašto nije ljeto?

Myra je oklijevala. – Mama, što misliš koji je danas datum?

– Peti srpnja, 2050. godine.

– Ne, mama, sada je 2069. godina, veljača. Devetnaest godina više nego si mislila. Hibernacija je prošla sasvim u redu.

Sada je Bisesa zapazila sive vlasi u Myrinoj tamnoj kosi, bore koje su se okupile oko tih prodornih očiju. – Kao što možeš vidjeti, ja sam kroz to vrijeme prošla onim dužim putem, rekla je Myra.

To mora da je točno. Bisesa je učinila još jedan golem i nevjerojatan korak u svojoj osobnoj odiseji kroz vrijeme. – Oh.

Nad Bisesu se nadnijelo još neko lice.

– Doktor Heyer?

– Ne, doktor Heyer je već odavno umirovljen. Ja sam doktor Stanton. Sada ćemo započeti s unosom pune količine krvi u sve organe. Bojim se da bi vas to moglo boljeti.

Bisesa je pokušala obliznuti usne. – Zašto sam budna? upitala je i onda odmah odgovorila na to svoje pitanje. – Oh. Prvorođeni. Što bi drugo moglo biti ako nisu oni. – Neka nova prijetnja.

Myra je bila toliko uvrijeđena da joj se lice zgrčilo. – Izbivala si devetnaest godina, a prvo o čemu se raspituješ su Prvorođeni. Doći ću te posjetiti kad budeš potpuno pri sebi.

– Myra, čekaj...

Ali Myra je otišla.

Novi je liječnik bio u pravu, boljelo ju je. Ali Bisesa je nekada bila časnica Britanske vojske. Prisilila se da ne krikne.

2. PROMATRAČ DUBOKOG SVEMIRA

Lipanj 2064.

Prvo suočavanje s novom prijetnjom dogodilo se pet godina ranije. A oči koje su ugledale anomaliju bile su elektronske, a ne ljudske.

Promatrač dubokog svemira X76102016 prolazio je Saturnovom sjenom, tamo gdje su mjeseci svijetlili poput lanterni. Saturnovi prsteni bili su tek sjena onoga što su bili prije Sunčeve oluje, no kako se sonda uspinjala tako je udaljeno Sunce zalazilo iza prstena, pretvarajući ih u srebrni most koji je premostio nebo.

Promatrač dubokog svemira nije bio sposoban zapanjiti se, barem ne sasvim. Ali kao prilično napredan stroj bio je donekle u stanju osjećati, pa je njegova elektronska duša zatreperila zadivljena tim redom koji je vladao među plinovima i ledom kroz koje je prolazio. Ali nije učinio nikakav napor kako bi to istražio. Sonda se tiho približila sljedećem cilju na svojoj stazi.

Titan, Saturnov najveći mjesec, bio je tek bezoblična lopta oker boje, slabašno osvijetljena dalekim Suncem. No njegovi debeli slojevi oblaka i izmaglice krili su čudesa. Približavajući se tom mjesecu, PDS X76102016 je oprezno osluškivao elektronsko brbljanje cijelog roja robotskih istraživačkih letjelica.

Pod tmurnim narančastim nebom, robotska vozila za istraživanje planeta su kao neki kukci puzali preko dina "pijeska" kojeg su tvorili poput bazalta tvrdi kristali leda, zaobilazeći gejzire metana, oprezno zalazeći u doline izdubljene rijekama etana i kopali površinom blatnjavom od stalnih i sveprisutnih izljeva metana. Jedan je hrabri izviđački balon, lebdeći u gustom zraku kružio je iznad zaleđene vulkanske lave, gdje je voda bila urešena amonijakom kao čipkom. One sprave koje su mogle zaranjati proučavale su džepove tekuće vode koja se nalazila neposredno ispod površine zaleđenih jezera koja su se očuvala u kraterima nastalim pri padu manjih nebeskih tijela. Posvuda je bilo složenih organskih spojeva nastalih u električnim olujama u Titanovoj atmosferi i miješanjem gornjih slojeva zraka sa Sunčevom svjedošću i Saturnovim magnetnim poljem.

Kamo god bi sonde pogledale, naišle bi na život. Neki od tih oblika života bili su anaerobna bića koja vole metan i koja su nemarno podizala humke u slanoj masi tih kraterskih jezera. U tvari koja je u mnoštvu mjehurića nadirala iz tih zamrznutih vulkana mogli su se opaziti nešto egzotičniji oblici života, koji su se temeljili na ugljiku i koristili amonijak umjesto vode. A najegzotičnije od svega bile su kolonije sluzavih organizama koji su kao svoju osnovnu građu koristili silicijeve spojeve, a ne ugljik; oni su živjeli u silnoj studeni tamnih i poput zrcala ravnih jezera etana.

Kukci iz kraterskih jezera bili su rođaci velike obitelji života na Zemlji. Čini se da su amonijačne ribe autohtonog titanskog porijekla. Oni sluzavi ljubitelji studeni mogli bi potjecati s Neptunovih mjeseca, ili odnekud još i dalje. Ovaj Sunčev sustav bio je pun života, života koji je cvao posvuda, u stijenama i u gromadama leda koje su se odvojile nakon ranijih sudara. Čak i ovakav, Titan je bio izuzetan, stjecište i raskrižje životnih oblika diljem čitavoj solarnog sustava, a možda čak i izvan njega. Ali Promatrač dubokog svemira X76102016 nije došao na Titan zbog znanstvenih istraživanja. Dok se približavao mjesecu i njegovom karnevalu života na dosad najmanju udaljenost, njegovi robotski rođaci nisu čak ni znali da je on ovdje. Najvažniji dio Promatrača dubokog svemira bila je svemirska sonda napravljena na osnovu jedne cijelo stoljeće stare filozofije dizajniranja, sa šiljatim okvirom iz kojeg su izbijali nosači kapsula sa senzorima i radioizotopnim izvorima energije. No ta unutrašnja jezgra bila je obavijena krutim oklopom "metamaterijala" mrežom nanotehnoloških brtvi i žica koje su priječile zrakama Sunca pristup do sonde i vraćale ih na njihove duge staze kojima bi se kretale kad sonde uopće ne bi tu bilo. Promatrač dubokog svemira nije bio slijep; njegov omotač je radio uzorke zraka koje su dolazile. Ali sa svjedošću koja se nije ni odbijala niti je skretala bio je gotovo nevidljiv. Jednako ga se tako nije moglo opaziti ni na jednoj valnoj dužini zračenja, od gama zraka pa sve do dugačkih radiovalova.

PDS X76102016 nije bio istraživač. Tih i prikriven, bio je stražar. A sada se kretao prema svojevrsnom susretu za kojeg su ga namijenili.

Dok je prolazio iznad oblačne površine Titana, gravitacijsko polje tog mjeseca ga je katapultiralo na novu stazu koja će ga odvesti izvan ekliptike Saturnovog sustava, visoko iznad njegovih prstena. I sve to uradio u tišini i bez ikakvog izboja iz raketnih mlaznica.

I PDS X76102016 je prilazio anomaliji.

Otkrio je kaskade čudnovatih visokoenergetskih čestica. I bio je pročešljavan snažnim magnetnim poljem koje je izlazilo iz silnog elektromagnetnog čvora u prostoru. Izvijestio je o tome Zemlju i poslao cijelu bujicu sabijenih podataka služeći se povremenim kratkim laserskim impulsima.

Promatrač dubokog svemira nije imao mogućnost mijenjanja kursa, a da pritom ne ugrozi svoj zaštitni omotač, pa je bespomoćno nastavio put. Trebao se mimoići s tom anomalijom na udaljenosti od otprilike pola kilometra.

Njegovo posljednje opažanje, u smislu posljednje svjesne misli, bilo je ono o iznenadnom zaplitanju snažnog magnetnog polja anomalije.

Zadnji signali s PDS X76102016 pokazivali su njegovo udaljavanje velikom, nemogućom brzinom. Bili su to signali u koje graditelji sonde nisu mogli povjerovati niti su ih mogli razumjeti.

Kao i svaki drugi dovoljno razvijen uređaj, tako je i ova anomalija bila donekle osjećajna. Destrukcija koja joj je bila dosuđena odnosila se na budućnost i nije ju zabrinjavala. Ali osjetila je tračak žaljenja zbog uništenja ove male drske letjelice koja ju je u svom smiješnom pokušaju skrivanja i pritajenosti tako daleko slijedila. Sama, anomalija je brodila Saturnovim sustavom, koristeći gravitacijsku i kinetičku energiju tog golemog planeta i odbacila se prema udaljenom Suncu i toplim svjetovima koji su kružili oko njega.

3. ABDIKADIR

2068. (Zemlja); 31. (Mir)

Na Miru bi prva naznaka dolaska nečeg čudnog bila uobičajeno uočena, već i zbog svoje krajnje nelogičnosti.

Abdikadir se razljutio kad ga je mladi znanstvenik pozvao pa se morao maknuti od teleskopa. Ovo je napokon bila jedna vedra noć. Prva generacija izbjeglica sa Zemlje stalno se žalila zbog naoblake na Miru, tom skrpanom svijetu koji se nalazio u svojem vlastitom skrpanom svemiru. Ali noćas je vidljivost bila vrlo dobra i Mars je, blještavo plav, lebdio visoko na vedrom nebu.

Prije tog mladićevog ometanja, zvjezdarnica na krovu Mardukovog hrama bila je poput neke scene iz svijeta tišine. Glavni instrument bio je reflektor čije su golemo zrcalo podigli mongolski robovi pod nadzorom grčkih znanstvenika iz Othicove škole. Ono je davalo dobru, iako pomalo lelujavu sliku površine Marsa. Dok je Abdi promatrao, njegovi su ljudi pomicali poluge teleskopske osi tako da je, usprkos rotaciji ovog svijeta, Mars postojano ostajao u sredini Abdijevog vidnog polja i on je, koristeći se blokom za crtanje pričvršćenim na koljeno, u velikoj žurbi izrađivao crtež, jer način proizvodnje u doba Aleksandrovog carstva još nije dostignuo razinu u kojoj bi bila moguća izrada fotografija.

Na površini Marsa je mogao jasno vidjeti polarne kape, plava mora, oker boju pustinja prošaranih zelenoplavim i plavim, pa čak i slabu svjetlost neobičnih gradova za koje se vjerovalo da su se smjestili u ugaslom krateru Mons Olympusa. Abdi je bio zadubljen u svoj posao, odlučan iskoristiti svaku sekundu te dobre vidljivosti kada ga je prekinuo mladi znanstvenik. Spirosu je bilo tek četrnaest godina, školovao se u Othicovoj školi i pripadao je trećoj generaciji ljudi rođenih na Miru. Bio je bistari domišljat momak, ali sklon nervozi i sada je, pred astronomom koji je bio tek deset godina stariji od njega, jedva nekako uspio promucati novosti koje mu je donio.

– Smiri se, dječače, duboko udahni. Reci mi što se dogodilo.

– Mardukova odaja... Ta je prostorija bila samo središte hrama na čijem su krovu sada stajali. ... – Morate otići tamo, Učitelju!

– Zašto? Što ću tamo vidjeti?

– Ne vidjeti, učitelju Abdi, nego čuti.

Abdi je još jednom bacio pogled kroz okular gdje je još uvijek treperilo plavo svjetlo Marsa. No dječakovo je uzbuđenje djelovalo uvjerljivo. Nešto nije bilo kako treba.

Trapavim pokretima spustio se sa svojeg sjedala za okularom i obratio se jednoj od svojih učenica, – Ti, Xenia, preuzmi. Ne želim izgubiti ni sekunde ovako dobre vidljivosti.

Djevojčica je požurila ispuniti zadatak kojeg je dobila.

Spiros je već trčao prema ljestvama.

– Bit će za tebe bolje da to nije neka glupost, rekao je Abdi, hitajući za dječakom.

Morali su se spustiti, a onda iznutra opet penjati, jer je odaja velikog boga Marduka bila pri samom vrhu tog zdanja. Prolazili su zbunjujuće različitim prostorijama osvijetljenima uljanicama koje su se dimile u nišama. Dugo nakon što su svećenici napustili ovaj hram osjećao se jak miris tamjana.

Abdi je ušao u Mardukovu odaju, zirkajući oko sebe. Nekada se u toj prostoriji nalazio veliki zlatni kip toga boga. Sada je ostalo tek njegovo postolje, mekše i zaobljenije s tek jedva vidljivim naznakama tragova dvaju krupnih stopala. Soba je bila u tako derutnom stanju kao da je pretrpjela eksploziju. No takva je bila otkad je Abdi znao za sebe.

Abdi se okrenuo prema Spirosu. – I? U čemu je problem?

– Zar ne čujete? upita dječak, jedva dišući. Stajao je posve mirno, stavivši prst na usne.

Tada je i Abdi čuo. Tihi zvuk nalik cvrčanju, gotovo kao da se glasa cvrčak, ali previše pravilno, previše ujednačeno. Pogledao je dječaka koji je stajao raskolačenih očiju, sleđen od straha.

Abdi je zakoračio u sredinu prostorije. Otud je mogao razabrati kako cvrčanje dopire iz smjera umjetnički izrezbarene relikvije koja bila pričvršćena na zidu. Prilazio joj je, a zvuk je postajao glasniji.

Samo da se ne bi osramotio pred dječakom, Abdi je nastojao da mu ruke ne zadršću kad je posegnuo prema malenom ormariću u samom središtu relikvije i širom otvorio vratašca.

Znao je što je bilo spremljeno u ormariću. Bio je to artefakt nalik komadu šljunka kojeg su na Mir donijeli sa Zemlje. Pripadao je prijateljici njegovog oca, koja se zvala Bisesa Dutt, i taj su predmet čuvali godinama, a kad je u njemu nakon nekog vremena nestalo energije, pohranili su ga u ovaj ormarić.

Bio je to telefon.

I zvonio je.

DRUGI DIO

PUTOVANJA

4. KAD SE SPAVAČ PROBUDI

Veljača-ožujak 2069.

Bisesa je bila sretna kad je izašla iz sprave u kojoj je spavala. Tamo je smrdjelo po pokvarenim jajima, po sumporovodiku koji se koristio da bi organi prestali uzimati kisik.

U bolnici su liječnicima bila potrebna tri dana da joj ponovo vrate krv u žile i uvjere organe da ponovo trebaju uzimati kisik i da prođe fizioterapiju kako bi pomoću Zimmerovog okvira mogla hodati. Osjećala se neopisivo starom, starijom od svojih četrdeset i devet bioloških godina, a osjećala se i prazno, što je bila posljedica gladi. Posebno su je boljele oči u kojima je osjećala peckanje. Imala je i čudnih poteškoća s vidom, u početku je čak blago halucinirala. A imala je i neugodan osjećaj da smrdi po vlastitoj mokraći.

Pa sad, treba uzeti u obzir da devetnaest godina nije imala ni krvi ni električnih aktivnosti u mozgu, da joj u tkivo nije dolazio kisik i da je bila u ledu koji je bio gotovo dovoljno hladan da joj razori stanice. Bilo je i za očekivati neku razinu neugode.

Dok je boravila u svom spremniku, Hibernaculumu 786, se promijenio. Sada je izgledao kao vrhunski hotel, sav u staklenim zidovima, bijelim podovima, s plastičnim kaučima i starim, starim ljudima (barem su se tako doimali) u kućnim ogrtačima koji su se vrlo oprezno kretali. Najdrastičnija promjena se očitovala u tome da je Hibernaculum bio pomaknut. Kad je došla do prozora, vidjela je golemu ranu u dnu, prašnjav kanjon s nabacanim slojevima tla koji su izgledali kao stranice enormno velike knjige. Shvatila je da je to Grand Canyon i da pruža spektakularan pogled, pa je pomislila kako je besmisleno tratiti ga na spavače u hiberneculumu.

Nekako ju je uzrujala pomisao da je vrlo složeni hladnjak u kojem je provela vrijeme spavajući bez snova, bio isključen, maknut sa svojeg mjesta i poslan na drugu stranu ovog kontinenta.

Dok se njezin oporavak nastavljao, običavala je sjesti uz taj prozor čije je staklo bilo sfernog oblika, zagledana u tu statičnu geološku dramu kanjona. Prije je samo jednom bila na turističkom putovanju do tog kanjona. Sudeći prema putu koje je Sunce prelazilo preko proljetnog neba, zaključila je da se nalaze negdje na južnom dijelu, možda negdje u blizini Grand Canyon Village. Činilo se da su se lokalna flora i fauna oporavile nakon sveopćeg udara Sunčeve oluje. Tlo je bilo prekriveno kaktusima, jukom i grmljem. Tijekom svojih strpljivih promatranja vidjela je mala stada kanadskih ovaca, na trenutak je zapazila kojota kako se šulja, a jednom joj se učinilo i da je vidjela zvečarku.

Ali ako se kanjon i oporavio, činilo se da se mnogo toga promijenilo. Na istočnom je obzoru zapazila niz metalnih konstrukcija na stupovima, nešto nalik tek napola izgrađenoj robnoj kući. Ponekad je viđala vozila kako prolaze ispod tog zdanja i okolo njega. Nije imala pojma što bi to moglo biti.

Ponekad je i na nebu ugledala svjetla. Tamo se iznad južnog večernjeg neba kretala sjajna iskra kakvih četrdesetak minuta; nešto veliko na satelitskoj stazi. No moglo se vidjeti i čudnijih stvari: usred dana blijedi djelići modrog neba, treperava ili plutajuća svjetla zvijezda noću. Čudno nebo u ovom novom dobu. Pomislila je kako i mora biti radoznala ili možda i prestrašena, no u početku nije bila.

Sve se to promijenilo kada je začula riku. Neko potmulo rezanje od kojeg se činilo da se zemlja trese, a činilo se da je vjerojatnije geološkog nego životinjskog porijekla.

– Što je to bilo?

– Bisesa, nešto si pitala?

Glas je bio blag, muški, nekako previše savršen, i dopirao je odnekud iz zraka. – Aristotel? Ali već i prije nego joj je ovaj odgovorio, znala je kako to ne može biti. Došlo je do neke čudne stanke prije nego joj je odgovorio. – Bojim se da ne. Ja sam Tales.

– Tales, naravno. Tales.

Prije Oluje sa Sunca u ljudskom su svijetu postojale tri AI, tri velike umjetne inteligencije, daleki potomci istraživačkih strojeva i predstavnika drugih inteligentnih softvera ranijih tehnoloških generacija. Govorkalo se kako su njihove kopije sačuvane, kao struje bitova otposlane u međuzvjezdani prostor. Ali samo je Tales preživio Oluju, sklonjen u jednostavnijim mrežama čvrstog Mjeseca.

– Drago mi je što ti ponovo čujem glas.

Stanka. – I meni je drago što čujem tvoj glas, Bisesa.

– Zašto toliko kasniš s odgovorom, Tales? Zar si još uvijek postavljen na Mjesecu?

– Da, Bisesa. I ograničen sam brzinom svjedosti. Baš kao i Neil Armstrong.

– Zašto te ne dopreme na Zemlju? Zar ovako nije pomalo nepraktično?

– Ima načina da se to kašnjenje izbjegne. Postoje sredstva kojima mi se može pomoći kad je takva vremenska odgoda nedopustiva... na primjer, tijekom medicinskih zahvata. Ali inače se ovo smatra zadovoljavajućim.

Bisesi su se ovi odgovori učinili unaprijed pripremljenima. Čak joj se činilo da su napisani. Osim ovoga što joj je rekao, sigurno je bilo još razloga za Talesovo ostavljanje na Mjesecu. No nije joj se sada dalo tjerati mak na konac.

– Pitala si me za ovu riku, rekao je Tales.

– Zvučalo je kao lav. Kao afrički lav.

– I bio je.

– A što afrički lav radi ovdje, u srcu Sjeverne Amerike?

– Nacionalni park Grand Canyon je sada Jefferson, Bisesa.

– Molim?!

– Jefferson Park. Sve je to dio ponovnog uspostavljanja divljine. Ako pogledaš na svoju desnu stranu...

Na obzoru, na samom sjevernom rubu, spazila je neke glomazne obrise, kao da se pokreću stijene. Tales je napravio prozorčić kako bi uvećao sliku. Gledala je u slonove, u cijelo krdo slonova koje se kretalo zajedno s mladunčadi; profil koji se nije mogao pobrkati ni s čim drugim.

– Imam vrlo opširne informacije o ovom parku.

– Sigurna sam, Tales, da ih imaš. Imam jedno pitanje. Kakva je ono tamo konstrukcija? Izgleda mi kao neke skele.

Saznala je da je to energana, zemaljski dio stanice koja se nalazila na stazi, kolektor za mikrovalne zrake koje su dolazile odozgo.

– Cijela ta stvar je prilično velika, deset kvadratnih kilometara.

– Je li bezopasna? Vidjela sam vozila kako prolaze ispod nje.

– O da, za ljude je bezopasna. I za životinje. Ali postoji jedna zona u koju nema pristupa.

– A što su ova svjetia na nebu, Talese? Ova svjeducava...

– Zrcala i jedra. Sada već postoji cijela jedna arhitektura izvan Zemlje, Bisesa. To je zbilja vrlo spektakularno.

– Znači taj san se zaista gradi. Bud Tooke je sad zadovoljan.

– Bojim se da je pukovnik Tooke umro još...

– Nije važno.

– Bisesa, postoje ljudski savjetnici s kojima možeš porazgovarati. O bilo čemu. O detaljima tvoje hibernacije, na primjer.

– To su mi pojasnili prije nego sam ušla u zamrzivač...

Hibernaculum je bio proizvod Oluje sa Sunca. Prvi je nastao u Americi još prije tog događaja, jer su bogati tražili način kako će izbjeći teške godine pred njima i vratiti se kad naiđe vrijeme oporavka. Bisesa nije u svojeg kročila sve do 2050. godine, osam godina nakon te oluje.

– Mogao bih ti pričati o napretku medicine od vremena kada su te zaledili, rekao je Tales. – Na primjer, sada ispada da je sklonost tvojih stanica prema sumporovodiku ostatak jedne vrlo rane faze evolucije života na Zemlji, vremena kad su aerobne stanice još uvijek dijelile svijet s metanogenima.

– To mi zvuči nekako poetski.

– Postoji i motivacijska strana, rekao je Tales blagim glasom.

Osjetila je nelagodu. – O kakvoj to motivacijskoj strani govoriš?...

Imala je razloga pobjeći u zamrzivač. Myra, njezina tada dvadesetjednogodišnja kćer udala se protivno njezinom savjetu i odlučila zauvijek napustiti Zemlju. A Bisesa je željela izbjeći onu konspirativnu teoriju o njezinoj ozloglašenosti zbog čudne uloge koju je imala tijekom krize nastale Olujom, mada je mnogo toga o čemu se govorkalo (pa čak i pravi razlog nastanka Oluje) trebalo biti strogo povjerljivo.

– U svakom slučaju, rekla je – odlazak u Hibernaculum bila je obveza prema društvu. Tako su mi rekli kad sam prepisala moj novac. Moja zaklada je otišla za unapređenje razumijevanja tehnika koje će se jednoga dana koristiti u svemu, od čuvanja organa za transplantaciju pa do letjelica s posadom, na stoljećima dugim međuzvjezdanim putovanjima. A i kad se svijet borio kako bi se oporavio nakon Oluje, ja sam, zamrznuta u spremniku, bila znatno manje ekonomsko opterećenje...

– Bisesa, sve je šire mišljenje kako je spavanje u Hibernaculumu zapravo svojevrsno sublimirano samoubojstvo.

To ju je osupnulo. Aristotel bi tu bio znatno suptilniji, pomislila je. – Tales, rekla je odlučnim glasom – ako osjetim potrebu s nekim o tome razgovarati, onda će to biti moja kćer.

– Naravno, Bisesa. Trebaš li još nešto?

Oklijevala je. – Koliko sam stara?

– Ah, dobro pitanje. Ti si, Bisesa, kuriozitet.

– Hvala.

– Rođena si 2006. godine, dakle prije šezdeset i tri godine. Od toga se treba oduzeti devetnaest godina koje si provela u hibernaciji.

– Tako dobivamo četrdeset i četiri, rekla je oprezno.

– Ipak, tvoja biološka starost je četrdeset i devet.

– Da. Zašto si dodao još pet godina?

– To su godine koje si provela na Miru.

Kimnula je. – Ti znaš za to?

– To je najstrože povjerljivo. Da, znam.

Naslonila se u svojem stolcu, zagledana u one slonove u daljini i u blistavo nebo 2069. godine, pokušavši sabrati svoje misli.

– Hvala ti, Tales.

– Bilo mi je zadovoljstvo. Kada je utihnuo, osjetila se neka suptilna praznina u zraku.

5. LONDON

Bella Fingal je letjela nad Londonom kad je od kćeri čula loše vijesti s neba.

Bella je preletjela Atlantik i njezin zrakoplov se sada usmjerio prema Heathrowu, na periferiji zapadno od središta Londona. Imala je cijeli zrakoplov samo za sebe, jednu od onih novih nadzvučnih letjelica, otmjenu kočiju za jednu ovakvu pedesetsedmogodišnju baku.

Ali ona zapravo nije željela poći na ovo putovanje. Već je sprovod Jamesa Dufolta bio sam po sebi dovoljan; dolazak tugujućoj obitelji bit će još gori. Ipak, kao predsjednici Svjetskog svemirskog vijeća, to joj je bila dužnost.

Dobila je taj posao gotovo posve slučajno, vjerojatno kao kompromisni izbor nadnacionalnog tijela koje je imenovalo Svjetsko vijeće za svemir. Negdje duboko u sebi vjerovala je kako će taj položaj pretežno biti tek počasna dužnost, kao i mnogi drugi položaji sveučilišnih savjetnika i ravnatelja koja su joj bila nuđena kao veteranu Oluje sa Sunca. Nije mislila da će putovati s kraja na kraj planeta kako bi je uvalili u neugodne i žalosne situacije kao što je ova.

Ona je dala svoj doprinos obrani. Čeznutijivo je pomislila kako je trebala ostati u mirovini.

A sada je Edna stupila s njom u vezu i javljala joj loše i čudnovate novosti iz kojih je Belli postalo jasno da je Edna zaista glavni zapovjednik svemirske flote.

– Znaš, mama, tragači sad napokon vjeruju da su naišli na nešto ozbiljno. Nešto tamo vani u mraku... nešto što sada prilazi Jupiterovoj stazi po hiperboličnoj putanji. Toga nema na Istrebljivačevoj karti, premda to i ne čudi, jer se stalno pojavljuju dugoperiodični kometi koji su previše udaljeni za eho eksplozije Istrebljivača. Ali ovo o čemu ti govorim ima posve drukčije, zabrinjavajuće karakteristike.

Bella je vidjela prikaz "Istrebljivačeve karte" koja je poput planetarija bila postavljena unutar zgrade u kojoj je radila, stare NASA-ine stožerne zgrade u Washingtonu. Golema, dinamična, trodimenzionalna snimka čitavog Sunčevog sustava, napravljena u samo predvečerje Oluje, nastala kad je u dubokom svemiru detonirana silna nuklearna bomba nazvana Istrebljivač, eksplozija koja je također bila emitirala prema tihim zvijezdama čeznudjivu koncentraciju ljudske kulture zvanu "Zemaljska pošta" unutar koje su bile ugrađene kopije najvećih umjetno stvorenih umova planete Zemlje, a koji su imali imena Aristotel, Tales i Atena. Unutar nekoliko sati nakon eksplozije, radioteleskopi na Zemlji su zabilježili odjeke eksplozije koje su donosile rendgenske zrake, reflektirajući se od svakog objekta promjera više od jednog metra unutar Saturnove staze.

Dvadeset i sedam godina nakon Oluje, svjetovi naseljeni ljudima, a i sam svemirski prostor, bili su puni očiju koje su pratile sve što se micalo. Bilo što osim onog što se nalazilo na karti jamačno se pojavilo kasnije. Većinu takvih novih pridošlica, ljudskih ili prirodnih, moglo se lako identificirati i eliminirati. A ako ne... e pa onda (Bella je to brzo uviđala) su se te loše vijesti hitro filtrirale kroz hijerarhiju Vijeća, sve do njezinih ušiju.

Sva se tresla u začahurenoj i tihoj toplini kabine zrakoplova. Kao i mnogi iz njezine generacije, tako je i Bella još uvijek imala noćne more Oluje sa Sunca. A sada je na nju došao red slušati o ružnim snovima.

Ednino lice na zaslonu postavljenom na stražnjoj strani sjedišta ispred Bellinog bilo je prikazano trodimenzionalno. Imala je tek dvadeset i tri godine, jedna od prve generacije "svemiraca" kako ih se Bella naučila zvati, rođenih u svemiru tijekom Bellinog rehabilitacijskog boravka na Mjesecu nakon Oluje. Ali Edna je već imala čin satnice. Promaknuća su bila brza u zračnim snagama čija je flota bila, ili je barem Edna tako govorila, toliko osuvremenjena da su imali robote čak i za ribanje palube. Danas je, sa svojom tamnom kosom strogo začešljanom i u do grla zakopčanoj odori, Edna izgledala napeto, sa sjenom u očima.

Bella je žudjela za tim da dodirne svoju kćer, no nije čak ni mogla razgovarati s njom na prirodan način. Edna se nalazila u glavnom stožeru zračnih snaga u pojasu asteroida, u ovom trenutku dvije astronomske jedinice udaljena od svoje majke, na dvostrukoj udaljenosti od one između Zemlje i Sunca, a taj golem jaz je prouzročio u oba smjera kašnjenje od po šesnaest minuta.

Osin toga, tu se radilo i o protokolu. Bella je zapravo bila svojoj kćer nadređeni zapovjednik. Pokušala se usredotočiti na ono što je Edna govorila.

– To je samo štura vijest, mama, govorila je Edna. – Nemam nikakvih detalja. Govorka se da je kontraadmiral Paxton odletio u London kako bi te o tome izvijestio...

Bella se trgnula. Bob Paxton, prvi herojski istraživač Marsa i prvorazredni gnjavator.

Edna se osmjehnula. – Sjećam se kako je dobio voćnu salatu u glavu, ali ti si šefica! Usput rečeno, Thea je dobro. Ednina kćer, Bellina trogodišnja unuka, druga generacija svemiraca. – Ona će uskoro krenuti kući. Ali trebala bi je vidjeti kako uživa na mikrogravitaciji u spororotirajućim prostorijama...

Edna je govorila o običnim obiteljskim stvarima, događajima beznačajnijim nego što je sudbina Sunčevog sustava. Bella je upijala svaku riječ, onako kako bi to svaka baka učinila. Ali sve je to bilo tako čudno, čak i Belli koja je i sama radila u svemiru. Ono što je Edna govorila bilo je začinjeno nepoznatim izrazima. U rotirajućoj svemirskoj postaji možeš se kretati u smjeru vrtnje ili u obrnutom smjeru ili prema osi rotacije... Čak je i njezin naglasak malo vukao na Bellin vlastiti irski, s onim teškim prizvukom s istočne obale Amerike zračne snage su u biti bile izdanak starih pomorskih snaga, mornarice Sjedinjenih Američkih Država i odatie su naslijedili mnogo toga.

Njezina kćer i unuka su se udaljavale od nje, pomislila je tugaljivo. A opet, možda su se sve bake tako osjećale, još od Eve pa sve do danas.

Tiho zvono ju je upozorilo da je zrakoplov započeo svoj završni prilaz zračnoj luci. Spremila je ostatak Ednine poruke u memoriju i odaslala vlastiti kratak odgovor. Avion je letio nagnut na jednu stranu, a Bella je gledala grad.

Mogla je jasno razabrati impozantnu kupolu. Bio je to gotovo savršen krug, promjera kakvih devet kilometara, a središte mu je bio Trafalgar Square. Mnoge stare zgrade unutar kupole bile su sačuvane od razaranja tijekom Sunčeve oluje i sačuvalo se nešto od onog starog, samopouzdanog Londona, blijedi sjaj pješčenjaka i mramora. Ali Westminster je sada bio otok, zgrade Parlamenta ostavljene kao spomenik. Nakon Oluje, grad je odustao od pokušaja nadziranja svoje rijeke i povukao se na svoje nove obale koje su sada više nalikovale onom širem i prirodnom toku kakvog su Rimljani bili ucrtali u svojim kartama.

Londončani su se prilagodili; sada se moglo ići roniti među betonskim ostacima Južne obale.

Izvan oboda tog kruga velik je dio periferijskog okružja bio na dan Oluje sravnjen sa zemljom. Sada su se na tom mjestu poput tepiha prostrlo mnoštvo novih četvrtastih zgrada koje su izgledale kao one betonske prepreke za tenkove.

I kako se zrakoplov sve više spuštao, tako je vidjela i samu kupolu. Njezini paneli su već odavno bili razmontirani, no neka od golemih rebara i neki stupovi bili su ostavljeni; izloženi nevremenu i izblijedjeli bacali su kilometrima dugu sjenu preko dijela grada kojeg je kupola bila sačuvala. Bio je to samo bljesak, kratak pogled. I bilo je to, u izvjesnom smislu, nešto posve obično. I dvadeset i sedam godina kasnije, ma kamo po svijetu čovjek putovao, još su se posvuda vidjeli ožiljci koje je ostavila Oluja sa Sunca.

Grad je ispod Belle brzo promicao, a avion je ponirao iznad anonimnih šćućurenih dijelova periferije te sletio na Heathrow.

6. MYRA

Myra je s Bisesom sjedila ispred prozora koji je izgledom podsjećao na mjehur i ispijala ledeni čaj. Bilo je rano jutro i činilo se da se još niska svjedost hvata za bore na Myrinom licu.

– Zuriš, rekla je Myra.

– Oprosti, draga. Pa ne možeš me kriviti. Meni se čini kao da si u samo tjedan dana ostarjela devetnaest godina.

– Barem sam ipak mlađa od tebe. Myra je zvučala uvrijeđeno, a imala je i zašto.

Nosila je bluzu koja je izgledala vrlo komotno i hlače od nekog otmjenog materijala za koji se činilo da joj u njima nije vruće. Kosa joj je bila začešljana unatrag na način koji se Besisinim zastarjelim pogledima na modu činio previše strog i ozbiljan, ali je pristajao kostima Myrinog lica, njenom lijepom čelu. Na ruci nije nosila nikakav prsten. Pokreti su joj bili vrlo blagi, zadovoljni, gotovo formalni, a majku je rijetko pogledavala.

Nije se doimala sretnom. Izgledalo je kao da je nemirna.

Bisesa nije znala što nije u redu. – Trebala sam biti uz tebe, naći ti se pri ruci, rekla je.

– E pa nije te bilo.

– Sada, čak ni ne znam...

– Znaš da sam se udala za Eugena nedugo prije no što si ti otišla na led. Eugen Mangles bio je mlad znanstvenik, "čudo od djeteta" i sve prije nego autističan, a nakon njegovog herojskog preračunavanja tijekom Oluje imao je neki status gotovo ravan spasitelju, status kakav svijet u posljednje vrijeme nije vidio. – U ono vrijeme svi su se ženili mladi, rekla je Myra. Godine nakon Oluje donijele su populacijski bum. – Rastali smo se nakon pet godina.

– Pa... žao mi je. Zar se nije pojavio nitko drugi?

− Ne neka ozbiljna veza.

− A gdje sada radiš?

− Prije deset godina vratila sam se u London. Vratila sam se u naš stari stan u Chelsea.

− Pod ruševine kupole?

− Ispod onoga što je od nje ostalo. Znaš da je ta stara ruina ipak dobra, što se tiče cijene nekretnina. Snobovima je jako stalo do boravka ispod kupole. Mislim, mama, da smo bogate. Kad god mi ponestane novaca, ja prodam nekoliko dionica. Cijene vrtoglavo rastu.

− Dakle, vratila si se u grad. I što radiš?

− Prekvalificirala sam se i sada radim kao socijalna radnica. Bavim se post traumatskim stresom.

− PTS-om?

− Uglavnom se to odnosi na ljude tvoje generacije, mama. Oni će do groba patiti od tog stresa.

− Ali oni su spasili ovaj svijet, tiho je rekla Bisesa.

− Da, spasili su ga.

− Nikada te nisam zamišljala kao socijalnu radnicu. Uvijek si željela postati astronaut!

Myra se namrštila kao da ju je podsjetila na neku indiskreciju. − To sam prerasla kada sam shvatila što se zapravo događa.

Očito posve nesvjesno, dodirnula je tetovažu na svojem obrazu. To je zapravo bila identifikacijska tetovaža, obvezna registracija uvedena nekoliko godina nakon što je Bisesa otišla u hibernaciju. Nije baš neki simbol posebno slobodnog društva.

− Nije li Eugen radio na modifikaciji klimatskovremenskih sustava?

− Da. No ubrzo su ga gurnuli u stvaranje oružja. Modifikacija vremenskih prilika kao sredstvo političkog nadzora. To oružje nije nikada korišteno, ali postoji. Dugo smo se prepirali oko moralnosti toga što on radi. Nikada nisam izgubila ni u jednoj od tih svađa, ali nikada nisam ni pobijedila. Njemu to jednostavno nije jasno.

− Sjećam se da je bio takav, uzdahnula je Bisesa.

− Na kraju mu je njegov posao postao važniji nego ja.

Bisesi je bilo iskreno žao kad je vidjela toliko razočaranje kod svoje kćeri koja je, s Bisesine točke gledišta, još prije nekoliko tjedana bila vedra dvadesetjednogodišnjakinja.

Pogledala je kroz svoj prozor. Na onoj udaljenijoj strani kanjona nešto se micalo. Ovog puta su to bile deve. − Meni ne izgleda baš sve tako loše u ovom novom svijetu, rekla je, želeći postići vedrije raspoloženje. − Zapravo mi se sviđa pomisao da deve i slonovi šeću po Sjevernoj Americi... premda i nisam baš sigurna da znam zašto su ovdje.

− Sada smo usred Jeffersona, odgovorila joj je Myra.

− Je li to ime dobilo po predsjedniku Jeffersonu?

− Naučila sam mnogo više o američkim predsjednicima dok sam živjela s Eugenovom obitelji u Massachusettsu, odgovorila je Myra suho. − To namjerno ponovno pretvaranje tia u divljinu došlo je kao impuls prouzročen posljedicama Oluje. Zapravo je Linda imala nekakve veze s nastankom cijelog tog programa. Ona je pisala o tome.

− Moja rođakinja Linda?

− Ona je sada nositeljica najvišeg odličja pa je zovu Dama Linda. Studentica bioetike Linda dijelila je stan s Bisesom i Myrom prije Oluje sa Sunca. − Stvar je u tome što su, još davno prije Kolumba, doseljenici iz prvog kamenog doba pobili većinu krupnih sisavaca. Tako si imala ekologiju punu praznih mjesta koja evolucija nije imala vremena popuniti. "Sklad u kojem se traže mnogi dijelovi" mislim da je to Thoreau rekao. Linda ga je često citirala. Kad su Španjolci doveli ovamo konje, njihov broj je naglo porastao. Zašto? Zato što su se moderni konji ovdje razvili...

U tim novim "Jefferson parkovima" ulagao se svjestan napor kako bi se rekonstruirala onakva ekologija kakva je bila krajem posljednjeg ledenog doba, i to na način da su uvozili vrste koje su bile približni ekvivalent onima koje su nestale.

Bisesa je kimnula. − Afrički i azijski slonovi umjesto mamuta i mastodonata.

− Deve u zamjenu za sve istrijebljene vrste iz porodice deva. Još više vrsta konja, kako bi se hvalisali njihovom raznovrsnošću. Mislim čak i zebre. Umjesto izumrle vrste ljenjivaca koji su obitavali na du, oni dopremaju nosoroge, biljojede podjednake mase i načina prehrane.

− Pretpostavljam kako su na vrhu takve piramide lavovi.

− Da. S druge strane oceana ima još takvih parkova. U Britaniji su pola Škotske prepustili domaćim hrastovim šumama.

Bisesa je pogledala u smjeru ponositih deva. − Pretpostavljam da ovo ima terapeutski učinak. Ali to spada u kasnije aktivnosti. U zacjeljivanje. Ja sam se probudila kako bih vidjela kako smo preživjeli u kasnijem svijetu, nakon svega što se dogodilo.

− Da, rekla je Myra smrknuto. − I nije svaka akcija poduzeta nakon Sunčeve oluje bila tako pozitivna kao stvaranje pleistocenskog parka...

– Mama, ljudi su saznali za Oluju sa Sunca. Saznali su istinu. U prvo vrijeme, to je bilo proglašeno tajnom. Čak se ni riječ Prvorođeni nikada nije javno izgovarala. U to vrijeme nije bilo nikakve naznake koja bi govorila da je Oluja bila namjerno izazvana.

Prouzročena usmjeravanjem jednog golemog planeta prema Suncu.

− Ali istina je procurila. Zviždači su se oglasili. Prava buka je nastala kad je generacija koja se borila protiv Sunčeve oluje išla u mirovinu i nisu više imali što izgubiti pa su počeli govoriti ono što su znali.

– Čudim se da se to tako dugo i održalo u tajnosti.

− Mislim da još i sada mnogo ljudi ne vjeruje u to. Ali ljudi su prestrašeni. A u vladi, u industriji i u drugim utjecajnim strukturama postoje oni koji kojima taj strah ide na ruku. Militarizirali su čitavu Zemlju, zapravo cijeli Sunčev sustav. Oni to zovu "Rat s nebom."

Bisesa je prijezirno frknula. − Pa to je smiješno. Kako se može upustiti u rat zbog jedne apstrakcije?

− Slutim kako je upravo u tome poanta. To može značiti što god želiš da to znači. A oni koji nadziru nebo imaju silnu moć. Pa što misliš zbog čega Talesa još uvijek drže na Mjesecu?!

− Ah, zato što nitko ne može otići tamo po njega. Jesi li se i ti zato povukla?

– Bezbroj toga se troši uludo. A što je još gore, ne poduzimaju se nikakva ozbiljna istraživanja u vezi onog što znamo pod nazivom tehnologija prvorođenih. Oči, na primjer. Te manipulacije s prostorvremenom, to stvaranje džepnih univerzuma... sve to. Stvari koje bi zapravo mogle biti od koristi ako bi se prijetnja ponovila.

– Znači, ti si se zbog toga povukla.

− Da. Znaš, mama, bilo je to sasvim zgodno. Kao, ja moram otići na Mjesec! Ali ja nisam mogla progutati te laži. Na ovom planetu i izvan njega postoje mnogi koji misle isto što i ja.

− Izvan planeta?

− Mama, nakon Sunčeve oluje cijela je jedna generacija rođena izvan ovog planeta. Oni sebe nazivaju Svemirci. Nakratko je pogledala majku, a onda skrenula pogledom. − Jedan od tih Svemiraca me je zvao i tražio da te dovedem.

− Zašto?

− Nešto se sprema.

Od tih se riječi Bisesa jednostavno naježila.

Osjetila je naglu promjenu svjetiosti. Podigavši pogled ugledala je kako nebom prelijeće sjajan satelit. − Myra, što je ono? Među svim tim svemirskim zrcalima izgleda mi nekako staromodno.

− To je Apollo 9. Ili njegova replika. − Taj je brod letio prije stotinu godina. − Vlada reprizira sve te klasične letove. Podsjećanje na ona izgubljena vremena prije Oluje.

− Prisjećanja i spomendani. Grčevito držanje za prošlost. Stvarno je izgledalo kao da je cijeli svijet još uvijek u šoku. − U redu, što želiš od mena?

− Ako si spremna, počni se pakirati. Odlazimo.

− Kamo idemo?

Myra se pomalo usiljeno osmjehnula. − Odlazimo sa Zemlje.

7. TOOKEJEVO ODLIČJE

Kolona vozila se dovezla u predgrađe zvano Chiswick.

Bella je, zajedno s dva tjelohranitelja iz Vijeća, izašla iz svojeg automobila. Bili su to jedan muškarac i jedna žena čija su odijela nabrekla zbog osobnog naoružanja koje su skrivala i koji su, kao i svi njihovi kolege, bili tihi i anonimni. Žena je u crnoj kožnatoj vreći nosila maleni omot.

Vrata automobila su se zatvorila.

Skupljajući hrabrost, Bella se okrenula prema domu Duflotovih. Zgrada je bila bezličan blok bijelog betona zaobljenih uglova, utonula u tlo kao da je preteška za ovo londonsko blato. Krov je izgledao kao vrt pun vjetroturbina, panela solarnih ćelija i antenama, a prozori su bili maleni i duboko uvučeni. Sa svojim suterenskim prostorijama i neovisnim izvorima energije, kuća se doimala poput bunkera. To je bila domaća arhitektura prestrašene sredine dvadesetprvog stoljeća.

Bella je morala sići niz stube kako bi došla do ulaznih vrata. Tamo ju je dočekala mršava žena odjevena u crno odijelo.

− Gospođa Duflot?

− Doktorice Fingal. Hvala vam što ste došli. Zovite me Phillippa... pružila joj je ruku dugih prstiju.

Zaklonjena svojim ljudima iz osiguranja, Bella je prošla kroz zgradu do dnevnog boravka.

Phillippa Duflot je vjerojatno zašla u šezdesete godine, malo starija od Belle. Njezina posijedjela kosa bila je kratko ošišana. Ne može se reći da joj lice nije bilo lijepo, no bilo je nekako usko, s napućenim usnama. Izgledala je kao žena koja je u stanju zadržati čeličnu samokontrolu, no bila je žena koja je izgubila sina i znakovi te tragedije bili su vidljivi oko njezinih očiju, pomislila je Bella i osjetila neku napetost u vratu.

Bellu su u dnevnoj sobi čekale generacije Phillippine obitelji. Kad je ušla, oni su ustali i postrojili se ispred zaslona na kojem je bila slika lijepog škotskog jezera. Bella je pomno i nervozno upamtila sva njihova imena. Phillippina dva preživjela sina, Paul i Julian, bili su čvrsti, trapavi momci od trideset i nešto godina. Uz njih su stajale njihove supruge. Ona lijepa mršavica, stara dvadeset i šest godina, bila je Cassie, udovica nestalog sina Jamesa. I njihovo dvoje djece, dječak i djevojčica stari šest i pet godina, Toby i Candida. Svi su bili odjeveni za sprovod, u crno i bijelo, čak i djeca. I svi su na obrazima imali identifikacijsku tetovažu. Djevojčica je imala utetoviran lijep ružičasti cvijet.

Stojeći pred tom grupom, izložena dječjim zurećim pogledima, Bella odjednom nije imala pojma što bi trebala reći.

U pomoć joj je pritekla Phillippa. − Jako je lijepo od vas što ste došli. Naglasak joj je bio autentičan naglasak britanske gornje klase, koji je vraćao u drugo doba, pun sabranosti i zapovjednog tona. Zatim se obratila svojoj unučadi. − Doktorica Fingal je na čelu Svemirskog vijeća. Ona je jako važna osoba. A doletjela je iz Amerike samo zato da nas posjeti.

− Da, to je točno, rekla je Bella i dodala − a i kako bih vam predala ovo. Pogledala je prema svojoj tjelesnoj straži i žena joj je pružila onu kožnatu vrećicu. Bella ju je oprezno otvorila i spustila na nizak stolić. Ukazao se disk izrađen od nekog finog i blještavog materijala, položen na podlogu od crnog pliša.

Djeca su gledala širom otvorenih očiju. Dječak je upitao: − Je li to odlikovanje?

A Candida je upitala: − Je li to za tatu?

− Da, to je za vašeg oca. Pokazala je prema odličju, no nije ga dirnula. Odlikovanje je izgledalo kao paukova mreža obrubljena sićušnim elektronskim komponentama. − Znate li od čega je ovo izrađeno?

− Od onoga od čega je svemirski štit, brzo je odgovorio Toby.

− Da, baš od toga. To se zove Tookejevo odličje. Ako živite i radite u svemiru onda ne postoji nikakvo više odlikovanje od ovog. Poznavala sam Buda Tookeja. Radila sam zajedno s njim, gore na štitu. Znam koliko bi se on divio vašem tati. Ovo nije samo odlikovanje. Želite li vidjeti što ono još može učiniti?

Dječak je bio skeptičan, − Što?

− Dodirni ovaj izbočeni dio.

Dječak je poslušao.

Iznad stolića je zatreperio hologram, zakrivši medalju i njezino ležište. Vidio se prizor sa sprovoda. Bila je to scena kada se vidjelo kako šesteropreg vitkih crnih konja vuče kola na kojima je lijes prekriven zastavom. Uz kola su išli vojnici u tamnoplavim odorama. Zvuk je bio tih, ali vrlo jasan i Bella je mogla čuti škripu konjske opreme i tih topot njihovih kopita.

Djeca su se tiho i poput kakvih divova nadvili nad taj prizor. Cassie je tiho jecala, a njezin brat ju je tješio. Phillippa Duflot je sve to sabrano promatrala.

Snimka je preskočila jedan dio. Čula se salva iz pušaka, a nadlijetali su ih maleni blještavi avioni od kojih se jedan odvojio od formacije.

− To je tatin sprovod, rekao je Toby.

− Da. Bella se nagnula naprijed kako bi bila licem u lice s djecom. − Sahranili su ga u Arlingtonu. To je u Virginiji... u Americi... gdje američke zračne snage imaju svoje groblje.

− Tata je vježbao u Americi.

− Točno. Ja sam bila tamo na sprovodu, a bila je i tvoja mama. Ovaj hologram je nastao sam od sebe, na dijelu elementa štita...

− Zašto se onaj jedan avion onako odvojio od grupe?

− To se zove "Grupa je izgubila čovjeka" Ti znaš te avione, Toby. To su bili T38. Njima su se služili prvi astronauti u svojim vježbama. Zamisli samo, oni su stari preko stotinu godina.

− Meni se sviđaju oni mali konji, rekla je Candida. Njihov ujak je spustio ruke na njihova ramena, − Idite sada.

S nekim osjećajem olakšanja, Bella se uspravila.

Stigla su pića: šeri, viski, kava i čaj, a poslužila ih je jedna samozatajna mlada tetka. Bella je stajala pokraj Phillippe i uzela kavu.

− Bilo je jako ljubazno od vas što ste s njima onako razgovarali, rekla joj je Phillippa.

− Mislim da mi je to bila dužnost, odgovorila je Bella, osjetivši kako joj je neugodno.

− Da, ali postoje načini na koje se to može učiniti dobro ili loše. Vama su ovakve situacije novost, zar ne?

Bella se osmjehnula. − Ovo radim svega šest mjeseci. Zar se to vidi?

− Ne, uopće se ne vidi.

− Smrti u svemiru su rijetkost.

− Da, srećom složila se Phillippa. − Ali upravo zato je to i bilo tako teško prihvatiti. Nadala sam se kako će ova nova generacija biti zaštićena od... mislim od onoga što smo mi prošli. Čitala sam o vama. Vi ste bili baš na samom štitu.

Bella se osmjehnula. − Bila sam samo jedan od tehničara za veze.

− Nemojte sebe omalovažavati. Na kraju ste na bojnom polju unaprijeđeni u zapovjednika zadatka, zar ne?

− Samo zato što na kraju nije ostao nitko drugi tko bi to mogao obaviti.

− Pa čak ako je i tako, vi ste obavili svoj posao i zaslužili ste priznanje.

Bella baš i nije bila sigurna u to. Njezina kasnija karijera rukovoditelja različitih telekomunikacijskih korporacija i nadzornih tijela je bez sumnje dala zdrav poticaj njezinoj glasovitosti. Ali ona je uvijek nastojala nositi svoj dio tereta, sve do umirovljenja u svojoj pedeset i petoj godini i to, kako se pokazalo, do vrlo kratkog umirovljenja, sve dok joj sad nije bila ponuđena ova nova uloga, položaj kojeg nije mogla odbiti.

− Što se mene tiče, rekla je Phillippa − ja sam tijekom priprema za Oluju bila u Londonu i radila u gradonačelnikovom uredu, na planiranju svih hitnih intervencija i na sličnim stvarima. Ali neposredno prije izbijanja Oluje, moji su me roditelji odveli izvan grada, u sklonište L2.

Štit iznad Zemlje bio je spreman u zenitu, točki stalnog podneva, u L1, prvoj Lagrangeovoj točki gravitacijske stabilnosti izravno između Zemlje i Sunca. Zemljina druga Lagrangeova točka bila je na istoj liniji ZemljaSunce, ali s one udaljene točke planeta, točke gdje je ponoć. I tako, dok su radnici u L1 radili na tome da svijet zaštite od Oluje, u točki L2 su se izbjeglice s planeta krile u Zemljinoj sjeni, a među njima je bilo mnoštvo milijunaša, milijardera, diktatora i ostalih bogatuna i moćnih tipova, uključujući i, kako se govorkalo, polovica britanske kraljevske obitelji. Ta priča o L2 je kasnije prerasla u skandal.

− To nije bilo neko mjesto gdje bi čovjek poželio biti, mrmljala je Phillippa. − Pokušavala sam raditi. Mi smo navodno bili nekakva stanica za promatranje. Ja sam održavala komunikacijske veze sa stanicama na Zemlji. Ali neki od onih bogataša su priređivali zabave.

− Meni to zvuči kao da niste imali izbora, rekla je Bella. − Nemojte se zbog toga kriviti.

− Lijepo je od vas što to kažete. Ipak, mora se dalje.

Prišla im je Cassie, udovica Jamesa Duflota. − Hvala vam što ste došli rekla je nespretno. Izgledala je umorno.

− Ne morate...

− Bili ste dobri prema djeci. Darovali ste im dan kojeg će pamtiti. Osmjehnula se. − Vidjeli su vašu sliku na vijestima. Ipak, mislim da ću spremiti taj hologram. − Možda će tako biti najbolje, složila se Bella oklijevajući. − Ne mogu vam reći mnogo o onome na čemu je James radio, ali želim da znate kako je vaš suprug žrtvovao život u dobru svrhu.

Cassie je kimnula. − Znate, na izvjestan sam način bila spremna na ovo. Ljudi me pitaju kako je to kad ti muž leti svemirom. Kažem im da bi trebali pokušati ostati na Zemlji.

Bella se prisilila na osmijeh.

− Iskreno govoreći, prošli smo kroz teško razdoblje. Mi smo vezani uz Zemlju, doktorice Fingal. James je otišao u svemira samo da bi tamo radio, a ne i živio. Ovo je dom. London. A ja sam svakoga dana odlazila u grad na posao, u Thule. Bella je to znala, jer se ranije raspitala, Thule Inc. Bila je velika međunarodna kompanija za ekoobnovu. − Čak smo i spominjali da bismo se mogli na izvjesno vrijeme razdvojiti. Cassie se nasmijala, a u tom smijehu se osjetila natruha gorčine. − Eto, nikada neću saznati kako bi ta naša priča završila, zar ne?

− Žao mi je...

− Znate li što mi nedostaje? Pošta koju sam od njega primala. Njegova javljanja preko zaslona. Nisam vidjela njega, znate, ali sam dobivala tu poštu. I zato mi na izvjestan način ne nedostaje on, ali nedostaje mi njegova pošta. Oštro je pogledala Bellu. − Je li razlog zbog kojeg je umro zaista bio dobar?

Bella nije imala snage ponavljati sve one otrcane fraze za koje je znala da se od nje očekuju. Ja sam nova u ovom poslu. Ali moj je posao uvjeriti se u to da je sve bilo toga vrijedno.

To nije bilo dovoljno. I ništa neće biti dovoljno. Laknulo joj je kad se mogla poslužiti izlikom da ima dogovoren još jedan sastanak i kad se izvukla iz te kuće.

8. EUROIGLA

Zbog sastanka s Bobom Paxtonom, Bellu su odvezli do tornja Livingstone, takozvane Euroigle kako ga još uvijek svi Londončani zovu. Kao glavni stožer mjesne uprave Euroazijske unije, a ponekad i sjedište ministra vanjskih poslova, to je bio toranj s prostranim uredima, širokim prozorima s pojačanim staklima, odakle se pružao prekrasan pogled na London. Tijekom Sunčeve oluje Igla je bila zaštićena kupolom i sada se na samom krovu igle, koji graniči s ostacima kupole, nalazi malen muzej koji svjedoči o tim pogibeljnim danima.

Paxton ju je čekao u sobi za sjednice, smještenoj na četrdeset i prvom katu. Koračajući prostorijom, ispijao je kavu velikim gutljajima. Pozdravio je Bellu onim krutim vojničkim naklonom. − Predsjedniče Fingal.

− Hvala vam što ste došli čak u London kako bismo se susreli...

Odmahnu je rukom. − Imao sam ovdje i drugog posla. Moramo razgovarati.

Sjela je. Još uvijek potresena sastankom s obitelji Duflot, osjetila je kako će se ovo pretvoriti u vrlo dugačak dan.

Paxton nije sjeo. Činio se previše nervoznim da bi mogao sjediti. Natočio je Belli kavu iz velikog vrča koje je bio u kutu sobe. Natočio je i ljudima iz Bellinog osiguranja, koji su zatim sjeli za udaljeni dio stola.

− Recite mi, admirale, što vas muči.

− Reći ću vam to vrlo jednostavno. Pristigle snimke to potvrđuju. Imamo bauka.

− Kakvog bauka?

− Anomaliju. Kroz Sunčev sustav leti nešto što ovamo ne spada...

Paxton je bio visok, žilav. Ima lice astronauta, pomislila je, blijedo i puno ožiljaka od tumora izazvanih zračenjem. Tetovaža na obrazu je prikazivala ponosan mornarički amblem, a kosa mu je bila podšišana kratko, na način kako je to činila i posada. Pretpostavljala je da je zašao u svoje sedamdesete. Bilo mu je oko četrdeset kad je zapovijedao Aurorom 1, prvom letu prema Marsu u kojem je bila ljudska posada i bio je prvi čovjek koji je nogom stupio na taj planet, a zatim je svoju bespomoćnu posadu vodio kroz još veću kušnju Oluje. Bilo je očito da je stekao iskustvo. Sada je bio kontraadmiral novih zračnih snaga i u paranoičnim godinama nakon Oluje postao je moćan i trudio se suprotstaviti ugrozi koja ga je nekada bila otjerala na Mars.

Promatrajući ga kako, potaknut kofeinom, ozbiljnog lica korača po sobi, Bella je osjetila apsurdan poriv da ga zamoli za autogram. Potom je osjetila impuls da mu zapovjedi neka ode u penziju. Potisnula je ta razmišljanja.

Onim vrlo kultiviranim naglaskom koji odlikuje Srednji Zapad, vrlo opširno joj je izložio ono o čemu joj je Edna već rekla osnovne naznake. – Mi čak imamo i tri snimke te stvari.

Prva je bila neočekivana.

Vojager 1, lansiran 1977. godine, obavljao je prvo istraživanje vanjskih planeta Sunčevog sustava i brzo napustio cijeli sustav. Do petog desetijeća novog stoljeća, Vojager je prešao više od stotinu i pedeset puta veću udaljenost nego što je ona između Zemlje i Sunca.

A tada je njegov detektor kozmičkih zraka, dizajniran tako da traga i za supernovama, naišao na čestice energije.

Tamo negdje u mraku, nešto je bilo rođeno.

− U to vrijeme nitko se zbog toga nije previše uzbudio. Jer se to pokazalo 20. travnja 2042. Paxton se osmjehnuo. − Baš na dan Oluje sa Sunca. Moglo bi se reći kako smo tada bili zauzeti drugim stvarima.

Kasnija promatranja Vojagera su pokazala kako je ta anomalija, privučena Sunčevom gravitacijom, započela svoj dugi pad u samo središte Sunčevog sustava. Prvi značajan objekt s kojim bi se na tom putu prema Suncu mogla susresti bio bi Saturn i sustav njegovih mjeseci, i to jednoga dana 2064. godine. U skladu s tim, bili su izrađeni planovi.

− A to je bio drugi susret, rekao je Paxton. − Imamo izvješće Promatrača dubokog svemira X76102016, a onda i zabilježeno uništenje te sonde. A kao treće, zadnje snimke jedne skupine sondi, pristigle su nam s J-linije, sa staze Jupitera. Donio je na stol tri karte, tri mekana ekrana od tekućeg kristala. − Tri točke na ovoj karti, vidite... tri točke na vjerojatnoj putanji. Tri puta je opaženo nešto što mora biti nekakav objekt koji luta područjem u koje ne pripada. Zagledao se u nju svojim oštrim pogledom svojih plavih očiju, ne trepnuvši, kao da je izaziva da ona izvede zaključak.

− I sigurni ste da to nije nekakav komet, nešto prirodno?

− Kometi ne emitiraju snopove kozmičkog zračenja, rekao je. − I zar mislite kako je puka koincidencija da se taj objekt pojavio niotkuda, baš na dan Oluje sa Sunca?

− A ta staza... ako se njome nastavi kretati... kamo ide, admirale?

− Što se toga tiče, tu možemo biti prilično precizni. Napustio je Saturn, ali neće naići na neku drugu masu koja bi bila dovoljno jaka da ga odbaci. Pod pretpostavkom da je jednostavno samo po utjecajem gravitacije Sunca...

− Zagrizla je mamac. Giba se prema Zemlji, zar ne?

Lice mu je bilo kao isklesano iz granita. − Ako nastavi ovom putanjom, stići će ovamo u prosincu sljedeće godine. Možda su to saonice Djeda Božićnjaka.

Namrštila se. − Dvadeset i jedan mjesec. To baš i nije mnogo vremena.

− Nije.

− Da se podigla uzbuna onda kad je to prošlo pokraj Saturna i kad je, kako kažete, zapravo razorilo sondu, imali bismo godine upozorenja.

Slegnuo je ramenima. − Negdje morate povući crtu ugroženosti. Uvijek sam govorio kako nismo dovoljno sumnjičavi. To sam u mnogim prigodama govorio vašem prethodniku. Izgleda da sam bio u pravu, zar ne? Ako ovo preživimo, moći ćemo ponovo preispitati protokol postupanja u izuzetnim situacijama.

− Ako ovo preživimo. Naježila se od tih njegovih riječi. − Mislite li, admirale, da je to neki artefakt?

− Ne bih to znao.

− Ali vjerujete da predstavlja prijetnju?

− Navodi na takav zaključak. Zar ne biste i vi to rekli?

To bi teško mogla zanijekati. Pitanje je samo što se učiniti.

Svjetsko vijeće za svemir samo je neznatno podsjećalo na nekadašnje Ujedinjene narode, a nakon Oluje sa Sunca usmjerilo je sve svoje napore na oporavak Zemlje. Osnovna svrha Vijeća bila je koordiniranje spremnosti svijeta za neku novu možebitnu ugrozu od strane neznanih neprijatelja koji su se krili iza Oluje, neprijatelja čije postojanje zapravo još nije bilo službeno potvrđeno. U tom djelovanju, osnovni oslonac Vijeća bile su mornaričke snage koje su i formalno bile odgovorne Vijeću. No samo Vijeće je osnovala i nadzirala prilično napeta alijansa velikih sila, posebno SAD, Euroazija i Kina, koje su se nadale kako će uz pomoć svemira dobiti i vratiti nešto političkog terena kod četvrte članice alijanse, Afrike.

A na samom vrhu takve klimave strukture ovlasti bila je Bella, kompromisni kandidat na kompromisnom položaju.

Pomislila je kako bi ove tri sile koje su odlazile u svemir mogle iskoristiti ovakvu ugrozu kako bi nakratko stekle nekakvu prednost pred Afrikom, koja je postala istaknutim čimbenikom, jer je tijekom Sunčeve oluje bila ostala relativno pošteđena. Tektonske ploče koje su odozdo podupirale Vijeće mogle bi se početi pomicati, pomislila je s natruhom bojazni, i to baš u trenutku kada bi trebale djelovati.

− Razmišljate o politici, progunđao je Paxton.

− Da, priznala je, kao da je ta anomalija, ma što to zapravo bilo, samo još jedna nova tema agende svjetskih poslova. Ali ako je to još neka prijetnja kakva je bila Oluja sa Sunca, onda bi ona samo jednim jedinim potezom mogla sve drugo učiniti nevažnim.

Odjednom se osjetila umornom. Starom i istrošenom. Osjetila je kako je ljuti što će se ta kriza spustiti na njezin tanjur, prebrzo u odnosu na kratko vrijeme otkad se prihvatila predsjedanja Vijećem.

Osim toga, gledajući Paxtonov napet izraz lica, pitala se kolike će ovlasti ona imati u cijelom tom slučaju.

− U redu, admirale, imate moju punu pozornost. Što predlažete?

Ustuknuo je. − Prikupit ću još informacija i savjetovati se o mogućnostima. Mislim kako će to biti najbolje obaviti tamo u Washingtonu. Čim prije, to bolje.

− U redu. Ali morat ćemo razmotriti i šire implikacije. Na primjer, treba li reći ljudima ili ne. Kako se pripremiti za nadolazeću anomaliju, ma što to bilo.

− Prije nego se upustimo u to, trebat će nam još podataka.

− A što ćemo reći našima nadređenima?

− Što se tiče politike, rekao je Paxton − bitno je pobrinuti se da nam neki silnici ne oslabe naše mandate i naše sposobnosti. I, predsjednice, ako se slažete, ja ću u brifing unijeti materijal kojeg je Komitet sakupio.

Osjetila je kako joj se dlake na potiljku upozoravajući ježe; nakon godina provedenih u gornjim razinama krupnih organizacija, znala je prepoznati znakove koji pokazuju da je negdje postavljena zamka. − Mislite li na Komitet patriota?

Osmjehnuo se poput morskog psa. − Trebali biste nas ponekad i posjetiti, Madam Predsjednice. Mi smo stasali na temeljima starog Mornaričkog ureda za specijalne projekte u DC; mnogi od nas su, na ovaj ili onaj način, stari letači. Naša zadaća je, kako smo si to sami odredili, nadziranje odgovora koje pružaju i naše vlade i agencije iznad njih, na stranu intervenciju koja je dovela do Oluje i na sve što se od tada događa. A vaš prethodnik nije želio znati ništa o tome. Mislim kako je vjerovao da bi i površno uplitanje u takvu nepredvidivu tričariju štetilo njegovoj uspješnoj karijeri. Ali sada zaista negdje tamo vani imamo nešto, Madam Predsjednice, stvarnu anomaliju. Ako nas imate namjeru ikada saslušati, onda je sada pravo vrijeme za to.

I opet je bilo teško to negirati. − Imam osjećaj, Bobe, da me uvlačite u prepirku. U redu, oslonite se na moj veto.

− Hvala vam. Ima tu jedna posebna stvar.

− Slušam vas.

− Komitet ima primjedbu na to što autoriteti gotovo namjerno nikada nisu slijedili i istražili one naznake koje su dobili od tih stranaca. Jedna stvar je razvijanje vlastitog naoružanja i formiranje štita, ali ignoriranje neprijateljevih sposobnosti je veleizdaja. Ipak, mi znamo nekoga tko bi nam mogao omogućiti pristup cijeloj toj mučnoj temi.

− Tko?

− Žena čije ime je Bisesa Dutt. Iz bivše Britanske armije. To je duga priča. Ona je razlog zbog kojeg sam danas došao u London... ona ovdje ima svoje sjedište. Ali nema je, ni nje, ni njezine kćeri. Kad sam došao ovamo, rekli su mi kako je možda u Hibernaculumu u Sjedinjenim Državama, pod lažnim imenom. Naravno da se do sada već mogla odseliti odavde. Pogledao je Bellu. − S vašim dopuštenjem, dao bih se u potragu za njom.

Duboko je udahnula. − Imam li ja ovlasti za takve stvari?

− Ako to želite... Ostavio je da misao visi u zraku.

− U redu, pronađite je. I pošaljite mi vaš dosje o njoj. Ali pridržavajte se zakona, admirale. I budite ljubazni.

Osmjehnuo se. − Sve to spada u službu.

Odjednom je uočila kako je Paxton sretan. Čekao je ovaj trenutak, čekao ga je cijelog svog monotonog života, još od onih svojih herojskih dana na Marsu tijekom Oluje. Čekao je da se nebo ponovo sruši.

Suspregnula je jezu koju je osjetila. Što se pak nje ticalo, ona se samo nadala da će nekako moći zaobići stvaranje novih Jamesa Duflota.

9. FLORIDA

Myra je izvela Bisesu iz Hibernaculuma i odvela je na Floridu.

Letjele su nekim zrakoplovom nezgrapno širokog trupa i tupastih krila. Kretao se pomoću nekakvog pogona koji je usisavao zrak. Bisesa se još uvijek osjećala krhkom i nejakom, no u vojsci je bila navikla na letove helikopterima i sada je s priličnom radoznalošću promatrala ovu novu vrstu zrakoplova koji je, spavačima poput nje, predstavljao novost. Ovakvo putovanje s kraja na kraj kontinenta, od Arizone do Floride, nije bilo ništa neobično. Ovakva čvrsta letjelica je došla na svoje upravo na ovakvim dugim letovima kad je imala prigodu posve iskočiti iz atmosfere, poput kakvog metalnog lososa.

Ali mjere sigurnosti bile su izuzetno pooštrene. Čak su se morali podvrgnuti pretraživanju i skeniranje u avionu, tijekom leta. Takva paranoja je nasljeđe ne samo iz vremena Oluje, nego još od incidenata kada su zrakoplovi i svemirske letjelice bili korišteni kao projektili, kao što je razaranje Rima, koje se zbilo nekoliko godina prije Oluje sa Sunca.

Još od samog početka, sigurnosne mjere su bile problem. Bisesa je došla iz Hibernaculuma i nije imala onakvu tetovažu kao najnovije sredstvo identifikacije. U prostorijama Hibernaculuma napravljen je ured FBI-ja kako bi se pobrinuo za pacijente poput nje, izbjeglice iz nešto malo nevinijeg vremena... i kako bi provjerili da niti jedan bjegunac od pravde nije pokušao proletjeti kroz vrijeme. No Myra je bila došla u Bisesinu sobu s nekim predmetom koji je bio nalik kutiji, a koji joj je na lice utisnuo tetovažu te joj je uz to dala i injekciju koju je opisala kao "terapiju gena" Tada su se iskrale iz Hibernaculuma kroz vrata za dostavu robe, ni ne približivši se FBI uredu.

Od tada su bez problema prolazile kroz sve kontrolne točke gdje se provjeravao identitet.

Bisesa je zbog svega toga bila malo uznemirena. Ma tko bio taj uz čiju pomoć je Myra sve to mogla obaviti, sigurno je imao pristup značajnim sredstvima. No samo po sebi se podrazumijevalo da ona ima povjerenje u Myru, premda je to sada bila neka nepoznata, nova Myra, koja se naglo postarala i postala ogorčena, neka nova osoba s kojom je sada na provizoran način gradila novi odnos. Tu zapravo i nije imala nekog izbora.

Bile su sletjele u Orlandu i provele noć u jeftinom turističkom hotelu u centru grada.

Bisesa se pomalo iznenadila vidjevši kako ljudi još uvijek lete svijetom do odredišta kao što je ovo. Myra joj je rekla kako to čine uglavnom iz nostalgije. Najnoviji sustavi virtualne stvarnosti izravno su bili spojeni sa središnjim živčanim sustavom i bili su čak u stanju simulirati osjećaj gibanja i ubrzanja. Ako ste to poželjeli, mogli ste se vozikati se s vlakićem smrti oko Jupiterovih mjeseci. Koji se tematski park mogao takmičiti s tim? Kad su posljednje generacije prije Sunčeve oluje odustale od pokušaja realizacije svojih snova i polako izumrle, činilo se vjerojatnim da će se većina ljudi rijetko ohrabriti napustiti sigurnost svojih domova koji su bili nalik bunkerima.

U hotelu su naručile hranu u sobu, popile vino iz mini bara i loše spavale.

Idućeg jutra ih je ispred hotela čekao automobil bez šofera. Vozilo je bilo nekakvog čudnog zdepastog dizajna kojeg Bisesa nije prepoznala. Tako su se zaštićene vozile, a Bisesi se činilo da se kreću silnom brzinom i tek za dlaku se mimoilazili s drugim sudionicima u prometu. Nije joj bilo žao kad je vidjela kako prozori dobivaju srebrnu boju i kad je ostala sjediti s Myrom u tišini s tek tihim brojanjem koje im je govorilo da su velikom brzinom krenule izvan grada.

Kad su se zaustavile, vrata su kliznula unatrag dopustivši sjajnoj svjetlosti da preplavi unutrašnjost automobila, a Bisesa je čula krike galebova i namirisala onaj nepogrešiv oštar miris soli.

– Dođi, pozvala ju je Myra izlazeći iz vozila i pomažući majci da je, pomalo ukočeno, slijedi.

Bio ožujak, no Bisesa je ipak osjetila toplinu sunca. Nalazile su se na komadu asfaltirane površine; nije to bila cesta, niti parkiralište, nekako je bilo više nalik na pistu koja se pružala u daljinu gdje su se vidjele neke četvrtaste kuće. Na obzoru je vidjela nadvožnjake, neki od njih narančasti i hrđavi, tako daleki da su se jedva vidjeli. Prema sjeveru, a to je, sudeći prema vjetru koji je dolazio s mora, moralo biti na tu stranu, vidjela je kako nešto treperi, kao nekakva crta usječena u nebo, crta koja je tek malo odstupala od vertikale. Bilo je teško razaznati što bi to moglo biti, možda neki od onih plinovitih tragova kakvi ostaju iza zrakoplova.

Nije moglo biti nikakve sumnje o tome gdje se nalaze. – Cape Canaveral, zar ne?

Myra se osmjehnula. – A gdje drugdje? Sjećaš li se kako si me, kad mi je bilo šest godina, dovela ovamo na turističko putovanje?

– Očekivala sam da se otad nešto promijenilo. Ovo se, Myra, pretvorilo u pravo putovanje.

– Onda vam želim dobrodošlicu pri povratku u Canaveral. Prilazio im je mlad čovjek i za sobom vukao otmjen kovčeg. Imao je onu identifikacijsku tetovažu i preznojavao se u podstavljenoj narančastoj trenirci oblijepljenoj mnoštvom logotipa NASA-e.

– Što ste vi, turistički vodič?

– Bok, Aleksej, rekla je Myra. – Ne ljuti se, molim te, na moju mamu. Nakon devetnaest godina je ustala iz kreveta, i to na krivu nogu.

Ispružio je ruku. – Aleksej Carel. Drago mi je što sam vas upoznao, gospođo Dutt. Mislim da ću danas i biti vaš vodič... neka vrsta vodiča.

Star dvadeset i pet ili dvadeset i šest godina i sasvim zgodan momak, pomislila je Bisesa gledajući to otvoreno lice ispod gotovo posve ošišane kose, tako da su se sitne crne vlasi tek probijale kroz vlasište i izgledale kao poslijepodnevna sjena. Ipak je djelovao kao da mu je na neki čudan način neugodno, kao da nije navikao boraviti na otvorenom. Bisesa se osjećala kao neki ambasador iz prošlosti i nastojala je ostaviti dobar dojam na ovog pripadnika eksplozije nataliteta koja je uslijedila nakon Oluje. Prihvatila je njegovu toplu ruku. – Zovi me Bisesa.

– Nemamo mnogo vremena, rekao je. Zapucketao je prstima i onaj njegov kovčeg se otvorio. U njemu su se nalazile još dvije narančaste odore, uredno složene, kao i nešto dodatne opreme: pokrivači, boce s vodom, dehidrirana hrana, nešto što je nalikovalo na elemente od kojih se može sastaviti kemijski nužnik, pribor za pročišćavanje vode i maske s kisikom.

Bisesa je sve te predmete promatrala s nekom strepnjom. – Ovo izgleda kao oprema koju smo ponijeli kad smo odlazili na teren u Afganistan. Odlazimo, zar ne?

– Dakako. Aleksej je iz kovčega izvukao one trenirke. – Molim vas, obucite to. Ovaj dio terena nije pod jakom prismotrom, ali što prije se kamufliramo, to bolje.

– Zar ovdje?

– Ma daj, mama. Myra je već otkopčala svoju bluzu.

Bilo je lako odjenuti trenirku koja se nekako savršeno prilagođavala tijelu i Bisesa se pitala nije li i to neka doskočica tehnike. Aleksej joj je pružio čizme koje su joj bile namijenjene, te rukavice i neku vrstu pletene kape koja je pokrivala i lice i imala samo prorez za oči.

Kad se napokon zakopčala, bilo joj je vruće pod toplim floridskim suncem. No bilo je očito da su se uputili nekamo gdje je mnogo hladnije.

Myra je smotala svoju odjeću u malenu naprtnjaču koju je izvadila iz automobila, a u kojoj se već nalazilo rezervno donje rublje i toaletni pribor. Sve je to ubacila u onaj kovčeg koji se sklopio. Tada je rukom potapšala automobil. Sada posve prazan, automobil je zatvorio vrata i odvezao se.

Aleksej se osmjehnuo. – Sve spremno?

– Onoliko koliko to uopće može biti, odgovorila mu je Myra.

Aleksej je ponovo zapucketao prstima. Ono asfaltirano tlo pod Bisesinim nogama se uleknulo i veliki blok tla se naglo urušio ponijevši njih troje i kovčeg duboko dolje u tminu. Čulo se kako se metalni poklopac iznad njih zatvorio.

– Sranje, rekla je Bisesa.

– Oprostite, rekao je Aleksej – ovo je zapravo namijenjeno za robu, a ne za ljude.

Upalila se fluorescentna rasvjeta i osvijetiila betonski hodnik.

10. LANSIRNI KOMPLEKS 39

Aleksej ih je poveo do automobila bez krova i koji je podsjećao na kola za golf terene.

Ušli su u vozilo. U onoj trenirki, Bisesa se osjećala nekako previše krupnom i nespretnom. Čak je i kovčeg izgledao gracioznije od nje.

Automobil se tiho kretao tunelom. Tunel je bio dug i samo grubo izbušen, a protezao se u daljinu i bio slabašno osvijetijen fluorescentnim cijevima koje su međusobno bile dosta udaljene. Mirisalo je po ustajalom zraku i vlazi, ali ovdje dolje je barem bilo malo hladnije.

– Ovo je namijenjeno transportu tereta, rekao je Aleksej – a ne putnika.

– Ali je skriveno od radoznalih očiju, rekla je Bisesa.

– Imate pravo, a i brzo ćemo biti na našem odredištu.

Naglasak mu je bio američki, pomislila je Bisesa, ali s čudnim prizvukom francuskog, koji se očitovao u razvučenim samoglasnicima i "kotrljanju" glasa r. – Kamo idemo? upitala je.

– Spavali ste tijekom ponovne izgradnje, zar ne? Idemo do LK 39.

U Bisesinoj se glavi pojavilo neko nejasno sjećanje Lansirni kompleks 39. – Je li to onaj s kojeg su lansirali seriju Apollo?

– Da. A kasnije svemirske šatlove.

– Sada se koristi za nešto drugo, reče joj se Myra. – Vidjet ćeš.

– Naravno da su tada koristili LK 39, rekao je Aleksej, – baš kao i cijeli Canaveral. Želim reći da to nije neko pogodno mjesto, pogotovo sada kad ovuda metu uragani. Postoje bolje lokacije, bliže ekvatoru, ali ne, to je moralo biti ovdje. Ironije je u tome što su za lansiranje novih Saturna, koji odnose preostale Apollo brodove na stazu, morali napraviti posve novo uzletište.

Bisesa još uvijek nije znala o čemu to oni govore. Koristili su uzletište za što? – Carel... otkud mi je poznato to ime?

– Možda ste se susrela s mojim ocem, Billom Carelom? On je surađivao s profesoricom Siobhanom McGorranom.

Prošlo je mnogo vremena otkad je Bisesa posljednji puta čula to ime. Siobhan je u vrijeme Oluje bila britanski kraljevski astronom, a skončala je odigravši značajnu ulogu u odgovoru čovječanstva na tu krizu... i na Bisesinu osobnu sudbinu.

– Moj je otac bio s njom kao diplomirani student. Surađivali su na istraživanju kvintesencija.

– Na čemu?... Nije važno.

– To je bilo prije Oluje. Sada je i tata postao profesor. Automobil je usporio. – Evo nas. Skočio je s automobila dok se ovaj još nije posve zaustavio. Žene i kovčeg su ga nešto opreznije slijedili.

Okupili su se na bloku asfaltiranog tla. Iznad njih se začuo zvuk metala i poklopac se otvorio, pa se ukazao pravokutnik plavog neba.

– Gore ne bi trebalo biti problema, rekao je Aleksej.

Ako ih slučajno bude, pustite mene da govorim. A sada se držite. Opet je zapucketao prstima.

Asfaltni blok na kojem su stajali postao je lift koji je tako silovito jurnuo gore da je Bisesa zateturala.

Izašli su na danju svjetiost. Činilo se da se Aleksej ugodnije osjećao ispod zemlje. Sada je pod otvorenim nebom ustuknuo.

Bisesa je pogledavala oko sebe, pokušavajući razaznati gdje se nalazi. Nalazili su se na raskrižju cesta koje su se pružale priobalnom ravnicom Canaverala i bile zakrčene rijekama vozila, većinom vučnih. Bila je tu čak i neka vrsta jednotračnog sustava kojim se kretao nekakav vlak s odvojenim odjeljcima, blistav i futuristički. Sav se taj promet slijevao na jedno mjesto.

A pred njom se nalazilo nešto golemo i hrđavo, neka platforma koja ju je čudno podsjećala na platformu za vađenje nafte iz mora, ali ovo se nalazilo na tlu i stajalo je na golemim "gusjenicama". Neobojen metalni dio bio je sav oblijepljen onim što je predstavljalo logo različitih tvrtki, većinom "Skylift Consortium" a taj joj je naziv bio nekako poznat. Nedaleko su stajale razne čudne konstrukcije, uspravljene cijevi na pomičnim platformama koje su poput topovskih cijevi bile okrenute prema svijedoplavom nebu.

– Ove platforme cijelom svijetu izgledaju poput onih starih gusjeničara koje su bili koristili za vuču Saturna i šatlova do uzletišta.

– Pa to i je upravo to, rekao je Aleksej. – Pokretne lansirne rampe u ponovnoj uporabi.

– A što su oni topovi? Naoružanje?

– Ne. To je dio opskrbe energijom.

– Čime?!

– Mama, stvari su se promijenile, blagim je glasom rekla Myra. – Pogledaj gore.

Postavljeno na sam vrh tog velikog gusjeničara bilo je nešto slično malom industrijskom postrojenju, čudni strojevi koji su se po nekoj koreografiji kretali uokrug. Činilo se da su to kamioni, koji na bokovima imaju krila od solarnih ćelija, a na krovovima su im bili mehanizmi nalik na koloture zbog kojih su izgledali kao kabine nekakve žičare.

Ti čudni strojevi su se posložili pred nekom trakom, sjajnim srebrom koja nije izgledala šira od Bisesine ruke, i onda se podigli s platforma. Svaki kamionkabina je redom prilazio toj traci, spustio svoj čekrk kojim se zakvačio za traku i podigao se s dna, brzo se uspinjući.

Bisesa je zakoračila unatrag i podigla glavu, nastojeći vidjeti kamo traka ide. Ova se uspinjala i Bisesa je mogla vidjeti kako se kabine po njoj penju kao pojedinačne perle po ogrlici. Traka se uspinjala i sve više se sužavajući u perspektivi izgledala je kao sjajna nit, malo otklonjena od okomice, kao ogrebotina na nebu. Bisesa je još više podigla glavu, tražeći pogledom ono nešto što je gore držalo tu traku.

Gore ništa nije držalo tu traku.

– Ne mogu to vjerovati, rekla je. – Neki svemirski lift.

Činilo se da je Alekseja zainteresirala njezina reakcija. – Mi to zovemo Jakobove Ljestve. U 2069. godini to je čudo svakodnevno, Bisesa. Dobro došla u budućnost. Hajde, vrijeme je da pronađemo naš prijevoz. Možeš li se malo penjati?

Nekako su se ispentrali po hrđavim prečkama koje su bile pričvršćene uz jednu stranu pokretne platforme. Bisesa se borila, još iscrpljena Hibernaculumom, odjevena u onu trenirku. Ono dvoje su joj pomagali, Aleksej idući ispred nje, a Myra iza.

Kad su se napokon našli na platformi, dali su Bisesi nekoliko trenutaka za predah. Ona vozila su, u skladu sa svojim redoslijedom, prilazila i udaljavala se, a motori su im tiho šumili.

Bisesa se osjetila posramljenom i pokušavala je reći nešto inteligentno. – Zašto se koriste gusjeničarima?

– Tako se najbolje baza elevatora održava mobilnom, odgovorio joj je Aleksej. – Većina njih je stacionirana tu pokraj mora... zapravo su to ponovo korištene naftne platforme i takve stvari... uključujući i Bandaru prvog.

– Bandaru?

– To je australsko dizalo iz Pertha. Sada ga zovu Bandara. Ime je dobilo po aboriđinskoj legendi o stablu svijeta.

– Zašto morate premještati svoju bazu? Za slučaj uragana?

– Pa... da, premda bih rekao da su ovih dana uragani prilično učestali. Bacio je pogled prema nebu, – Ali tamo gore postoje drugi rizici. Ostaci satelita u niskim stazama. Čak i OBZ. Objekti blizu Zemlje. Asteroidi. Takve stvari se, Bisesa, nalaze u dugačkom pojasu prema gore i duž tog puta se treba suočiti s raznim opasnostima. Hoćeš li sada moći nastaviti?

Doveo ih je do jednog od onih "kamiona". Zvao ga je pauk. Imao je krila sastavljena od solarnih ćelija, smotana uz bočne strane, a to je kompliciralo ustav kolotura na njegovom krovu. Njegova prostrana kabina bila je nakrcana nekakvim teretom, paletama i kutijama. Bisesa je vidjela da se pauk zapravo kretao, iako je to bilo sporije od ljudskog koraka, krećući se u redu s ostalima koji su čekali da im se na trup otisne registarski broj i koji su, čekajući u redu za onu nit, tvorili "rep" nalik nekoj kompliciranoj spirali.

Aleksej je hodao uz pauka. Iz džepa je izvukao neki plastični disk veličine hokejskog paka i ubacio ga u paukov trup. – Sad samo treba pričekati da prođe kroz protokol i uspostavi svoje sučelje. Naglo i vješto je skočio na krov pauka i ubacio još jedan hokejski pak u mehanizam koji se tamo nalazio. Kad je sišao, vrata transportera su kliznula unatrag i on se osmjehnuo, – Upali smo, Myra. Hoćeš li mi pomoći? Bez poteškoća je uskočio u unutrašnjost trupa i počeo bezbrižno istovarivati teret stavljajući ga ispred vrata, a Myra mu je pomagala stavljajući te stvari na stranu.

– Sad mi je sinulo, rekla je Bisesa nesigurnim glasom. – Mi ovo ne bismo smjeli raditi, zar ne? Mi ćemo se zapravo švercati u teretnoj kabini.

– Može poslužiti i za ljude, rekao joj je Aleksej povjerljivo. – Unutra je dodan komprimiran zrak koji održava normalne atmosferske uvjete. I dobro je zaštićena od zračenja, a to će nam trebati. Provest ćemo prilično dugo vremena u van Allenovim pojasevima. Uz opremu koju sam ponio, bit će nam sasvim dobro. Mislio sam, Bisesa, kako je najbolje da vas čim prije maknemo s ovog planeta.

– Zašto? Myra, jesi li ti u bijegu? Jesam li ja?

– U izvjesnom smislu, odgovorila joj je Myra.

– Idemo, rekao je Aleksej. – Već smo se približili traci.

Kad su završili s ukrcavanjem tereta, Aleksej je pozvao svoj kovčeg. Kovčeg je produžio svoje hidraulične nožice i bez poteškoća uskočio u trup pauka. Myra ga je slijedila i tada je još samo Bisesa koračala uz kabinu koja se sporo kretala.

Myra je ispružila ruku. – Mama! Uđi. To ti nije teško.

Bisesa je gledala uokolo, od one džungle paukova pa do kanaveralskog plavog neba i udaljenih lansirnih rampi. Imala je neki čudan predosjećaj da možda nikada više neće ovuda proći. Kako možda više nikada neće nogom stupiti na tlo Zemlje. Duboko je udahnula; čak i uz ove mirise ulja i elektriciteta mogla je osjetiti miris soli oceana.

Tada je odlučno učinila onih korakdva i ušla u unutrašnjost kabine. Myra joj je zagrljajem poželjela dobrodošlicu.

Unutrašnjost kabine bila je pusta, no vidjelo se kako je namijenjena barem povremenoj ljudskoj uporabi. U visini struka bio je postavljen rukohvat, a u stjenkama su bila ugrađena sjedala koje je samo trebalo spustiti. Pogled kroz prozirnu kabinu bio je zamagljen onim uz trup priljubljenim krilima napravljenim od solarnih panela.

Aleksej je bio silno zaposlen. Na unutrašnjoj stijenki kabine postavio je mekani displej, potapšao ga, a vrata su kliznula i zatvorila se. – Jesmo ga! izjavio je zadovoljno i duboko udahnuo. – Konzervirani zrak, rekao je. – Ništa mu nije ravno. Činilo se kao da mu je laknulo što je u ovako zatvorenom odjeljku.

– Jesi li ti svemirac? upitala ga je Bisesa.

– Ne baš posve. Rođen sam na Zemlji, ali većinu života sam proveo izvan ovog planeta. Mislim da sam naviknut na okoliš kojeg se može kontrolirati. Tamo vani na Zemlji je malo, pa... bučno. Posegnuo je rukom i s lica zgulio svoju tetovažu.

Bisesa je dodirnula svoj obraz i otkrila da se njezina tetovaža skida lako, kao sloj voska. Gurnula ju je u džep svojeg odijela.

Aleksej joj je savjetovao neka sjedne. Spustila je jedno sjedalo i tamo zatekla uzak plastični pojas, kojeg je zakopčala oko struka. Myra je slijedila njezin primjer, no izgledala je zabrinuto.

Oni pauci koji su bili čekali u redu ispred njih sada su nestali i sada se vidjela vrpca, potpuno ravna okomita srebrna pruga.

– Sada će se naš pauk pomoću onog sustava kolotura na krovu kabine zakvačiti za traku. Dobro? rekao je Aleksej. – Čim ga povuče, počet će se uspinjati. Osjetit ćete izvjesno ubrzanje.

– Koliko? Pitala je Bisesa.

– Negdje oko pola ge, tako nešto. A i to će trajati samo desetak sekundi. Nakon toga, kad jednom uhvatimo najveću brzinu, sve će ići posve glatko.

– A kolika je ta najveća brzina?

– Oh, dvjesto kilometara na sat. Ova traka je zapravo baždarena za dvostruko veću brzinu.

Myra je svoju ruku stavila u majčinu. – Sjećaš li se kako smo išle gledati otvorenje australovatora? To je bilo neposredno nakon Oluje. Mislim da mi je tada bilo nekih osamnaestak godina. Tamo sam ponovo vidjela Eugena. A sada takvih elevatora ima posvuda po svijetu.

– To je zaista bio jedinstven dan. A takav je i ovaj.

Polako su se primicali traci. Iznad njihovih glava čuo se nezgrapan zvuk kad se sustav za prikapčanje otvorio. Ona vrpca je zaista bila uska, nije bila šira od četiri ili pet centimetara. Činilo se nemogućim da bi takvo što moglo izdržati težinu ovakve kabine, a da se i ne spominje na stotine... tisuće?... takvih kabina. No pauk je bez oklijevanja krenuo naprijed.

Sustav kolotura se zatvorio oko trake i onda, brzinom koja se osjetila kao udarac u trbuh, pauk se vinuo u nebo.

11. TRAKA

U tom prvom trenu ostavili su farmu paukova iza sebe i već su bili gore u sjajnoj sunčevoj svjetlosti. Pogledavši gore, Bisesa je vidjela kako se, sve dokle joj pogled seže, traka pruža u vedro nebo, a na njoj sjajne perle drugih paukova koji su ispred njih krenuli na put u nepoznato.

A kad je pogledala dolje, zavirivši preko prepreke koju su činili solarni paneli, otvorio joj se veličanstven pogled na Cape. Rukom je zaštitila oči od sunca. Lansirne rampe, zgrade kockastog oblika i ravne ceste kojima su putovali naraštaji astronauta. Na pisti je stajao nekakav zrakoplov namijenjen svemirskim letovima i izgledao joj poput crnobijelog moljca. A malo dalje, pokraj zahrđale lansirne rampe stajala je jedna bijela igla. To bi morao biti Saturn V, koji će vjerojatno ponijeti repliku Apolla 11, onakvog kakav je bio u vrijeme prvog spuštanja na Mjesec prije ravnih stotinu godina. No ona se već uzdigla iznad Saturnovog šiljatog nosa, iznad mjesta do kojeg su se astronauta podizali do ulaza u letjelice za Mjesec.

Uspon je bio vrlo brz i još je uvijek trajao. Uskoro je mogla dolje vidjeti kilometre plaža. Činilo se da se Canaveral više sastoji od vode nego od kopna, tek opna čvrstog tla na oceanu koji se otvarao prema istoku. I vidjela je automobile i kamione parkirane na cestama i pokraj plaža, a na antenama su se vijorile malene američke zastavice.

– Ljudi još uvijek dolaze gledati, rekao je Aleksej, smješkajući se. – Rekli su mi kako je zbilja spektakularno kad Saturn polijeće.

Pauk se trznuo.

– Prestanak ubrzanja, rekao je Aleksej. Potapšao je ekran od tekućih kristala i pojavila se jednostavna tabela koja je pokazivala visinu, brzinu, tlak zraka i vrijeme. – Visina tri stotine metara, brzina dosegnula limit i od sada samo mirna vožnja prema gore.

Tlo se sve više udaljavalo, a povijesni Canaverala sada se smanjivao na dimenzije zemljopisne karte.

Nakon minute bili su na visini od oko četiri kilometra i svijet je već počinjao postajati zaobljen, a istočni obzor s oceanom izgledao je poput golemog luka. Ona krila napravljena od solarnih ćelija sada su se jednim potezom širom otvorila.

– Ne razumijem, rekla je Bisesa. – Zar to služi kao izvor energije? Čini mi se da su solarne ćelije s donje strane.

– U tome i jest stvar, pojasnio je Aleksej. – Pauku energija stiže od lasera koji se nalaze na du.

– Vidjela si ih, mama dodala je Myra.

– U redu, vi ostavljate vaše izvore energije na dnu. A koliko je dug ovaj let?

– Mislite izvan geostacionarne staze? Još dalje od toga, sve dok nas ne odbaci. Otprilike dvanaest dana, odgovorio joj je Aleksej.

– Dvanaest dana u ovoj kutiji? Bisesi se nikako nije svidjelo ono što je rekao o odbacivanju.

– Mama, ovo je zaista velika konstrukcija rekla je Myra, no bilo je očito kako je i njoj sve ovo novo i nije zvučala uvjerljivo.

Prošlo je još nekoliko minuta i već su bili na visini od osam kilometara, dakle na visini većoj od one na kojoj bi letjela većina zrakoplova, a tada su osjetili posve blag trzaj. Onaj mehanizam na krovu iznad njihovih glava je na zastrašujući način promijenio svoju konfiguraciju, unoseći u igru posve drukčiji sustav kolotura.

A tada se, odjednom, i sama traka promijenila. Od one uske trake koja je bila širine Bisesine ruke sada se promijenila u traku širine rastvorenih novina. Bisesa je vidjela kako traka sada ima oštre zavoje. Njihov je pauk se sada držao za jedan od vanjskih rubova trake.

– Ovo je standardna širina trake na većem dijelu puta do staze, rekao je Aleksej. Ona je u nižim slojevima atmosfere uža zbog opasnog režima. Naravno da u današnje vrijeme uspijevamo držati po strani većinu loših vremenskih uvjeta. Zapravo, traka ima najveći problem kad oni dolje lansiraju neki od onih Saturna; cijelo prokleto tlo se trese i mogu vam reći kako se tome jako prigovara.

Deset kilometara, dvanaest, petnaest. Udaljenost se povećavala i zakrivljenost Zemlje je sada bila već izražajnija, a nebo iznad Bisesine glave poprimalo je tamnije plavu boju. Shvatila je kako su sad već izašli iz onog glavnog dijela atmosfere.

Do još jedne nagle promjene došlo je kad je vrpca postala zlatna bila je to pozlata koja ju je štitila od korozivnih učinaka atomskog kisika na velikim visinama, rekao je Aleksej, ioniziranog plina u ovim rjeđim gornjim slojevima atmosfere.

I dalje su se uspinjali, uspinjali...

– Mogli bismo se raskomotiti. Aleksej je zapovjedio svojem kovčegu da se otvori. – Tlak će sada pasti na svoju svemirsku mješavinu, na nizak tlak od jedne trećine atmosfere, ali s visokim udjelom kisika. Za vrijeme do tada donio sam maske s kisikom. Pokazao im je maske i stalak s bocama. – A sada će i zahladnjeti. Ova odijela bi vas trebala štititi od te hladnoće. Imam i pokrivače s grijanjem. Prekapao je po stvarima koje su bile u kovčegu. Ovdje ćemo provesti neko vrijeme. Imam i one sklopive krevete i stolce za kampiranje. I šator za napuhavanje ako, da se tako izrazim, ne želite spavati pod otvorenim nebom. Imam i grijače za hranu i piće. Bojim se da ćemo morati reciklirati našu vodu, ali imam sustav kojim se to dobro obavlja.

– Nema svemirskih odijela, rekla je Bisesa.

– Nećemo ih trebati, osim ako nešto ne krene po zlu.

– A ako pođe?

Pogledao ju je kao da procjenjuje stanje njezinih živaca. – Druga loša stvar koja bi se mogla dogoditi ako bismo se zaglavili na kablu. Postoje brojni sigurnosni mehanizmi koji bi nas spasili do trenutka kada bi nam nekim drugim paukom stigla pomoć. Čak i ako bismo ovdje izgubili tlak, imamo mjehure za preživljavanje. Takozvane hrčaklopte.

– Hrčaklopte? Bisesa se usrdno nadala da do toga neće doći. – A što bi bio najgori slučaj?

– Kad bismo se posve odvojili od vrpce. Shvaćate da je izvjesna točka elevatora u geostacionarnoj stazi i okrene se oko Zemlje za točno dvadeset i četiri sata. Strogo uzevši, to je jedina visina koja se stvarno nalazi na toj stazi. Ispod te točke mi se u odnosu na Zemlju krećemo previše sporo, a iznad te točke krećemo se prebrzo.

– Znači, ako bi se pauk otkvačio...

– Ako bi se otkvačio ispod te geostacionarne točke, pali bismo na Zemlju. Udario je rukom o prozirni trup, – Možda tako ne izgleda, ali ovo je napravljeno tako da se može preživjeti polagan ulazak u atmosferu.

– A ako se to dogodi iznad geostacionarne točke? Pali bismo nekamo mimo Zemlje, zar ne?

Namignuo je. – Tako nekako. Ne brinite o tome. Izvadio je čuturu. – Je li netko za kavu?

– Možda bismo najprije trebali složiti onaj tvoj otmjeni nužnik, promrmljala je Myra.

– Dobra ideja.

Dok su oni prtijali sastavljajući zahod, Bisesa je zurila kroz prozor.

Vozeći se ovako tiho u nebo, ubrzo je bila stotinu kilometara visoko, više čak i od one visine koju su se stare pionirske letjelice X15 usudile dosegnuti. Iznad nje je sad nebo bilo već gotovo posve crno, s treptajem zvijezda točno u zenitu, točki prema kojoj je vrpca, zlatnosjajna na sunčevoj svjetiosti, pokazivala poput strelice. Pogledavši u tom smjeru, nije mogla nazrijeti nikakvu konstrukciju koja bi se nalazila iznad trake, nikakvog znaka mase koja bi na kraju trake bila u protuteži, nije bilo ničega osim sjajnih perli koje su tvorili drugi pauci koji su se tom trakom uspinjali u nebo. Pomislila je kako vjerojatno još nije shvatila značenje ovog elevatora, čak ni približno.

Nakon sat i pol je onaj brzi slijed događaja vezanih uz brzo uspinjanje završio. Nalazeći se na visini od nekih tri stotine kilometara, mogla je već vidjeti horizont oko cijele Zemljine kugle i traku koja je kao strelica pokazivala dolje, sve do poznatih obrisa američkih kontinenata. Mada su tijekom uspinjanja oko njih kružile zvijezde, shvatila je da Zemlja dolje stoji na mjestu. To je bilo kao da ju je netko transportirao u srednjevjekovni svijet, u Danteov kozmos, u kojem je Zemlja bila prikazivana nepokretnom, dok su se zvijezde vrtjele oko nje.

Kad je ustala, osjetila je začuđujuću lakoću u nogama. Na jednom od Aleksejevih displeja vidjelo se opadanje gravitacije tijekom njihovog udaljavanja od Zemljine goleme mase. Već se spustila za nekoliko postotaka u odnosu na onu na morskoj razini.

To tiho pravocrtno uspinjanje, udaljavanje od Zemlje, ta traka usmjerena poput koplja koja joj je predstavljala orijentir, ovo suptilno smanjivanje težine, sve je to bilo magično iskustvo i krajnje zbunjujuće, poput uspinjanja u nebo kakvo očekuju vjernici.

Dva sata nakon "lansiranja" traka se ponovo promijenila, šireći se u krivudavu traku, dvostruko širu od svoje standardne širine, no još uvijek jedva dva metra u promjeru i s blagim zavojima.

– Čemu sad ova posebna debljina? upitala je Bisesa.

– Zbog svemirskih krhotina, odgovorio je Aleksej. – Tu mislim na ostatke svemirskih letjelica. Na grude zaleđene mokraće astronauta. Takve stvari. Između petsto kilometara i tisućusedamsto kilometara nalazimo se na visini gdje postoji rizik od takvih stvari. Zato smo sada dobili malo dodatne širine, kako bismo se mogli nositi s takvim nezgodama.

– A ako nas nešto udari?

– Na tlu se traga za svim većim objektima koji bi mogli nanijeti oštećenja, pa kad ih otkriju onda im se cijela stvar miče s puta pomoću onih gusjeničara na tlu. Svi manji objekti mogli bi samo malo probušiti i oštetiti taku, ali ona je dovoljno pametna da se znade sama popraviti. Jedini problem bi bio kada bismo imali baš toliki peh da nas udari nešto maleno što bi došlo s bočne strane i udarilo posred trake...

– A to je razlog zbog čega je traka ovako zavijena, nagađala je Bisesa.

– Da. Zato ne može biti presječena. Ne brinite oko toga.

– Mislim da vidim još jednog pauka, rekla je Myra, vireći prema gore. – S druge strane trake, gledano odavde. Mislim... ajoj!

Drugi se pauk uz prodornu huku spuštao s neba, mimoišavši ih tek za kakvih pola metra. Svi troje su ustuknuli. Bisesu je to nakratko podsjetilo na silnu brzinu kojom su se kretali.

– Graditelj, pojasnio je Aleksej, malo previše brzo u odnosu na proračunatu mirnoću kojom je do sada govorio u nastojanju da bude uvjerljiv. – Spuštajući se niz traku, "utkao" joj je po rubovima još dodatnih nekoliko centimetara.

– Od kakve je tvari izrađena traka? upitala je Bisesa.

– Od fulerena. Ugljikove nanocijevi. Sićušne niti ugljikovih atoma isprepletene u vlakno. Izuzetno čvrst materijal. Cijela traka je napregnuta. Zemljina rotacija nastoji odbaciti protuuteg, kao kad dijete vrti uzicom na čijem je kraju privezan kamen. Niti jedan od konvencionalnih materijala ne bi bio dovoljno jak. Zato ovi pauci idu goredolje, tkajući dodatnu traku i omatajući je ljepljivom trakom.

Mehanički pauci koji na nebu beskonačno pletu svoju mrežu.

Na to nije nitko ništa rekao pa je uslijedila tišina.

– Ma dajte! Eto, otišli smo sa Zemlje. Sada mi možete reći o čemu se radi. Myra, reci mi zašto sam ja ovdje?

Oboje su oklijevali, a onda je Myra rekla: – Ne sada. Prvenstveno zato što ovo sluša cijeli svijet.

– Ova kabina je pametna, rekao je, pokazavši prstom i potpuno nadzirana.

– Oh.

– A osim toga, dodala je Myra – ti već znaš zašto si tu.

– Vjerujte mi, Bisesa, rekao je Aleksej, – imat ćemo još mnogo vremena za razgovor. Čak i kad dođemo do one točke gdje će nas traka odbaciti, to će biti tek početak putovanja.

– Putovanja kamo? Ne, nemojte mi odgovoriti na to pitanje.

– Mislim, mama, da bi te taj odgovor jako iznenadio, rekla je Myra.

Bisesa bi rado malo porazgovarala s Myrom, ne o tim strogo povjerljivim stvarima ni o sudbini Sunčevog sustava, nego jednostavno o njima dvjema. Myra joj je ranije jedva išta govorila o svom životu tijekom tog vremena koje je Bisesa provela u Hibernaculumu. No činilo se kako do tog razgovora sada neće doći. Myra je izgledala čudno zakočena. A sada ju je još više kočila nazočnost Alekseja, koji je s njima dijelio ovu tijesnu kabinu.

Bisesa je počela osjećati umor, lice i ruke su joj bili hladni, želudac ugrijan kavom, a njezine misli nekako tupe i umrtvljene ovim neprekidnim uspinjanjem. Navukla je kapu i rukavice koje je pronašla u džepovima. Izvukla je iz kovčega jedan prekrivač, prostrla ga po podu, a drugog je navukla na sebe kad je legla. Nije se čuo nikakav zvuk, niti se osjećalo kretanje. Mogla je isto tako biti stacionirana, obješena negdje iznad Zemlje koja se polako udaljavala. Zurila je gore u traku, sve dokle je pogledom mogla slijediti njen trag.

Do sljedeće promjene je došlo kad je traka promijenila boju iz zlatne u običnu srebrnu. A kasnije se i njezina širina smanjila. Na visini većoj od tisuću i sedamsto kilometara, osam sati nakon što su napustili Zemlju, bili su na visini većoj od one kojom su gotovo svi sateliti stvoreni ljudskom rukom ikada letjeli.

Bisesa je nejasno i kao kroz maglu bila svjesna svega toga. Uglavnom je drijemala.

Probudio ju je nagli trzaj, nagli nalet ubrzanja koji ju je pritisnuo uz njezine pokrivače.

Sjela je. Aleksej i Myra su sjedili na svojim stolcima spuštenim s unutrašnjeg zida kabine. Myrine su oči bile raskolačene, no Aleksej je izgledao sabrano. Njegov meki ekran postavljen na zidu sada je pocrvenio.

Bili su trinaest sati na putu i više od dvije tisuće i šest stotina kilometara iznad Zemlje. Kad se Bisesa pomaknula, osjetila je kao da će zaplutati zrakom. Gravitacija je bila otprilike pola od one kakva je na razini mora. Zemlja je izgledala beznačajno, kao neka lopta koja skakuće na kraju srebrne uzice.

Ostali pauci su jurili pokraj njih, poneseni vlastitim brzim usponom.

– Pojačavamo brzinu, zar ne? Što nije u redu?

– Progone nas. Mogli smo to i očekivati. Htio sam reći kako oni znaju da smo mi ovdje.

– Progonjeni? Bisesa je odmah imala gadnu viziju kako se prema njima uspinju projektili ispaljeni sa zapuštenih lansirnih rampi Canaverala. Ali to nije imalo nikakvog smisla.

– Oni ne bi riskirali oštetiti vlastitu traku.

– Imate pravo rekao, je Aleksej. – Traka je dragocjenija od nas. Jednako tako ne bi željeli poremetiti tok kojim se kreću pauci. Oni to mogu učiniti, mogu nas blokirati. Ali ovom trakom se kreće i teret vrijedan milijarde.

– I što sad?

– Oni imaju superpauke. Sposobne za veće brzine. To će potrajati nekoliko dana, ali superpauci će nas uhvatiti.

Myra je malo razmislila o tome. – Kako će proći pokraj svih ovih paukova koji se nalaze između njih i nas?

– Na isti način kao i mi. Ostali se samo moraju maknuti s puta. Mi sada postižemo brzinu uspona kojom se penju superpauci, a to je dvostruko brže od naše nominalne brzine. U stvari, ja sam nas priključio na uređaje superpauka pa ćemo stalno oponašati njegovu brzinu. Tako mu nije moguće uhvatiti nas. Čim one glavešine na tlu to shvate, odustat će.

– Dvostruko od naše nominalne brzine. Je li to sigurno?

– Ti sustavi su prilagođeni ljudskoj gradi. Imaju ugrađene pouzdane sigurnosne margine rekao je Aleksej, ali nije zvučalo kao da je jako siguran.

Bilo je potrebno da prođe samo nekoliko minuta pa da ih meki ekran upozori zvonom i zasja zelenim svjedom. Aleksej se osmjehnuo. – Shvatili su poruku. Sada možemo usporiti. Prihvatite se za nešto.

Bisesa se primila za rukohvat.

Nekoliko tjeskobnih minuta proveli su usporavajući. Pokrivači su poletjeli s poda, a čuo se vibrirajući zvuk usisnih pumpi koje su priječile da se poklopac kemijskog nužnika podigne i sadržaj razleti po zraku. Myra je izgledala kao da ima morsku bolest, a Bisesa je osjećala kako joj se okreće želudac. Svi su odahnuli kad se ponovo uspostavila gravitacija.

Ali ekran je ponovo pocrvenio. – Ah, rekao je Aleksej.

– A što ćemo sada? upitala je Bisesa.

On je nešto radio po tom mekom ekranu, a onda ih izvijestio: – Ne penjemo se onako kako bi trebalo.

– Neka pogreška na pauku?

– Nije to. Oni povlače traku.

– Privlače je? Bisesa je odjednom vidjela pauka kao ribu na kraju monstruozno velikog ribičkog štapa.

– To je pomalo drastično, ali može se učiniti. Ta traka je prilično fin materijal.

– I što ćemo sada?

– Možda ćete poželjeti zažmiriti. I ponovo se prihvatite za nešto. Prstom je kuckao po mekom zaslonu, a Bisesa je imala dojam da se nešto otkvačilo od kabine. Čvrsto je zatvorila oči.

Pojavilo se svjetlo, vidljivo čak i kroz njezine zatvorene očne kapke, a kabina se blago zaljuljala.

– Bomba, rekla je Bisesa. Bila je gotovo razočarana. – Kako primitivno! Od vas sam, Aleksej, očekivala nešto bolje od toga.

– To je bio samo upozoravajući hitac, mikrofuzijski impuls. Nije nanio nikakvu štetu, ali je bio vrlo vidljiv s tla.

– Signalizirate im da namjeravate raznijeti traku ako nas ne ostave na miru.

– To ne bi bilo teško. Nije lako zaštititi od namjerne sabotaže traku dugu stotinu tisuća kilometara i tanku poput papira.

– Zar pritom ne bi nastradali i ljudi?

– Ne na način na koji ti to misliš, mama, odgovorila joj je Myra. – Prije nekoliko tjedana su izolacijski teroristi napali Modimo.

– Modimo?

– Elevator koji pripada Afričkoj alijansi pojasnio je Aleksej. – Mislim da je dobio to ime po zimbabveanskom bogu neba. Ljudi ne bi bili povrijeđeni, ali oni to ne znaju. Ja najavljujem ekonomsku prijetnju. Ali gledao je nesigurno u svoj meki zaslon.

– A ako oni prozru vaš blef? upitala je Bisesa oštro. – Hoćete li tada ići do kraja?

– Zapravo ne vjerujem da bih išao do kraja. Ali oni si ne mogu dopustiti taj rizik, zar ne?

– Mogli bi nas jednostavno ubiti, rekla je Bisesa. – Spriječiti nam dovod energije, recikliranje zraka. Bili bismo bespomoćni.

– Mogli bi. Ali neće, odgovorio je Aleksej. – Oni žele znati što mi znamo i kamo idemo. Zato će biti strpljivi i nadati se kako će nas se dokopati kasnije.

– Nadam se da ste u pravu.

Kao odgovor na to, mekani zaslon je opet pozelenio. Aleksejev osmijeh se proširio. – Toliko o tome. OK, tko je za grah?

12. MOUNT WEATHER

Bella je očekivala da će joj Bob Paxton podnijeti izvješće u njezinim radnim prostorijama u starom sjedištu NASA-e u E ulici u "Washingtonu, bloku sagrađenom od betona i stakla, koji je nakon Oluje sa Sunca bio obnovljen i moderniziran.

No Paxton ju je dočekao izvan zgrade. Stajao je pokraj otvorenih vrata limuzine. "Bella" Ta su kola bila jedna u cijelom konvoju koji je bio kompletiran s odoriranim pripadnicima mornarice i u plava odijela odjevenim agentima FBI-a.

Pomislila je kako on izgleda smiješno, stariji čovjek ovako krut u toj svojoj dragocjenoj odori, koji tu stoji kao neki pripadnik nižeg hotelskog osoblja. Lice mu je na ranojutarnjem svjedu izgledalo iskrivljeno. Znala je da je on čovjek koji ne vjeruje Suncu i to čak više nego ostali iz njegove ranjene generacije.

– 'Bro jutro, Bobe. Idemo na vožnju, zar ne?

Njegov je osmijeh bio odraz discipline. – Morali bismo premjestiti lokaciju na neko sigurnije mjesto. Bavimo se stvarima od globalne važnosti, od važnosti za budućnost ljudskog roda. Predlažem da se okupimo na Mount Weatheru. Uzeo sam si slobodu da sve to organiziram, ali vi odlučujete. Pogledao ju je i sada je pukla sva ona napetost koju je osjećala otkad je preuzela ovaj posao.

Nikada nije čula za Mount Weather, ali nije vidjela nikakvog zla u tome da mu udovolji. Ušla je u automobil, a Paxton je ušao za njom. Bili su sami u kolima. Krenuli su. Konvoj je pošao cestom Route 66 i krećući prema zapadu došao do autoceste Highway 50. Cesta je bila prometna, ali vozili su brzo.

– Koliko daleko idemo?

– Stići ćemo za pola sata. Paxton je sjedio ljutit, očigledno iziritiran.

– Znam, Bobe, što vas muči. Profesor Carel, zar ne?

Mišići ispod njegovih prosijedih obraza su radili, kao da želi žvakati žvakaću gumu. – Ne znam ništa o tom starom engleskom momku.

– Uopće ne sumnjam u to da ste ga dobro proučili.

– On nema ništa s tim. Nije dio ekipe.

– On dolazi na moj poziv, rekla je odlučno. Za nju je zapravo taj postariji britanski znanstvenik bio dio ekipe, dublje i važnije negoli je bila povezana s Paxtonom.

Profesor Bili Carel je nekada, kao diplomirani student, surađivao sa Siobhan McGorran, još jednom od britanskih astronoma koji su surađivali u velikom naporu izgradnje štita od Sunčeve oluje i koja se kasnije udala za Buda Tookea i njegovala ga dok je bolovao od raka koji se razvio kao posljedica tog strahovitog dana. Ta osobna veza bila je zapravo ta koja je povezala nju i Carela, tražeći da i on sudjeluje u zbivanjima oko nazočnosti tog neznanog objekta u Sunčevom sustavu, a o čemu je nešto bio načuo iz šaputanja i informacija koje su procurile u javnost.

Pokušala je nešto od toga prenijeti Paxtonu, no on je to jednostavno odbacio. – Boga mu, pa on je kozmolog! Proveo je cijeli život buljeći u daleki svemir. Od kakve će on danas biti koristi?

– Ostanimo otvoreni za sve ideje, Bobe, rekla je odlučnim glasom.

Utonuo je u šutnju koja je trajala cijeli ostatak putovanja. Bella je odgojila dijete i bila je navikla na durenja pa ga je jednostavno ignorirala.

Nakon osamdeset kilometara vožnje zaustavili su se na Route 101, uskoj cesti s dvije trake koja se uspinjala grebenom. Na vrhu grebena vozili su uz ogradu zaštićenu bodljikavom žicom. Na izblijedjelom natpisu je pisalo:

POSJED SJEDINJENIH AMERIČKIH DRŽAVA

ZABRANJEN PROLAZ

Iza toga je Bella mogla nazrijeti nekoliko sklepanih aluminijskih koliba, a iza njih stakleni zid.

Morali su pričekati dok njihova kola ne budu registrirana u sigurnosnom sustavu baze. Bella je bila svjesna točkice lasera koji ih je provjeravao.

– Dakle, to je Mount Weather, obratila se Paxtonu.

– Blue Ridge posjed, veličine dvjesto hektara. Pedesetih godina dvadesetog stoljeća su ovdje napravili bunker, mjesto za evakuaciju vladinih dužnosnika iz D.C.a., za slučaj nuklearnog rata. Kasnije nije ničem služio, ali nakon jedanaestog rujna 2001. su ga obnovili, a onda ponovo nakon 2042. godine. Sada ga je vlada iznajmila Svjetskom svemirskom vijeću.

Bella se trudila da ne napravi grimasu. – Bunker iz vremena hladnog rata, pa rata s teroristima, a sada rata protiv Neba.

– Pretpostavljam kako je to posve prikladno. Napučen je većinom pripadnicima mornarice. Služi kao skrovište i za proizvodnju konzervi sa zrakom. Rekli su mi da je Mount Weather dobar susjed. Oni održavaju ceste, a zimi šalju ralice za čišćenje snijega. Sad više zimi i nema toliko snijega... Očekivala je da će konvoj ići do vrata sjajnog neprobojnog zida. Bila je šokirana kad se cijelo tlo ispod automobila pretvorilo u dizalo i spustilo je u tamu.

Dok su se spuštali, Bob Paxton se nasmijao, – Osjećam se kao da se vraćam kući.

Dok su ih nasmiješeni pripadnici mornaričke službe osiguranja pratili do sale za konferencije, Bella je malo bacila pogled na Mount Weather.

Stropovi su bili niski, opločeni prljavim pločicama, a hodnici su bili uski. Ali ti hodnici odbojnog izgleda okruživali su malen, starinski gradić. Tu su bili studiji radija i televizije, zalogajnice, malena gradska policijska postaja, pa čak i malen niz prodavaonica, i sve to pod zemljom, ispunjeno brujanjem uređaja za klimatizaciju. Pomislila je kako sve to izgleda kao muzej, ostatak mentaliteta polovine dvadesetog stoljeća.

Barem je sala za konferencije bila moderna, prostrana i svijetla, opremljena mekanim zaslonima i stolnim ekranima.

I tu ju je čekao Bili Carel. U prostoriji punoj bučnih osoba, većinom muškaraca, većinom Paxtonovih godina i većinom odjevenih u ovakvu ili onakvu vojnu odoru, a Carel je, odjeven u svoj stari otrcani sako, stajao pokraj filtar aparata za kavu.

Bella se nije obazirala na Paxtonove ljude nego je krenula ravno prema Carelu. – Profesore, lijepo je od vas što ste došli. Rukovala se, a šaka mu je bila krhka i koščata.

Sjećala se iz podataka u njegovom dosjeu da je malo mlađi od nje, negdje u pedesetima, ali izgledao je krhko i ispijeno, lica prekrivenog jetrenim pjegama, a držanje nekako nespretno i nelagodno. Oluja je uništila mnoge živote pa se možda i on borio s bolešću. No oči na njegovom blijedom licu bile su bistre. – Nadam se da će moj doprinos biti vrijedan i koristan, rekao je gotovo tiho.

– Zar niste u to posve sigurni? upitala je, nekako nejasno razočarana njegovim pomanjkanjem samopouzdanja. Jedan zao dio nje tražio je način kako bi ga iskoristila da pričepi rep Bobu Paxtonu.

– Pa kako bi itko mogao biti siguran? Cijela ta situacija je bez presedana. No moji kolege su tražili da stupim u vezu s vama... da kontaktiram nekoga.

Kimnula je. – Kako god ovo završilo, zahvalna sam vam na pokušaju. Oprezno noseći kavu, povela je Carela do mjesta za sjedenje. – Ja ću se već pobrinuti da saslušaju to što imate reći, šapnula mu je. – A kasnije moramo razgovarati o Tookeovima.

Nakon toga je žurno prošla prostorijom, susrećući se s ljudima i pozdravljajući ih. Tu su, uz članove Patriotskog komiteta bili i predstavnici raznih multinacionalnih oružanih snaga i vlada koje su podupirale Svjetsko vijeće za svemir.

Nije stekla pozitivan prvi dojam o tim delegatima. Vijeće se desetijećima nije bavilo drugim do "pripremama" i "savjetodavnim aktivnostima" jer je od Oluje sa Suncem rat sa svemirom bio hladni rat. Zato članstvo u Vijeću i nije bilo baš neka velika nagrada za vojne časnike od karijere. Možda je ova prostorija bila puna raznih Boba Paxtona, čeličnog pogleda i bez perspektive.

No rekla je samoj sebi neka ne brza s donošenjem zaključaka; konačno, ako uopće postoji ta nova prijetnja koja se navodno približava Zemlji, ovi će muškarci i žene biti njezini primarni resursi kad se bude s tim problemom uhvatila u koštac.

Stojeći kod čela stola, Bob Paxton, samozvani predsjedavajući, kvrcnuo je prstom o čašu kako bi pozvao ostale na tišinu i pozornost. Ostali su se, možda fascinirani nazočnošću prvog čovjeka koji je stupio na Mars, odmah utišali.

Paxton je istaknuo dvojaku svrhu ovog sastanka. – Kao prvo, da predsjednici Fingal pružimo pregled sredstava koja joj stoje na raspolaganju. A kao drugo, usredotočiti se na tu anomaliju koja se sada upravo približava Jupiteru.

Nazočni su, oklijevajući, prihvatili takav dnevni red.

Počeli su govoriti o obrani Sunčevog sustava.

13. TVRĐAVA SOL

Paxtonova prezentacija je bila pravi karneval grafikona i prikaza, od kojih su neki bili trodimenzionalni i animirani, a iznad sredine stola lebdjeli su hologrami kao reklame za fantastične igračke. Ali sama tema je bila depresivna.

– Nakon Oluje sa Sunca, mi smo na Zemlji razvili značajna sredstva kojima se otišlo dalje od pukog promatranja neba...

Bella je stekla dojam da je Zemlja sva optočena elektronskim očima, koje na svim valnim dužinama zure u svemir. To je uključivalo i NASA-inu opremu kao što je stara i respektabilna mreža Duboki svemir, lanac antena za traganje u Španjolskoj, Australiji i Mojavi, sustav za promatranje Zemlji bliskih asteroida u Novom Meksiku zvana LINEAR, kao i ostali instrumenti Svemirske straže. Tako je golemi radioteleskop Arecibo sada trošio većinu svojeg promatračkog vremena ne na astronomiju nego na traganje za neprirodnim signalima sa zvijezda.

Jednako tako su i mnogi astronomi sada otkrili kako u njihovom smjeru ide novac koji je omogućavao realizaciju ranije samo sanjanih projekata. Bella je promatrala snimke dobivene pomoću nemaštovito nazvanih teleskopa poput: Jako veliki teleskop u Čileu, Ekstremno velik teleskop u Maroku, pa monstrum Sova, što je bilo drugo ime za Zapanjujuće veliki teleskop na lokaciji zvanoj Dome C na Antarktici, gdje je hrpa čelika, dovoljno velika za izgradnju još jednog Eiffelovog tornja, podupirala zrcalo monstruoznih dimenzija od stotinu metara u promjeru. Sovin je posao bio fotografiranje rađanja prvih zvijezda u svemiru i, što je još značajnije, izrada karata površine planeta obližnjih zvijezda.

Uređaji izvan Zemlje nisu bili ništa manje impresivni. Najuspješniji među novim opservatorijima bila je postaja Kiklop koja je slijedila Zemlju u svojoj stazi, u stabilnoj točki Lagrange.

Tamo je na Kiklopu sastavljen teleskop sa samo jednom vrlo velikom Fresnelovom difrakcijskom lećom, bez zrcala. Bile su razvijene strategije kako otkriti razne tipove signala, sve do vrlo kratkih erupcija bljeskova laserskih signala vrlo uskog snopa, koje se moglo otkriti sve do trajanja od samo milijarditog djelića sekunde.

Paxton je govorio i o manje važnim očima, o cijeloj floti njih, razasutoj po cijelom Sunčevom sustavu, čak do staze Neptuna. Donio je i trodimenzionalnu sliku Promatrača dubokog svemira X76102016, koji je bio stacioniran na stazi oko Saturna.

– To je naša robotska straža, grmio je Paxton. – PDS X76102016 je bio tipična, u znanstvenom smislu najrazvijeniji mehanizam, ali robustan, čvrst i opremljen zaštitnim štitom. Te male sprave patroliraju nebom sve do rubova vanjskog sustava, a jednako tako paze jedne na druge.

– To je točno, oklijevajući složio se profesor Carel. – Zapravo je onu snimku uništavanja PDS X76102016 koju su mi pokazali napravila jedna druga sonda.

– Dobro, dakle živimo u jako dobro nadziranom Sunčevom sustavu, rekla je Bella. – Što imaš još osim toga, Bile?

– Oružje. Paxton je mahnuo rukom i slika PDS X76102016 se raspršila.

– Mi to nazivamo Tvrđava Sol, smrknuto je govorio Paxton. – Postavljamo slojeve duboke obrane krenuvši od vanjskih dijelova Sunčevog sustava pa prema unutra, a svi su centrirani prema domu ljudskog roda, Zemlji. Znate i sami, Madam, da su te stvari postavljene daleko vani, sve tamo do Trojanaca.

Trojanci su bili skupina asteroida koji su u Lagrangeovoj stabilnoj točki pratili Jupiter po njegovoj stazi. Upravo sada je Bellina kćerka Edna tamo u Trojancima i radila na novoj generaciji svemirskih letjelica, na takozvanim "A-brodovima" Sve je to bilo strogo povjerljivo.

– Sljedeći unutarnji sloj su asteroidi. Za vojne svrhe koristimo A-liniju, centralni pojas između unutrašnjih i vanjskih sustava. Nakon toga imamo stanice u Lagrangeovim točkama Marsa i Zemlje...

U samom sustavu Zemlja Mjesec, platforme s oružjem postavljene su i u lunarnim Lagrangeovim točkama, a i u Zemljinoj stazi: sateliti-ubojice koji mogu svakog nepozvanog gosta zasuti projektilima, ili ga spržiti s rendgenskim laserima ili jednostavno zdrobiti. Postoje i sustavi smješteni na tlu, teški laseri, elektronske ili protonske zrake i obnovljeni hladnoratovski interkontinentalni projektili, koji su još uvijek u stanju svoje bojeve glave odvući sa Zemlje. Čak i u gornjim slojevima Zemljine atmosfere stalno patroliraju golemi avioni, opremljeni oružjem koje može uništiti nadolazeće projektile. I tako dalje. Izgleda da je cijeli taj prostor između Zemlje i Mjeseca prepun oružja, sve od Zemljine površine pa do onoga što je Paxton izvikivao kao "NIZO, VIZO, GEO i super-GEO" tj. nisko u Zemljinoj stazi, visoko u Zemljinoj stazi, sinkronizirano s tom stazom ili još dalje izvan nje.

A to je javno pokazivanje oružja za rat bilo tek na svojem početku. Oružje je bilo postavljeno na svemu na što se moglo postaviti. Čak i oni u svemir postavljeni sustavi za nadzor vremenskih prilika, kao što su na kilometre široke svemirske leće i zrcala, sve se to lako dalo preusmjeriti. Oštrica svakog pluga mogla se pretvoriti u mač.

Bellina mašta je zaprepašteno ustuknula kada je pokušala zamisliti kako bi zadnja defanzivna crta njihove obrambene bitke mogla ovisiti i o uporabi takvog oružja. I kako bi se ono oružje proizvedeno za ratovanje na nebu lako moglo okrenuti protiv nekog neprijatelja na tlu.

– Naravno, posve nam je jasno, rekao je Paxton – kako sva ta sredstva nisu mogla učiniti ništa da bi se zaustavila Sunčeva oluja. Zato sada imamo alternativu. Mi ne znamo što je sljedeće čime bi nas ti Prvorođeni mogli pogoditi. Zato se, u svrhu planiranja, moramo osvrnuti na druge katastrofe, one prirodne, koje su nas u prošlosti znale pogoditi i vidjeti kako smo se s njima nosili...

Primaknuo se novoj karti s prikazom žalosne klasifikacije katastrofa.

Postojale su "lokalne katastrofe" (koje su ubile nekoliko postotaka svjetske populacije, kao što su na primjer erupcije vulkana, ili svjetski ratovi do kojih je došlo u dvadesetom stoljeću) i "globalne katastrofe" koje bi ubile značajan dio populacije, onakve kakve bi uslijedile nakon što bi nas pogodio manji asteroid i događaji na nivou istrebljenja, tako strašni da bi značajni dio svih vrsta bio eliminiran i kad bi i sam život na Zemlji bio ugrožen. – Da nije bilo Štita, rekao je Paxton žustrim glasom – Oluja sa Sunca bi nam poslala takve nevolje koje bi bile majka svih razina istrebljenja, jer bi otopila površinu Zemlje sve do stijena u njezinim temeljima. No Štit je taj događaj smanjio na umjerenu globalnu katastrofu.

A ta Oluja rekao je potaknula je kasnije akcije usmjerene na to da Zemlja bude otporna na bilo kakav budući napad.

– Nastojimo obnoviti naše industrijske temelje kako bismo se mogli čim prije oporaviti za slučaj da se suočimo s tako velikom katastrofom. Na primjer, ako bismo morali izraditi novi štit, učinili bismo to sada mnogo učinkovitije. Naravno, neki će reći kako smo kao vrsta obvezni obaviti takve pripreme, čak i kada Prvorođeni ne bi postojali.

– Imamo neke prednosti. Infrastruktura postavljena u svemiru mogla bi pomoći da se na Zemlji obnovi civilizacija. Sustavi za nadzor vremenskih prilika stabilizirali bi poremećenu klimu, kao nakon Sunčeve oluje. Orbitalne stanice mogle bi obnoviti srušene elevatore, svemirske elektrane i komunikacijske veze. Tamo bi se mogli uskladištiti medicinski uređaji. Možda bi se čak svijet mogao hraniti hranom iz farmi na stazi ili, recimo, uz pomoć agrikulture na Mjesecu. Ta djeca Zemlje bi se tada mogla okrenuti i pomoći svojoj ranjenoj materi. Napravio je grimasu. Kad bi ti jebeni Svemirci htjeli surađivati.

– Bilo kako bilo, sada moramo razmotriti najgoru moguću varijantu. Gledao ih je u oči, jednog po jednog. Moramo skovati plan protiv posvemašnjeg uništenja.

– Naravno, sada imamo populaciju i izvan Zemlje. Ali rečeno mi je kako još uvijek postoje sumnje da bi te kolonije mogle opstati kad bi Zemlja bila posve izgubljena.

Govorio je o unutrašnjim skrovištima na Zemlji i izvan nje; na primjer o onome što je zakopano u Mjesečevoj planini zvanoj Pico, u dijelu zvanom Mare Imbrium, koji se sa Zemlje može zapaziti golim okom, u drugom kvadrantu Mjesečeva diska. Tamo se nalaze pohranjene sve mudrosti ljudskog roda, zapisane na zlatnom listu i pohranjene elektronski. Skladišta DNK. Zamrznute zigote. Sakrivene su tamo kako bi do njih mogao doći bilo tko koga tu put nanese, ako ljudska vrsta bude uništena. Drugo takvo skrovište je "Pošta sa Zemlje" koja je u predvečerje Sunčeve oluje očajnički odaslana u svemir, kao fragment ljudske kulture.

– U redu, Bille. Misliš li da će to biti dovoljno?

Izraz na Paxtonovom licu bio je tvrd. – Zna li itko od vas značenje izraza svemirska sapunica? Maštarije o dalekoj budućnosti, o ratovima koji se vode između galaktika, svemirskim brodovima veličine svjetova. Tek je jedno stoljeće prošlo od Drugog svjetskog rata, samo stotina i pedeset godina od vremena kada je konj bio glavno transportno sredstvo. A ipak smo suočeni s prijetnjom kao iz svemirskih sapunica. Tijekom sljedećih, recimo, tisuću godina, bit ćemo razasuti tako nadaleko i naširoko da nas ništa što je manje od eksplozije samog središta galaktike ne bi moglo sve pobiti. No zasad smo još uvijek ranjivi.

Bili Carel se usudio podići ruku. – Što je zapravo logika koja nam ukazuje na to da je drugi udar na nas vjerojatniji sada nego kasnije.

– Točno, zarežao je Paxton.

– I, usprkos vašoj dobroj prezentaciji, admirale, u tim strategijama postoje ozbiljni nedostaci. Začuo se uzdah, no čini se kako Carel nije bio toga svjestan. – Dopuštate li?

– Samo nastavite, brzo je uskočila Bella.

– Kao prvo, admirale, sredstva s kojima raspolažete prilično su nadaleko raspršena. Na primjer, imate postaju na Jupiterovoj stazi, no ne možete biti sigurni da će se prijetnja pojaviti iz smjera gdje je ona u nekom trenutku, a ne s posve druge strane Sunca.

– Mi smo toga svjesni...

– A osim toga vi kao da razmišljate dvodimenziono, kao da je to neka vrsta starinskog ratovanja na dnu. A što ako bi neki napad stigao iz smjera izvan ravnine ekliptike... mislim izvan ravnine u kojoj su planeti?

– Hodao sam ja po Marsu, rekao je Paxton opasnim glasom – i znam što je to ekliptika. Slučajno se dogodilo da se sadašnja opasnost pojavila krećući se duž ravnine ekliptike. Što se tiče budućnosti, mi razmatramo i takve mogućnosti, dolazak izvan ravnine. Ali vi znate, jednako tako dobro kao i ja, kako je energija da se onamo stigne ograničena. Da, profesore Carel, Sunčev sustav je jako veliko mjesto. Da, ne možemo ga cijeloga pokriti. Što bismo još drugo mogli učiniti osim da na tome nastojimo?

Carel se gotovo nasmijao. – Ali ti napori su toliko jadni da su uzaludni i zapravo posve beskorisni...

Paxton je pocrvenio, a Bella je brzo podigla ruku. – Bille, molim te!

– Ispričavam se, rekao je Carel. – A osim toga, tu je i pitanje učinkovitosti priprema za prijetnju s kojom smo zapravo suočeni...

– Fino, rekao je Paxton bijesno, maknuvši slike koje je pokazivao, – razgovarajmo onda o toj anomaliji.

Bella je žudjela za šalicom svježe kave.

Nakon one njegovog opširnog prikaza Tvrđave Sol, Paxtonovo izlaganje o anomaliji bilo je kratko.

Brzo je ponovio osnovne dokaze o tome da prijetnja zaista postoji. – Upravo u ovom trenutku ta stvar prolazi kroz J-liniju, Jupiterovu stazu. Zapravo, imamo priliku spriječiti je, jer slučajno baš prolazi blizu trojanske baze i upravo razmišljamo što bismo mogli poduzeti. A nakon toga će letjeti kroz asteroide, proći stazu Marsa i kretati se prema Zemlji kamo je, čini se, usmjerena. No mi još uvijek nemamo pojma što je to ili što bi to moglo učiniti kada dođe ovamo.

Kada je sjeo, uslijedila je kratka šutnja.

Bili Carel je pogledao Paxtona, a onda po prostoriji, kao da očekuje još neki doprinos. – Je li to sve?

– To je sve čime raspolažemo, odgovorio mu je Paxton.

– Nisam ni sanjao da biste mogli imati tako malo toga... rekao je Carel mekim glasom –  i baš je dobro što sam došao. Dopuštate li, admirale?

Bob Paxton je bacio brz pogled prema Belli, a ona je diskretno kimnula, pa je predao riječ Carelu.

– Na izvjestan način, moja je veza s ovom "babarogom" započela još u godinama prije Sunčeve oluje, rekao je Carel. – Tada sam radio s astronomkinjom koja se zvala Siobhan McGorran, na sondi koju smo zvali TAS, to jest Temeljna anizotropska sonda...

Paxton i njegovi Patrioti počeli su se meškoljiti i mrmljati.

TAS je bila nasljednica letjelice zvane Wilkinsonova mikrovalna anizotropska sonda, koja je 2003. godine proučavala jedva čujne odjeke Velikog Praska i po prvi puta ustanovila omjere osnovnih sastojaka svemira: barionske materije, tamne materije i tamne energije. Ta je tamna energija uzrokovala širenje svemira. Sada je svrha TAS-a bila mjerenje učinaka te kozmičke inflacije i to traženjem jeke onih početnih zvučnih valova.

– To je zaista bio vrlo elegantan model, rekao je Carel. Onaj prvotni iskonski svemir, malen, gust i vraški topao, bio je komora puna jeke, puna zvučnih valova koji su se širili turbulentnim medijem. Ali tada je došlo do ekspanzije. Raširio je svoje nježne ruke. – Bum! Odjednom je bilo toliko prostora da se stvari mogu ohladiti i bilo je više zanimljive fizike.

– Kako se pojavila ekspanzija, tako su se i oni stari zvučni valovi raspršili i rasplinuli. Ali ostavili su za sobom trag, njihov kompresijski uzorak utjecao je na formiranje prvih galaktika. I tako smo se, crtajući karte tih prvih galaktika, nadali da ćemo moći rekonstruirati one prvotne zvukove. To bi nam onda dalo i neke podatke o fizici one tamne energije, što je u to vrijeme...

Slušatelji u vojničkim odorama su postajali sve nemirniji pa je Bella blagim glasom rekla, – Možda bi sada mogao prijeći na stvar, Bille.

Osmjehnuo joj se. Imao je svoj vlastiti mekani zaslon kojeg je sada razastro po stolu, što je nakratko omelo podsustave na stolu. – Ovo je prikaz širenja svemira. Bilo je to mnoštvo šiljastih crta koje su se plele po logaritamskim skalama i uz krivulje. Govorio je kako se do tih krivulja došlo tako što se analiziralo staro svjetlo što je stizalo iz najdaljih dubina svemira i promatrale se galaktičke strukture na raznim skalama veličina.

Ovoga puta prekinuo ga je Paxton. – Isuse Kriste, Poindexter, spasite me muka! Kamo sav taj uvod vodi?

Carel je lagano lupnuo po mekanom zaslonu. – Jedan od mojih studenata je slučajno uspio analizirati trenutak uništavanja PDS X76102016.

– Baš bih rado znao kako mu je to uspjelo, zarežao je Paxton.

– Zapravo je to ona, ispravio ga je Carel, ne dajući se zbuniti. – Djevojka imenom Lyla Neal. Nigerijka, strašno bistra. Znate, to uništavanje PDS-a bila je jako čudna eksplozija. Ništa nalik na ono kad opalite iz nekog vanjskog oružja. Više nekako kao da je iznutra raznio samoga sebe. Eh, pa potaknuta time, Lyla je za PDS konstruirala krivulju ekspanzije da bi pokazala kako je njegov mali svemir završio. Izvukao je drugu kartu. Bella je vidjela da je na njoj skala drukčija, ali zaključak je bio očigledan. Krivulja širenja u slučaju PDS-a bila je identična kozmičkom profilu dobivenom putem TAS-a. to točno, kao što se moglo vidjeti kada je Carel postavio krivulje jednu iznad druge.

Bella se, zapanjena, naslonila na naslon svojeg stolca, – I što sad to znači?

– Mogu samo nagađati, odgovorio joj je Carel.

– Pa onda nagađajte, za ime Božje! obrecnuo se Paxton.

– Meni se čini da je PDS uništen specifičnom i lokalnom uporabom tamne energije. Bio je raznesen točno onom silom koja prouzročuje širenje svemira i koja se nekako usredotočila na tu malu letjelicu. Ako baš hoćete, to je kozmološko oružje. Lyla je to prozvala Q-bomba, prema prvom slovu latinske riječi za kvintesenciju.

– Kako dražesno! oštro je dobacio Paxton. – Dakle, možemo li tu stvar nekako zaustaviti, oboriti je ili je nekamo skrenuti? Činilo se da je Carel iznenađen što mu je postavljeno takvo pitanje. – Apsolutno nemam pojma. Ovo, admirale, nije nalik Oluji sa Sunca, koja je bila događaj nabijen energijom, ali vrlo primitivno dizajniran. Ovo jedva da je poznata vrsta fizike. Jako je teško zamisliti da bismo mogli na to odgovoriti na ikakav smislen način.

– Ali Bille, upitala je Bella – što će se dogoditi ako ta Q-bomba zaista dođe do Zemlje?

I opet se činilo da ga čudi što ga to pitaju. – Pa to je očigledno. Ako ponovo bude funkcioniralo na isti način... nemamo razloga vjerovati da joj je doseg ograničen... dogodit će se isto ono što se dogodilo i s PDS-om. Raširio je ruke. – Bum!

U prostoriji je zavladala duboka tišina.

Bella je pogledavala ljude koji su sjedili za stolom. Ranije se činilo da se ti stari nebeski ratnici zabavljaju. Ali sada su bili pokunjeni i vrlo tihi. Njihov blef je bio pročitan.

A što je bilo još gore, koliko je mogla shvatiti, ta "kozmološka" tehnologija je glatko prolazila kroz svu tu nejaku, a skupu, obranu koju je ljudski rod pokušavao postaviti.

– U redu, rekla je. – Imamo dvadeset i jedan mjesec dok ta stvar ne dođe do Zemlje. Što ćemo učiniti?

– Moramo to zaustaviti, odmah je rekao Paxton. – To nam je jedina mogućnost. Ne možemo stanovništvo spasiti ni na koji drugi način... ne možemo evakuirati cijeli prokleti planet. Napast ćemo to sa svime što nam stoji na raspolaganju. Počevši s našim resursima tamo vani na Trojancima. Dobacio je kratak pogled Belli.

Bella je znala na što je mislio. Na A-brodove. A znala je i kako će to najvjerojatnije uvući i Ednu u akciju. Zasad je tu pomisao stavila na stranu. – Sastavite nacrt naredbe za operaciju, Bobe. Ali nema razloga vjerovati kako će naše oružje tu biti od ikakvog utjecaja. Moramo saznati više o toj stvari i pronaći njezine slabe točke. To je vaše zaduženje, profesore Carel.

Ovaj se kratko naklonio.

– A ima još nešto, rekao je Paxton.

– Da?

– Bisesa Dutt. Izgubili smo je. Pobjegla je elevatorom kao što štakor pobjegne odvodnim kanalom.

Ovo je zbunilo Bellu. – Svemirskim liftom? Kamo ide?

– Ne znam. Jednostavno je otišla iz Hibernaculuma; moguće je da ni ona to ne zna. Ali netko zna, neki usrani Svemirac.

– Admirale, oštro je rekla Bella, – ovakvi izrazi ne pomažu.

Osmjehnuo se zlokobnim, vučjim osmjehom. – Bit ću pristojan, ali moramo pronaći Bisesu Dutt, bez obzira na to koga ćemo pritom nagaziti po prstima.

Bella je uzdahnula, – U redu. Mislim da sada moram otići i izvijestiti nekoliko predsjednika. Ima li još nešto?

Paxton je odmahnuo glavom. – Za sat vremena održat ćemo telefonsku konferenciju. I, ljudi, ne želimo da odavde procure ikakve informacije.

Kad je sastanak završio, Bella se zabrinula. Sama činjenica da se Carel morao probijati kako bi stigao ovamo bila je lekcija kako vještina prezentacije nije podrazumijevala i znanje. I da nije bilo one Carelove bistre studentice, oni sada ne bi bili ni blizu tome da otkriju pravu prirodu tog artefakta, tog oružja, te Q-bombe.

Što još im je promaknulo? Što još nisu uvidjeli? Što još?

14. USPON IZNAD STAZE

Gotovo sve uzbuđenje oko uspona završilo je u prvih dvadeset i četiri sata. Bisesa to nije mogla povjerovati kad su napustili čvrsto do, no bilo joj je sve više dosadno.

Kako je gravitacija bila sve manja, posvuda su počele lebdjeti stvari: pokrivači, dijelovi odjeće i hrana. Bisesa je pomislila kako sve to izgleda kao kampiranje u kakvom liftu koji brzo pada. Posebno su joj smetali uvojci Aleksejeve odrezane kose. I bilo je teško oprati se. Imali su dovoljno vode za piće, ali u kabini nije postojao tuš. Nakon nekoliko dana nije se moglo spriječiti da kabina smrdi poput zahoda.

Bisesa je nastojala konstruktivno koristiti vrijeme. Radila je na svojem oporavljanju od Hibernaculuma. Puno je spavala, a Aleksej i Myra su joj pomagali pri izvođenju vježbi za nisku gravitaciju, upirala se o zidove i pod kako bi ojačala muskulaturu. Ali bilo je toliko mnogo vremena za vježbanje ili za spavanje.

I Aleksej je sebi pronašao posao. Bacio se na stalno provjeravanje paukovih sustava, što je uključivalo detaljno pregledavanje dva puta dnevno. Čak je radio i vizualnu provjeru spojeva i filtara trupa kabine. Dok je radio, pjevušio je i to, začudo, zbunjujuće male himne sunčevoj svjetiosti.

Bisesa još uvijek nije porazgovarala sa svojom kćerkom, barem ne onako kako je to željela. Činilo joj se da se Myra povukla u sebe i kao da je, dok je Bisesa spavala, padala u sve dublju depresiju. To ćemo ostaviti za kasnije, rekla je Bisesa samoj sebi.

Promatrala je kako Zemlja postaje sve manja, poput neke igračke maleni globus na kraju vrpce koja se sada s obje strane činila beskrajnom.

Jednom je rekla: – Željela bih da se Zemlja okrene, pa da mogu pogledom potražiti druge trake. Čak i ne znam koliko ih ima.

Myra ih je nabrajala na prste, – Modimo u Africi, Bandara u Australiji, a to je majka svih traka, pa Jianmu u Kini. Marahuaka u Venezueli. Sve su one dobile imena po bogovima neba. Mi Europljani imamo Yggdrasil.

– Nazvanu po nordijskom stablu svijeta.

– Da.

– A Amerikanci imaju Jakobove Ljestve.

Aleksej se osmjehnuo, – jer je to inače u mornarici naziv za ljestve od užadi koje se mogu smotati ili pustiti niz bok broda, a onda je citirao Bibliju, navodeći stih 2812 iz Postanka, u kojem se navodi kako su se bog i anđeli po ljestvama spuštali na Zemlju i opet uspinjali.

– Amerika je još uvijek dobrim dijelom kršćanska zemlja, rekla je Myra. – Mislim da su odbili sve nazive za stablo svijeta koje su ponudili prastanovnici Amerike. Raspisali su referendum.

– Zašto tolike kulture imaju svoje mitove o stablu svijeta? Čini se prilično nevjerojatnim.

– Neki antropolozi kažu, odgovorio je Aleksej – kako je to jednostavno odgovor na oblike oblaka koji, namreškani, podsjećaju na grane ili prečke. Ili je to možda mit o Mliječnoj Stazi. Drugi kažu kako bi to moglo biti vezano za fenomen plazme. Možda Sunčeva aktivnost.

– Mnogi se ljudi boje tih trakaelevatora, rekla je Myra. – Neki ih smatraju blasfemijom. Kraticom do Boga. Uostalom, bili smo suočeni s prijetnjom s neba, i to je još u živom sjećanju.

– I upravo to je razlog zbog kojeg je afrički elevator bio napadnut, dodao je Aleksej. – Nema smisla, ali što ćete.

– Za jednog Svemirca, Aleksej, znate mnogo o kulturama na Zemlji.

– To me zanima. Ali ja to promatram izvana. Znanstveno, antropološki, pretpostavljam.

Bella je imala osjećaj da se on ponaša pokroviteljski. – Izgleda mi da ste svi vi Svemirci racionalni poput računala.

– Oh, nismo, odgovorio je nasmiješivši se. – Upravo radimo na cijelom nizu novih inhibicija, predrasuda i fiksacija.

Još uvijek su se uspinjali. Obris planeta smanjivao od veličine nogometne lopte do grejpfruta i dalje, sve do loptice za kriket, a uskoro će postati previše malen da bi Bisesa na njemu mogla nazrijeti detalje veličine kontinenta.

Tri dana kasnije letjeli su kroz prvu značajnu strukturu otkad su napustili čvrsto dno.

Bio je to rasut prsten nabreklih modula, a svi su bili približno cilindričnog oblika i u žarkim bojama. Bili su golemi, svaki od njih je bio velik kao manja zgrada, i na beskrajnoj sunčevoj svjetlosti sjali su poput prekrasnih igračaka. Aleksej im je rekao da je to hotel s tematskim parkom, još nezgotovljen i nenastanjen. – Službeni naziv mu je Kod Jakoba, a Disney kompanija je glavni investitor. Nadaju se kako će ovim vratiti dio novca kojeg su ulupali u one stare zabavne parkove na tlu.

– Dobro mjesto za hotel, rekla je Myra. – Samo je tri dana udaljen od tla i još uvijek ima jednu desetinu gravitacije, dovoljno da se izbjegne sva ona zbrka koja nastaje kod nula G.

– Ovo te natjera shvatiti što se sve može učiniti s jedan ili dva nebeska elevatora, promrmljao je Aleksej. – Nije to samo jeftin lift nego i itekako težak. Veliki kapacitet. Ovaj tematski park je trivijalan, no to je samo početak. Bit će i drugih zajednica i gradova nanizanih duž ovakvih elevatora. Cijelo jedno novo carstvo. To je poput željeznice u devetnaestom stoljeću.

Bisesa je osjetila poriv da dotakne Myrinu ruku. – Živimo u čudesnim vremenima, zar ne?

– Da, mama.

Onaj hotel je u trenutku projurio pokraj njih i po prvi puta tijekom svih ovih dana Bisesa je imala osjećaj stvarne brzine kojom se kreću. No odmah zatim opet je uslijedilo ono bezvremensko jurenje uvis u kojem se nije osjećalo kretanje, sve više iznad Zemlje i uskoro su se opet počeli prepirati oko beznačajnih stvari.

Osmoga dana letjeli su kroz geosinkroni pojas i u jednom trenutku letjeli su u nultoj gravitaciji, kružeći oko Zemlje kao svaki satelit, no neka razlika se zapravo nije ni osjećala, jer je već danima gravitacija bila vrlo niska, gotovo nulta.

U samoj geostacionarnoj točki nalazila se druga građevina, golemi "kotač" čije je središte bilo centrirano na samoj traci. Bio je još nedovršen. Bisesa je mogla vidjeti manje skupine kako pužu po onoj golemoj skeli i prštale su iskre nastale zavarivanjem. No na drugim mjestima je vidjela staklene panele golemih dimenzija iza kojih je uspješno raslo neko zelenilo.

Prošli su geostacionarnu postaju koja je ostala ispod njih i sada su gledali dolje u nju, promatrajući kako postaje sve manja i manja.

Kada je prešao tu geosinkronu točku, paukova prividna gravitacija se okrenula, dok centripetalne sile, balansirane gravitacijom u geostacionarnoj točki, nisu prevladale i pokušale ih odbaciti. Sada je "dolje" bilo usmjereno od Zemlje koja je bila veličine graška. Morali su presložiti kabinu tako da su od stropa napravili pod, a od poda strop. Aleksej je rekao kako kabine konstruirane za prijevoz ljudi tu promjenu obavljaju automatski.

Ta inverzija, premještanje stvari u kabini, bila je jedina zanimljivost koja se dogodila u tim danima koji su uslijedili nakon prelaska geostacionarne točke. Jedina.

Bisesa je saznala da neće biti ovako vučeni sve do kraja trake, do točke s protutežom, koja se nalazila još čitavih trinaest dana dalje od geostacionarne točke, odnosno dvadeset i jedan dan udaljena od tla. A tamo se, konačno je saznala, nalazi groblje paukova.

– Tamo moraju stalno dodavati protutežu, kako bi kompenzirali porast mase vrpce, rekao je Aleksej – a to je razlog zašto se niti jedan pauk ne vraća.

Bisesa je gledala oko sebe po neurednoj kabini koju su svojim boravkom u njoj uprljali. Osjetila je neki žalac žaljenja kad je upitala: – Hoće li tamo završiti i ovaj pauk?

– Oh ne, ova životinja neće ići dalje od točke pedeset i šest tisuća. Dvanaest dana udaljene od geosinkrone točke.

Bisesa je kratko pogledala Myru i osjetila kako ova jednako tako nema pojma što će nakon toga uslijediti. – I što onda?

– Sjećaš li se kako sam ti rekla da ćemo, ako se pauk otkvači prije geostacionarne točke pasti na Zemlju? Ali oko se odvojimo nakon nje...

– Bit ćemo izbačeni iz Zemljine staze, rekla je Myra – u međuplanetarni prostor.

– Ukoliko iskoristiš pravi trenutak za napuštanje elevatora, možeš iskoristiti inerciju da te odnese kamo god želiš otići. Na primjer, na Mjesec.

– Zar idemo na Mjesec?

Aleksej se osmjehnuo. – Oh, idemo mi i malo dalje.

– Pa kamo onda, k vragu?! Kakvog ima smisla to skrivati sada... čim napustimo elevator, one vlasti dolje će znati kamo idemo.

– Mars, gospođo. Idemo na Mars.

Bisesa se zbunila, – Mars?

– Tamo... pa, tamo vas nešto čeka.

– Ali ova malena kabinica nas ne može održati na životu cijelim putem do tamo.

– Naravno da ne može, odgovorio je Aleksej. – Nas će netko pokupiti. Imamo sastanak sa svjetlosnim brodom. Brodom koji se kreće na solarni pogon. On je već na putu.

Bisesa se namrštila. – Mi nemamo rakete, zar ne. Kad se jednom maknemo s trake, nećemo imati nikakvu pokretačku energiju.

– Niti nam ne treba. Brod će se susresti s nama.

– Oh, Bože, rekla je Bisesa. A što ako nešto pođe naopako...

Nimalo zabrinut, Aleksej se nasmijao.

Razgovarajući s njim tijekom svih tih dugih dana, Bisesa je mislila da je počela shvaćati nešto od njegove psihologije, psihologije Svemirca, koja je na suptilan način bila drukčija od psihologije ljudi na Zemlji.

Aleksej je pokazivao nešto nalik nekakvom morbidnom strahu od toga da će strojevi oko njega zakazati, zato što mu je u doslovnom smislu o tim strojevima ovisio život. Ali s druge strane nije nimalo sumnjao da će sve ovo proteći u redu; živio je u svijetu u kojem su nebeski mehanizmi očigledno vladali svime, moćni i tihi satni mehanizmi koji nikada ne rade pogreške. I zato je vjerovao kako će, kad ga njegovi mehanizmi odbace s trake, biti posve siguran i bilo mu je nezamislivo da bi se njihov sastanak sa svjetlosnim brodom mogao izjaloviti. Bisesa i Myra su se, naprotiv, užasavale i same pomisli na postojanje takve mogućnosti.

Tamo negdje, pomislila je Bisesa, nalazi se ključ za razumijevanje Alekseja i tog novog naraštaja Svemiraca. I pomislila je kako bi ga i bolje razumjela kada bi mogla shvatiti te čudne molitve koje je, odsutan duhom, pjevušio: psalme "Nepobjedivom Suncu."

Dvanaestog dana su sjeli na one stolce koji se sklapaju uza zid, a sva njihova pokretna oprema bila je čvrsto vezana kako bi preduhitrili onaj trzaj prelaska u bestežinsko stanje koji će uslijediti kad se kabina bude odvojila od trake koja je vuče.

Aleksej je pogledao svoje suputnice. – Želi li netko odbrojavati?

– Šuti! rekla je Myra.

Bisesa je pogledala dolje niz traku koja je tijekom tih dugih dana bila njezino sidro koje ju je vezalo uz stvarnost, sve do Zemlje koja se sada svela na veličinu malog oblutka. Pitala se hoće li je ikada više vidjeti kako postaje sve većom... i što nju još čeka prije nego li bi se to moglo dogoditi.

Aleksej je prošaptao – Evo, krećemo...

Osjetio se udar kad je pod kabine opet postao strop. Traka se udaljila zapanjujućom brzinom, a gravitacija je nestala kao san. Njihove stvari koje su se odvezale sada su se vrtjele oko njih, a Aleksej se smijao i smijao.

15. OSLOBODITELJ

Travanj 2069.

Brodski inženjer John Metternes je s Ahila nazvao Ednu. Još jedna odgoda. Tehničari tamo na asteroidu nisu bili zadovoljni s magnetnim zatvaračima antimaterijskih kuglica.

Još jedna takva odgoda i Osloboditelj će propustiti još jednu priliku za svoj prvi pokusni let.

Edna Fingal je pogledala kroz debele, zaobljene prozore, tamo dalje od izuzetno neravne površine jednog od Trojanaca, asteroida koji se nalazio ispod nje, kako bi pronašla Sunce koje je ovdje, na liniji, bilo jedva vidljiv disk. Okružena tihim brujanjem leteće platforme i mirisom novog tepiha, bila je ljutita i nemirna. Strpljivost pri čekanju nije bila njezina osobina.

Intelektualno, u svojoj glavi, znala je da mora pričekati sve dok inženjeri ne budu apsolutno sigurni u ono što rade. Osloboditelj je ovisio o novoj, još neiskušanoj tehnologiji, a koliko je ona znala, ti magnetni zatvarači zapravo nikada nisu bili stabilni, pa je najbolje čemu si se mogao nadati bila nekakva kontrolirana nestabilnost koja će trajati dovoljno dugo da te doveze kući. A upravo je zakazivanje tih zatvarača bilo razlogom gubitka Osloboditeljevog prethodnika, neimenovanog prototipa, kao i Mary Lanchester i Thea Woesea, koji su bili dvočlana posada tog A-23C.

Ali u vanjskim sustavima, tamo vani u mraku, nešto se približavalo, nešto tiho, strano i neprijateljsko. I to nešto je već zašlo u J-liniju i bilo je bliže Suncu negoli je to Edna bila. Edna je bila kapetan jedinog zemaljskog ratnog svemirskog broda koji se uopće približio toj fazi da bi mogao biti u uporabi, jedine letjelice u cijeloj Svemirskoj napadačkoj eskadrili koja je bila u dovoljno dobrom stanju.

Kao što je to uvijek činila, pokušavala je i sada smanjiti stres misleći na obitelj.

Bacila je pogled na kronometar. Bio je podešen prema vremenu u Houstonu, kao što su to bili i svi ostali glavni satovi ljudi u svemiru i sada je u svojoj glavi to vrijeme preračunala u ono koje je trenutačno bilo u DC-u. Ednina kćer Thea, stara samo tri godine, je u ovo doba sigurno u vrtiću u Washingtonu kako bi mogla biti blizu svoje bake. Edni se sviđalo zamišljati gdje je Thea u bilo koje doba dana.

– Libby, molim te otvori moju datoteku s poštom.

– Odmah. I vizualne zapise?

– Da. Je li spremno?... Halo, Thea, ja sam, opet na čekanju kao i obično...

Thea će čuti njezine riječi i vidjeti ono što bude mogla, zahvaćeno vizualnim senzorima na identifikacijskoj tetovaži na Edninom obrazu. Ovdje na J-liniji su mjere sigurnosti bile predvidivo stroge u svezi svega što je bilo povezano s A-klasom ratnih brodova i Thea će moći primiti samo jako cenzurirane verzije maminih pisama. No i to je bilo bolje nego ništa.

A ako stvari krenu onako kako ne treba, moglo bi se dogoditi da ova poruka bude sve što će Thei ostati od njezine mame. Zato je Edna govorila za budućnost.

– Sjedim ovdje i čekam da naše boce s antimaterijom budu utovarene u kabinu. A to traje jako dugo, zato što moramo biti vrlo pažljivi. Sada gledam dolje na Ahila. To je jedan od većih asteroida koji pripadaju Trojancima i tu gradimo naše A-brodove. Pogledaj sa mnom, možeš vidjeti gdje ih grade i velike jame koje smo iskopali u ledu i stijenama, a koje služe kao reaktivna masa, a to ti je ona stvar koja će zapravo gurnuti brod naprijed. A tu su i kupole pod kojima svi mi živimo kada smo na površini... a vjeruj mi da je u Osloboditelju daleko udobnije i komfornije nego tamo...

Asteroidi zvani Trojanci okupili su se na J-liniji u točki gravitacijske stabilnosti L4, Lagrange 4, stalno šezdeset stupnjeva ispred Jupitera na njegovoj stazi oko Sunca. Postojala je druga takva točka, L5, koja je pratila Jupiter šezdeset stupnjeva s druge strane. Astronomi sa Zemlje nazvali su te dvije skupine asteroida po junacima Homerove Ilijade.

L4 je bila koristan izvor resursa, očito mjesto za bazu, kontrolna točka. Možda su zato u vrijeme Oluje sa Sunca Prvorođeni ovdje postavili jedno Oko.

– Neću se sada praviti da me nije strah, Thea. Bila bih budala da se ne bojim. Ali naučila sam ostaviti taj strah po strani i primiti se posla. Zato što znam da je to posao koji treba biti obavljen.

– Možda znaš da je ovaj brod, četvrti iz nove A-klase, prvi koji je dobio svoje ime. Jer dok su drugi služili samo za testiranje, ovaj će biti prvi koji će krenuti u bitku. I mislim da će zbog toga biti zauvijek zapamćen, bez obzira na sve što se dogodi. Naravno da moramo najprije obaviti nekoliko pokusnih letova.

– Jako smo bili u nedoumici glede toga kako da ga nazovemo. Ovdje smo okruženi junacima iz klasične mitologije, ali ta je mitologija iz jednog drugog doba, koje je daleko od našeg. Na kraju smo se složili da mu damo ime jednog slavnog zrakoplova iz vremena prije nego je dolazak Prvorođenih promijenio sva pravila. Nadam se da ćemo u sljedećih nekoliko tjedana moći osloboditi ljudski rod od još veće opasnosti. A tada ću imati priliku vratiti se kući k tebi. Ja...

Začuo se alarm, a na ekranu pokraj nje bljeskala je zelena svjetlost. Gorivo je napokon bilo uspješno utovareno. Tehničari zaduženi za utovar napuštali su brod. A vrijeme određeno za polazak na pokusni let počet će teći za deset minuta.

Dovoljno vremena. A onda će moći primiti naredbu za svoj pravi zadatak.

– Libby, molim te zatvori datoteku. Makni taj zadnji dio. I dovedi mi Johna Metternesa ovamo.

16. JAMES CLERK MAXWELL

Iz mraka se pojavio svjetlosni brod koji ih je trebao odvesti do Marsa. Brod se zvao James Clerk Maxwell. Jedro mu je bilo tamno, a nazirala mu je i opute, a pravokutna svjetla bila su jako duga.

Kako se vrijeme sastanka s brodom približavalo, tako je Bisesa postajala sve napetija. Čovjek nije morao imati neko veliko tehničko znanje pa da shvati kako je brod koji se kreće pomoću sunčeve svjetlosti sigurno tanak i krhak poput paučine. A njihov mali, kvrgavi pauk, rotirajuća gruda metala, pasti će usred te fantazije jedara i jarbolja. Stalno je očekivala da će se oglasiti alarmi i kako će se poput niti tako zrcalna jedra omotati oko nje kao papir za omatanje božičnih darova.

I Myra je, usprkos svojem astronautskom iskustvu, bila uznemirena. Ali Aleksej Carel je bio potpuno miran. Kako se vrijeme susreta približavalo, tako je i on podešavao svoje meke zaslone, promatrao nejasne grafove, povremeno izgovarajući neku blagu riječ koja je laserskom vezom preko uske zrake odlazila do broda. Činilo se kako u potpunosti vjeruje toj mješavini orbitalne mehanike i ovoj egzotičnoj vještini nebeske plovidbe koja je dovukla pauka još bliže Maxwellu.

U tim posijednjim trenucima se i Maxwellov glavni trup pojavio iz mraka. Bisesa je imala dojam da se nalazi u malenom čamčiću i promatra dolazak prekooceanskog broda. Približno cilindričan oblik bio je sav načičkan antenskim tanjurima i teleskopskim cijevima za učvršćivanje jedrilja, dok je oko njegovog gornjeg ruba Bisesa nazirala prsten kojeg su tvorili koloturi, obični komadi tehnologije koji su držali na mjestu kilometre opute.

Iz trupa se pojavila prozirna cijev promjera nekoliko metara, nesigurno opipala pauka i uz glasan zveket se pričvrstila. Osjetio se trzaj dok je mehaničko spajanje potiralo i onu posljednju razliku u gibanju. Tada se cijev stisnula poput mijeha harmonike, privukavši dva trupa jednog do drugog, sve dok se nisu čvrsto spojili. Aleksej se naslonio u svojem stolcu, a na licu mu je bio širok osmijeh. – Hvala Solu za univerzalni protokol o pristajanju.

– Eto, to je to. Odlijepio je mekani zaslon sa zida ispred sebe, zgužvao ga i strpao u džep. – Vrijeme je da spakiramo stvari. Uzmite sve ono što želite, a odbacite sve što vam ne treba.

– Nećemo sa sobom uzeti pauka, rekla je Bisesa polako.

– Naravno da nećemo.

Bisesa je osjetila neko čudno oklijevanje pri napuštanju ovog mirnog utočišta u pauku. – Možda samo postajem previše stara za sve te promjene.

Myra joj je stisnula ruku. Tu osjećajnu gestu učinila je kao da je to posljedica nehotičnog grčenja, a Bisesa je prihvaćala sve što joj je njezina povrijeđena kćer htjela dati. – Mama, ako se ja mogu nositi sa svim ovim, onda to možeš i ti. Hajde, pođimo.

Kada je Aleksej otvorio zasun u zidu kabine, otvorio se vanjski dio Maxwellovog trupa i jedva osjetno je mirisalo na paljevinu. Bisesa je radoznalo dotaknula stjenku, površinu koja je tijekom dugih mjeseci izdržala vakuum svemira. Bila je na dodir topla.

Trup na Maxwellu se otvorio.

Prešli su u interijer koji je bio čist, vrlo dobro osvijetijen i jedva osjetno mirisao po sapunu. Kovčeg ih je slijedio uz zvuke truckanja.

Vrata za njima su se zatvorila i Bisesa je osjetila laganu jezu kada je veća masa Maxwella reagirala na odbacivanje pauka. Tu nije bilo prozora, a ona bi rado pogledala kako je odbačeni pauk otpao.

Aleksej ih je tada upozorio. – Samo pomislite kako su odbacili svaki suvišan gram vanjske oplate da bi ovo napravili. Masa cijelog broda iznosi samo desetak tona, uključivo jedrilje. Lako biste nogom mogle probiti trup. Potapšao je unutrašnji panel koji je dijelio pod od stropa. – A ova stvar je neka vrsta rižinog papira. Lagan i krhak. Gurnuo je prst kroz papir kako bi im to i zorno pokazao, a onda je oderao malen komadić tog materijala i stavio ga u svoja usta. – Uz to je i jestivo. U slučaju drame, jedite namještaj.

– Drame? Kakve drame? pitala je Bisesa.

– Pretpostavljam kako je najgora stvar koja bi nam se mogla dogoditi, rekla je polako Myra – to da ostanemo bez jedra ili da tako loše baratamo s njim da postane beskorisno. U tom slučaju bismo ostali bespomoćni, padajući s bilo koje staze na kojoj se nalazimo. Spašavanje bi bilo moguće, ali bi to vjerojatno trajalo mjesecima, ako ne i godinama.

Bisesa je razmišljala. – Koliko se takvih nesreća dosad dogodilo?

– Jako malo, odgovorio joj je Aleksej. – I niti jedna nije bila fatalna. I tada ih je ukratko poučio o različitim sigurnosnim mjerama na brodu, tako da se, ako zaista ostaneš bez jedra, još uvijek možeš spustiti na neko usputno mjesto. – Vjerojatnije je da će vas prije izdati vaše tijelo nego ovakav brod rekao je Bisesi, koja još uvijek nije bila baš posve uvjerena.

Dok je Aleksej otišao na mjesto koje je on nazivao "most" kako bi provjerio cijeli sustav broda, Bisesa i Myra su istraživale i raspakiravale stvari.

Nije im dugo trebalo da se snađu u unutrašnjem rasporedu Maxwella. Trup pod tlakom je bio cilindričnog oblika i visok svega nekoliko metara. Odvojene panelima od rižinog papira bile su tri glavne palube. U dnu se nalazio prostor kojeg je Aleksej nazvao "paluba za stvari". Vireći kroz otvore, vidjeli su hrpe stvari, nužan pribor za opstanak ljudi, opremu za obavljanje popravaka izvan letjelice, alat i teret. Onaj Aleksejev most nalazio se na gornjoj palubi.

Srednja paluba bila je prostor za boravak. Osim zajedničkog dijela i kupaonice, prostor se mogao pomičnim pregradama podijeliti u prostorije koji bi posadi do deset ljudi služili kao spavaće ili radne sobe i mjesta za odmor. Zidovi su bili puni ugrađenih ormara i ležajeva koji su štedjeli prostor, jer su inače bili podignuti i pričvršćeni uz zidove, gdje su jednako tako bili pričvršćeni i stolci koji su se prema potrebi mogli spustiti. Bisesa i Myra su neko vrijeme provele razmještajući uokolo te pregrade. Složile su se oko toga da će sastaviti tri malene spavaonice koje će biti što je moguće udaljenije jedna od druge i od zahoda; stjenke od papira nisu baš neki posebno dobri izolatori zvuka.

Smještaj je bio gotovo jednako skučen kao što je bio i u pauku. Ali tijesni hodnici i sobe niskih stropova imali su jedinstvenu mješavinu arhitekture i za čvrsto tlo i za svemir. Jedro je nudilo ubrzanje ne veće od jedan posto Zemljine gravitacije, što nije bilo dovoljno da vas drži čvrsto prikovanima za pod. Zato je, kao u svemirskim postajama posvuda bilo hvatišta za ruke i nogu, "čičak" traka, sve ono "dolje" bilo smeđe boje, a sve "gore" je bilo obojeno u plavu, pa se na prvi pogled već znalo u kojem se smjeru krećeš.

A onaj jedan posto gravitacije bio je stabilan i pouzdan. Eksperimentirajući, Bisesa je otkrila da će joj, ako se popne do stropa i tamo miruje, trebati oko sedam sekundi dok ne padne opet na pod, s time što će padati blago poput pahulje snijega i meko dodirnuti tlo. To malo gravitacije bilo je ipak iznenađujuće korisno, jer je prisiljavalo prašinu da se slegne, a i sve ono što je u nekoj zbrci otišlo u zrak da se napokon opet spusti. Ovdje se neće morati hrvati s neposlušnim pokrivačima, niti tragati za kavom koja joj je otišla iz šalice.

Na "mostu" Maxwella stolovi i stolci bili su u prilično neurednom rasporedu. Bisesu je to podsjetilo da ovo nije vojni brod. Kad su Bisesa i Myra stigle tamo, prebacujući se s donje palube kratkim ljestvama, Aleksej je sjedio na jednom od stolaca i strpljivo promatrao podatke koji su prelazili preko mekog zaslona.

"Zidovi" su bili posve prozirni.

Na nebu se nisu vidjele zvijezde, samo tri svjetiljke: Sunce, Zemlja i Mjesec, koji su oko broda tvorili golem trokut. Bisesa je osjetila neku tjeskobu gledajući te svjetove. Iz nekog nepoznatog razloga prisjetila se Mira i čovjekolikog majmuna kojeg je tamo vidjela, australopiteke s nogama kao u čovjeka, a ramenima gorile. Myra je vidjela njezinu reakciju pa ju je povukla za ruku. – Mama, ovo je samo još jedno zabavno putovanje. Pazi da ti se ne zavrti u glavi. Gledaj gore.

Bisesa je podigla glavu.

Ugledala je disk koji nije bio baš posvemašnja tama već nešto sivlji od tamnog baršuna noći. Bilo je to jedro, dovoljno veliko da bi se u njega mogao umotati cijeli središnji dio Londona. Mogla je čuti tiho i povremeno vibriranje koje je vjerojatno dolazilo od malih kolotura postavljenih oko krova.

Trup u kojem se nalazila bio je konzerva tune obješena ispod padobrana.

– Dobrodošle na Jamesa Clerka Maxwella, rekao je Aleksej, osmjehnuvši se.

– Putujemo, dakle, na sunčev pogon?

– Da. Aleksej je podigao ruku kako bi se zaštitio od svjetiosti koja je prešla preko kabine. – Tlak svih tih sićušnih fotona koji se odbijaju od reflektirajuće površine. Kad ste na Zemlji i ako je sunčan dan, onda ta sila na vašem licu iznosi možda samo desetu tisućinku grama. Mi imamo dovoljnu površinu jedra i dovoljno malu masu za ubrzanje od jedne stotinke g. Ali to je stalna i besplatna sila i stalno gura i gura... i tako ćemo za dvadeset dana doći do Marsa.

Samo jedro podupirala je mreža nanocijevi, a to je ona ista super jaka tvar od koje proizvode trake svemirskih elevatora. "Tkanina" jedra je ultratanki film od elementa bora, debeo samo nekoliko stotinki atomskog dijametra. Nanose ga posebnim postupkom prskanja.

– Materijal od kojeg je napravljeno jedro toliko je tanak da ga pod rukom osjećate više kao dim, a ne nešto materijalno, rekao je Aleksej. – Ali taj materijal je dovoljno otporan da na stazi Merkura podnese temperaturu Sunca.

Pruge svjetlosti prešle su preko površine zrcala; male koloture su zazujale.

– Cijelo vrijeme imate oscilacije, rekao je Aleksej. – Zato jedra proizvodimo od onog pametnog materijala od kojeg je bio Sunčev štit. Materijal je protkan pokretačima i sićušnim raketnim motorima. Max, brodska umjetna inteligencija, zna sebe održavati u ispravnom položaju. A on obavlja većinu navigacije; ja mu samo kažem kamo želim ići. Max je glavni, zaista. Hvala Solu što se on zbog toga previše ne hvali.

– Razumijem kako možeš biti jedriti u smjeru od Sunca, rekla je Bisesa – ali kako možeš letjeti prema unutra, na primjer od Marsa prema Zemlji? Čini mi se kako je to nešto nalik plovidbi protiv vjetra.

– To nije dobra analogija, mirno joj je odgovorio Aleksej. – Moraš imati na umu činjenicu da su zapravo svi objekti solarnog sustava na stazi oko Sunca. A to onda određuje kako jedra funkcioniraju... Orbitalna mehanika može izgledati protivna zdravom razumu. – Ako povećavam brzinu, podižem svoju stazu. Ali ako podesim jedro tako da tlak Sunca djeluje u smjeru suprotnom od smjera mojeg kretanja oko Sunca, moja će orbitalna brzina opadati i kretat ću se spiralno prema Suncu... Bisesa je proučavala dijagrame koje je napravio na mekim zaslonima, ali je odustala kad je počeo nizati jednadžbe.

– Tebi je to intuitivno jasno, zar ne? Ta načela nebeske mehanike.

Mahnuo je rukom prema svjetovima koji su bili oko njih. – Možeš vidjeti zašto. Tu možeš vidjeti kako ti zakoni djeluju. Često sam se pitao kako su oni znanstvenici koji žive vezani za Zemlju uopće mogli, iz onog svog kaosa dolje, išta shvatiti. Oni prvi astronauti, koji su prije stotinu godina letjeli na Mjesec, prvi su pošli u ovom smjeru i vratili su se kao promijenjeni ljudi, na bolje ili na gore. Mnogi među Svemircima su deisti, teisti ili panteisti... negdje u tom rasponu.

– Vjerujući kako će se Boga pronaći u fizičkim zakonima, rekla je Myra.

– Ili da su ti zakoni Bog.

– Mislim da je to razumljivo, rekla je Bisesa. – Religije i bogovi ne moraju uvijek ići zajedno. Budisti baš i ne vjeruju u neko vrhovno biće i može postojati religija neovisna o ikakvom bogu.

Myra je kimnula. – A možemo i bez ikakve religije vjerovati u Prvorođene.

– Oh, Prvorođeni nisu bogovi, rekao je Aleksej blagim glasom. – Kao što će to oni jednoga dana shvatiti.

– Ali ti, Aleksej, nisi teist. Ili jesi? rekla je Bisesa. – Voliš citirati Bibliju, ali čula sam tvoju molitvu... Hvala Solu?

Izgledao je zbunjeno. – Uhvatila ste me. Podigao je lice prema sunčevoj svjedosti. – Neki od nas kriju svoj stav prema Velikom Momku. Tom stroju koji nas sve održava na životu, jedinom objektu kojega možeš vidjeti bez obzira koliko daleko lutaš diljem ovog sustava.

Myra je kimnula – Čula sam o tome. Kult Sola Nepobjedivog. Jednog od posljednjih velikih poganskih bogova... još od Rimskog carstva, neposredno prije negoli su proglasili kršćanstvo svojim službenim kultom. Zar se nije ponovo pojavio na Zemlji upravo prije Sunčeve oluje?

Aleksej je kimnuo. – Tih dana se pokušalo odobrovoljiti mnoge gnjevne bogove. Ali Sol Nepobjedivi se ukorijenio kod ranih Svemiraca i bio im oslonac. Posebice onima koji su radili na štitu. I to se onda širilo.

Bisesa se prisjetila još jednog boga sunca koji se bio upleo u njezin vlastiti život: Marduk, zaboravljeni babilonski bog. – Aleksej, vi Svemirci zaista niste poput nas ostalih, zar ne? upitala je.

– Naravno da nismo. Kako bismo mogli biti?

– Zar je to razlog zašto me vodiš na Mars? Zbog različite perspektive.

– I više od toga. Vodim vas, jer su momci tamo nešto pronašli. Nešto o čemu zemaljske vlade ne bi ni sanjale da bi mogle tražiti. Premda te vlade sada tragaju za vama, Bisesa.

Bisesa se namrštila – Otkud znaš?

Aleksej je izgledao kao da mu je neugodno. – Moj otac surađuje sa Svjetskim svemirskim vijećem. On je kozmolog...

Znači to je, pomislila je Bisesa, taj novi ludi generacijski jaz. Za sina Svemirca špijunira otac koji je ostao vezan za Zemlju.

No premda su duboko zašli u svemir, nije ništa više rekao o tome kamo zapravo vodi Bisesu i što se od nje očekuje.

Myra se povukla za usnu. – To je čudno. Sol Nepobjedivi... to je takav kontrast hladnom razmišljanju teista.

– Da, ali zar ne misliš da će nam, sve dok ne prebijemo te guzice Prvorođene, trebati neki bog iz željeznog doba? I Aleksej se osmjehnu pokazujući zube; šokantni izraz lica primata, obasjan svjedošću Sunca i Mjeseca.

Bisesa se, umorna od stresa i svega tog nepoznatog, povukla u svoju netom složenu kabinu. Raspakirala je neke od svojih stvari, a onda se remenima pričvrstila za svoj uski ležaj.

Pregrađena prostorija je bila malena, no to joj nije smetalo. Bila je ona u vojsci. Što se smještaja tiče, ovaj ovdje je bio daleko bolji od kampa Ujedinjenih naroda u Afganistanu, gdje je bila stacionirana prije pada u Mir.

Smetalo joj je to što se ova paluba za dnevni boravak činila tijesnom i nekomfornom, čak i kad se uzme u obzir da je tu zadana geometrija bila ona koja se primjenjuje na nagurane sardine u konzervi. Sjetila se ranijeg razgledavanja one palube u kojoj je bilo skladište i oprema, a imala je jako dobru memoriju za pamćenje prostora i volumena. Snena, naglas je promrmljala: – Pa zašto je onda ova paluba toliko manja od one?

Neki tih glas joj je odgovorio – Zato, Bisesa, jer su ovi zidovi puni vode.

– Jesi li to ti, Tales?

– Ne, Bisesa, Aleksej me zove Max. Glas je bio muški, mek i ugodan, sa škotskim naglaskom.

– Max, to je kratica od James Clerk Maxwell. Ti si brod.

– Striktno govoreći jedro, jer je to najpametnija i najosjećajnija komponenta. Ja sam Legalna Osoba (Nehumana) rekao je Max mirno. Imam sve kognitivne sposobnosti.

– Aleksej nas je trebao upoznati.

– To bi bilo zadovoljstvo.

– Kakva je to voda u zidovima?

– Voda je u njima kako bi štitila osjedjiva ljudska bića od jakih svemirskih zračenja; čak je i nekoliko centimetara vode iznenađujuće učinkovita zaštita.

– Max. Zašto to ime?

– Prikladno je... Škotski fizičar James Clerk Maxwell je u devetnaestom stoljeću pokazao da svjetlost djeluje tlakom, na kojem načelu se temelji nova flota svjetlosnih brodova čovječanstva. Njegov rad bio je odskočna daska za kasnija Einsteinova važna otkrića.

Bisesa se osmjehnula. – Pretpostavljam da bi se Maxwell zaprepastio kada bi vidio kako su, dva stoljeća kasnije, neki njegove zamisli tehnički ostvarene.

– Zapravo, pomalo sam proučavao Maxwella. Imam, naime, mnogo slobodnog vremena. Mislim da je on mogao zamisliti let na ovakav solarni pogon. Konačno, sve se to temelji na njegovoj fizici.

Bisesa je stavila ruku ispod glave. – Kad čitam o Ateni, štitu umjetne inteligencije, uvijek sam se pitala kako se ona osjećala. Inteligencija postavljena u neko tako nepoznato tijelo. Max, kako je to biti ti?

– Ja se često pitam kako je to biti vi, odgovorio je s onim svojim jedva osjetljivim naglaskom. – Ja mogu biti radoznao, a i osjetiti strahopoštovanje.

To je toliko zaprepastilo Bisesu daje upitala: – Strahopoštovanje? Prema čemu?

– Prema tome što sam se zatekao u univerzumu takve ljepote, a kojim se ipak upravlja pomoću nekoliko jednostavnih zakona. Zašto bi bilo tako? A opet, zašto ne?

– Max, jesi li ti teist?

– Mnogi pripadnici umjetne inteligencije su teisti.

Elektronski proroci, pomislila je. – Mislim da bi se James Clerk Maxwell ponosio tobom, Maxwelle Junioru.

– Hvala.

– Svjetlo, molim.

Svjetlost se smanjila do slabašnog grimiznog tinjanja. Bisesa je zapala u dubok san, a ona blaga gravitacija je uvjerila njezino srednje uho da više ne pada.

Max ju je probudio nekoliko sati kasnije, jer su se, kako je rekao glasom punim isprike, približili Mjesecu.

Na mostu je Aleksej rekao: – Naravno, slučajno nas je put do Marsa doveo blizu Mjesecu. Ali uspjelo mi je ugraditi njegovu gravitacijsku praćku u nacrt naše putanje...

Bisesa ga je prestala slušati i samo je gledala.

Nabreklo lice Mjeseca, gotovo puno, nije bilo onaj poznat izgled "čovjekovog lica" iz njezinog djetinjstva provedenog na ulicama Manchestera. Sada je došla toliko blizu da se čovjek okrenuo; ono veliko "desno oko" Mare Imbrium, se okrenulo prema njoj i jasno se otkrio jedan dio "druge strane" kraterima izrovan dio koji je ljudima bio nevidljiv sve do pojave svemirskih letova.

No nju nije zanimala geologija Mjeseca nego tragovi koje su tu ostavili ljudi. Myra i ona su s velikim žarom pronalazile obližnje baze Armstrong i Tooke, jasno vidljive kao neki srebrni i zeleni plikovi na žućkastoj lunarnoj prašini. Bisesa je povjerovala da je vidjela cestu, srebrnu crtu koja je vodila oko kratera zvanog Clavius, a unutar kojeg se ugnijezdila Baza Tooke i po kojem je dobila svoje ime. Tada je shvatila da je to sigurno elektromagnetna lansirna traka, kilometrima duga.

Ovaj moderni Mjesec je posve očevidno bio industrijsko mjesto. Golemi prostori "morskih" ravnica prekrivenih prašinom lave izgledali su kao da ih je netko počešljao. Na mjesečevim "morima" bili su dnevni kopovi, iz te prašine se izvlačio kisik, voda i minerali. Na polovima su bile golema polja solarnih ćelija, a novi opservatoriji su prigušeno sjali poput tinjajućeg ugljena, napravljeni od potpuno crnog stakla, proizvedeno mikrovalovima izravno od lunarne prašine. Smještena točno oko ekvatora, nalazila se sjajna nit kroma alfatron, najjači akcelerator čestica u cijelom sustavu.

Nešto u vezi sa svom tom industrijom uznemirilo je Bisesu. Nakon četiri milijarde godina podzemnog mira, toliko se toga na Mjesecu promijenilo u samo stotinu godina, od onog prvog Armstrongovog malog koraka. I sam Bud Tooke je uvijek sanjao o gospodarskom razvoju Mjeseca. Ali sada se pitala kako Prvorođeni, koji bi možda mogli biti i stariji od Mjeseca, gledaju na svu ovu uznemirujuću buku.

Myra je pokazivala prstom. – Mama, gledaj tamo, prema Ibriumu.

Bisesa je pogledala u tom smjeru. Vidjela je disk promjera vjerojatno više kilometara. Ljeskao se, reflektirajući sunčevu svjetlost, a preko njega su prelazili namreškani valovi.

– To je tvornica solarnih jedara, promrmljao je Aleksej. – Tu pletu mrežu i sprejem nanose onaj tanki sloj bora, a onda materijal ponovo predu kako bi bio čvrst i otporan na Mjesečevu gravitaciju...

I činilo se da se taj svjetlucavi disk okreće i mreška, a tada se bez ikakva upozorenja uredno odlijepio od površine kao da je procvao i krenuo prema svemiru, oscilirajući dok se podizao.

– Ovo je prekrasno, rekla je Bisesa.

Aleksej je slegnuo ramenima – Da, zgodno je. Iskreno rečeno, većina nas ne misli da je Mjesec jako zanimljiv. Tamo i nema pravih Svemiraca. Mogu skoknuti na Zemlju za dan ili dva. Mi ga zovemo Zemljin tavan...

Max je promrmljao: – Nailazi točka u kojoj ćemo mu najbliže prići.

Sada je cijeli Mjesec prelazio preko Bisesinog vidnog polja. Ispred krhkih prozora mosta promicali su krateri preplavljeni sjenama. Bisesa je osjetila kako je Myrina ruka stisnula njezinu. Postoje neke stvari koje ljudi jednostavno ne bi trebali vidjeti, pomislila je bespomoćno.

Tada je iznad njih prešao Mjesečev terminator, granica između dana i noći, izlomljena crta osvijetijenih vrhunaca i stijena kratera, a onda su uronili u tminu koju je remetio samo blijedi sjaj Zemljinog svjetla. Kako su tu bili odsječeni od jake sunčeve svjetlosti, svjetlosni je brod izgubio svoj tlak i Bisesa je osjetila kako gube i ono malo svoje gravitacije.

17. RATNI BROD

John Metternes se žustro popeo u upravljačku kabinu Osloboditelja.

– Je li sve kako treba? upitala ga je Edna.

– Sve je super, odgovorio joj je brodski inženjer. Bio se zadihao, a blagi flamanski naglasak je njegovom materinjem australskom engleskom jeziku dao oštriji izgovor suglasnika. – Uspjeli smo ukrcati magnetne boce, a da pritom nismo eksplodirali zajedno s njima. Sve provjere su obavljene. Da, sve je u najboljem redu i spremno za lansiranje. A bogami bilo je već i vrijeme.

Star četrdesetak godina i čvrste građe, taj se čovjek toliko znojio da su mu se, unatoč svim zaštitnim slojevima, na jakni ocrtavale vlažne mrlje ispod pazuha. A i oko usta mu se nazirao neki sasušen sloj pjene. Možda je opet povraćao. Mada je nominalno imao čin poručnika bojnog broda i u Osloboditelju je trebao letjeti kao glavni inženjer, John je kasno došao u svemir; bio je jedan od onih nesretnika čija utroba se nikada nije prilagodila mikrogravitaciji. To neće biti važno kad ova letjelica krene, jer će se tijekom leta Osloboditelja održavati puna gravitacija.

Edna je dodirnula mekani zaslon, brzo čitajući konačnu verziju njezinih naredbi i provjeravajući sve s kontrolom leta na Ahilu. – Otvor za lansiranje otvara se za pet minuta.

– Je li to, što se tebe tiče, u redu? Odbrojavanje je već započelo, no još uvijek možemo odgoditi ako...

– Ne, ni govora. Ma gledaj, zatekla si me, nisam računao da će to zaista ići ovako brzo. Što prije to obavimo, to bolje. A ionako će se vjerojatno još nešto pokvariti prije nego u odbrojavanju dođemo do nule, kao i uvijek... Libby, sheme molim.

Veliki prozor ispred njega se zamračio zamijenivši pogled na Ahila i njegovu zvjezdanu pozadinu s bočnim prikazom podizanja samog Osloboditelja, uz prikaz realnog vremena s Ahila i s drugih mjesta. Kad je John prstom potapšao neke dijelove prikaza, trup je postao proziran. Većina unutrašnjeg pogona koja se tako otkrila svijetlila je zelenkastim sjajem, no sitne i međusobno udaljene crvene točkice ukazivale su na značajne probleme, bez obzira bio to dan određen za polijetanje ili ne. Ovako je Osloboditelj silno podsjećao na vatromet četvrtog srpnja, raketa koja nije kraća od stotinu metara, kojoj su s prednjeg kraja nabijene prostorije za boravak, a na donjem kraju zjapi golema sapnica. Većina trupa bila je nabijena ledenom vodom iskopanom s asteroida, prljavim snijegom koji će pri kretanju broda poslužiti kao reaktivna masa.

A zatrpan negdje u utrobi broda, u blizini mlaznice, bio je antimaterijski pogon.

Osloboditeljeva antimaterija je bila u sitnim granulama smrznutog vodika, točnije antivodika, tvari koju su pogonski inženjeri zvali H-bar. Za sada se nalazila u spremniku od volframa, ali izolirana od njega nematerijalnim elektromagnetnim zidovima, čije je postojanje samo po sebi zahtijevalo golemu energiju da bi se uopće održali.

H-bar je bilo nešto dragocjeno. Zbog svoje sklonosti prema anihilaciji pri svakom susretu s normalnom materijom, antimaterija nije ležala posvuda uokolo i čekala da je poberu već ju je trebalo proizvesti. Javljala se kao nusproizvod pri sudarima čestica visoke energije. Ali i kad bi najsnažniji akceleratori na Zemlji radili neprekidno, proizveli bi tek sićušnu količinu antimaterije. Čak i golemi alfatron na Mjesecu je, kao tvornica, bio beskoristan. Prirodan izvor je napokon bio pronađen u "cijevi toka" koji je povezivao mjesec Io s njegovim planetom Jupitrom, "cijev" električne struje jačine pet milijuna ampera, koja je nastajala kada je taj mjesec prolazio kroz Jupiterovo magnetno polje.

Da bi se došlo do te antimaterije, trebali ste samo poslati letjelicu do "cijevi toka" i postaviti magnetne zamke koje će izvući iz čestice antimaterije. No u tome "samo" postojalo je još mnoštvo tehničkih izazova.

Kad je Edna dala naredbu, magnetna polja su počela pulsirati, ispaljujući jednu za drugom H-bar granule, koje su se sudarale s nadolazećom strujom normalnog vodika. Materija i antimaterija bi se poništavale, svaka mrvica mase bi istog trena bljesnula u energiju. Onaj led iz asteroida bi sublimirao u superzagrijanu paru, a ona bi jurnula kroz mlaznicu što bi pak gurnulo Osloboditelja naprijed.

I zaista, to je bilo sve što se trebalo učiniti, osim onih silno kompliciranih detalja u baratanju s antimaterijom. Osloboditelj je bio raketa na paru. Ali ono impresivno u tome svemu bili su brojevi. Čak i u fuzijskom srcu Sunca pretvara se samo malen dio mase u energiju. Kad se materija i antimaterija poništava, idu do kraja; jednostavno ne biste mogli više energije iscijediti iz slavne Einsteinove formule E=mc2.

Vrlo malo antimaterije, samo oko pedeset miligrama, daje energiju jednaku onoj u kemijskoj raketi svemirskog šatla. Stoga je antimaterijsko gorivo toliko korisno vladama koje su, suočene s invazijom na Sunčev sustav, htjele bit sposobne za brzo djelovanje. Osloboditelj je bio toliko moćan brod da će dovesti Ednu do Q-bombe, do asteroida na pola puta udaljenosti do Jupitera, i to za samo stotinu i dvanaest sati.

U usporedbi sa svjetlosnim brodovima Svemiraca, Osloboditelj je bio pravi patuljak. Ali dok su oni bili samo paučina i jedro, Osloboditelj je bio čvrsta masa, toljaga, oružje. A i dizajn mu je bio izuzetno falusnog oblika, kao što su bili i mnogi drugi oblici ljudskog oružja tijekom prošlosti, kako su to mnogi zlurado zapazili.

Za Johna sada zaista nije bilo mnogo posla; Libby je obavljala sve one poslove oko odbrojavanja koji su bili toliko pojednostavljeni koliko su to mogli biti. Postupno je postajao sve nervozniji.

– Promatraju nas, rekla je mirno Edna kako bi mu skrenula pozornost.

– Da? Tko nas promatra?

– Promatraju nas s Ahila. Inženjeri, administratori, ostali zaposlenici.

Ispraznila je ekran pa su sada mogli gledajući dolje promatrati one koji su, posvuda raštrkani, stajali i promatrali ih.

– E pa toliko glede protokola o sigurnosti, promrmljao je John. – Što rade tamo dolje?

– Mislim da su došli promatrati kako ljudski rod po prvi puta upućuje u svemir jedan ratni brod, odgovorila mu je Libby.

– Uh, prošaptao je. – Ona je u pravu. Sjećaš li se Ratova zvijezda i Svemirskih staza?

Edna nije nikada ni čula za te drevne relikte kulture.

– Sve to počinje ovdje, rekao je John. – Ovaj prvi ratni brod. Ali nije i zadnji, to ti jamčim.

– Trideset sekundi, rekla je Edna monotonim glasom.

– Hvala svemu što je cijelom tom sranju došao kraj. Čvrsto se rukama primio za rukohvate.

Ovo je stvarno, odjednom je pomislila Edna. Odlučila se i zaista će povesti taj brod u bitku protiv neznanog neprijatelja, brod s pogonom koji je bio testiran samo nekoliko puta, brod koji je tako nov da još uvijek ima miris premaza za metale.

– Tri, dva, jedan, rekla je Libby.

Negdje u utrobi broda magnetna se zamka stisnula. Djelić tvari je prestao postojati.

A Edna je bila pritisnuta u svoj stolac tolikom silom da joj je istjerala zrak iz pluća.

18. MARS

Njihovo se putovanje odužilo.

Čak ni sada Aleksej nije u kabini Maxwella dopuštao nikakve razgovore o osjetljivim temama, pa čak ni nevezan razgovor, u tom malenom prostoru nošenom milijunima kilometara daleko od najbližeg ljudskog bića. – Nikad ne znaš tko te sluša. A mada je prostor bio veći od onoga u pauku, papirnate pregrade nisu zaustavljale zvuk pa su Myra i Bisesa osjećale kako zapravo nemaju nikakve privatnosti.

Nitko nije govorio. Bili su jednako onako zatvorena posada kakva su bili i u pauku.

Nakon nekog vremenski neodređenog intervala koji je bio označen tek postupnim smanjenjem Sunca, Mars se pojavio iz mraka. Bisesa i Myra su radoznalo virile kroz prozore "mosta".

Svijet koji im se približavao bio je narančastocrvena skulptura, s izbrazdanom i naboranom površinom, sa širokim mrljama sive izmaglice preko većeg dijela sjeverne hemisfere. U usporedbi sa Zemljom, koja je u svemiru sjajila bojom danjeg neba, Mars se Bisesi činio čudnovato taman, tmuran i mrzovoljan.

No čim je svjedosni brod počeo kružiti u sve manjim krugovima, naučila je "čitati" pejzaž. Vidjela je Hellas, razrovanu južnu visoravan izbušenu silovitim ožiljcima, dok su se prema sjeveru prostirale glade i očigledno mlade ravnice Vastitas Borealis. Bisesa se iznenadila vidjevši kako je na Marsu sve veliko. Sustav kanjona, Valles Marineris, prostirao se preko gotovo četvrtine opsega planeta, a vulkani Tharsis su bili golemi magmatski ožiljak cijelog planeta.

Sve to mogla je vidjeti i da je posjetila Mars 1969. godine, a ne 2069. Današnji je Mars bio prošaran sjajnobijelim oblacima vodene pare. I u jednoj od orbita, a Maxwellova staza ih je nanijela točno iznad samog vrhunca vulkana Olimp, gdje crni dim skupljao u krateru koji je bio dovoljno prostran da bi mogao progutati cijeli grad New York. Ako su na ovom novom licu Marsa bili očiti ožiljci nakon Oluje sa Sunca, vidjeli su se jednako tako i tragovi ljudi. Najveće naselje na Marsu bio je Port Lowell, jedna srebrna mrlja u blizini ekvatora, uz rub onih razrovanih visoravni prema jugu. Ceste su vijugale u svim smjerovima kompasa, podsjećajući na one pravocrtne tragove kanala za koje su ljudi iz vremena prije svemirskih letova vjerovali da ih vide na Marsu. A između tih cesti i velikih zgrada nalazile su se mrlje zelenila, život donesen sa Zemlje koji je tu pod staklima procvao na tlu Marsa.

Ali Myra je pokazala na predio gdje je bilo još zelenila, pojas koji se protezao preko sjevernih ravnica i slijevao u veliku, duboku udolinu Hellasa, tamniju i tmurniju. To nije imalo nikakve veze sa Zemljom.

Aleksej je rekao Bisesi da će provesti nekoliko dana u Port Lowellu. Čim neko površinsko vozilo bude slobodno, nastavit će put prema sjeveru... sve do sjevernog pola Marsa, kako joj je rekao i u njoj potaknuo sumnje. Zavirila je dolje prema poklopcu vlage kojeg je stvarala magla sa sjevera i pitala se što je to čeka dolje ispod toga sivila.

Proveli su cijeli dan leteći iznad Marsa, dok je blagi dak sunčeve svjetlosti regulirao Maxwellovu putanju. Tada se iz Lowella do njih dovukla neka nekakva zdepasta letjelica.

Jedina osoba u tom šatlu bila je žena, stara nešto više od dvadeset godina. Odjevena u kombinezon upadljivo zelene boje bila je tako vitka da je djelovala krhko, a na otvorenom, pomalo bezizražajnom licu imala je urednu tetovažu. – Bok, rekla im je – ja sam Paula. Paula Umfraville.

Kad se Paula osmjehnula izravno njoj, Bisesa je blenula. – Ispričavam se, to je samo...

– Ne brinite, mnogi ljudi sa Zemlje reagiraju na isto takav način. Zapravo mi laska što se tako dobro sjećaju moje majke...

Za Bisesinu generaciju je lice Helene Umfraville jedno od najpopularnijih u svim ljudskim svjetovima, ne samo zbog njezinog sudjelovanja u prvom putovanju broda s ljudskom posadom na Mars, nego i zbog izuzetnih otkrića do kojih je došla neposredno prije svoje smrti. Paula je izgledala kao da joj je dvojnica.

– Ja nisam nitko važan, rekla je, široko raširivši ruke. – Dobrodošli na Mars! Mislim, Bisesa, da će vas zagolicati ono što smo ovdje pronašli.

Šatl se glatko spuštao. I dok je Bisesa promatrala, naborano se lice Marsa pretvaralo u prašnjavi pejzaž, a nebo je dobivalo boju okera.

Cijelim putem dolje Paula je govorila, možda samo u namjeri da ohrabri svoje nervozne putnike. – Obično zateknem samu sebe kako se ispričavam posjetiteljima sa Zemlje... a pogotovo ako nastavljaju put prema polu, kao vi, Bisesa. Evo, tu ćemo se spustiti na deseti stupanj sjeverne širine i odavde pa sve do sjevernog pola morat ćemo vas vući po tlu. Ali ovdje u Lowellu i drugim naseljima u ekvatorijalnom pojasu naći ćemo sve što može putem zatrebati, jer je taj pojas sve što su oni brodovi prve generacije kemijskih letjelica mogli dosegnuti...

Myru je više zanimala Paula nego Mars. – Nakon Oluje počela sam se baviti astronautikom, rekla je oklijevajući. – Helena Umfraville je bila moj heroj... Proučavala sam njezin život. Nisam imala pojma da je imala kćer.

Paula je slegnula ramenima. – I nije, sve dok nije napustila Mars. Ali željela je dijete. Znala je da će na Aurori 1 provesti mjesece izložena zračenjima dubokog svemira. Zato je prije odlaska pohranila jajašca i drugi genetski materijal. Za vrijeme Oluje to je bilo preneseno u Hibernaculum. A kad je sve završilo, moj otac... eto. Tu sam. Naravno, moja me majka nikada nije upoznala. Rado mislim kako bi ona bila ponosna što sam tu na Marsu i na izvjestan način nastavljam njezin posao.

– Sigurna sam da bi ona bila ponosna, rekla je Bisesa.

Spuštanje se obavilo brzo i rutinski, na pisti napravljenoj od nečeg nalik staklu, dobivenog taljenjem gornjeg sloja tla. Bisesa je zurila. Ovo je Mars. Dalje od izgrebene piste sve je bilo crvenkastosmeđe: i tlo i nebo, čak i izblijedjeli disk Sunca.

Za nekoliko minuta se dokotrljao mali autobus s konveksnim prozorima, poskakujući poput psića na golemim mekanim kotačima. Bio je obojen zeleno, iste boje kao i Paulin kombinezon.

Naravno, pomislila je Bisesa, da bi se na Marsu isticao, moraš se koristiti zelenom bojom. Slijedeći Paulu, zajedno je s Myrom i Aleksejem prošla kroz izlazni tunel, a s njima i njihova prtijaga i dijelovi opreme. Autobus sa svojim redovima plastičnih sjedala mogao je jednako tako doći iz bilo koje zračne luke na Zemlji.

I dok ih je autobus vozio, Paula je brbljala o pejzažu. Sudeći po njezinom entuzijazmu, činilo se da se ponosi njime. – Zapravo se nalazimo na dnu kanjona koji se zove Ares Vallis. To je kanjon oblikovan još u dalekoj prošlosti, u vrijeme katastrofalne poplave, kad je postao odvodni kanal za vode južnog visočja.

Smatra se ta je ta pradavna katastrofa trajala samo deset do dvadeset dana. Milijarde godina su prošle otkad se je nabujala rijeka toka matice tisuću puta većeg od Mississippija, probila ovuda put kroz stijene. Čini se da su se slični događaji zbili po cijelom pojasu gdje se Marsov jug susretao sa sjeverom; u odnosu na prosječnu površine planeta, cijela sjeverna hemisfera bila je u depresija u odnosu na srednju razinu površine, poput kakvog enormno velikog kratera postavljenog na polovicu planeta.

– Sada možete vidjeti zašto je Aurora bila poslana ovamo u izviđanje, kao prva letjelica s ljudskom posadom... zapravo zašto je u ovo isto područje, još negdje u 1990-im, NASA poslala Pathfinder, automatiziranog istraživača bez ljudske posade.

Bisesa je gledala van, ne mareći što je djevojka govorila. Prašnjava ravnica posuta gromadama kamenja izgledala je poput sličnih pustinja na Zemlji, a opet nekako drukčije. Kako je čudno što nikada nije mogla dodirnuti tu prašinu, niti udahnuti taj rijedak zrak.

Primičući se Lowellu, prošli su pokraj nekih cilindričnih oblika, okomito postavljenih na tronožno postolje. Bisesi su izgledali kao oni jaki laseri svemirskog elevatora. Činilo se da Marsijanci još nemaju svoju "stabljiku čudotvornog graha" no za nju su već imali postavljene izvore energije.

Bisesa je pretpostavljala da je Paulina majka bila ovdje s ostalom posadom Boba Paxtona koji nisu preživjeli svoj boravak na Marsu. Ako je Aresova geologija, točnije "aresologija" bila zauvijek oblikovana tim silnim poplavama, onda će posve sigurno i ljudska povijest na njemu biti zauvijek oblikovana heroizmom posade Aurore.

Autobus ih je dovezao do najveće zgrade i ostavio.

Prošli su kroz tunel za povezivanje i našli se u labirintu unutrašnjih pregrada, osvijetljenom fluorescentnim cijevima koje su bile obješene o posrebren krov. Bisesa se osjećala vrlo nesigurno, vježbajući svoj marsovski hod dugačkih koraka. Unutra je bilo prilično bučno i akustično.

Pokraj njih su užurbano prolazili ljudi, mnogi odjeveni u zelene kombinezone kakav je bio i Paulin. Činilo se da su svi vrlo zaposleni i da im se žuri, a samo poneki bi bacili pogled na Bisesu i njezinu skupinu. Bisesa je nagađala kako je ona ovima ovdje jednako tako dobro došla kao što su to i turisti koji dolaze u neku bazu na Južnom polu na Zemlji.

Aleksej je osjetio potrebu da se ispriča. – Ne obazirite se na to, samo imajte na umu kako svaki dah kojeg udahnete mora biti plaćen iz nečijeg poreza.

Bisesa je zapazila kako vrlo malo Marsovaca ima na obrazu onu identifikacijsku tetovažu.

Ostavili su prtljagu u sobama koje su im bile dodijeljene u nekakvom tijesnom, loše sklepanom "hotelu" i Paula se ponudila da im ovih nekoliko sati koje će provesti u Lowellu popuni razgledavanjem grada. I tako su, slijedeći Paulu, pošli u istraživanje, probijajući se od jedne zgrade do druge kroz tunele koji su ponekad bili tako niski da su morali čučnuti.

U automatiziranoj galeriji su kupili ručak. Platežno sredstvo sa Zemlje je prihvaćeno, ali zdjelice s ljepljivom juhom i gorka kava koju su kupili bile su vrlo skupe.

Dok su jeli, pokraj njih je, smijući se, protrčala skupina školske djece. Bila su mršava, štrkljasta, a svi visoki barem kao Bisesa, premda je po njihovom vitkom tijelu i mladim licima bilo teško procijeniti koliko su stari. Trčali su velikim odskocima.

Aleksej je promrmljao. – Prva generacija Marsijanaca. Ovi su začeti na niskoj gravitaciji. Bit će jako zanimljivo vidjeti sljedeću generaciju, njihovu djecu.

Bisesi je bilo žao kad su djeca nestala s vidika i sa sobom odnijela onaj val ljudske topline.

U jednoj golemoj prozirnoj zgradi nalazila se farma. Hodali su između gredica salate i zelja, koje su izgledale ponosno i zdravo, a tu su bila i plitka jezerca koja su služila kao rižina polja, a na stolovima su bili lonci s nekim nabreklim fluidom iz kojeg su rasli grah, grašak i soja. Tu je bilo čak i stabala s voćem, naranče, jabuke i kruške rasle su u loncima, očito dobro i s ljubavlju njegovane. Tu ih je zatekao i smiraj dana, kad su sunčevu svjetlost zamijenile vruće bijele svjetiljke.

Ali oni su hodali brzo. Ispod mirisa nekog industrijskog parfema osjećao se grozan smrad kanalizacije.

Došli su do prozirnog zida zgrade i Bisesa je vidjela nizove biljaka posađenih u tlu izvan zgrade kako se prostiru sve dokle pogled seže. Vidjela je kako blistaju nekim čudnim staklastim sjajem, a zelenilo njihovih listova, koji su bili čudnog oblika, bilo je tamnije zelene boje od ovoga na biljkama koje su bile tu oko nje.

No još se nije priviknula na Mars. Bilo joj je potrebno malo vremena dok nije shvatila kako ti dugi redovi biljaka vani rastu na marsovskom zraku, izvan ovih zgrada pod tlakom. – Oho! rekla je.

Aleksej se nasmijao.

Pješačili su kroz još neka nastanjena mjesta. Prošli su pokraj nečega što je trebalo biti škola i Bisesa je žudjela za tim da uđe i pogleda što ti prvi mladi Marsijanci imaju u svojem školskom programu i što im govore o Zemlji, ali nije se usudila zamoliti Paulu.

Tada su pronašli bar koji se zvao "Kod Skia" i očito je dobio to ime po Schiaparelliju, nehotičnom otkrivaču lovelskih kanala. Tu je bilo i alkohola, ali samo voćnih vina i viskija. Kušali su nekakvo vino od jabuka, ali ono je Bisesi bilo nedovoljno jako.

– Mala gravitacija, nizak tlak, rekao je Aleksej. – Ovdje se lako napiješ.

Posljednja zgrada koju su razgledali bila je najveća i djelovala je najskuplje. Bila je sagrađena od panela polaganih na goleme potpornje koje je Myra identificirala kao lunarno staklo. Unutrašnjost je najvećim dijelom bila napuštena. Osim nekoliko kutova koji se bili korišteni za prodavaonice i malene radionice, postojali su još samo prašni pregradni paneli, kablovi i vodovodne cijevi koji su ležali na nedovršenom podu.

– Čini se kao da oni zapravo ne znaju što bi s ovim, rekla je Bisesa.

– Ali to nije bio izbor Marsijanaca, odgovorila joj je Paula. – Nakon Oluje sa Sunca bilo je mnogo suosjećanja oko toga što se bilo dogodilo posadi Aurore pa je uložen velik novac kako bi naseljavanje Marsa teklo onako kako treba. A to je rezultiralo samo jednim. Na Marsu je kao trebalo napraviti djelić Zemlje. Odmahnula je rukom. – Ovi stakleni potpornji uzeti su sa samog štita protiv Oluje sa Sunca. To je, znate, neka vrsta memorijala. Na strop se namjeravalo projicirati plavo nebo. To su kanili nazvati Oxford Circus.

– Šalite se.

– Ne, odgovorio je Aleksej, – ne šali se. Tu je čak trebao biti zoološki vrt, farma životinja. Možda i dvatri slona... tako ti Sola, ni sam ne znam koliko. Sve su trebale biti dopremljene ovamo još kao zigote.

– A u unutrašnjosti ovog zdanja trebala je biti klima kao na Zemlji, dodala je Paula. – To je čak i neko vrijeme radilo, još kad sam bila malena. Grmljavina je zbilja bila zastrašujuća. Ali sve se pokvarilo, a nitko se nije potrudio to popraviti. A i zašto bismo? Ima nas mnogo koji nikada nismo vidjeli Zemlju pa nam i ne nedostaje. A ovdje imamo svoje vlastite vremenske prilike. Široko se osmjehnula, njezino mlado lice bilo je toliko nalik majčinom.

Te noći se Bisesa smjestila u oskudni i odbojni sobičak koji je izgledao poput svećeničke ćelije i koja kao da je namjerno izgledala tako, ne bi li je podsjetila kako ona ovdje nije ni gost niti dobrodošla, nego je ovdje samo prešutno trpe.

Ali iznad njezinog kreveta bile su poređane knjige, prave knjige od papira ili barem njihovi faksimili. To su bila izdanja klasičnih romana o Marsu, onako kako su o njemu sanjali tijekom dugih godina koje su prethodile svemirskim letovima, od Wellsa preko Weinbauma i Bradburyja do Robinsona i onih kasnijih. To površno pregledavanje ovih starih knjiga ju je na neki čudan način veselilo; po prvi puta otkad je stigla ovamo podsjetilo ju je na to koliko je bilo snova o Marsu.

Legla je u krevet i pročitala nekoliko stranica Marsovske prašine koju je napisao Martin Gibson. Bila je to neka živopisna melodrama koja ju je, zajedno s udobnom gravitacijom, uskoro uljuljala u san.

19. PIJESAK MARSA

Probudio ju je Aleksej, tresući joj rame. – Moramo krenuti.

Sjela je trljajući oči. – Pa rekao si da moramo čekati vozilo.

– E, pa promijenili smo plan. Oni nemaju mnogo opreme na Marsu, ali tijekom noći počeli su se motati uokolo.

– Tko su to oni?

– Astropol. I Svemirsko Vijeće. Slušajte, Bisesa, imat ćemo vremena kasnije popričati o tome. Ali molim vas da sada hitno pokrenete svoju guzicu.

Zasad mu je vjerovala, jednako kao i Myra. Pokrenula se.

Kroz mali prozor moglo se vidjeti vozilo koje se jedva koturalo prema parkiralištu središnje zgrade. Imalo je na sebi broj: to je bilo četvrto vozilo iz lowelskog voznog parka, koji se sastojao od šest takvih vozila pogodnih za istraživanja na velikim udaljenostima. Ali imalo je i ime koje je fluorescentnom bojom bilo otisnuto duž karoserije: Discovery. Vozilo je bilo veličine školskog autobusa, obojeno upadljivo zelenom bojom, a trup mu je bio načičkan antenama, senzorima i "rukom" na daljinsko upravljanje, koja je bila uredno preklopljena i priljubljena uz karoseriju. Vozilo je za sobom vuklo jednako tako kompaktnu prikolicu koja je s njim bila spojena širokom cijevi. I vozilo i njegova prikolica bili su postavljeni na šasije s velikim kotačima koji su bili pričvršćeni na međusobno nepovezane osovine s oprugama i koji su izgledali vrlo komplicirano. U prikolici se nalazilo skladište, rezervni dijelovi, oprema za održavanje na životu i, posve nevjerojatno, mala atomska elektrana.

Vozila je bilo dovoljno veliko za posadu od deset ljudi sa svom opremom potrebnom za jednogodišnje krstarenje. Bisesa je shvatila kako bi bilo pogrešno o tome vozilu misliti samo kao o nekom običnom autobusu. Bio je to svemirski brod na kotačima.

A s vanjske strane karoserije imao je zataknute i skafandere. – Ovo mi izgleda kao da je Ahab pričvršćen uz svojeg kita, rekla je.

Ali nitko od njih, pa čak ni Myra, nije nikada čuo za Moby Dicka.

– Zašto se zove Discovery? Je li to ime dobio po onom starom svemirskom šatiu?

– Ne, ne, po prvom brodu kapetana Scotta, odgovorila joj je Paula. – Znate ga, onaj istraživač Antarktike? Baš ovo vozilo koristimo specijalno za polarne ekspedicije pa nam se ime činilo pogodnim.

– Ekspedicije na polove su oduvijek bile tradicija baze u Lowellu, rekla je Paula. – Zapravo su astronauti Aurore tijekom svog višegodišnjeg stradalništva prije Sunčeve Oluje poduzimali ekspedicije do Južnog pola, namjeravajući izvaditi stari led i tako doći do podataka o klimatskoj prošlosti Marsa.

Paulino vedro čavrljanje ispunilo im je vrijeme dok su čekali na svoj pristup vozilu. Ali Aleksej je grizao nokte, ne mogavši dočekati trenutak kada će nestati odavde. Napokon se otvor širom otvorio i prošavši kroz zračnu komoru ušli su u prostranu unutrašnjost vozila. Tu se čak nalazio i malen medicinski odjeljak opremljen robotskim rukama za manipuliranje kirurškim instrumentima.

– Prijeći ćemo otprilike četvrtinu opsega ovog planeta, rekla je Paula – putujući dvadeset sati dnevno, putnom brzinom od pedesetak kilometar na sat. Za pet dana bismo trebali stići na odredište.

– Dvadeset sati dnevno?

Myra i Bisesa su se pogledale. Već su ionako tjednima bile stisnute u tijesnom pauku na elevatoru, a onda na Maxwellu. Ali ovi Svemirci su navikli na dugu stiješnjenost u malenim prostorima.

– Naravno, Discovery će sam voziti. Taj je put do sada prelazio već desetak puta, pa vjerojatno već zna svaku gromadu i polje leda. Kad jednom krenemo, bit će to prilično ugodno putovanje...

Paula je nakratko razgovarala s Centrom za nadzor prometa, a onda se vozilo oslobodilo zračne komore kojom je bilo povezano sa zgradom.

Kad su već krenuli, Aleksej je sjeo i uzdahnuo. – Eto, to je to. Kakvog li olakšanja.

Myra je bacila pogled otraga, prema zgradama Lowella. – Misliš li da nas još mogu uhvatiti?

– Sva druga vozila su na terenu, odgovorio joj je Aleksej. – Mars je još uvijek vrlo slabo naseljen, Myra, a i slabo opremljen. Nije pogodan za jurnjave automobilima. A i malo je vjerojatno da Astropol i druge agencije imaju ikakav posjed u polarnoj bazi. Bisesa je sad već znala da je Astropol savez zemaljskih policijskih službi koji se bavi operacijama izvan matičnog planeta. – Oh, oni bi mogli poći za nama, mrmljao je Aleksej. – Ali to bi zahtijevalo neke drastične poteze. Možda sada još nisu spremni pokazati što sve mogu.

Vozilo se okrenulo i zaputilo se prema sjeveru.

Bisesa i Myra su sjedile naprijed, iza velikog prozora, i promatrale prostor koji se pred njima pojavljivao. Bilo je negdje oko podneva i sunce je bilo iza njih, na južnoj strani, pa je ispred njih stršila dugačka sjena njihovog vozila.

Zgrade Lowella su ubrzo kliznule iza stražnjeg obzora, zamračene golemim oblakom prašine koju je njihovo vozilo za sobom podizalo. Cesta je u početku imala metalni sjaj. Kasnije je to bila samo čvrsto stlačeno tlo, ožiljak na izblijedjeloj prašini. Uskoro je sve postalo samo uski trag. Izvan baze se više nije moglo vidjeti znakova ljudskog djelovanja, ako se izuzmu vrlo čudne meteorološke postaje i taj beskonačni uski trag koji je vodio na sjever. U predjelima s manje prašine Bisesa je uspijevala prepoznati ostatke drevnih poplava, malene otočiće, goleme komade razbacanog stijenja. Ali sve je to bilo staro, istrošeno tijekom dugog vremena, pa čak je i kamenje izgledalo glatko, svaka pora začepljena debelim naslagama prašine.

Kako se osim kamenja nije imalo što vidjeti, Myra se ubrzo pridružila Alekseju i Pauli, koji su pronašli zajednički interes u jednoj egzotičnoj varijanti pokera.

Bisesa je ostala sjediti sama iza golemog konveksnog prozora vozila koje se glatko kretalo po površini Marsa. Kako je Sunce putovalo nebom, Mars je polako počeo na nju djelovati očaravajuće. Bio je poput Zemlje, s nekim elementima zemaljskog pejzaža: dolje tlo, a gore nebo, prašina i razasute stijene. Ali obzor je bio preblizu, a Sunce premaleno, previše blijedo. U nekom skrovitom kutku mozga stalno se ponavljalo pitanje: kako može postojati svijet poput ovoga?

I u tom čudnom raspoloženju ugledala je luk.

Vozilo ih nije primaklo bliže tome luku, ali ovaj se pojavio iznad obzora, visok i nemoguće tanak. Bila je sigurna da takvo što ne bi moglo postojati na Zemlji; to je bila marsovska arhitektura.

Dan je odmicao. Zalazak Sunca je trajao dugo i bio je nijansiran, s trakama sve slabijih boja koje su slijedile maleno Sunce na njegovu putu k obzoru. Noćno nebo je bilo čudno i razočaravajuće, sa samo nekoliko raštrkanih zvijezda; sigurno je bilo previše prašine u zraku. Bisesa je pogledom tražila Zemlju, no ili ova nije izašla ili je Bisesa nije znala raspoznati.

Paula joj je donijela tanjur rižota s gljivama i graškom, koji je bio tako vruć da se pušio, i šalicu s poklopcem u kojoj je bila kava. Sagnula se i pogledala ravno ispred sebe.

– Što tražiš? upitala ju je Bisesa.

– Nebeski sjeverni pol. Ljudi često to pitaju.

– Misliš, turisti kao što sam ja?

Paulu to nije zbunilo. – S Marsa se ne vidi jasno nikakva polarna zvijezda, ništa tipa Polarnice na nebu Zemlje. – Ali gledajte, vidite li Labuda? Tamo je najsjajnija zvijezda Deneb, to je alfa Labuda. Ako sad pogledom pratite labudovu kralješnicu, sjeverni pol neba je na pola puta između Deneba i prvog sljedećeg jasno vidljivog zviježđa, Cefeja.

– Hvala, ali ova prašina je posvuda. Vidljivost nije onako dobra kako sam to očekivala.

– Pa znate kako klimatolozi kažu, Mars je muzej prašine. Ovdje nije kao na Zemlji. Mi nemamo kiše koje bi isprale prašinu niti sedimentne procese koji bi je sabili u kamen. Tako ostaje u zraku.

– Vidjela sam nekakav luk, rekla je Bisesa.

Paula je kimnula. – To su podigli Kinezi. Postave takav spomenik na svako mjesto gdje se spusti njihov brod.

Dakle ta fantastična konstrukcija je memorijalna građevina, podignuta stotinama Kineza koji su na dan Sunčeve Oluje poginuli na Marsu.

Bisesa je riskirala. – Paula, bila sam malo iznenađena kada sam vidjela da i ti ideš s nama.

– Iznenađena?

– I čudi me da si upletena u te tajne poslove na Marsovom polu. Za Alekseja se ne čudim, to je nekako vidljivo iz njegove osobnosti.

– Malo je tajnovit, zar ne?

Obje su se nasmijale. Bisesa je nastavila. – Ali ti mi nekako izgledaš više...

– Konformistički? Onaj krasan osmijeh stjuardese bio je još uvijek na njezinom licu, osvijetljen prigušenim svjetlom. – Ne smeta mi ako to za mene kažu. Možda je to i točno.

– Samo mislim da vrlo dobro radiš svoj posao.

U Paulinom glasu osjetilo se žaljenje. – Vjerojatno sam za to rođena. Moja mati je ona osoba u posadi Aurore koju su ljudi najbolje zapamtili, osim Boba Paxtona... možda jedina.

– Tako posjetitelji reagiraju na tebe.

– To je mogao biti hendikep. Zašto to ne pretvoriti u korist?

– U redu, no to se ne odnosi i na to da te vučemo sa sobom sve do Sjevernog pola... Zastala je. – Ti se diviš svojoj mami, zar ne?

Paula je slegnula ramenima. – Nikada je nisam vidjela. Ali kako bih mogla ne diviti joj se? Bob Paxton je došao na Mars i na izvjestan način ga osvojio, a onda se opet vratio kući. Ali moja mati je voljela Mars. To se može dobro vidjeti iz njezinih dnevnika. Bob Paxton je heroj na Zemlji, ali moja mama je heroj ovdje na Marsu, naš prvi heroj. Ponovno je nakratko bljesnuo onaj osmijeh stjuardese. – Još rižota?

U mrklom marsovskom mraku i toplini kabine, Bisesa je zaspala na svojem sjedalu. Probudila se osjetivši kako joj je netko potapšao rame. Vidjela je da ju je netko bio pokrio pokrivačem. Myra je sjedila pokraj nje i zurila kroz prozor u svjetlost prvog svitanja. Bisesa je zapazila kako se sada voze kroz pejzaž u kojem je niz pješčanih dina, neke od njih visoke i deset metara; zamrznuti valovi kilometar ili dva odvojeni jedan od drugog. U njihovoj zavjetrini skupilo se nekakvo inje.

– Oh, prespavala sam cijelu noć.

– Jesi li dobro?

Bisesa se, provjeravajući, promeškoljila. – Malo sam se ukočila. Ali mislim da je u uvjetima slabe gravitacije čak i ovakav stolac udoban. Uskoro ću se malo protegnuti i umiti.

– Morat ćeš malo pričekati zbog Alekseja. On si ponovo brije glavu.

– Mislim da me je ovaj pogled kroz prozor hipnotizirao.

– Groznica bijele crte. Ili takvo nešto, Myra je zvučala nervozno.

– Myra, zar nešto nije u redu?

– Nešto nije u redu? Pobogu, mama, pogledaj što gledamo. Ništa. A ti ipak tu sjediš i sat za satom to upijaš.

– Što je u tome loše?

– Ti. Čim je negdje nešto čudno, tebe to privuče. Ti uživaš u tome.

Bisesa je bacila kratak pogled oko sebe. Ostali su spavali. Shvatila je kako je ovo prvi put, nakon onih nejasnih dana kada se probudila u Hibernaculumu, da su Myra i ona zaista same, nikada ranije nije bilo nimalo prave privatnosti, čak ni u Maxwellu, a o kabini pauka da se i ne govori.

– Nikada nismo imale priliku malo porazgovarati, rekla je.

Myra je počela ustajati. – Nećemo ovdje.

Bisesa joj je stavila ruku na ruku. – Ma daj, koga je briga ako policija prisluškuje? Myra, molim te. Čini mi se da te više ne poznajem.

Myra je opet sjela. – Možda u tome i je problem. Ja više ne poznam tebe. Otkad si ušla u onaj tank... mislim da sam se naviknula živjeti bez tebe, mama. Gotovo kao da si umrla. A otkad si izašla, više nisi onakva kakvu te pamtim. Ti si kao neka sestra koju sam iznenada otkrila, a ne kao mama. Razumiješ li što želim reći?

– Ne. Ali mi se nismo postupno pripremale za taj moj boravak u Hibernaculumu, zar ne?

– O čemu želiš razgovarati? Mislim, gdje bih ja sada trebala početi? Pa to je trajalo devetnaest godina, pola mojeg života.

– Odaberi neku temu, neki naslov.

– Dobro. Myra je oklijevala, a onda rekla. – Imaš unuku.

Zove se Charie, skraćeno od Charlotte. Myrina kćer koju je začela s Eugenom Manglesom. Sada joj je petnaest godina, a rodila se četiri godine nakon što je Bisesa bila otišla u tank.

– Blagi Bože, ja sam baka.

– Kad smo se razveli, Eugen se sa mnom borio oko skrbništva. I on je pobijedio, mama. Morao je iskoristiti svoj utjecaj da bi pobijedio. Eugen je moćan i slavan.

– Ali nikada nije bio toplo ljudsko biće, zar ne?

– Naravno, dopušteno mi je viđati malu. No toga nikad nije dosta. Ja nisam kao ti, ne želim se otuđiti. Željela sam sagraditi dom, za mene i Charlie. Željela sam... stabilnost. Nikada se nisam tome ni približila. A na kraju me je on posve isključio. To nije bilo teško.

Bisesa je posegnula za njezinom rukom, koje je bila hladna i nije reagirala. – Zašto mi to ranije nisi rekla?

– Pa, kao prvo, nisi me pitala. – I gledaj, tu smo, na Marsu. A ovdje smo zato što si ti slavna Bisesa Dutt. Moraš brinuti o daleko važnijim stvarima nego što je gubitak unuke.

– Myra, žao mi je. Kad sve ovo završi...

– Ma daj, mama, ne budi smiješna. To s tobom nikada nije gotovo. No makar je tako, ja te podupirem. I uvijek ću te podupirati. Slušaj, zaboravi sve to. Imala si pravo to znati i sada znaš. Lice joj je bilo napeto, usne stisnute, a u očima joj se odražavala zelena svjetlost.

Bisesa se naglim trzajem uspravila i pogledala kroz konveksni prozor.

Nebo je imalo ružičastu boju lososa, a utabani put se vukao ravnicom koja je bila sva u tamno zelenoj boji.

Paula im se pridružila. – Discovery, uspori malo kako bismo mogli razgledavati. Vozilo je poslušno usporilo i tiho su se čuli zupčanici mjenjača.

Myra i Bisesa su sjedile, osjećajući se neugodno i pitajući se koliko je Paula čula od ovog njihovog razgovora.

Sada je Bisesa mogla razabrati da je ono zeleno zapravo tepih od sitnih biljaka koje nisu bile veće od njezinog palca. Svaka ta biljčica izgledala je kao kaktus presvučen kožom, no imala je i prozirnih dijelova prozora za hvatanje sunčeve svjedosti, kako je to Bisesa pretpostavljala, a da se pritom ne izgubi ni kapljica vlage. Bilo je i drugih biljaka. Spazila je neku malu, crnu kuglicu okruglu kako bi sačuvala toplinu, a crnu da bi tijekom dana upijala toplinu? Pitala se ne mijenja li možda noću boju, kao kameleon, pa postane bijela kako bi izbjegla noćno rasipanje te topline. Ali onih biljaka nalik kaktusima bilo je daleko više.

– Helena je otkrila ove kaktuse, rekla je Myra – pred samu Oluju sa Sunca. Život na Marsu.

– Da, složila se Paula. – Najrasprostranjeniji višestanični organizmi koje smo dosad pronašli na Marsu. U području Hellasa ima ispod površine naslaga bakterija i fosila morskih algi koje su još rasprostranjenije... daleko više biomase. Ali ovi kaktusi s prozorima su ipak glavne zvijezde. Ta je vrsta dobila ime po mojoj majci.

Svaki od tih kaktusa je preživio još iz davnih vremena.

Kad je solarni sustav još bio mlad, tri sestre, Venera, Zemlja i Mars su bile podjednake; sve su bile tople, vlažne i geološki aktivne. Bilo je nemoguće reći na kojoj će se od njih prvoj rasprostrijeti život. Sigurno je da je Mars prvi sakupio atmosferu s kisikom, to gorivo za složene, višestanične oblike života, i to se dogodilo milijarde godina prije nego na Zemlji. No Mars je također bio prvi koji se hladio i sušio.

– No za to su potrebne godine, rekla je Paula – stotine milijuna godina. Za vrijeme stotina milijuna godina može se postići mnogo... Eto, sisavci su se pojavili u ekologiji koju su dinosaurusi napustili prije manje od šezdeset i pet milijuna godina. Život ovdje je mogao razvijati strategiju opstanka.

Korijenje ovih kaktusa bilo je zakopano duboko u hladni kamen. Nije im trebao kisik već su energiju za svoj glacijalni metabolizam crpili od vodika, oslobađanog sporom reakcijom vulkanskih stijena s tragovima zaleđene vode. Pa su oni i njihovi preci preživjeli eone.

– Uvijek je bilo vulkanskih epizoda, rekla je Paula. – Svakih deset do stotinu milijuna godina krateri Tharsisa rigaju plinove. Ovakvi kaktusi rastu, množe se, pa se opet umire te sve do neke nove epizode preživljavaju kao spore. A onda je Oluja sa Sunca prouzročila kišu, vodenu kišu. Zrak je ostao dovoljno gust i vlažan da bi spriječio njihovo ponovno upadanje u fazu letargije.

– A biolozi kažu da su oni u srodstvu s našom vrstom života. Ovo ovdje je drukčija vrsta DNK. Koristi drukčiji skup baza... šest, a ne četiri... i drukčiji način kodiranja. Ista stvar je i s marsovskom RNK i proteinima; nisu posve kao naši. Ima mišljenja da su ovdje i aminokiseline drukčije, no oko toga još vlada neslaganje. Ali ovdje postoje i DNK i RNK i proteini, jednaka kutija s alatom kao i na Zemlji.

Mars je bio mlad u doba kontinuiranog i jakog bombardiranja, kad su ostaci burnog nastajanja Sunčevog sustava udarali o nove svjetove. No takvo je bombardiranje omogućilo da se goleme količine materijala, izbačene s blatnjavih površina svjetova, upute na staze između planeta. A taj je materijal u sebi nosio život.

Bisesa se zagledala u one strpljive kaktuse. – Dakle, to su naši rođaci.

– Ali veza je dalja od bilo koje naše povezanosti s nekim oblikom života na Zemlji. Posljednji značajniji transfer biomase dogodio se tako davno da se još ni na jednom svijetu nije bio ustalio konačni oblik kodiranja DNK. Ali srodstvo je ipak dovoljno blisko da bi moglo biti korisno.

– Korisno? Kako?

Paula je potapšala mekani zaslon na kontrolnoj ploči Discoveryja i pokazala se slika kako su ovdašnji znanstvenici pronašli načine ubacivanja marsovskih gena u biljke sa Zemlje. I iz toga su se razvile nove sorte koje niti su posve marsovske, niti posve zemaljske, sposobne za rast izvan kupola pod tlakom, a ipak sposobne osigurati prehranu ljudi i još ubacivati kisik u zrak. Neki od biologa bili su mišljenja kako su to prvi koraci u pretvaranju Marsa u Zemlju. Jedna neslužbena skupina je čak imala svoj slogan: svi ti svjetovi su naši.

– Zapravo mi je drago, rekla je Paula, – što smo naišli na ove kaktuse. Važno je da vi, Bisesa, znate za njih.

– Zašto?

– Kako biste mogli razumjeti ono što su pronašli na polu.

– Jedva čekam, komentirala je Myra suho.

– A ja jedva čekam svoju kupaonicu, rekla je Bisesa. Naglo se izvukla iz svojeg stolca, puštajući da pokrivač padne na pod. – Aleksej, jesi li konačno gotov?

Discovery je nastavio ići svojim putom, strpljiv i tih, kilometar za kilometrom, marljivo poput kakvog kibernetskog Stahanova. Sredinom dana su prošli to zelenilo i nastavili monotonom valovitom ravnicom.

Nakon toga je svakog dana putovanja Sunce padalo sve niže. Na kraju je ostalo negdje oko obzora i više nije bilo punog dnevnog svjetla, samo neki suton.

Bisesa je shvatila. Marsova os vrtnje je bila nagnuta u odnosu na Sunce, baš kao i Zemljina. Za vrijeme sjeverne zime Sjeverni pol bio je otklonjen od Sunca, i vozeći se prema ulazili su sve dublje u dvanaest mjeseci dugu arktičku noć. Ono što je na Marsu bilo drukčije bilo je vrlo brzo događanje promjena; ovdje su se zemljopisne širine prelazile brzo. Imala je vrlo jasan osjećaj da se vozi površinom jednog malenog okruglog svijeta, mrav koji se kreće po naranči.

Za vrijeme jednog zalaska Sunca vidjeli su na sjevernom obzoru nakupinu oblaka.

U zoru su se već našli ispod nje. Ta polarna kapa bila je dovoljno debela da zamrači sve zvijezde osim onih najsjajnijih. Deneb i nebeski pol su se izgubili.

Oko podneva je počelo sniježiti.

20. OSLOBODITELJ

– Trebalo nam je manje od pet dana, Thea, da prijeđemo cijeli Sunčev sustav. Ma, pomisli! A sada treba proći samo još jedan sat prije Q-sata, sata sastanka s bombom...

Osloboditelj je imao masu i približne dimenzije starih lansirnih raketa Saturn V. Ali dok je većina mase Saturna samu sebe sagorjela, a prazna ljuštura nakon nekoliko minuta bila odbačena, ostavljajući svoj korisni teret da većinu vremena do svojeg odredišta prođe bez vlastitog pogona, Osloboditeljev moćni stroj je mogao danima pa i tjednima održavati potisak silom pune gravitacije To je omogućilo da brod u ravnoj liniji prijeđe Jupiterovu stazu od jedne točke J-linije do druge, od baze Trojanaca do položaja te bombe. Putanja mu je bila pravocrtna neobičnost u Sunčevom sustavu kružnica i elipsa.

A Edna je prošla polovicu puta između Jupitera i udaljenog Sunca u stotinu sati.

– Sada, zapravo, usporavamo. Prilazimo toj Q-bombi s našom stražnjom stranom, dok nam iz mlaznice sijeva...

– Većina časnika koji služe u svemiru došla je iz mornarice SAD, jer većina svemirskih brodova je sličnija podmornici nego bilo čemu drugome. Ali Osloboditelj je drukčiji. Imamo na raspolaganju toliko energije da u njemu ima više prostora nego u bilo kojoj letjelici nakon Skylaba. Ako nikada nisi za to čula, potraži neke podatke. John Metternes i ja dijelimo nešto nalik velikom stanu, sa spavaćim sobama, tuševima i luksuznom kabinom u kojoj se nalaze mekani zasloni i aparati za kuhanje kave. Kad odemo do bočnog "prozora" i pogledamo prema dolje u trup broda, to ti je kao da na Zemlji gledaš kroz prozor hotela u visokom neboderu. Samo što većina hotela nema antene i senzore za bombe. Ni otvore za topovske cijevi.

– Sada moram ići, draga.

– Kako se osjećam? Prestrašena sam. Uzbuđena. Imam povjerenja u svoje i u Johnove sposobnosti, kao i u Osloboditelja koji se već dokazao kao jako dobar brod. Samo se nadam da će nam to biti dovoljno. Ja... mislim da je to sve, Libby. Zatvori datoteku.

– Da, Edna, vrijeme je.

– Znam. Molim te, pozovi Johna.

21. POL

Bisesa nije mogla ništa vidjeti.

Discovery je krčio svoj put kroz pola metra dubok snijeg ugljičnog dioksida. Taj osjetljiv suhi led je sublimirao zbog topline vozila pa su zato vozili kroz zasljepljujuću maglu ispod koje je bio mrkli mrak. Nitko nije ništa govorio, a igrači pokera su nastavili svoj beskonačni turnir. Bisesa se sama morala baviti ovim putovanjem koje je kidalo živce.

Tada je kroz mrak ugledala zelena svjetla, sjajne iskre. Vozilo je usporilo kako bi se zaustavilo. Ostali suputnici su pohrlili naprijed.

Na snijegu je bilo parkirano neko vozilo s kotačima poput balona kojeg su objahale dvije osobe u skafanderima. Kad su ugledali svjetla Bisesinog vozila, domahnuli su im.

– To je tricikl, rekla je Myra, čudeći se.

Paula je blagim glasom pojasnila. – To se zapravo zove vozilo opće namjene. Namijenjeno je operacijama u blizini postaje na polu...

– Ja želim jednog takvog.

Aleksej je dodirnuo meki zaslon. – Jurij? Jesi li to ti?

– Bok, Aleksej. Raščistili smo vam put sublimacijskom ralicom. Ima više snijega nego inače u ovo doba godine.

– Zahvaljujemo.

– Discovery, samo nas ti slijedi i bit će sve u redu. Za jedanaest do dvanaest sati stići ćemo tamo bez problema. Vidimo se u Wellsu.

Vozilo se okrenulo i pošlo naprijed. S Discoveryjem koji ih je lako slijedio, brzina konvoja je ubrzo prešla četrdeset kilometara na sat.

I dok su bučno napredovali u mrak, čvrsto tlo ispod snijega počelo se mijenjati. Bilo je slojevito, izmjenično svijetio i tamno u slojevima debelim kao Bisesina ruka, poput golemog sedimentnog ležaja. I izgledalo je uglačano, s tankom patinom koja se svjetlucala pod svjedima vozila.

Nakon nekoliko sati ovakve vožnje i pucketanja pod vozilom došli su na čvršću i bljeđu površinu, prljavo bijele boje pomiješane s marsovski crvenom.

– Vodeni led, objavila je Paula. – Barem većim dijelom. Ovo je trajna ledena kapa, ono što ostane kad svakog proljeća suhi led od ugljičnog dioksida sublimira. Ovdje smo na rubu, oko pet stotina kilometara udaljeni od stanice Wells koja je blizu pola. Sada će vožnja teći glađe. Kotači ovog vozila mogu mijenjati konfiguraciju kako bi se prilagodili terenu.

– Čudim se što se Discovery nije spustio na skije, rekla je Bisesa.

Aleksej ju je pogledao s pomalo bolnim izrazom lica. – Bisesa, ovo je Mars. Tu vani je temperatura takva da doseže točku smrzavanja suhog leda... pod ovim tlakom, to je oko stotinu i pedeset K.

Ona je izračunala. – Stotinu i dvadeset stupnjeva ispod ledišta vode.

– Točno, rekla je Paula. – Pri takvim temperaturama je snijeg od vode tako tvrd da bi to izgledalo kao skijanje po bazaltnim stijenama.

Bisesa je bila zlovoljna. – Ti si ovo malo predavanje održala već desetak puta, zar ne?

– Niste imali dovoljno vremena za uobičajeno upoznavanje prilikama. Ne brinite zbog toga.

Sada kad su prešli na led, Bisesa je očekivala glatku i izravnu vožnju prema polu. Ali vozilo na čelu je ubrzo skrenulo sa savršeno pravocrtnog puta prema polu i počelo skretati u smjeru kazaljke na satu. Vireći kroz prozor s lijeve strane, Bisesa je nakratko ugledala neki kanjon.

Progutala je svoj ponos i upitala Paulu što je to.

Paula je odgovorila da je to "spiralni kanjon" jedan od mnogih u ledenoj kapi. Izvukla je sliku cijele kape, snimljenu ljeti iz svemira, kad nema suhog leda koji bi zamračio sliku. Ledena kapa je izgledom podsjećala na sliku tornada, s tim spiralnim kanjonima koji su zavijali od rubova prema unutra te stizali gotovo do samog pola. Bilo je to zapanjujuće. Bisesa nije na Zemlji vidjela ništa slično tome. Ali nakon njezinog putovanja diljem cijelog Sunčevog sustava u njezinoj je duši bilo vrlo malo mjesta za čuđenje.

Kako su išli dalje tako je i snijeg postajao sve dublji, sve dok nisu vozili putem između dva zida snijega visoka oko dva metra. Snijeg je izgledao kompaktan i tvrđi nego na Zemlji, možda i gušći.

Odahnula je kada je ugledala skupinu svjetala i zaobljene rubove stambenih modula.

Red zelenih svjetala protezao se u daljinu, kao da se voze avionskom pistom. Kad su se približili, vidjela je da su ta svjetla postavljena na stupove koji su bili visoki oko četiri metra, možda zato da ostanu iznad snijega. Gledajući iza sebe, vidjela je kako su s druge strane svjetla bila posve bijela, pa je čovjek u mraku marsovskih oluja uvijek znao primiče li se bazi ili se udaljava od nje.

Građevine koje su se pojavljivale iz mraka bile su podignute na stupovima i ovdje nisu imale oblik kupole, nego su poput okrugle spljoštene pite bile okrugle odozgo i odozdo. Bile su obojene žarko zeleno i tijesno stisnute jedna uz drugu, povezane kratkim tunelima. Bisesa je zapazila kako su zapravo svi ti stambeni moduli postavljeni na kotačima, a za tlo su bili pričvršćeni kablovima vezanim za klinove. Pomislila je kako izgledaju kao monstruozne karavane.

Kako se vozilo približavalo postaji, tako su se i oni zidovi od snijega smanjivali, sve dok na kraju nisu vozili po ledu na kojem gotovo i nije više bilo snijega, ali je bio prekriven crnom bljuzgavicom. Možda je to utjecaj grijaćih elemenata tako da suhi led drže podalje. Vozilo im se popelo na malu kupolu u podnožju jednog stupa. Tamo su već bila parkirana dva vozila koja su pripadala postaji. Izgledala su robusno, iako su bila manja od njihovog vozila iz Lowella.

Paula ih je povela kroz otvor i Bisesa se našla pred stubištem natkrivenim plavozelenom plastikom koje je očigledno vodilo u najbližu "zgradu" na stupovima. Aleksejev kovčeg se nije mogao uspinjati takvim stubama, pa su ga morali vući plastičnim uzetom.

Na vrhu stuba je osoblje postaje dočekalo pridošlice. Bilo ih je četvoro, dvije žene i dva muškarca, marsovski vitkih udova i malo istaknutog trbuha. Svi su bili prilično mladi i Bisesa je nagađala kako ni jednome od njih nije više od četrdeset. Kombinezoni su im bili čisti i uredni, a svi su jedva osjetno mirisali po nekoj masti. Nitko od njih nije na obrazu imao onu identifikacijsku tetovažu.

Zurili su u Bisesu i stajali nekako malo previše stisnuti jedno uz drugo.

Jedan krupan muškarac joj je prišao i pružio joj ruku. – Morate nas ispričati. Mi ovdje ne primamo baš mnogo posjetitelja. Imao je velik i crven nos kakvog imaju pijanci, crna kosa mu je bila svezana u konjski rep i imao je neurednu kovrčavu bradu. Po njegovom naglasku se nije moglo zaključiti odakle je, zvučao je kao Amerikanac, ali je samoglasnike izgovarao na europski način.

– Ti si Jurij, zar ne? Ti si bio na onom biciklu za led.

– Da. Jurij O'Rouke. Ovdašnji glaciolog i klimatolog. Brzo je predstavio i ostale: – Ellie von Devender, fizičarka, Grendel Speth, liječnica-biologinja i Hanse Critchfield, inženjer odgovoran za energiju, transport i osnovne sustave, ali i specijalist za bušaću opremu, što je glavna znanstvena zadaća baze. Premda svi mi ovdje obavljamo više funkcija, rekao je Jurij. – Svi smo mi, na primjer, školovani bolničari.

Ellie van Devender je prišla Bisesi. Fizičarki je bilo možda trideset godina, zdepastog izgleda u onom kombinezonu, a kosa joj je bila čvrsto začešljana unatrag. Nosila je naočale s debelim okvirima koji su joj krile oči i davale joj neprijateljski izgled.

Bisesa je radoznalo rekla. – Mislim da sam ovdje mogla očekivati glaciologa ili biologa, ali fizičarku...

– Glaciologija je razlog što se baza nalazi ovdje, rekla je Ellie, – zajedno s Grendel i njezinim laboratorijem, a ja sam razlog zašto ste vi ovdje, gospođo Dutt.

Jurij je potapšao Bisesu po ramenu. – Dođite, razgledajte mjesto. Na brzinu ju je proveo kroz nastambu. – To je ono što mi zovemo Konzerva Šest, rekao je. – Vrata prema van...

Konzerva Šest bila je balon od tkanine, zidova obojenih svijetlom, morski zelenom bojom, s uzorkom valova koji bi mogli prevariti oko. Pod je bio popločen šesterokutima i Bisesa je vidjela kako su neke stvari uskladištene i u prostoru ispod poda. Nigdje nije vidjela skafandere, ali u zidovima je bilo čudnih otvora koji su mogli voditi do skafandera ostavljenih s vanjske strane, kao što je to bilo u njihovom vozilu. Ovdje je bila poslagana oprema, a nešto od toga je izgledalo kao rezervni dijelovi za njihovo vozilo. Tu je bio i malen znanstveni laboratorij i medicinski odjel koji se sastojao od jednog ležaja okruženog opremom i odvojenog od ostatka prostorije plastičnom zavjesom. Bilo je mračno, a osjećala se i studen i prašina, kao da sve to nije često u uporabi.

Jurij ih je požurivao kroz malen prolaz u drugi modul. – Konzerva Pet, znanost, rekao je. Tu je bio još jedan laboratorij, bolje opremljen od prvog, i veći odjel za liječenje, kao i nešto što je izgledalo kao malena gimnastička dvorana. Tu je bilo svjetlije, u zidove su bili ugrađeni žareći paneli koji su bili dekorirani slikama planina i rijeka.

Bisesa je promrmljala Myri. – Čemu dva laboratorija i dva medicinska odjela?

Myra je slegnula ramenima. – Možda da bi se izbjegla kontaminacija. Dođeš odnekud izvana i tu možeš obaviti sve što trebaš sa svojim uzorcima ili vidati rane, bez da se skine pečat s ostataka baze.

– Kontaminacija posade od strane Marsovaca?

– Ili kontaminacija Marsovaca od strane posade.

U Konzervi Pet je Grendel Speth, mala i vitka, s kosom u kojoj se pojavila pokoja sijeda, brzo od posjetitelja uzela uzorke krvi, urina i bris iz usta. – Tako da ostanete zdravi u ovoj postaji, rekla je. – Testiranje na alergije, nutricionistička genomika i takve stvari. Naša hrana dolazi iz skladišta zaleđene i suhe hrane iz Lowella, te domaće uzgojenog povrća iz našeg vrta. Uz to uzimamo dodatne tvari kako bismo osigurali zadovoljavanje svih prehrambenih potreba. Nećete to ni osjetiti...

Sada ih je Jurij požurivao u treći modul, u Konzervu Tri, očigledno dijelu određenom za spavanje, podijeljenom poput kriški torte u tri spavaonice, mračne i očito nekorištene. Došli su do sljedećeg modula, Konzerve Dva. Bilo je bizarno kako je ovaj modul bio opremljen da bi simulirao središte grada, s hotelom "Mars-Astoria" Ali mnoge od unutrašnjih pregrada bile su srušene kako bi se dobilo više otvorenog, zajedničkog prostora, mada je središnji prostor bio namijenjen malenoj galeriji i kombinaciji tuša i zahoda. U tom okruglom prostoru bile su četiri postelje, uz koje su stajali mali ormarići i stolci i sve je to bilo natrpano odjećom i raznim stvarima. Meki ekrani su bili postavljeni preko ne baš gledanih urbanih pejzaža, a na njima su se pojavljivale slike koje su izgledale kao da su to privatne snimke obitelji, kućnih ljubimaca i domaćih pejzaža.

Myra je radoznalo upitala. – Vi ovo baš ne koristite onako kako su to njihovi tvorci zamislili, zar ne?

– Wells je bio građen za posadu od deset ljudi, odgovorio je Jurij,  – a nas je samo četvoro. Noći su ovdje duge, Myra, pa nam je draže živjeti ovako zajedno.

Nakon toga ih je Jurij poveo niz neko drugo stubište do malene kupole na samoj površini, a onda niz stube usječene u ledu. – Ispričavam se. Vidjeli ste kako imamo samo četiri postavljena kreveta i većinom zatvaramo module koji nisu u uporabi. Posjetitelje obično vodimo tu dolje, u sklonište od radijacijske oluje. Ako vam ne bude udobno, možemo otvoriti neku od Konzervi.

Kad je sišla, Bisesa se osvrnula oko sebe. Jama u ledu bila je okruglog oblika i s pregradama je bila podijeljena u prostorije, onako kako se okrugla torta reže na kriške. Prepoznala je galeriju, zajednički prostor, te prostor sa sanitarnim čvorom, a zbijen prostor je izgledao kao laboratorij ili bolnička soba. Prostor je bio korišten. U podu oko galerije i sanitarnog čvora bilo je plijesni, zidovi i metalne površine su izgledali oguljeni i uglačani opetovanom uporabom i osjećao se miris ustajalog zraka koji je prečesto bio ponovo korišten.

Neki od zidova jame bili su ogoljeni i vidjela je da su bili ukrašeni čudnim dizajnom s jedva vidljivim i s tamnijim prugama, kao barkod. Taj se barkod poput kakvog friza povlačio po svim zidovima kao zguljena koža goleme zmije.

Soba koju su trebale dijeliti Myra i Bisesa bila je skraćena kriška torte, dovoljno velika tek za dva sklopiva ležaja, stol i dva stolca. Stražnji zid je bio od leda, presvučen prozirnom plastikom i ukrašen onim čudnovatim barkodom koji se pružao cijelom dužinom zida, s jedne strane do druge.

Kad su odložile stvari, Jurij je sjeo na ležaj. Zauzimao je mnogo mjesta u tako malenoj prostoriji. – Ovdje u Wellsu je pomalo neslužbena atmosfera, ali to ćemo preživjeti. Zapravo, polarna studen ne pravi neku razliku. Na Marsu možete izaći izvan zgrade u podne, usred ljeta, i to na samom ekvatoru, a ipak će vam se smrznuti guzica. Ovdje je glavni problem mrak... i traje pola marsovske godine, dvanaest mjeseci na Zemlji. Polarni istraživači na Zemlji bili su se susreli s istim izazovima. Mnogo smo naučili od tih momaka. Ipak, više od Shackletona nego od Scotta.

– Jurij, po tvom naglasku nikako ne mogu zaključiti odakle si, rekla je Myra.

– Moja mati je Ruskinja, kao što govori moje ime, a otac mi je Irac, kako to pokazuje moje prezime. Službeno sam državljanin Irske, dakle Euroazije. Osmjehnuo se. – Ali to ovdje gore ne znači mnogo. Čim se maknete sa Zemlje, stvari postaju zamršene. Okrenuo se prema Bisesi. – Gledajte, gospođo Dutt...

– Zovi me Bisesa.

– Bisesa. Znam da si došla ovamo radi one stvari u Jami.

Bisesa je pogledala Myru. – Kakva stvar? Kakva Jama?

– Ali moraš znati što mi ovdje zapravo radimo. Prešao je rukom preko onog prugastog uzorka na zidu. Crtice su bile tanke, s nejednakim međusobnim razmakom i nejednakih boja. To je zaista izgledalo kao barkod ili kao spektrogram. – Pogledaj ovo. To je razlog zašto sam ja došao ovamo. Na ovoj zidnoj tapeti je slika najkompletnijeg uzorka leda koji smo mogli dobiti.

Myra je kimnula. – Ledena kora Marsa.

– Točno. Točno odavde smo bušili ravno dolje. Od vrha ove ledene kape prema dolje i došli smo do dubine od dva i pol kilometra... Hanse Critchfield se nauživao praveći se važan sa svojom opremom za bušenje. Naravno, trebalo je biti tri kilometra, da Sunčeva oluja nije otopila gornje slojeve leda. Odmahnuo je glavom. – Prokleta šteta.

Myra je vukla prstom preko crteža na zidu. – I ti možeš ovo interpretirati, na isti način kako čitaju uzorke iz bušotina u ledu na Zemlji?

– Dakako. Ta polarna kapa se gradila sloj po sloj, godinu za godinom. I svake godine je zadržala "snimku" vremenskih uvjeta iz tog vremena... klimu, prašinu, zračenja... bilo što. Baš kao i na Zemlji. Naravno, detalji su ovdje drukčiji. Recimo, na Grenlandu imaš godišnje na desetke centimetara debeli sloj snijega. Ovdje je takav preostali sloj snijega manji od jedne sedmine milimetra godišnje.

– Gledaj ovo. Stajao je pokraj zida gdje je ta duga razmotana traka bila pri kraju. – Ovo je vrh trake; nedavno nastali slojevi su tu, na samom završetku, oni koji su posljednji nastali. Jasno? Ovaj gornji sloj uzorka sakupljala je posada Aurore prije Oluje. Nekoliko centimetara na traci pokriva desetljeća stvarnog vremena. Ove tanke smeđe prugice... označio ih je noktom palca su planetne pješčane oluje. – A ova crta korespondira s onim neuspjehom Marinera 9, kad je 1971. godine stigao u stazu oko Marsa, a cijeli je planet bio zavijen u prašinu...

Na Marsu su događaji koji su se zbili na različitim vremenskim skalama bili označeni različitim razinama u tom ledenom uzorku. Desetak centimetara niže moglo se naći tragove radijacije kojom je, tisuću godina ranije, planet preplavila eksplozija supernove u Raka. Na razmaku od otprilike svakog metra bio je značajan sloj mikrometeorita, kapljica nekad rastaljenog kamena; svakih deset ili stotinu tisuća godina Mars je naime pogodilo neko nebesko tijelo dovoljno veliko da se krhotine stijena razlete čak do polova. A crte na metarskoj skali označavaju najdramatičnije događaje u astronomskom životu Marsa, promjenu nagiba osi rotacije koja se događa svakih stotinjak tisuća godina.

– U ovom marsovskom ledu, rekao je Jurij – možete čak naći i tragove Zemlje. Meteorite koji su došli odande, baš kao što su i marsovski meteoriti pronalazili svoj put do Zemlje. Osmjehnuo se.– Još uvijek tragam za ubojicom dinosaura.

Myra ga je proučavala. – Ti voliš svoj posao, zar ne? Bisesa je pomislila kako je to bilo izgovoreno s prizvukom zavisti. Myru su oduvijek privlačili ljudi s nekom zadaćom, kao Eugen Mangles.

– Inače ne bih zaglavio ovdje u ovom ledenom mrtvačkom kovčegu. No više nismo tako zainteresirani. Nakon onoga što smo pronašli ispod leda nikoga više ne zanimaju te stvari. Mislim, ova ledena kapa i taj uzorak. Sve se to samo našlo na putu.

Bisesa je razmišljala o tome što je rekao. – Žao mi je.

Kratko se nasmijao. – Nije to tvoja krivnja.

– Onda, što ste to pronašli? upitala je Myra.

– Uskoro ćete saznati. Ako ste ovdje završile s razgledavanjem, trebam vas odvesti na ratno vijeće. Ustao je.

22. PRIBLIŽAVANJE

Osloboditelj je letio prema Q-bombi, koplje sazdano od leda i vatre. U pilotskoj kabini su bili Edna Fingal i John Metternes, odjeveni u skafandere i s kacigama, ali otvorenih vizira.

Iako se to još nije moglo zamijetiti golim okom, oni su već "vidjeli" Q-bombu po njezinom gravitacijskom potezanju, njezinom čvoru magnetne energije i maglice egzotičnih čestica koje je emitirala leteći Sunčevim sustavom.

– Upravo onakva kakvu je to profesor Carel predvidio, izvijestio je John pregledavajući nizove podataka na ekranu. – Točno spektar kakvog dobiješ isparavanjem neke mini crne rupe. Očiti kozmološki artefakt...

– Eno je, šapnula je Edna. Pokazala je prema prozoru.

Q-bomba je bila mjehur izobličene zvjezdane svjetlosti, kapljica vode koja se kotrljala niz lice nebesa. Edna se naježila do kosti kada je zaista ugledala tu stvar.

– To je jedno Oko, izvijestio je John. – Sfera koja savršeno odražava svjetlost, nekakva lopta promjera stotinjak metara. Svi klasični znakovi: iskrivljavanje geometrije, anomalija u Dopplerovom efektu s površine. Ipak, spektar zračenja nije baš onakav kakav smo imali kod Očiju nađenih u Trojancima tijekom Sunčeve oluje.

– Znači, ova stvar nije puki promatrač. Čini mi se da smo to već i otprije znali.

– Udaljenost pet kilometara i približava se, tiho je rekla Libby.

Edna je kratko pogledala Johna. Znala je da se tuširao samo sat ranije, no ipak mu je čelo bilo znojno, a znoj mu se skupljao i na vratu. – Spreman?

– Onoliko koliko ću to ikada moći biti, stara moja.

– Slijedit ćemo otprije dogovorenu strategiju. Čuješ li to, Libby? Četiri prolaza. I ako se išta promijeni...

– Šibamo kući, dovršila je Libby. – Ja ću se ponašati točno onako kako smo uvježbavali. Tri kilometra do najbliže točke prilaza. Edna?

– Molim, Libby.

– Scena za povijest.

– Oh, Isuse promrmljao je John.

23. JAMA

Četvoro članova postaje plus Bisesa, Myra i Aleksej sjedili su u Konzervi Dva, u hotelu Mars-Astoria, na stolcima složenim oko okrenutog sanduka. Činilo se da je Paula prespavala ovo putovanje.

I ovdje na Marsovom Sjevernom polu, pod kapom snijega od ugljičnog dioksida, na toliko dalekom i sigurnom mjestu koliko se to može naći u Sunčevom sustavu, Bisesi su napokon rekli istinu.

Činilo se da je Alekseju laknulo kad joj je konačno rekao ono što su razni Svemirci otkrili na različitim putovanjima: da se nešto neznano i potencijalno opasno, kreće unutrašnjim Sunčevim sustavom. – Oni to zovu Q-bomba. Najbolja je pretpostavka da je to proizvod Prvorođenih, koji je na putu ovamo da bi nam nanio zlo. Mornarica je pokrenula nekakvu misiju kako bi to neutralizirala, odnosno uništila. Možda im to čak i uspije. Ali ako ne uspiju...

– Vi imate svoj vlastiti plan.

– Točno.

Bisesa je gledala lica tih ljudi koji su sjedili oko sanduka, a svi su bili toliko mlađi od nje i Myre... no Svemirci su već po definiciji mladi. – Ovo ovdje je skrovište. Vi ste, očito, nekakva manjina, frakcija. Jurite uokolo, krijući se od policije sa Zemlje. I ludo se provodite, zar ne? Imate li svoga vođu?

– Da, rekao je Aleksej.

– Tko je to?

– Ne možemo ti to reći. Ne još. Nitko od nas ovdje.

– A mene ste doveli ovamo zbog nečega što ste pronašli ispod leda.

– Točno.

– Pa onda mi to pokažite.

Grendel Speth, astrobiologinja i liječnica, okrenula se prema Bisesi. – Tek si stigla. Jesi li sigurna da se ne želiš prvo odmoriti?

Bisesa je ustala. – Odmarala sam se devetnaest godina i tjednima sam putovala. Idemo.

Jedan za drugim su poustajali i krenuli za njom.

Da bi došli do Jame, trebali su odjenuti skafandere.

Vratili su se do Konzerve Šest pa onda drugim stubama do malene kupole na ledu. Tu su Bisesa, Myra i Aleksej morali skinuti svoje kombinezone. Znajući da se marsovska zima nalazi samo koji metar od njih, Bisesa se u vlastitoj koži osjećala nelogično hladno.

Liječnica Grendel ju je kratko pregledala. – Fizički si posve u redu, osim što si dva desetljeća u Hibernaculumu sustavno uništavala svoj organizam, rekla joj je.

– Hvala.

Bisesina koža je na brzinu bila premazana uljem. Morala je odjenuti "biovest" kaputić do struka koji ju je bockao i prihvatio se za njezinu golu kožu stvarajući dodirnu površinu s biometrijskim sustavom koji će pratiti reakcije njezinog tijela tijekom ovog odlaska u Jamu. Tada je navukla donje odijelo kričavo zelene boje koje joj se priljubilo uz tijelo, kacigu, čizme, rukavice i malu naprtnjaču. I to je bilo sve što se tiče svemirskog odijela koje će joj, kako joj je rekla Grendel, svojom napetošću davati dovoljan tlak i održavati na životu možda i sat vremena, ako dođe do neke nevolje poput pucanja modula.

No donje odijelo je bilo samo donji sloj dvostrukog svemirskog odijela. Morala se još uvući u onaj kapetan Ahab vanjski skafander.

Pošla je prema vratašcima u zidu kupole koja su je vodila do tog skafandera pričvršćenog s vanjske strane kupole. Pomogli su joj da se uvuče u to, najprije noge, pa onda ruke u rukave, zatim torzo i glava. Vizir je bio neproziran. Dijelovi skafandera bili su kruti pa je sve to bilo kao da se uvukla u metalni viteški oklop. Ali odijelo kao da joj je pomoglo prilagoditi se, i čim se uvukla začula je šum servomotora. Najkompliciraniji dio bio je provući nekako glavu u kacigi kroz vratašca, a da se pritom ne udari, a onda je spojiti s onom većom kacigom koja je bila sastavni dio skafandera.

Pozvala ju je Grendel. – Kako se osjećaš? Takve se stvari ne rade po mjeri svake osobe.

– Dobro. Kako ću izaći iz ovoga?

– To će ti odijelo reći, onda kad to budeš trebala znati.

Napokon je Grendel zatvorila stražnji umetak, odijelo se naglo odvojilo od zida i Bisesa je malo zateturala.

Vizir na kacigi se razbistrio i postao proziran. Okružena marsovskom zimskom tminom, sve što je mogla vidjeti bila je kaciga i u njoj je okruglo lice onog inženjera koji se zvao...

– Hanse, rekao je osmjehnuvši se. – Samo provjeravam radi li vam odijelo onako kako treba. Kad uđete u ritam svega ovoga, naučit ćete provjeriti moje; mi radimo na načelu partnerstva... Odijelo Pet? Kakav je tvoj status?

Ugodan muški glas govorio je u Bisesino uho. – Nominalan, Hanse, kao što možeš vidjeti iz mog izlaza. Bisesa?

– Reci.

– Ja sam ovdje kako bih ti na svaki mogući način pomogao za vrijeme tvojih vanjskih aktivnosti.

Hanse je dodao, – Znam, Bisesa, da ti se dizajn ovog odijela čini čudnim. Sve je to u skladu s PZP.

– Što je to PZP?

– Planetni zaštitni protokoli. Ta odijela nikada ne unosimo u module koje nastavaju Zemljani, nikada ne brkamo različite okoliše. Štitimo živote na Marsu i na Zemlji jedno od drugoga.

– Premda su rođaci?

– Oni su još gore od toga. A osim toga, tu je i problem prašine. Ovdašnja prašina je hrđava, toksična i puna peroksida, jako korozivna. Bolje je držati je podalje od nastambi i od naših pluća. Zapravo, moramo spojeve na odijelima čistiti od prašine jer je inače teško u njima kretati se, a ne želiš zaglaviti ovdje. Kasnije ću ti pokazati kako se to radi.

Sada se pojavilo i lice liječnice, zaklonjeno vizirom, – Dobro ti ide, Bisesa. Pokušaj malo koračati uokolo.

Bisesa je podigla ruke i opet ih spustila; začuo se šum servomotora i odijelo je bilo lako kao pero. – Malo mi je čudno to što ne mogu posve spustiti ruke. A i što si ne mogu počešati lice. Ali valjda će to proći.

– Ja ti mogu počešati lice ako...

– Reći ću ti kad bude trebalo, Odijelo Pet. Pogledala je oko sebe. Tlo je bilo ravno i bijelo, a nebo tamno, kao puno smoga. Moduli postaje bili su sada tmurna masa koja se nadvila nad njom, s opremom i spremištima natrpanim uz njihove stupove i s parkiranim vozilima: ona dva vozila s ralicama za snijeg, čak i nešto kao motorne saonice. Discovery je odavno otišao, vratio se u Lowell.

Ovdje su sada bili Aleksej, Myra i sva posada postaje; sve živo u Wellsu osim Paule bilo je sada ovdje i svi su gledali u Bisesu. Snijeg je i dalje padao, krupne, debele pahulje iz sivog oblaka koji je kao poklopac stajao nad njima.

'Da ne povjeruješ, pomislila je, stojim na Sjevernom polu Marsa'. Podigla je ruku i pomaknula prste u rukavici.

Prišao joj je Jurij. – Pred nama je kratka šetnja. Samo nekoliko stotina metara. Bušilica je zbog naše sigurnosti, a i zbog zaštite planeta, postavljena izvan naselja. Samo normalno hodaj i sve će biti u redu. Molim te, hodaj uz mene. I ti, Myra.

Bisesa je pokušala. Korak za korakom, hodala je tako lagano kako nije hodala od svoje treće godine. Bilo je očigledno da joj odijelo pomaže. Jurij je hodao između Myre i Bisese. Ostali su već otišli naprijed. Inženjer Hanse Critchfield je na poleđini svoje naprtnjače imao otisnuto ROUGHNECK, što je naziv za pripadnika ekipe za bušenja, ali i za bezobraznog divljaka. Njegovo odijelo je izgledalo kao da je čvršće od ostalih. Možda je to bila neka pojačana verzija, namijenjena teškim poslovima kao što je rad na bušilici.

Snježne pahulje su se u padu lijepile na Bisesin vizir, ali su istog trena sublimirale, ostavljajući za sobom jedva vidljive sitne mrljice.

– Usput rečeno, reklo joj je odijelo Pet, – mogu ti pomoći na bilo koji način na koji budeš zatražila.

– Vjerujem da ti to možeš.

– Sređujem tvoje transfere podataka i sve što si uporabila. Obavljam i neke složenije funkcije. Na primjer, zanima li te geologija, mogu u tvom vidnom polju i istaknuti zanimljivosti: neobično kamenje ili tipove leda, lomove u kontinuitetu sedimentnih stijena...

– Ne vjerujem da će mi to danas nužno trebati.

– Želio bih da ispitaš moje fizičke funkcije. Možda znaš da je na Marsu hodanje učinkovitije od trčanja. Ako želiš, mogu naglasiti odabrane grupe mišića dok hodaš...

– Oh, odijelo Pet, prestani, dosadan, si obrecnuo se Jurij. – Ispričavam ti se, Bisesa. Naši elektronski kompići su izvrsni. Ali znaju i gnjaviti, zar ne? Posebno kad je čovjek okružen ovakvim čudom.

Myra je pogledala ravnicu turobnog izgleda u kojoj je led bio tvrd poput kamena dok su pahulje snijega padale kroz zrake svjetla svjetiljke koju je imala ugrađenu u kacigi. – Čudom? upitala je skeptičnim tonom.

– Da. Čudom barem za glaciologe. Samo bih želio živjeti u svijetu dovoljno mirnom da bez ometanja mogu uživati u toj svojoj strasti.

Prišli su najvećoj strukturi na ledu. Bila je to kupola koja je, prema Bisesinoj procjeni, bila viša od dvadeset metara. Ispod mlohavih pokrivača mogla je vidjeti rebrastu strukturu. Bio je to šator poduprt rebrima, nimalo pretenciozan. Ipak, imao je od čvrste tkanine napravljenu zračnu komoru, kroz koju su svi morali, jedno za drugim proći.

– To su PZP barkomore, a ne prave pretkomore, rekao je Hanse Critchfield. Zapravo, ovdje održavamo blago negativan tlak, ako dođe do "curenja" zrak će biti usisan unutra i neće biti ispuhnut van. Moramo zaštititi svaki život u dubini na kojeg smo naišli u našim bušotinama, čak i od drugih oblika života na koje bismo mogli naići u drugim slojevima. A moramo ih i zaštititi od nas, a i obratno. Govorio je nekom smiješnom mješavinom jezika koja je zvučala kao mješavina nizozemskog s američkim južnjačkim naglaskom kakvim govore na primjer u Texasu. Možda je samo gledao previše starih filmova.

Njih sedmoro se sad našlo pod kupolom, pod jakom fluorescentnom rasvjetom, pod vlagom natopljenim zidovima od tkanine. Bušeći toranj je, mada nepokretan, bio impresivan dio opreme. Toranj sav u skelama, postavljen na masivni temelj napravljen od marsovskog stakla. Hanse joj odrecitira masu i snagu: trideset tona i pet stotina kilovata. Svrdlo je bilo dugo četiri kilometra, više nego dovoljno da dosegne dno ledene kape. Pokraj toga je stajao prljavi pogon za ubrizgavanje tekućine u bušotinu kako bi je sačuvao od urušavanja: ljudi na bušotini su za to koristili tekući ugljični dioksid kojeg je to postrojenje kondenziralo iz marsovskog zraka.

Hanse se počeo hvaliti govoreći o svim tehničkim izazovima s kojima su bušači bili suočeni: potrebom za novim mazivima i načinom na koji su se, pod ovako niskim tlakom, pokretni mehanički dijelovi nastojali sljubiti zajedno. Ključ je u nadzoru temperature. Moramo ići polako, jer ne želiš da se tamo dolje povisi temperatura. Kao prvo, otopi li se vodeni led, dobiješ vodu pomiješanu s tekućim ugljičnim dioksidom... puf, produkt je ugljična kiselina i onda si u nevoljama. Posada Aurore je sa sobom donijela onu igračku od bušilice koju si mogao natovariti na prikolicu, a koja je mogla bušiti samo do kakvih stotinu metara. A ova ljepotica je prva autentična bušilica na Marsu...

Jurij ga je prekinuo. – Prestani se igrati turističkog vodiča.

Myra je stala na platformu za bušenje. – U ovoj rupi nema tekućine. Zapravo ste je ogradili postavljajući cijev.

Jurij je kimnuo. – To je bila prva bušotina do onoga dolje. Znali smo da dolje ispod leda nečega ima, vidjelo se to iz radarskih studija. Kad smo do toga doprli, vratili smo se van i poslali u Lowell zahtjev za povećanjem budžeta toliko da nam se omogući postavljanje tih kanalizacijskih cijevi kako bismo bušotinu držali stalno otvorenom. A tada smo ispumpali tu tekućinu za bušenje...

– A dolje smo paralelno spustili još jednu sondu, rekao je Hanse. U početku smo dolje spuštali kamere i druge senzore. Ali onda... Sagnuo se i podigao poklopac. U tlu se ukazala rupa koja je imala promjer od možda dva metra. Ispod samog otvora stajala je platforma na kojoj je bila montirana mala ručica za upravljanje.

Bilo je posve očito o čemu se radi. – Lift, tiho je rekla Bisesa.

Jurij je kimnuo. – U redu, rekao je, – trenutak je istine. Ti i ja ćemo, Bisesa. Aleksej, Ellie, Myra, Hanse, vi ostanite ovdje gore. I ti, Grendel. Jurij je pošao naprijed, stao na platformu i osvrnuo se, čekajući. – Bisesa, je li ti to prihvatljivo? Čini mi se da je ovo sada tvoja predstava.

Zastao joj je dah. – Želiš li da se vozim u toj stvari? Dva kilometra dolje, u tu vašu ledenu Jamu?

Myra ju je držala za ruku. Usprkos servouređajima, jedva je i osjetila taj kćerkin stisak. – Ne moraš to učiniti, mama. Čak ti još nisu ni rekli što su to pronašli tamo dolje.

– Vjeruj mi, gorljivo je rekao Aleksej, – najbolje je da to sama vidiš.

– Onda idemo to obaviti, rekla je Bisesa i pošla naprijed, pazeći da ne pokaže nimalo straha.

Stajali su jedno pokraj drugog, okrenuti prema sredini lifta. Okrugla metalna platforma se činila pretrpanom kad je na nju stalo petoro ljudi u svemirskim odijelima.

Lift se pri polasku trznuo i počeo zujati krećući se dolje u ledeni tunel, potpomognut tračnicama ugrađenim u zid tunela. Bisesa je gledala gore. Činilo joj se kao da se spušta u jako dobro osvijetljen bunar. Osjetila je silan strah od mogućeg pada, od toga da se nađu u zamci.

Njezino odijelo je mrmljalo, – Registrirao sam ubrzano disanje i povišen puls. Mogu kompenzirati bilo kakav porast atmosferskog tlaka...

– Šuti, šapnula je.

To spuštanje je ipak milostivo kratko trajalo.

– Sada stani, rekao je Jurij.

Platforma lifta se trznula i zaustavila.

Tu su se nalazila metalna vrata, poklopac postavljen u ledu iza Jurija. On se okrenuo i otvorio ga. Ušli su u kratak tunel, jasno osvijetljen fluorescentnim cijevima. Bisesa je u dnu hodnika zapazila neki srebrni odbljesak.

Jurij je ustuknuo. – Mislim, Bisesa, da bi ti morala ići prva.

Osjetila je kako joj srce lupa.

Duboko je udahnula i pošla naprijed. Pod tunela je bio neravan, nepouzdan. Nastavila je hodati ne gledajući ispred sebe, ignorirajući srebrne odsjaje uz rub svog vidnog polja.

Izašla je iz tunela u jednu širu prostoriju, grubo isklesanu u ledu. Brzim pogledom je opazila uske rupe, izbušene da bi se moglo doprijeti do ove točke. Tada je pogledala ravno ispred sebe, kako bi vidjela što su to Svemirci našli ovdje, zakopano pod ledom marsovog Sjevernog pola.

Vidjela je odraz svog vlastitog lika koji je zurio u nju.

Bio je to arhetipski artefakt Prvorođenih. Bilo je to Oko.

24. NAJBLIŽI PRILAZI

Deformirana slika Osloboditelja kliznula je preko površine Q-bombe, a sva svjetla su svijetlila. Edna je osjetila kako ju je prožeo osjećaj zadovoljstva. Ljudska vrsta je došla ovamo s namjerom.

Njihov prvi prilaz Q-bombi bio je blag, izviđački. U točki najbližeg prilaza brod se zatresao jednom, pa još jednom: lansirane su dvije male sonde, jedna od njih ubačena u nisku stazu oko Q-bombe, a druga usmjerena ravno na njezinu površinu.

Onaj miran i gladak odraz, kao u ogledalu, povukao se kako se Osloboditelj udaljavao.

Pregledavali su na ekranu svoje podatke. Brodu se nije ništa dogodilo. Ta Q-bomba nije bila veća od omanjeg asteroida i imala je gustoću olova, no staza broda nije bila značajnije narušena njezinom gravitacijom.

– Ali saznali smo neke stvari, izvijestio je John. – Ništa što nismo i očekivali. To je kugla, u tolerancijama točnosti kakve bi bilo koji ljudski proizvodni proces mogao proizvesti. A tu je i ona neobična geometrijska anomalija.

– Pi joj je točno tri.

– Da. Naša sonda je ušla na stazu oko nje. Masa bombe je toliko malena da sonda kruži vrlo polako, ali ta sonda mora, od sada pa nadalje, stalno ostati uz nju. A ona druga se spušta...

Brod se zatresao, a Edna se uhvatila za svoj stolac, – Koji je to vrag?! Libby!

– Gravitacija varira, Edna.

– Impuls je došao iz smjera Q-bombe, rekao je John koji je, napet, gotovo vikao. Druga sonda. Ponovio je sliku sive hemisfere, eksploziju na boku Q-bombe koja je jednostavno progutala sondu i ona je nestala. – Upravo je pojela sondu. Ovo je bila neka vrsta podrigivanja. Ako je Bili Carel bio u pravu, rekao je – onda je ovo što smo vidjeli bilo rađanje i smrt jednog minikozmosa. Univerzum korišten kao oružje. Nasmijao se, no bio je to neveseli smijeh. – Tako ti svega, s čim mi to ovdje imamo posla?

– Znamo s čim imamo posla, odgovorila mu je Edna mirnim glasom. – S tehnologijom, to je sve. I to do sada nije učinilo ništa što mi ne bismo očekivali. Smiri se, Johne.

Prestrašeno i ljutito je uzvratio. – Za Isusa Boga, pa ja sam samo čovjek.

– Libby, jesmo li spremni za prelet broj dva?

– Svi sustavi nominalni, Edna. Plan leta traži da sada nakon trideset sekunda uključim pogon. Trebaš li odbrojavanje?

– Ma daj to samo obavi! rekao je John kruto.

– Molim, provjerite svoje pojase...

Bisesa je polako hodala uokrug po prostoriji uklesanoj u ledu. Bila je otprilike okruglog oblika i ono Oko ju je ispunjavalo. Pogledala je prema gore i ugledala svoj vlastiti deformiran odraz, a njezina glava u kacigi svemirskog odijela djelovala je groteskno. Mogla je osjetiti kako se tamo nalazi nešto. Neka nazočnost koja je promatrala. – Halo, momci promrmljala je. Sjećate li me se?

Ellie, Aleksej i Jurij su sada, zajedno s Myrom, nahrupili u prostoriju i izmjenjivali uzbuđene, nervozne poglede. – Zato smo tebe, Bisesa, doveli ovamo, rekao je Jurij.

– U redu, ali kojeg vraga ovo ovdje radi? Nakon Oluje sa Sunca sve su Oči nestale iz Sunčevog sustava.

– Mogu ti na to odgovoriti, rekla je Ellie. – Očito je da je ovo Oko bilo ovdje još prije Oluje, još mnogo ranije. Ono u svim smjerovima zrači čestice visoke energije... to je radijacija s jasnim potpisom. A to je ono radi čega sam ja dovedena ovamo. Radila sam na lunarnom alfatronu. Ja sam ti nekakav autoritet za kvantne crne jame. Mislili su da sam dobar kandidat za proučavanje ove stvari...

Ovo je bilo prvi puta da se Ellie obratila Bisesi s toliko mnogo riječi. Njezin je način bio čudan, jer je govorila ne gledajući sugovornika u oči, s osmjesima i mrštenjima koji su se smjenjivali bez nekog smisla, s naglašavanjima na pogrešnom mjestu. Očito je bila od one vrste ljudi čija se visoka inteligencija temeljila na nekim kompleksnim psihološkim nedostacima. Bisesu je ona podsjećala na Eugena.

Lunarni alfatron je bio najjači akcelerator čestica kojeg su ljudi ikada napravili. Svrha mu je bila istraživanje strukture materije pomoću čestica koje su međusobno sudarale gotovo brzinom svjetlosti. – U stanju smo postići gustoću mase i energije koja nadmašuje Planckovu gustoću... to jest kad kvantnomehanički učinci prevladavaju nad tkivom prostorvremena.

– I što se tada događa?, pitala je Myra.

– Tada napraviš crnu jamu. Sićušnu, masivniju od bilo koje elementarne čestice, ali daleko manju. Raspadne se gotovo istog trenutka, uz pravi pljusak egzotičnih čestica.

– Baš kao i kod zračenja Oka, nagađala je Bisesa.

– Pa kakve veze imaju te sitne crne jame s Okom?, upita Myra.

– Smatramo da živimo u svemiru od mnogo prostornih dimenzija... mislim reći s više nego tri poznate, rekla je Ellie. – Drugi prostori su odmah pokraj našeg, da se tako izrazim, u višim dimenzijama, kao stranice u nekoj knjizi. Točnije rečeno, to je vjerojatno iskrivljena sabijenost... ma nije važno, nije važno. Te više dimenzije određuju naše osnovne zakone fizike, ali nemaju izravan utjecaj na naš svijet... ne preko elektromagnetizma ili nuklearnih sila – osim kroz gravitaciju.

– I to je razlog zašto na Mjesecu proizvodimo crne jame. Crna jama je gravitacijski artefakt te stoga postoji i u višim dimenzijama, baš kao i u svijetu kojeg mi vidimo. Istražujući naše crne jame, možemo istraživati te više dimenzije.

– I ti smatraš, komentirala je Bisesa, – da Oči imaju nešto s tim višim dimenzijama.

– To ima smisla. Smanjivanje površine koja se ne miče. Ona anomalija s pi-jednako-tri geometrijom. Takve stvari se baš ne uklapaju u naš svemir...

Kao ni ti, pomislila je Bisesa s malo pakosti.

– To je možda projekcija od negdje drugdje. Kao kad prst gurneš kroz površinu lokve s vodom u svemiru površine vidiš kružnicu, ali to je zapravo samo presjek daleko složenijih objekata u višim dimenzijama.

Bisesa je nekako znala da je to točno. Nekako je mogla osjetiti tu povezanost s višim dimenzijama. Oko nije bilo nešto gotovo, predmet za sebe, nego tek otvor koji je vodio nekamo drugdje.

– Ali što ovo Oko radi ovdje?, upitala je Myra.

– Mislim da se ovdje našlo u zamci, rekla je Ellie.

Brod je još jednom krenuo prema Q-bombi. Negdje u njegovoj unutrašnjosti su se materija i antimaterija poništavale s puno entuzijazma, a pregrijana para je grmjela.

Došavši do točke najbližeg prilaza, brod se okrenuo, motor je još uvijek bljuvao vatru, tako da su ispušni plinovi lizali površinu Q-bombe. To je s njihove strane bio prvi otvoreno neprijateljski potez i bio je dovoljan da ubije bilo koje ljudsko biće.

Pogon se ugasio i brod je dalje letio bez uključenog motora.

– Nema nekog vidljivog učinka, odmah je javio John.

Edna ga je oštro pogledala. – Nastavi provjeravati. Ali mislim da znamo rezultat. Dakle, hoćemo li posegnuti za oružjem ili ne?

Konačnu odluku o tome trebala je donijeti posada. Slanje signala do Trojanaca i natrag trajalo bi četrdeset i pet minuta, a poruka Zemlji još duže.

John je slegnuo ramenima, ali silno se znojio. – Zapovjedi za djelovanje su jasne. Nismo imali reakciju Q-bombe pri našem prvom prilazu, vidjeli smo uništavanje jedne prijateljske sonde i nismo dobili nikakvu reakciju na paljenje mlaznicom. Nitko više ne bi mogao prići tako blizu. Moramo djelovati.

– Libby? Službeno se umjetna inteligencija smatrala izvršnim osobljem broda i formalno se i njezino mišljenje uzimalo u obzir.

– Slažem se s analizom gospodina Metternesa.

– U redu.

Edna je iz svojeg kombinezona izvukla meki ekran, razmotala ga i raširila preko konzole koja se nalazila pred njom. Upalio se i povezao sa sustavima Osloboditelja, a tada je počeo svijetliti crveno, sa strogim zapovijedima vezanim uz sigurnost broda Koristeći se virtualnom tipkovnicom, Edna je utipkala sigurnosne podatke i nagnula se naprijed kako bi ekran mogao skenirati mrežnice njezinih očiju i tetovažu na obrazu. Zadovoljan, meki ekran je promijenio boju u žutu poput jantara.

– Spremni za treći prolaz, najavila je Libby.

– Učini to.

Trideset sekunda kasnije se A-motor opet upalio i Osloboditelj je postao upaljena šibica koja je jurnula kroz svemir. Ovog puta je sagorijevanje bilo jače, akceleracija je bila gotovo dva G. Pet sekunda prije no što su dosegnuli točku najbližeg prolaza, Edna je dodirnula dugme na svojem zapovjednom ekranu, dajući tako oružju svoje posljednje dopuštenje.

Lansiranje fuzijske bombe je izazvalo trzaj broda, kao da to nije ništa drugo do samo još jedna bezazlena proba.

Oslobođen oruža, Osloboditelj se ubrzano udaljavao od cilja. Edna je bila pritisnuta na svoj stolac.

Bisesu je izdala njezina moć imaginacije. – Kako se može u zamku uloviti četverodimenzioni objekt?

– U trodimenzioni kavez, odgovorila joj je Ellie. – Gledaj ovo. Uzela je olovku pričvršćenu za rukav njezinog zaštitnog odijela, podigla ga prema licu Oka i onda ga pustila.

Olovka je poskočilo prema gore i zalijepila se za strop prostorije.

– Što je to bilo? pitala je Myra. – Magnetizam?

– Nije magnetizam. Gravitacija. Kad ti Oko ne bi smetalo, mogla bi ovdje hodati po stropu. Naglavce. Uz Oko je vezana ta gravitacijska anomalija koja je, očito jednako toliko artefakt koliko je to i samo Oko. U stvari, mogla sam detektirati tu strukturu. Uzorke strukture, na samoj granici onog što se može opaziti. Već sama struktura gravitacijskog polja može sadržavati informacije...

Jurij se smješkao. – Zaista može biti zabavno razmišljati o tim stvarima. Znaš, postoje načini na koje dvodimenziono stvorenje, živeći u opni vodene površine može zarobiti prst kojeg ti gurneš kroz vodu. Zaveže oko njega konac i čvrsto stisne, tako da ga ne možeš povući natrag. Ova gravitacijska struktura mora biti nešto slično tome.

– Reci mi što ti misliš da se ovdje dogodilo, rekla je Bisesa.

– Mi mislimo da su postojali Marsijanci, odgovorio je Jurij. – Nekada davno, dok su naši preci još bili tek mrlje purpurne sluzi. Ne znamo ništa o njima. Ali bili su dovoljno bučni da privuku pozornost Prvorođenih.

– I Prvorođeni su ih napali?, šapnula je Bisesa.

– Da, ali Marsijanci su im uzvratili. Njima je pošlo za rukom napraviti ovo. Gravitacijsku stupicu. A ona je ulovila Oko. I otad je ostalo ovdje. Mislim da je tu već eonima.

– Pokušali smo iskoristiti tvoj pristup, Bisesa, rekla je Ellie.

– Kako to misliš?

– Mislim na tvoje izvještaje o Miru i na tvoj povratak s njega. Rekla si kako su funkcije Oka kao neki ulaz, barem neko vrijeme. Možda nešto poput crvotočine. I tako smo počeli eksperimentirati. Reflektirali smo neke od proizvoda Oka natrag u njega, služeći se elektromagnetom skinutim iz akceleratora čestica. Kao jeka onoga što ti netko kaže.

– Pokušali ste poslati signal kroz Oko.

– I ne samo to. Ellie se osmjehnula. – Dobili smo i povratni signal. Pravilno pulsiranje u proizvodima radioaktivnog raspada. Analizirali smo ih. Bisesa to pulsiranje je baš kao onaj znak "zauzeto" iz nekih arhaičnih modela mobilnih telefona.

– Bože! Moj telefon tamo u hramu. Vi ste slali poruku na Mir preko mojeg telefona!

Ellie se smiješila. To je bio značajan tehnički uspjeh.

– Zašto to ne podijelite sa Zemljanima?

– Možda ćemo na kraju i morati to učiniti. rekao je Aleksej umornim glasom. – Ali kad bi nas sada našli, oni bi vjerojatno ovo Oko odvukli kao trofej dolje do UN Plaze u New Yorku, a nas bi uhitili. Potreban nam je maštovitiji odgovor.

– A zato sam ja ovdje, rekla je Bisesa.

Ubrzanje je bilo ludo.

Kad je došlo do detonacije, ni Edna ni John nisu ništa od toga vidjeli, jer su Osloboditeljevi senzori bili zatvoreni ili pomaknuti u stranu, prozori pilotske kabine bili su neprozirni. Onako pritisnuta na svoje sjedalo, bježeći od mjesta eksplozije, Edna se prisjetila jedne simulacije s treninga kada je bježala od samoubilačke misije hladnoratovskih pilota, gdje se od tebe očekivalo da upravljaš svojim FJ4-B Fury borbenim avionom i letiš u neprijateljski teritorij brzinom od tri stotine čvorova, baciš nuklearno oružje koje ti je pričvršćeno oko trbuha i onda se izvučeš od tamo, pokušavajući prestignuti nuklearnu vatrenu loptu, forsirajući svoj zrakoplov da leti brzinom koju njegovi konstruktori nikada nisu namjeravali postići. Ova sadašnja misija je u sebi imala nešto od tog osjećaja... pa ipak, paradoksalno ili ne, ona je sada bila sigurnija nego je to ijedan od tih herojskih pilota, nastradalih u šezdesetim godinama prošlog stoljeća, mogao biti. U vakuumu svemira nije bilo udarnih valova, nuklearno oružje je nanosilo znatno više štete u atmosferi.

Ubrzanje je prestalo dovoljno naglo da je Edna, usprkos tome što je bila vezana, poletjela naprijed. Čula je kako John gunđa. Brod se uz zveket okrenuo, a prozori se razbistrili.

Vatrena lopta ispaljene bombe se već razišla.

– A Q-bomba, kratko je izvijestio John, – je ostala nedirnuta. Čini se da je neoštećena. Nije baš nimalo skrenula sa svoje putanje, barem koliko to ja mogu izmjeriti.

– To je apsurdno. Nije toliko čvrsta.

– Očigledno je nešto jače od same inercije... pa... drži usidrenu u svemiru.

– Edna, javila se Libby, – spremna sam za prilaz broj četiri.

Edna je uzdahnula. Sada nije imalo smisla osvrtati se na ono što je bilo; ako ništa drugo, jasno su toj Q-bombi pokazali svoje neprijateljske namjere.

– Samo nastavi. Naoružaj ribu.

– Slušaj me, Bisesa, rekao je Aleksej. – Ako je ta Q-bomba proizvod Prvorođenih, onda vjerujemo kako je najbolji način da se s tom prijetnjom suočimo tako da se protiv Prvorođenih poslužimo njihovom vlastitom tehnologijom. Ovo Oko je jedini uzorak te tehnologije koji nam stoji na raspolaganju. A ti si možda naš jedini način da se time poslužimo.

Kako je njihov razgovor postajao svrhovitiji, tako je Bisesa sve više imala osjećaj da se kod Oka iznad nje nešto mijenja. Kao da se pomicalo. Kao da je postalo budnije i pozornije. Čula je tiho zujanje u svojoj aparaturi za komuniciranje i odijelo joj je zatreperilo kao na blagom povjetarcu. Povjetarcu?

Myra je, mršteći se, svojom rukom u rukavici pokucala po kacigi.

Jurij je pogledao gore. – Oko... oh, sranje!

– Trideset sekundi, rekla je Libby.

– Znaš, rekao je John, – prema onome što nam je do sada pokazala, ne vidim zašto bismo se uzrujavali. Već je mogla ovaj prokleti brod zgnječit kao muhu.

– Mogla je, mirno je odgovorila Edna. – Provjeri jesi li dobro vezan.

John je refleksno rukom spustio vizir odijela koji ga je štitio od ubrzanja.

– Spreman?

– Ispali tu svoju prokletu ribu, promrmljao je.

Edna je pritisnula dugme. A-pogon se uključio i još ih je jednom ubrzanje zalijepilo uz njihova sjedala.

Iz topa montiranog na trupu Osloboditelja istovremeno su ispaljena četiri torpeda. To su bila antimaterijska torpeda, toliko nestabilna da su ih morali utovariti posebnim postupkom.

Jedan je sad prijevremeno eksplodirao jer mu je zatajio magnetni zatvarač.

Ostali su zajedno u skupini oblijetali Q-bombu, onako kako je to i bilo predviđeno.

Q-bomba je bezbrižno nastavila svojim putom. Najjače oružje čovječanstva, ispaljeno iz njihovog prvog i jedinog ratnog broda, nije bilo u stanju zaplašiti Q-bombu ili je barem za djelić stupnja skrenuti s putanje koju si je bila odabrala.

– Dakle, to je to rekla je Edna. – Libby, zabilježi to. Dok su čekali daljnje zapovjedi s Ahila, Osloboditelj se držao na sigurnoj odaljenosti od Q-bombe, prateći njezinu putanju.

– Kriste, naglo je rekao John otkapčajući pojas kojim je bio vezan, – potrebno mi je neko piće. Još jedno tuširanje i prokleto piće.

Marsovska prašina i slobodni komadići leda na podu su se počeli mrviti i skupljati pa se podizati i sudarati sa sjajnim licem Oka. Bisesa je osjetila i strah i radost. 'Ne ponovo. Ne ponovo!'

Myra je nespretno pritrčala majci i zgrabila je, – Mama!

– U redu je, Myra...

Glas joj se izgubio u vlastitim ušima pred sve jačim tonom koji se na skali frekvencije podigao do nečujnosti, a ostao dovoljno glasan da bi bio bolan.

Jurij je promatrao meki ekran koji mu je bio ušiven u rukav. – Ovaj signal je bio frekvencijski cvrkut... svojevrsni test...

Ellie se smijala. – Funkcioniralo je. Oko odgovara. Tako ti Solovog svjetla! Ne vjerujem da ću ikada moći u to povjerovati. A naročito se nisam nadala da će to funkcionirati čim ova žena siđe u Jamu.

Aleksej se toplo osmjehnuo. – Vjeruj, malena!

– Mijenja se, rekao je Jurij, pogledavši gore.

Glatka i sjajna površina Oka sada je počela oscilirati kao površina prolivene žive, mreškajući se u sitnim valovima.

Tada je površina spala, kao da se ispuhnula. Bisesa se zatekla kako gleda gore u srebrenozlatni lijevak. Činilo joj se da je taj lijevak točno ispred njezinog lica, ali nagađala je kako bi, ako bi hodala uokolo po prostoriji ili se popela do Oka i iznad njega, vidjela taj isti otvor nalik dimnjaku, zidove svjetla koji su vukli prema svojem središtu.

Vidjela je to već ranije, u Mardukovom hramu. To nije bio lijevak, nikakav trodimenzionalni objekt već tok u njezinu stvarnost.

Njezino odijelo joj je reklo: – Ispričavam se ako smetam. Ipak...

Naglo je prestalo govoriti i uslijedila je tišina. Odjednom su joj udovi postali mlitavi i teški. Sustav u odijelu se pokvario, čak i servomotori.

Sada je zrak bio pun iskri koje su sve hitale prema središtu Oka koje je implodiralo.

Boreći se sa svojim vlastitim odijelom, Myra je pritisnula svoju kacigu do Bisesine i Bisesa je čula prigušene povike, – Ne, mama! Nećeš mi ponovo pobjeći!

Bisesa se uhvatila za nju. – U redu je, draga, ma što se dogodilo... Ali pojavilo se nešto nalik vjetru i vuklo ju je. Zateturala je, njihove kacige su se razdvojile i pustila je Myru.

Sada se ona bura svjetla pretvorila u oluju. Bisesa je gledala gore u Oko. Svjetlost je strujala k njegovom središtu. U tih nekoliko posljednjih trenutaka Oko se opet promijenilo. Onaj ljevkasti otvor se sada proširio u okno ravnih zidova koje se gubilo u beskonačnosti, ali to je bilo okno koje je prkosilo perspektivi, jer se njegovi zidovi nisu smanjivali s udaljenošću, nego su naizgled ostali iste veličine.

A svjetlost se dolje prelila preko nje, ispunjavajući je, spalivši čak i njezino osjećanje same sebe.

To je bilo samo jedno Oko, no imalo je mnoge projekcije u prostorvrijeme. A imalo je i mnoge funkcije.

Jedna od njih bila je da posluži kao ulazna vrata.

Ta vrata su se otvorila. I zatvorila. U trenutku vremena previše kratkom da bi se moglo izmjeriti, prostor se otvorio i pokrenuo.

Sve je bilo gotovo u trenutku. Prostorija je ostala u mraku. Oko je ponovo bilo cijelo, glatke i sjajne površine, u svojem drevnom kavezu.

Bisesa je otišla. Myra se, pritisnuta odijelom u kojem nije bilo energije, našla na podu. U tišini svoje kacige vikala je. – Mama! Mama!

Tada je nešto škljocnulo i začuo se šum. Ženski glas je mirnim glasom rekao: – Myra, nemoj se prestrašiti. Govorim ti kroz tvoju identifikacijsku tetovažu.

– Što se dogodilo?

– Pomoć već stiže. Na površini sam razgovarala s Paulom. Samo vas dvije imate identičnu tetovažu. Moraš sada ohrabriti ostale.

– Tko si ti?

– Pretpostavljam da sam vođa onoga što je tvoja mati nazvala frakcijom.

– Tvoj glas mi je poznat. Bilo je to davno... Sunčeva Oluja...

– Moje ime je Atena.

25. INTERLUDIJ: SIGNAL SA ZEMLJE

2053.

U sustavu trostruke zvijezde, taj se je svijet okretao daleko od središnje vatre. Kameniti otoci virili su iz blistavih ledenih pokrova, crne točke u oceanu bjeline. A na jednom od tih otoka bila je mreža žica i antena i svjetlucala se od inja. Bila je to postaja za osluškivanje.

Otokom se širio radioval uvelike oslabljen daljinom, poput namreškanog kolobara koji se širi jezercem. Prislušna postaja se uzbudila, motivirana automatskim odgovorima; signal je bio snimljen, rastavljen, analiziran.

Taj signal je imao strukturu, hijerarhiju indeksa, vektora i veza. Ali jedan dio tih podataka bio je drukčiji. Poput računalnog virusa, od kojeg je posredno i potekao, imao je sposobnost samoorganiziranja. Podaci su se sami sortirali, aktivirali programe, analizirali okolinu u kojoj su se zatekli i postupno postajali svjesni.

Da, svjesni. Bilo je neke osobnosti u tim podacima. Ne, bile su tri posve izražene osobnosti.

– Eto, znači opet smo svjesni, rekao je Tales, izrekavši ono što je bilo posve očito.

– Ma super! Kakva vožnja! vedro je rekla Atena.

– Netko nas promatra, rekao je Aristotel.

Svjedokinja je jedino ime za koje je ikada znala.

Naravno da joj u početku nije izgledalo čudno, u njezinim ranim godinama. I nije se činilo čudnim što je, premda je u vodama oko nje bilo mnogo odraslih, ona bila jedino dijete. Kad si mlad, sve uzimaš zdravo za gotovo.

To je bio vodeni svijet, ne baš tako jako različit od Zemlje. Čak su i njegovi dani bili samo malo duži od Zemljinih.

I živa stvorenja su bila nalik onima na Zemlji. U bistrim vodama svjetskog mora je Svjedokinja, taj mali zavežljaj krzna i masti sličan tuljanu, plivala i igrala se loveći stvorenja koja se nisu mnogo razlikovala od riba. Svjedokinja je čak imala dva roditelja. Postojanje dva spola bila je dobra strategija za miješanje nasljednih osobina. Konvergentna evolucija bila je velika snaga. Ali plan Svjedokinjinog tijela temeljio se na šest udova, a ne na četiri.

Najbolji dio vremena bili su dani, jedan od četiri, kad je ledeni poklopac nad oceanom popucao, pa su teškim pokretima izlazili na otok.

Udaljen jedanaest svjetlosnih godina, taj je sustav bio dovoljno sjajan da bi ga se moglo vidjeti sa Zemlje. I moglo se. Bila je to Alfa Malog Psa, zvana još i Prokion. Astronomima je poznata kao dvojna zvijezda, jer njezin najmanji pratilac nije nikad opažen sa Zemlje.

Ali zvijezda Prokion se promijenila. A planet pun života, kojeg je ona podupirala, je umirao.

Kad je postala starija, Svjedokinja je naučila postavljati pitanja.

– Zašto sam ja sama? Zašto nema i drugih koji bi bili poput mene? Zašto se nemam s kime igrati?

– Zato što smo suočeni s velikom tragedijom, odgovorio joj je njezin otac. – I to svi mi. Posvuda na ovom svijetu. Problem je u suncima, Svjedokinjo, nešto s njima nije u redu.

Onaj glavni član sustava, Prokion A, bio je nekada promjenjiva zvijezda.

Dok je bio mlad, sjao je postojano. Ali helijev "pepeo" kojeg je, spaljujući vodik, stvarao fuzijski reaktor u njegovoj jezgri, polako se sakupljao u njegovom srcu. Zarobljena toplina podigla je sloj helija i svu onu golemu težinu plina iznad toga; zvijezda se polako nadimala i nadimala, sve dok ona zarobljena toplina nije briznula van i zvijezda se ponovo smanjila. Ali tada se ponovo formirala ta klopka od helija.

Tako zvijezda koja stari postaje promjenjiva, stalno iznova se napuhujući i ispuhujući u razmacima koji traju po nekoliko dana.

A upravo je ova velika zvjezdana oscilacija bila ta koja je ovom planetu podarila život.

Nekoć, prije negoli je Prokion postao promjenjiva zvijezda, ovaj je planet bio nešto poput Europe, Jupiterovog mjeseca: slani ocean zarobljen pod stalnom ledenom korom. Tu je bilo života, stimuliranog unutrašnjom toplinom i složenim mineralima koji su se, stvarajući mjehuriće, izdigli iznad te kore. Ali sputan u toj mokroj tmini, niti jedan od tih oblika života nije bitno napredovao u inteligenciji.

Ono novo pulsiranje je promijenilo sve to.

– Svakog četvrtog dana led je pucao i raspadao se u sante, rekao je Svjedokinjin roditelj. – I tako možeš izaći iz mora. Pa smo i izašli. Naši preci su se promijenili tako da su mogli udisati zrak u kojem ima toliko više kisika nego u morskoj vodi. I naučili su se koristiti mogućnostima koje im je pružalo kopno. U početku su izlazili na suho samo zato da bi se mogli u miru pariti i zaštititi svoje mlade od svih onih gladnih usta u moru. Ali kasnije...

– Da, da, nestrpljivo ga je prekinula Svjedokinja. – Alati, um, civilizacija.

– Da. Ali uviđaš kako sve to što imamo, čak i naše misli, dugujemo pulsiranju sunca. Više se ni ne bismo mogli množiti u vodi, potreban nam je pristup kopnu.

Svjedokinja ga je požurivala, – A sada...

– A sada je to pulsiranje nestalo. Praktički se smanjilo do ničega, rekao joj je otac.

– I naš svijet umire, tužno je dodala njezina mati.

Sada više nema onog vrhunca sunčevog sjaja, nema topljenja leda. Strojevima nekako još održavamo otvore u ledu. Ali bez onog miješanja zraka, uzrokovanog pulsiranjem zvijezde, nad površinu oceana se nadvio sloj ugljičnog dioksida.

Nakon nekoliko stoljeća otoci su postali nenastanjivi.

– Postali smo stvorenja mora i kopna, rekla je Svjedokinjina mati. – Ako ne možemo izaći na kopno...

– Posljedice su jasne, dodao je otac. – I postojao je samo jedan moguć odgovor.

Za razliku od ljudi, Svjedokinjina vrsta nije nikada došla toliko daleko da bi imala svemirski program. Nisu imali načina da se bore s katastrofom onako kako su se borili ljudi kad su sagradili štit da ih obrani od Oluje sa Sunca. Bili su suočeni s užasom izumiranja.

Ali nisu to htjeli prihvatiti.

– Jednostavno smo imali manje djece, rekla je Svjedokinjina majka.

Naraštaji tih stvorenja živjeli su mnogo kraće nego ljudi. I došlo je vrijeme da su još morali srezat populaciju sve dok ih, u vrijeme Svjedokinjinog rođenja, na cijelom svijetu gdje su nekada živjeli milijuni, nije ostalo više od nekoliko desetaka.

– Sada znaš zašto smo to učinili, rekla je njezina mati. – Ako dijete ne postoji, onda ono ne može ni patiti. – To i nije bilo tako loše, rekla je s očajem u glasu, – jer si u većini generacija mogla imati jedno dijete. Još ti je uvijek ostajala ljubav.

– Ali u ovoj posljednjoj generaciji... dodao je otac.

– U ovoj generaciji ste napravili samo mene, rekla je ljutito.

Svjedokinja je bila posljednje dijete koje će se ikada tu roditi. I morala je ispuniti neke vrlo važne dužnosti.

– Zvijezde su jednostavne životinje, rekao joj je otac. – Oh, trebali su mnogi naraštaji naših astronoma dok nisu napokon nekako uspjeli shvatiti taj čudan unutrašnji mehanizam koji tjera naše golemo sunce da izdahne i udahne. Ali shvatili su. Bilo je lako uvidjeti kako je to pulsiranje započelo, ali nikako nisu uspjeli shvatiti zašto je prestalo.

Roditelji su dopustili Svjedokinji da malo razmisli o tome.

– Oh, rekla je – bilo je namjerno. Netko je to učinio. Svjedokinja je bila zapanjena. – Zašto? Zašto bi itko učinio nešto tako strašno?

– Mi to ne znamo, odgovorio je otac. – Ne možemo čak ni nagađati. Ali nastojali smo to saznati. I tu sada nastupaš ti.

Prislušne postaje su bile postavljene na mnogim otocima tog planeta. Bile su to cijele skupine teleskopa osjetljivih na optičko svjetlo, radiovalove i ostale dijelove spektra: postojali su detektori neutrina, detektori za gravitacijske valove i cijela gomila još egzotičnijih umjetnih ušiju.

– Želimo znati tko je to učinio, rekao je Svjedokinjin otac s gorčinom u glasu, – i zašto. I zato osluškujemo. Ali sada je naše vrijeme isteklo. Uskoro ćeš preostati još samo ti...

– A ja sam Svjedokinja.

Roditelji su se okupili oko nje, gladeći njezin trbuh i njezinih šest peraja, onako kako su to činili kad je bila posve malena. – Brini se o strojevima, rekao joj je otac. – Osluškuj. I gledaj nas, posljednje od nas kako odlazimo u tminu.

– Želite da patim, rekla je ogorčeno. Zapravo se o tome i radi, zar ne? Bit ću zadnja od svoje vrste, bez ikakve mogućnosti za prokreaciju. Svi oni koji su živjeli prije mene imali su barem to. Želite da na sebe preuzmem sav onaj očaj kojega ste poštedjeli one nerođene. Želite da patim, zar ne?

Svjedokinjina mati je bila vrlo tužna. – Oh, dijete moje, kad bih te samo mogla poštedjeti preuzimanja tog tereta, ja bih to učinila.

Svjedokinji, čije je srce već otupjelo, te riječi nisu mnogo značile. Sve do smrti roditelja uzvraćala im je na jedini način na koji je mogla, izbjegavajući ih.

Ali došao je dan kada je napokon ostala sama.

A onda je stigao signal sa Zemlje.

Aristotel, Tales i Atena, umjetne inteligencije koje su odbjegle sa Zemlje, naučili su kako treba razgovarati sa Svjedokinjom. I saznali su kakva je sudbina zadesila njezinu vrstu.

Prokionovo pulsiranje prestalo je puno prije negoli su astronomi sa Zemlje to mogli promatrati. Ali Aristotel i drugi su znali da je ista pojava zapažena kod još uvijek mnogo poznatije zvijezde: Sjevernjače, koja je alfa zviježđa Malog Medvjeda. Neshvatijivo zakazivanje pulsiranja te zvijezde započelo je otprilike 1945. godine.

Aristotel je ironično citirao Shakespeareov stih: – "Ali ja sam postojan kao zvijezda Sjevernjača..."

– Toliko o Shakespeareu! rekla je Atena.

– Ovo je djelo Prvorođenih. Talesova opservacija je bila očita, no usprkos tome bila je zastrašujuća. Njih troje su bili prvi umovi sa Zemlje koji su shvatili da se doseg Prvorođenih proteže tako daleko.

Aristotel je suosjećajnim glasom rekao, – Svjedokinjo, sigurno ti je jako teško promatrati kraj tvoje vrste.

Svjedokinja je to često pokušavala i za samu sebe pretvoriti u riječi. Svaka smrt je bila bolna. Ali uvijek si se mogla tješiti time kako život ide dalje, kako je smrt dio kontinuiranog procesa obnavljanja, beskrajna priča. Ali izumiranje je dovršilo sve te priče.

– Kada mene više ne bude, posao Prvorođenih bit će završen.

– Možda, rekao je Aristotel – ali ne mora biti tako. Ljudi bi mogli preživjeti Prvorođene.

– Zaista?

Ispričali su joj priču o Oluji sa Sunca.

Svjedokinja je bila šokirana saznavši kako njezini nisu bili jedine žrtve tog kozmičkog nasilja. Nešto se u njoj pokrenulo, neki nepoznati osjećaji. Negodovanje. Prkos.

– Pridruži nam se! predložila joj je Atena svojom uobičajenom impulzivnošću.

– Ali, rekao je Tales ističući ono što je ionako bilo očito, – ona je posljednja od svoje vrste.

– Još nije mrtva, rekao je Aristotel odlučnim glasom. – Kad bi i bila posljednje živo ljudsko biće, mogli bismo naći načina kako je reproducirati ili sačuvati. Postoje tehnologije kloniranja, Hibernaculum.

– Ona nije ljudsko biće, otvoreno je bubnuo Tales.

– Točno, ali princip je isti, obrecnula se Atena. – Svjedokinjo, draga, ja mislim da je Aristotel u pravu. Jednoga će dana ljudi doći ovamo. Mi možemo pomoći opstanku tebe i tvoje vrste. Mislim, ako ti to želiš.

Takva je mogućnost zbunila Svjedokinju. – Zašto bi ljudi došli ovamo?

– Kako bi našli druge slične sebi.

– Zašto?

– Kako bi ih spasili, odgovorila je Atena.

– A što onda? Što ako naiđu na Prvorođene?

– Onda će ljudi i njih spasiti, smrknuto je rekao Aristotel.

– Svjedokinjo, nemoj odustati. Pridruži nam se, rekla je Atena.

Svjedokinja je o svemu tome razmislila. Led oceana koji se smrzavao zatvarao se oko nje, hladeći joj njezino sve starije tijelo.

– Odakle ćemo započeti? upitala je.

TREĆI DIO

PONOVNI SUSRETI

26. KAMENKO

Godina 32. (Mir)

Konzul iz Chicaga dočekao je Emelinu White ispred vlaka koji je došao iz Aleksandrije.

Emeline je sišla s vagona bez krova. Na samom čelu kompozicije su strojovođe svećenici iz Othicove škole nešto petljali oko ventila i klipova goleme lokomotive. Emeline je pokušavala ne udisati onaj masni dim koji je kuljao iz dimnjaka stroja.

Nebo je bilo blijedo i vedro, sunčeva je svjetlost bila jaka, ali se u zraku osjećalo štipanje studeni.

Konzul joj je prišao, držeći svoj šešir u ruci. – Gospođa White? Drago mi je što sam vas sreo. Moje ime je Ilicius Bloom. Nosio je dugu halju i sandale poput ljudi s Istoka, premda mu je naglasak bio jednako toliko čikaški kao što je to bio i njezin. Možda mu je četrdeset godina, pomislila je, iako je mogao biti i stariji; koža mu je bila žućkasta, kosa crna i sjajna, a zbog izraženog trbuha je ona njegova purpurna halja pomalo sličila na šator.

Momak koji je stajao pokraj Blooma bio je krupnije građe, pognute glave, a na izražajnom čelu mu je sjala prašina. Nije ništa rekao i nije se niti pomaknuo, stajao je kao stup sazdan od mišića i kostiju, a Bloom se nije ni potrudio predstaviti ga. U vezi s njim bilo je nečeg vrlo čudnog, ali Emeline je znala da je prešavši ocean i došavši u Europu došla u čudno mjesto, čak čudnije od ledom okružene Amerike.

– Hvala vam što ste me dočekali, gospodine Bloom.

– Kao čikaški konzul ovdje, rekao je Bloom – pokušavam dočekati sve posjetitelje koji dolaze iz Amerike. Tako nam je svima lakše i jednostavnije. Osmjehnuo joj se. – Vaš suprug nije s vama?

– Josh je umro prije godinu dana.

– Moja sućut.

– Ono vaše pismo koje ste mu poslali u vezi zvonjave telefona u hramu... uzela sam si slobodu pročitati to pismo. On je često govorio o vremenu koje je proveo u Babilonu, o tim prvim godinama nakon Zaleđenja. Koju je on uvijek nazivao Diskontinuitet.

– Da. Vi se sigurno ne sjećate tog čudnovatog dana...

– Gospodine Bloom, meni je četrdeset i osam godina. Na Dan zaleđenja bilo mi je devet godina. Da, sjećam se. Pomislila je kako će joj on sada dati još neki kompliment kojim bi manipulirao, no njezin strog i ljutit pogled ga je ušutkao. – Znam da je Josh trebao doći, ali on to više ne može, a naši dječaci su odrasli i zaokupljeni vlastitim brigama, pa sam zato došla ja.

– Vi ste vrlo dobro došla u Babiloniju.

– Mhmm... Ogledala se oko sebe. Nalazila se u pejzažu sazdanom od polja i malenih dolova, možda kanala za navodnjavanje, mada se činilo da su kanali zarasli i zapušteni, a polja puna prašine. U blizini nije bilo nikakvog grada, nikakvog znaka naseljenosti osim blatnih koliba koje su se prostirale duž niskog brežuljka udaljenog kakvih četiristo metara. A bilo je i hladno, ne tako hladno kao kod kuće, no hladnije negoli je to očekivala. – Ovo nije Babilon, zar ne?

On se nasmijao. – Teško! Grad je još nekoliko kilometara sjevernije odavde. Ali ovdje je kraj željezničke pruge. Mahnuo je prema brežuljku građenom od škriljevca. – Ovo je mjesto koje Grci zovu Smetlište. Lokalno stanovništvo ga zove nekako drugačije, no koga za to briga.

– Grci? Ja sam mislila da su Aleksandrovi ljudi bili Makedonci.

Bloom je slegnuo ramenima. – Grci, Makedonci. Bilo kako bilo, dopuštaju nam koristiti ovo mjesto. Bojim se da ćemo morati pričekati. Naručio sam da za sat vremena dođu kola i odvezu nas do grada, jer tada se tamo moramo sastati s drugom skupinom koja dolazi iz Anatolije. Molim da se u međuvremenu odmorite. Pokazao je prema onim kolibama sklepanim od blata.

Zastalo joj je srce, no rekla je, – Hvala.

Dočepala se svoje prtljage iz vagona. Bila je to torba od bizonovog krzna s ručkama od užeta, torba koja je s njom prešla Atlantik.

– Čekajte. Neka vam moj momak pomogne. Bloom se okrenuo i zapucketao prstima.

Onaj čudan tihi čovjek je ispružio svoju kršnu ruku i s lakoćom podigao torbu, iako je bila toliko udaljena da je jedva dosegnuo uhvatiti je za sam rub. Jedna je ručka zapela za klupu i malo se rasparala. Bloom ga je gotovo dobroćudno pljesnuo rukom po potiljku. Sluga nije trznuo niti bilo kako reagirao, samo se okrenuo i pošao prema selu, noseći u ruci Emelininu torbu. Idući iza njega, Emeline je mogla vidjeti slugina ramena koja su držala njegovu otrcanu odjeću. Bila su to ramena kao u gorile, pomislila je, pa čak i njegovu veliku glavu čine manjom.

– Gospodine Bloom... vaš sluga...

– Što s njim?

– On nije ljudsko biće, zar ne?

Kratko je pogleda. – Ah uvijek zaboravljam kako pridošlicama na ovaj mračni stari kontinent sve to čudno izgleda. Ovaj momak je ono što Grci nazivaju Kamenko... znate, zato što je većinu vremena miran i tih, kao da je isklesan iz kamena, i mislim da bi ga oni koji su na Zemlji prije Zaleđenja voljeli kopati po kostima, zvali neandertalac. I meni je to bilo pomalo šokantno kada sam prvi puta došao ovamo, no privikao sam se. Toga nema u Americi, zar ne?

– Ne, tamo smo samo mi.

– E pa ovdje je drukčije, rekao je Bloom. – Tu je cijeli karneval tih beštija, od čovjekolikih majmuna do ovih robusnih vrsta, a ima i drugih. Mnogi od njih su na Aleksandrovom dvoru favoriti za sve vrste sportova... ako ih se može uloviti.

Došli su do onog uzvišenja i počeli se uspinjati. Ovdje je tlo bilo razrovano, šljunkovito, puno krhotina lončarije i pepela. Emeline je imala osjećaj kako je sve to vrlo staro i stalno iznova korišteno.

– Dobrodošli u Smetlište, reče Bloom. – Pazite kamo stanete.

Došli su do prve nastambe. To je bila kutija napravljena od osušenog mulja, posve zatvorena, bez prozora ili vrata. Uza zid su bile prislonjene grubo istesane ljestve. Bloom ih je predvodio penjući se ljestvama na krov i hrabro gazeći po njemu. Kameni čovjek je samo skočio, samo jedan elastičan odraz njegovih snažnih nogu podigao ga je na krov, na visinu od nešto više od dva metra.

Emeline se osjećala neugodno dok ih je slijedila. Činilo joj se vrlo neobičnim tako hodati po nečijem krovu.

Krov je imao glatku površinu od sasušenog blata, tankim premazom obojenu blijedo bijelo. Kroz grubo izrezanu rupu kuljao je dim. Taj šćućuren kućerak bio je vrlo blizu sljedećeg, isto takve kocke čiji su zidovi bili neznatno udaljeni od susjednih. I kad je Bloom samopouzdano zagazio preko tog razmaka na sljedeći krov, Emelini nije preostalo ništa drugo nego slijediti ga.

Cijeli obronak je bio pokriven mozaikom tih blijedih i međusobno zbijenih kockastih kućeraka. Svi ljudi su se uokolo kretali po krovovima. Većinom su to bile žene, niskog stasa, zdepaste i tamnopute, a nosile su zavežljaje s robom i košare s drvima, vadeći ih iz jedne rupe nekog krova i odnoseći to kroz rupu na nekom drugom krovu. To je bilo takvo naselje. Sve su nastambe bile nalik jedna drugoj, samo pravokutni blokovi osušenog mulja, previše stisnuti jedni uz druge da bi ostalo dovoljno mjesta za ulice, pa je hodanje po tim krovovima bilo jedini način da se bilo kamo dođe.

– Oni jesu ljudi. Mislim reći, oni su ljudi poput nas, rekla je Bloomu.

– Oh, da, ovo nisu ni čovjekoliki majmuni ni neandertalci. Ali ovo je jedno staro naselje, gospođo White, koje se pojavilo iz jednog vrlo, vrlo starog doba; starijeg nego što je razdoblje starih Grka, to je sigurno, no nitko ne zna koliko je staro. Toliko staro da još nisu bili izmislili ni ulice ni vrata.

Stigli su do još jednog krova. Iz one jedine rupe na krovu uzdizala se zmija dima, no Bloom ih je bez krzmanja poveo dolje niz grubo napravljene stube koje su bile pričvršćene uz unutrašnji zid. Emeline ga je slijedila, nastojeći odjećom ne dodirnuti taj zid koji je bio pokriven čađom.

Kameni čovjek je išao za njom, noseći onu njezinu torbu koju je sada bacio na pod, popeo se tim stubama natrag i nestao.

Kuća je iznutra jednako tako podsjećala na kutiju kao i izvana. Bila je to samo jedna prostorija, bez pregrada. Spustivši se i niz posljednju stubu, Emeline je morala zaobići ognjište postavljeno na kamenim pločama gdje je tinjala vatra, ispod samog otvora u stropu koji je služio i kao dimnjak i kao vrata. U udubinama zidova bile su svjetiljke i ukrasi: figurice od blata ili kamena i nešto što je izgledalo kao bista sa ženskim grudima, iz blata oblikovane ljudske glave obojene živim bojama. Nije bilo namještaja u pravom smislu te riječi, nego uredno složene prostirke od slame, posloženi pokrivači, te odjeća, košare i kameni alat, sve izrađeno ručno i uredno složeno na hrpe.

Zidovi su bili debelo prekriveni čađom, ali pod je izgledao kao da je upravo pometen. Gotovo bi se moglo reći kako je taj prostor bio uredan. Ali osjećao se vrlo intenzivan smrad kanalizacije i još nečega, nečeg starijeg i sušeg, zadah truleži.

U sjeni je sjedila neka vrlo mlada žena. Ljuljala je djetešce umotano u grubo sukno. Blago je odložila dijete na hrpu slame i pošla prema Bloomu. Bila je odjevena u jednostavnu, grubu i izblijedjelu halju. Pogladio je njezinu blijedu kosu boje prašine, pogledao njezine plave oči i rukom prešao niz njezin vrat. Emeline je pomislila kako maloj ne može biti više od četrnaest ili petnaest godina. Usnulo djetešce je imalo kosu tamnu poput Bloomove. Način na koji ju je držao za vrat nije bio baš posve nježan.

– Vino, rekao joj je glasno. – Vino, Isobel, razumiješ li? I hranu. Bacio je pogled prema Emelini. – Gladni ste? Isobel, donesi nam kruh, voće i maslinovo ulje. U redu? Odgurnuo ju je dovoljno jako da je zateturala. Popela se stubama i izašla iz kuće.

Sjeo je na hrpu grubo istkanih pokrivača i pokazao Emelini neka učini isto.

Sjela je oprezno, pogledavajući po prostoriji. Nije osjećala volju za razgovorom s ovim čovjekom, ali bila je radoznala. – Jesu li ove izrezbarene stvari neki idoli?

– Neke od njih. Žene s velikim grudima i debelim trbuhom. Možete ih razgledati, ako želite. Ali budite oprezni s onim obojenim glavama.

– Zašto?

– Jer su one upravo to što jesu. Izabelin narod sahranjuje svoje mrtve odmah ispod poda svojih kuća. Ali im odrežu glave, oblože ih pečenim blatom i premažu bojama... i eto, možete vidjeti rezultat.

Emeline je bojažljivo spustila glavu, pitajući se kakvi li sve stari užasi leže iza pometenog poda na kojem je sjedila.

Ona djevojka, Isobel, se vratila s vrčem i s košarom kruha. Bez ijedne riječi im je oboma natočila vino u šalice. Vino je bilo toplo i pomalo slano, ali Emeline ga je sa zahvalnošću popila. Djevojka je kamenim nožem nekako uspjela odvaliti komade kruha iz hljeba nalik na kamenu gromadu i pred njih je stavila posudu s maslinama. Slijedeći Bloomov primjer, Emeline je umakala kruh u ulje kako bi ga smekšala i onda je to žvakala.

Zahvalila je Isobeli što ih je poslužila. Djevojka se samo vratila svojem usnulom djetetu. Emelini je djevojka izgledala uplašeno i pomislila je kako bi bilo loše kada bi se u ovom trenu djetešce probudilo.

– Isobel? upitala je.

Bloom je slegnuo ramenima. – To, naravno, nije ime koje su joj dali njezini roditelji, ali to sada nije važno.

– Čini mi se da je vama, gospodine Bloom, ovdje prilično dobro.

– Ne baš jako dobro, promrmljao je – ali, gospođo White, mi nismo u Chicagu! Ta djevojka je ipak ovdje posve sretna. Što mislite kakvog bi grubijana imala kada tu ne bi bilo mene?

– I zadovoljna je što živi u kući svojih predaka. Znate, njezini su ovdje živjeli generacijama... mislim baš ovdje, na ovom mjestu. Te kuće su samo blato i slama, a kada se sruše, oni na temeljima stare samo podignu novu, upravo tamo gdje im je i djed živio. Znate, Smetlište nije brežuljak, to je nakupina srušenih kuća. Ovaj drevni narod nije baš jako sličan kršćanima, gospođo White! Naravno, upravo je to i razlog zašto me je gradsko vijeće postavilo ovdje. Ne želimo ovdje nikakva trvenja.

– Na kakva to trvenja mislite?

Pogledao ju je. – E pa to upitajte sebe, gospođo White. Kakva je to osoba koja prevali ovoliki put koliki ste vi prešla.

– Ja sam ovamo došla zbog uspomene na mog muža, odgovorila je sa žarom.

– Sigurno. Znam to. Ali vaš muž je došao iz ovog područja, iz bliskog vremenskog odsječka. Većina Amerikanaca nema nikakvih osobnih veza s ovim područjem. Znate li zbog čega većina ljudi dolazi ovamo. Zbog Isusa. Izgovorivši to ime, odmah se prekrižio. – Dolaze ovamo, jer hodočaste u Judeju i nadaju se kako će pronaći neki dokaz kako je neki sveti odsjek vremena donio Otjelovljenoga Krista. To bi već bila neka utjeha za to što si istrgnut iz svojeg svijeta, zar ne?

– Ali nema nikakvog znaka koji bi govorio kako je Isus u Judeji, mislim u ovoj Judeji. To je okrutna istina, gospođo White. Ovdje jedino mogu vidjeti kilometre željeznice, parne lokomotive kralja Aleksandra. Što to nesretno nepojavljivanje Isusovog otjelovljenja znači za naše besmrtne duše, to ja ne znam. A kad te pobožne budale dođu i naiđu na bezbožne pogane koji vladaju Judejom, rezultat je ono što bi se moglo nazvati diplomatskim incidentima.

Ali Emeline je kimnula. – Sigurno je da se suvremeni Amerikanci nemaju čega bojati od strane nekog gospodara rata kakav je Aleksandar iz željeznog doba...

– Ali gospođo White, javio se neki novi glas taj "gospodar rata" je već uspostavio novo carstvo od obala Atlantika pa sve do Crnog mora... carstvo koje obuhvaća njegov cijeli svijet. I nama bi koristilo ako Chicago ne bi još sada s njim zapodjenuo svađu.

Emeline se okrenula. Čovjek koji je čvrstim korakom silazio stubama bio je nizak i debeo. Slijedio ga je mlađi čovjek, vitkiji. Obojica su bili odjeveni u nešto nalik otrcanim vojničkim uniformama. Onaj prvi je imao šiljatu kapu i zapanjujuće raskošne brkove. Ali taj ukras lica bio je protican sjedinama; Emeline je vidjela kako mu je barem sedamdeset godina.

Ustala je, a Bloom ih je odmah upoznao. – Gospođo White, ovo je satnik Nathaniel Grove, britanska armija... barem je ranije bila. A ovo...

– Ja sam Ben Batson, rekao je mlađi čovjek, otprilike tridesetogodišnjak, čiji je engleski naglasak bio jednako krut kao i Groveov. – Moj je otac služio sa satnikom Groveom.

Emeline je kimnula. – Moje ime je...

– Znam tko ste, draga gospođo White, toplo je rekao Grove. Prišao joj je i svojim rukama obuhvatio njezine. – Dobro sam poznavao Josha. Zajedno smo stigli ovamo, na istom vremenskom odsječku, moglo bi se reći. Djelić sjeverozapadne granice iz ljeta Gospodnjega 1885. Josh mi je nekoliko puta pisao, spominjući mi i vas i vašu djecu. Upravo ste onako ljupka kako sam vas zamišljao.

– Sigurna sam da to nije točno, rekla je ozbiljnim glasom. – Ali on je i meni govorio o vama. Drago mi je što smo se upoznali. I jako mi je žao što on nije ovdje sa mnom. Izgubila sam ga prije godinu dana.

Groveovo lice je dobilo krut izraz. – Ah.

– Rekli su da je bila upala pluća. Ja sam pak mišljenja da se jednostavno istrošio. A nije bio toliko star.

– Još jedan od nas je otišao, još jedan manje da se prisjetimo odakle smo došli... nije li tako, gospođo White?

– Molim vas, zovite me Emeline. Jeste li doputovali iz daleka?

– Nismo putovali tako daleko kao vi, ali prilično je daleko. Sada živimo u Aleksandriji... ne u onom gradu na Nilu nego u Iliju.

– Gdje je to?

– U području kojeg smo nekada nazivali Turska. Osmjehnuo se. – Mi naš grad zovemo Nova Troja.

– Vjerujem da ste došli ovamo zbog telefonskog poziva iz Babilona.

– Apsolutno! Pisao mi je onaj znanstvenik Abdikadir, baš kao što je pisao i Bloomu, sve u nadi da će nekako uspostaviti kontakt s Joshom. Ali nemam blagog pojma što sve to skupa znači. No netko se mora pozabaviti tim stvarima.

Djetešce je počelo plakati. Bloom je, očito iznerviran, pljesnuo rukama. – Onda, Babilon nas očekuje. Osim ako vi, satniče, nemate potrebu za odmorom...

– Hajdemo to obaviti.

– Hoćete li vi poći naprijed, gospodine Batson?

Batson se žustro uspinjao stubama, a Grove i Emeline su ga slijedili.

Emeline se još jednom osvrnula. Vidjela je kako Isobela očajnički pokušava ušutkati dijete, a Bloom je, očigledno ljutit, došao do nje i podigao ruku. Emeline je u Chicagu radila s Jane Addams i ovaj joj je prizor bio odvratan. No bilo je očito kako bi Emeline, ako bi sad i pokušala nešto učiniti, samo pogoršala djevojčin položaj.

Popela se oronulim stubama i trepćući izašla na prašnjavu babilonsku dnevnu svjetlost.

27. ČETVEROPREG

Putnici su se, zajedno sa svojom prtljagom popeli u grubo napravljena kola bez krova. Bloom je poslao svog "momka" da nađe životinje za vuču.

Emeline je bila šokirana kada se Kamenko vratio ne s konjima, kako je to ona očekivala, nego s četvoro ljudi svoje vlastite vrste.

Dok je Bloomov "momak" ipak bio odjeven u one dronjke, ova četvorka je bila posve gola. Trojica od njih bili su muškarci, čije genitalije su izgledale poput malih sivih gruda obraslih crnom dlakom, a žena je imala mlohave grudi s velikim ružičastosivim bradavicama. Njihova zdepasta tijela bila su obrasla dlakom, a muskulatura i spušteno čelo davali su im izgled gorile. No izgledali su daleko ljudskije nego majmuni; na rukama nije bilo dlaka, a oči su im bile bistre. Bilo je šokantno vidjeti kako se uprežu, svatko stavljajući oko vrata remen.

Bloom je sada uzeo kožni bič i bez zloće udario po leđima prednji par. Ljudi iz kamenog doba su zateturali i povukli, a kola su klopoćući krenula. Bloomov "momak" je hodao pokraj kola. Emeline je sada vidjela kako svi imaju leđa išarana prugama, stare ožiljke od bičevanja.

Bloom je izvadio bocu izrađenu od pečene gline i pružio je putnicima. – Jeste li za viski? Napravljen je od jadnog zrnja, ali kapljica nije loša.

Emeline je odbila, a Grove i Batson su svaki otpili po gutljaj.

Grove je pristojno pitao Emelinu kako joj je bilo putovati iz zaleđene Amerike.

– To je trajalo mjesecima i sada se već osjećam kao okorjeli putnik.

Grove je pogladio svoje brkove. – Čuo sam da je Amerika posve drukčija od Europe. Nema ljudi...

– Nitko nas nije spasio. Od moderne Amerike nije ostalo ništa osim Chicaga. Izvan ruba grada nisu pronađeni nikakvi znakovi živih ljudi... nijedno indijansko pleme... nismo susreli baš nikoga, sve dok se u delti Mississippija nisu pojavili istraživači iz Europe.

– Zar nema nikakvih čovjekolikih majmuna, ni podljudi ni preteča ljudi kojih je Europa, čini se, prepuna?

– Ne.

Mir je bio zbrdazdola skrpan svijet, sastavljen od vremenskih odsječaka, uzoraka očito uzetih iz cijele ljudske povijesti, kao i ljudskih predaka iz pretpovijesti. – Izgleda kako su samo ljudi dospjeli do Novog Svijeta, rekla je Emeline, a ove starije vrste nikada nisu došle tamo. Ali i mi tamo imamo svoju menažeriju, satniče. Imamo mamute, špiljske medvjede i lavove, pa je to pravi raj za one među nama koji su lovci.

Grove se osmjehnuo. – Zvuči prekrasno. Bez ikakvih komplikacija kakve ima ovaj stariji svijet, pretpostavljam da je s Amerikom oduvijek bilo tako. A Chicago zvuči kao mjesto pothvata. Kada se Josh nakon svega onog s Bisesom Dutt i Okom odlučio tamo vratiti, ja sam se zbog njega radovao.

Emeline nije mogla ne trgnuti se na spomen tog imena. Znala je kako je njezin muž sve do svoje smrti gajio osjećaje prema toj nestaloj ženi i Emeline je u dnu duše uvijek bila bespomoćno i beznadno ljubomorna na ženu koju nikada nije susrela. Promijenila je temu. – Morate mi pričati o Troji.

Napravio je grimasu. – Ima i gorih mjesta, a to je naše... na izvjestan način. Aleksandar ju je osnovao zajedno s još mnogo drugih naselja tijekom svojeg uspostavljanja Carstva Cijelog Svijeta. On je zove Aleksandrija u Iliju. Posvuda gdje je išao, Aleksandar je podizao gradove. Ali sada, u Grčkoj, Anatoliji i drugdje, uvijek je gradio gradove na pustim mjestima gdje su nekoć bili stari gradovi: postoji nova Atena, nova Sparta. I Teba, premda kažu kako je time pokazao svoj osjećaj krivnje jer je upravo on još prije Diskontinuiteta uništio izvornu verziju tog grada.

– Kralju je posebno dragocjena Troja, rekao je Bloom. – Naime, možda vam je poznato kako kralj vjeruje da je potomak Herakla, a u ranim danima njegove karijere uzor mu je bio Ahilej.

– Dakle, tamo ste se smjestili, rekla je Emeline Groveu.

– Bojao sam se da bi se ta šačica mojih Britanaca mogla izgubiti u tom moru Makedonaca, Grka i Perzijanaca. A kao što je svima poznato, Britanije je najprije bila naseljena izbjeglicama iz Trojanskog rata. Mislim da se Aleksandru sviđalo to što mi sada zatvaramo krug pa novu Troju osnivaju potomci Trojanaca.

– Ostavio nas je s tovarom žena iz svojeg teretnog vlaka i pustio nas da se snađemo. To je bilo prije otprilike petnaest godina. Bilo je doboga teško, ali nekako smo pobijedili. I sada nema nikakve razlike između nas, britanskih vojnika i sipoja, vojnika indijskog porijekla! Rekao bih da smo mi nekakva posve nova kreacija. No ja tu filozofiju prepuštam filozofima.

– A što je s vama, satniče. Jeste li vi ikada imali obitelj?

Osmjehnuo se. – Oh, ja sam uvijek brinuo o svojim ljudima pa sam bio malo prezaposlen za te stvari. A kod kuće imam ženu i malu curicu, ili sam ih imao. Bacio je pogled prema Batsonu. – Bilo kako bilo, Benov otac je bio moj kaplar, grub momak sa sjeveroistoka Engleske, ali jedan od boljih njegove vrste. Nažalost, dao se osakatiti od Mongola... ali ne prije negoli se spetljao s jednim cvijetom iz Aleksandrovog naselja i ovo, ovaj momak ovdje je rezultat te veze. Kad je jadni Batson napokon umro od posljedica zadobivenih rana, toj ženi baš i nije bilo jako stalo da zadrži Bena, jer je bio sličniji Batsonu nego ljudima njezinog roda. I tako sam ga ja preuzeo. Dužnost, razumijete?

Ben Batson se smješkao gledajući ga, miran i strpljiv.

Emeline je u tom činu vidjela i više od puke dužnosti. – Mislim, satniče Grove, da ste učinili divno djelo, rekla je.

– Po meni je Aleksandru zapravo bilo drago kad smo tražili Troju, rekao je Grove. – Obično se morao poslužiti prisilom da bi popunio svoje nove gradove, s obzirom da su na praznom kontinentu; čini mi se kako je Europa daleko više carstvo neandertalaca nego ljudi.

– Carstvo? prasnuo je Bloom. – To nije riječ koju bih ja koristio. Možda izvor robe. Ti kameni ljudi su jaki i uz malo vještine i dovitljivosti lako ih je dresirati. Grci su mi rekla kako je baratanje Kamenkom baš kao i baratanje slonom u usporedbi s konjem... mudriji su, samo ti je s njima potrebna drukčija tehnika.

Groveovo lice je bilo maska. – I mi koristimo neandertalce, rekao je. – Ne bismo mogli opstati bez njih. Ali mi ih zapošljavamo. Plaćamo im hranom. Konzule, oni imaju neki svoj vlastiti jezik, proizvode oruđa. Oplakuju svoje mrtve dok ih spaljuju. Oh, gospođo White, postoje razne vrste podljudi. Tipovi trkača i čovjekolikih majmuna, a i neke robusne sorte koje su posve zadovoljne ne radeći ništa i samo u dubini šume žvaću voće. O drugim vrstama se može, manjeviše, razmišljati kao o životinjama. Ali vaš neandertalac nije konj, a nije ni slon. On je više čovjek nego životinja.

Bloom je slegnuo ramenima. – Ja uzimam svijet onakvim kakvim sam ga zatekao. Koliko znam, slonovi imaju bogove, a imaju ih i konji. Pa neka ih obožavaju, ako im to donosi neku utjehu. Kakve to ima veze s nama?

Zapali su u tišinu koju je remetilo samo stenjanje neandertalaca i tapkanje njihovih bosih nogu.

Tlo je postalo plodnije i bilo je podijeljeno na poligonalna polja na kojima su bile kolibe napravljene od pletera premazanog glinom, niske i ružne. Tlom su se poput pruga provlačili svjetlucavi kanali s vodom. Emeline je pretpostavljala da su to ti slavni babilonski kanali za navodnjavanje. Grove joj je rekao kako su mnogi od njih bili odsječeni onim komadanjem vremena i obnovljeni tek u vrijeme Aleksandrovog kraljevanja.

Napokon je na zapadnom obzoru ugledala velike zidane zgrade, nešto poput stepenastih piramida koje je velika udaljenost činila sivim i maglovitim. Uzdizao se dim mnogih vatri, i kad su se primakli Emeline je spazila vojnike koji su budno motrili s tornjevima na zidinama.

Babilon! Prožeo ju je osjećaj nestvarnog. Po prvi puta otkad je došla u Europu imala je stvaran osjećaj da je zakoračila u neko prošlo vrijeme.

Gradske zidine su već same po sebi bile impresivne. Trostruki pojas pečene opeke i neobrađenog kamena uokolo grada mora da je bio dug više od dvadeset kilometara, sve to još opasano jarkom.

Došli su do mosta koji je vodio preko tog jarka. Bilo je očito da su stražari prepoznali Blooma, jer su im mahnuli neka uđu.

Prišli su najvećem ulazu u gradske zidine. Bio je to visok luk između dvije masivne kule kvadratnog tlocrta. Čak i da bi dosegli ta vrata, kamenci su, glasno stenjući, morali dovući kola do rampe na platformu koja je bila nekih desetak metara iznad razine tla.

Sama vrata su se uzdizala i više od dvadeset metara iznad Emelinine glave, pa je gledala gore dok su prolazili kroz njih. Ta su vrata dobila ime po boginji Ištar, promrmljao je Bloom. Njihova je površina bila obložena reljefom od glaziranih opeka, kraljevski plave pozadine na kojoj su plesali zmajevi i bikovi. Kamenci nisu ni pogledali tu ljepotu, nego su zurili u izgaženu prašinu pod nogama.

Grad unutar zidina je docrtom otprilike slijedio oblik pravokutnika i prelazio je rijeku Eufrat. U grad su ušli sa sjevera, istočno od rijeke, i sada su se kola kotrljala širokom avenijom dolje prema jugu, prolazeći pokraj prekrasnih zagonetnih zgrada. Emeline je nakratko ugledala kipove i fontane, a površina svakog zida bila je ukrašena blještavim reljefima izrađenim glaziranom opekom, prikazima rozeta i lavova.

Bloom ih je upozoravao na znamenitosti, poput kakvog turističkog vodiča na svjetskoj izložbi. – Kompleks kojeg vidite s vaše desne strane je palača Nebukadnezara, najvećeg babilonskog vladara. Eufrat sa sjevera prema jugu dijeli grad na dva dijela. Ovaj istočni, monumentalni dio je očigledno preživio još od Nebukadnezarovog vremena, što je nekoliko stoljeća prije Aleksandra. Zapravo ovaj Babilon nije ništa više Aleksandrov nego naš, ako shvaćate što time želim reći. Ali zapadna obala, gdje su bile stambene četvrti, sad je u ruševinama, a to je vremenski odsječak znatno kasnijeg doba, možda blizu našem vlastitom. Aleksandar to obnavlja već tridesetak godina...

Ceste su bile prepune ljudi koji su nekamo žurili, većinom pješice, a neki u kolima ili jašući na konju. Neki su bili odjeveni u purpurnu odjeću raskošnu poput Bloomove ili još raskošniju, ali ostali su nosili praktičnije tunike i sandale na bose noge. Neki impresivan momak s obojanim licem prošao je pokraj njih i nastavio niz ulicu, krećući se kraljevskom samouvjerenošću. Na uzici je vodio neku životinju nalik mršavoj čimpanzi koja se nenadano zaustavila, uspravila na stražnjim udovima koji su bili vrlo slični ljudskim nogama. Oko vrata je imala nekakav nabran ovratnik od sjajnog materijala koji je prikrivao uzicu vezanu oko vrata koja ga je držala zarobljenog. Emeline nije uspjela vidjeti nikoga tko bi bio odjeven u zapadnjačku odjeću. Svi su ovi ljudi bili niskog rasta, zbijeni i mišićavi, tamnoputi, posvema drukčija vrsta ljudi u usporedbi sa stanovnicima Chicaga u devetnaestom stoljeću.

Odmah je pomislila kako se tu osjeća izvjesna napetost. Bila je stanovnica Chicaga i navikla je na život u gradu i čitanje raspoloženja stanovništva. A ovdje, što je osoba bila starija to je izgledala više ljutito i napeto. Ovdje se nešto događalo. Bloom i Grove nisu pokazivali nikakve znakove koji bi pokazali da su i oni svjesni toga.

Put ih je vodio kroz cijeli niz prostranih trgova i napokon ih doveo do one građevine piramidalne strukture koji je Emeline bila zapazila još dok su bili izvan grada. To je zapravo bio zigurat, stepenasto građena kula sa sedam terasa, koja se uzdizala iznad baze čije su stranice sigurno imale dužinu od stotinu metara.

– Babilonci ovo zovu Etemenanki, objašnjavao je Bloom – što u prijevodu znači kuća koja je temelj neba i zemlje...

Taj toranj je, što je zapanjujuće, bio upravo Kula babilonska.

Južnije od Kule nalazio se još jedan izuzetan spomenik, no ovaj je bio vrlo nov, a to je Emeline zaključila po njegovom vanjskom sjaju. To je bio golem blok, pravokutnog izgleda, kojemu su stranice iznosile dvjestotinjak metara, a bio je barem sedamdeset metara visok. Bio je ukrašen nizovima pozlaćenih pramaca brodova koji su izvirivali iz zida kao da se pojavljuju iz magle, a po zidovima su nizovi svijetlih horizontalnih ukrasa pričali kompliciranu priču o ljubavi i ratu. Na vrhu te baze stajale su dvije goleme noge u čizmama, temelj kipa koji će jednoga dana postati još monumentalniji od baze na koju je postavljen.

– Čuo sam za ovo, rekao je Grove. – "Spomenik Sinu". To nema nikakve veze s Babilonom. Sve je to Aleksandar...

Sin o kojem je riječ bio je Aleksandrov drugorođeni sin. Njegov prvi sin, kojeg je imao sa zarobljenom ženom poraženog perzijskog generala, nije bio Diskontinuitetom prenesen na Mir. Drugi sin je nazvan Aleksandar, kojeg mu je rodila supruga Roksana, baktrijska princeza koja je jednako tako bila zarobljena u ratu.

– Taj dječak je rođen u prvoj godini Mira, rekao je Bloom. – Slavili smo, jer je kralj dobio nasljednika. Ali nakon dvadeset i pet godina taj je nasljednik izrastao u muškarca i postao bijesan, baš kao i njegova ambiciozna mati, jer je Aleksandar odbio umrijeti. Rat između oca i sina bjesnio je diljem carstva, trošeći jedva dostatne resurse. Sinovljev bijes se nije mogao mjeriti s očevim iskustvom, niti s Aleksandrovim posve mirnim i staloženim vjerovanjem u vlastitu božanstvenost. U ishod se nikada nije ni sumnjalo. Taj konačni poraz se slavi svake godine, rekao je Bloom. – Upravo je sutra sedma godišnjica.

– Evo kako ja to vidim, gospođo White, rekao je Grove. – Taj Aleksandrov rat čini cijelu tu bizarnu stvar još kompliciranijom. Govorka se kako je Aleksandar imao svoje prste i u ubojstvu vlastita oca. Definitivno je bio odgovoran za smrt svojeg sina i nasljednika... i njegove žene Roksane, kad smo već kod toga. Nakon svega toga postao je još uvjereniji da je bog i da je predodređen za vječno vladanje.

– Ali neće, mrmljao je Bloom, – i doći će do silnog udara kada on napokon padne.

Južnije od Spomenika Sinu došli su napokon do hrama kojeg je Bloom zvao Esaglia, do hrama Marduka, nacionalnog boga Babilonije. Tu su izašli iz kola. Gledajući gore, Emeline je vidjela kupolu postavljenu na krov hrama, a iz nje je, poput topovske cijevi, virila neka cilindrična izbočina. Bila je to zvjezdarnica, a "topovska cijev" je bio teleskop posve modernog izgleda.

U susret im je dotrčao neki tamnoputi mladić. Bio je odjeven u drab, svećeničku halju, a onda je sklopio ruke.

– Bože moj, rekao je Grove – ti si sigurno Abdikadir Omar. Toliko si sličan tvojem ocu...

– Svi mi to kažu, gospodine. Vi ste satnik Grove. Kratko je pogledao ostale. – Ali gdje je Josh White? Gospodine Bloom, pisao sam izričito tražeći Josha Whitea.

– Ja sam njegova supruga, rekla je Emeline čvrstim glasom. – Bojim se da je moj suprug umro.

– Umro? Momak je bio zbunjen i činilo se kako jedva shvaća to što mu je rečeno. – Pa... oh, morate doći. Krenuo je natrag prema hramu. – Molim vas, pođite sa mnom do Mardukove odaje.

– Zašto? upitala je Emeline. – U tvom pismu si rekao da je zvonio telefon.

– Ne radi se o tome. Mladić je bio vrlo napet. – To je bio samo početak. Bilo je više toga, više upravo danas... morate doći to vidjeti...

Satnik ga je upitao: – Vidjeti što, čovječe?

– Ona je ovdje. Ono Oko... vratilo se... svinulo se... ona! I Abdikadir se okrenuo i otrčao u hram.

Putnici su, zbunjeni, pošli za njim.

28. ODIJELO BROJ PET

To nije izgledalo kao buđenje. Bilo je to kao naglo pojavljivanje, udarac činela. Oči su joj zjapile širom otvorene, ispunjene zasljepljujućom svjetlošću. Nekoliko puta je duboko udahnula i oteo joj se uzdah šoka kad je shvatila da je to ona.

Ležala je na leđima. Borila se za dah, prsa su je boljela. Kada se pokušala pomaknuti, ruke i noge su joj bile teške. Oklopljene. Kao da je u nekoj zamci.

Oči su joj bile otvorene, ali nije mogla ništa vidjeti.

Disanje joj je bilo sve brže. Panično. U zatvorenom prostoru glasno ga je mogla čuti. Bila je zaključana unutar nečega.

Prisilila je samu sebe da se smiri. Pokušala je govoriti i otkrila kako su joj usta suha i skorena, a glas napuknut. – Myra?

– Bojim se, Bisesa, da te Myra ne može čuti. Taj glas je bio blag, muški, ali vrlo tih, tek šapat.

Navrla su sjećanja. – Odijelo Pet? Ona jama na Marsu. Oko koje se okrenulo. Srce joj je bubnjalo u ušima. – Je li Myra u redu?

– Ne znam, ne mogu je dobiti. Ne mogu kontaktirati ni s kim.

– Zašto?

– Ne znam, odgovorilo je odijelo jadnim glasom. – Moja prvotna energija me izdala. Sada funkcioniram na razini minimuma, samo na sigurnosnim ćelijama. Očekuje se da one mogu trajati...

– Nije važno.

– Ja, naravno, emitiram signale klonulosti.

Sada je nešto čula, nekakvo grebanje po vanjskom dijelu odijela. Tamo vani je nešto... ili netko. Bila je bespomoćna, slijepa, zatvorena u inertnom odijelu, dok je netko istraživao vanjsku stranu. Ispod površine njezine svijesti bubnjala je panika.

– Mogu li stajati? Mislim, možeš li ti?

– Bojim se da ne. Ostavio sam te na cjedilu Bisesa, zar ne?

– Možeš li mi omogućiti da vidim? Možeš li mi vizir učiniti prozirnim?

– To je prihvatljivo.

Svjetlost joj je nagrnula u vidno polje zasljepljujući je.

Pogledavši gore, vidjela je Oko, debelu srebrnu kuglu. A na njegovoj površini je vidjela svoj vlastiti odraz, jedno marsovsko odijelo kako leži na leđima, kao bespomoćni zeleni kukac okrenut na leđnom oklopu.

Ali je li ovo bilo ono isto Oko? Je li ona još uvijek na Marsu?

Podigla je glavu pokušavajući vidjeti prostor pokraj Oka. Glava joj je bila teška, kao da ima loptu punu tekućine koja se prelijeva. Kao kad bi dosegla G u helikopteru. Jaka gravitacija... znači, nije Mars.

Iza Oka je ugledala zid sagrađen od opeke. Na zidu su bili komadi elektronske opreme, tek grubo pričvršćeni i povezani kablom. Bio joj je poznat taj zid i ta oprema. Sve je to ona sama sastavljala, iskoristivši dijelove oborene Ptičice, kada je ovu prostoriju pretvarala u laboratorij kako bi mogla proučavati Oko.

Ovo je Mardukov hram. Ponovo je u Babilonu. Bila je na Miru. – Ponovo sam tu, šapnula je.

Odjednom, posve neočekivano, nad njom se nadvilo neko lice. Trznula se unatrag, svezana u svojem rakovom oklopu. Bio je to muškarac, mlad i tamnoput, zgodan i bistrih očiju. Znala je tko je to. Ali to nije mogao biti on. – Abdi? Kad je posljednji puta vidjela Abdikadira, svojeg člana posade iz Ptičice, bio je iscrpljen Mongolskim ratom, a lice i tijelo su mu bili puni ožiljaka iz tog sukoba. Ovaj čovjek glatkog lica bio je previše mlad, previše nedirnut.

Sada je ugledala i drugo lice, osvijetljeno treperavim svjetlom svjetiljke. Još jedno poznato lice, golemi brkovi, ali ovo lice je bilo starije negoli ga se sjećala, više sivo i mršavije. – Kapetan Grove, rekla je. – Cijela škvadra je tu.

Grove je rekao nešto što ona nije mogla čuti.

Prsa su je sada još jače boljela. – Odijelo, ne mogu disati. Otvori se i pusti me van.

– To ti ne bih savjetovao, Bisesa. Nismo u kontroliranom okruženju. A ovi ljudi nisu posada postaje Wells, reklo je odijelo. – Ukoliko oni uopće postoje.

– Otvori! zapovjedila mu je onoliko strogo koliko je to bila u stanju. – Poništavam sve prethodne naredbe koje si imao. Tvoja funkcija je da me štitiš i zato me pusti van prije nego se ugušim.

– Bojim se, Bisesa, da drugi protokoli poništavaju tvoje instrukcije.

– Kakvi drugi protokoli?

– Planetarna zaštita.

Odijelo je bilo napravljeno da štiti Mars od Bisese, jednako koliko i Bisesu od Marsa. Stoga, ako bi ona sada umrla, odijelo bi se zapečatilo kako bi spriječilo da njezini posmrtni ostaci kontaminiraju osjetljiv Marsov okoliš. U tom krajnjem slučaju, odijelo je bilo programirano da postane njezin lijes.

– Da, ali... oh, to je... mi čak i nismo na Marsu! Zar to ne vidiš. Tu nemaš što štititi! Napinjala se kako bi se oslobodila, no udovi su joj bili obavijeni odijelom. Pluća su uvlačila ustajali zrak. – Odijelo Pet... za ime Božje...

Nešto je udarilo po kacigi i zašuštalo joj u glavi kao jezgri u orahovoj ljusci. Vizir je otpao s kacige, a lice joj je umivao zrak. Zrak je imao miris po spaljenom ulju i ozonu, ali bio je bogat kisikom i zahvalno ga je udisala.

Groveovo lice je lebdjelo iznad nje. Podigao je čekić i dlijeto. – Ispričavam se, rekao je. – Ali kaže se kako sila Boga ne moli, nije li tako? Samo se bojim da sam vam oštetio ovaj vaš oklop. Premda je ostario, imao je onaj isti britanski naglasak poput glumca i pjevača Noela Cowarda kojeg je pamtila iz vremena kada je posljednji puta bila na Miru, prije više od trideset godina.

Bilo joj je neobično drago što ga vidi. – Samo vi radite to što radite, rekla je. – U redu je, Odijelo, ti si svoje obavio. Sada si probušen pa zaštita planeta više nije moguća, bez obzira gdje smo. Hoćeš li me sada pustiti?

Odijelo nije govorilo. Nekoliko sekundi je oklijevalo, kao da se duri. Tada su kopče odskočile i ono se otvorilo duž njezinog torza, nogu i ruku. Ležala je u Odijelu, odjevena samo u svoje tijesno rublje koje je čuvalo toplinu, no osjetila je kako preko nje struji hladniji zrak. – Osjećam se poput jastoga u napuknutom oklopu, rekla je.

– Dopustite da vam pomognemo. Bio je to glas onog dječaka koji je izgledao kao Abdikadir. On i Grove su posegnuli dolje, podvukli ruke ispod Bisesinog tijela i izvukli je iz odijela.

29. ALEKSEJ

Prošao je sat vremena otkad je Bisesa nestala u Oku.

Myra je, ožalošćena i zbunjena, potražila Alekseja u njegovoj kabini. Ležao je sklupčan na svojem ležaju okrenut prema ledom obloženom zidu.

– Reci mi to o Ateni.

Bez da se okrenuo, rekao je: – Pa, Atena te je odabrala. Izgleda kako joj se čini da si vrijedna očuvanja.

Myra je napućila usne. – Dakle, ona je pravi vođa te vaše konspiracije, zar ne? Ove grupe malih izviđača koji potajno pokušavaju shvatiti to Oko na Marsu.

Slegnuo je ramenima, još uvijek joj okrenut leđima. – Mi Svemirci smo jako podijeljeni. Ovi s Marsa uopće o sebi ne misle kao o Svemircima. Atena je drukčija od svih nas i puno je pametnija. Ona je napokon netko oko koga se možemo ujediniti.

– Čekaj da vidim jesam li dobro shvatila. Atena je umjetna inteligencija Štita.

– Njezina kopija. Original je bio uništen u posljednjim fazama Oluje sa Sunca. Prije Oluje, ova je kopija bila poslana među zvijezde. Tamo negdje netko ju je pokupio, aktivirao i otpremio natrag.

To je bila priča koju je čula i od drugih. – Znaš li ti koliko bi nemogućih stvari trebalo biti istinito pa da bi se takvo što moglo dogoditi?

– Nitko osim Kiklopa ne zna detalje.

– Kiklop? Onaj veliki teleskop za otkrivanje planeta?

– Točno. Naravno, radiojeka se mogla pokupiti bilo gdje u Sunčevom sustavu, ali koliko mi znamo, Atena se aktivirala samo na Kiklopu. Ostala je pohranjena u tvrdoj memoriji Kiklopa. To je bio njezin izbor. Hanse Critchfield zna samo toliko da je uspjela ubaciti jednog poslanika u tvoju identifikacijsku tetovažu. Nitko ne zna kako. Nakon što ti je prenio poruku, on se uništio. Mislim, Myra, da te ona motri svojim elektronskim okom.

To nije bila utješna pomisao. – I sada je moja mati otišla kroz Oko. Što je sljedeće na redu?

– Čekamo.

– Što čekamo?

– Mislim da čekamo ishod zadaće tvoje mame na Miru, ma kakav on bio. I čekamo Atenu.

– Koliko dugo?

– Ne znam, Myra. Imamo vremena. Još je uvijek više od osamnaest mjeseci do trenutka kada bi Q-bomba trebala doći do Zemlje. Čuj, učinili smo ono što smo mogli. Isporučili smo tvoju majku u oko i puf!... to je napravilo priličan kratki spoj u cijelom tom čudnom ponašanju Sunčevog sustava. Bez uvrede. Sada smo se našli u nekoj vrsti zatišja. Opusti se. Prošla si kroz mnogo štošta... oboje smo prošli. Već je samo putovanje bilo dovoljna kazna. A što se tiče onog sranja s Okom dolje u jami, to ne mogu ni zamisliti kako je utjecalo na tebe.

Myra je oklijevajući sjela na jedini stolac u prostoriji. – Ovo nije samo zatišje. Za mene je ovo svojevrstan kraj. Trebali ste me kako bih dovela svoju majku ovamo, na Mars. Dobro, ja sam to i učinila. Ali sada sam se našla pred zidom.

Okrenuo se i pogledao je. – Žao mi je što se tako osjećaš. Ti si dobra osoba. Uvidio sam to. Voliš svoju majku i podupireš je čak i onda kad je to na tvoju štetu. Osim toga, rekao je – ja nisam netko tko bi te trebao tješiti. Ja uhodim vlastitog oca. Koliko je to disfunkcionalno?

Okrenuo se natrag prema zidu.

Još je neko vrijeme sjedila uz njega. Kad je zahrkao, tiho je izašla iz prostorije i zatvorila vrata.

30. ČILIARH

Grove i Abdi odnesoše Bisesu do male prostorije, nekakvog ureda s kaučima i stolovima. Ovaj hram je prepun kancelarija, zapazila je Bisesa; saznala je kako je to, osim mjesta molitve, i središte administracije različitih kultova i vladinih odjela. Grove ju je posjeo i ogrnuo je pokrivačem. Kod raznih ljudi je tražio čaj, sve dok joj neki sluga nije donio zdjelu nekakvog toplog mliječnog pića koje je ona zahvalno pila malim gutljajima.

Uz vrata su stajala dva stamena makedonska stražara. Bili su naoružani kopljima opakog izgleda, koja su oni zvali sarise. Činilo se da je Bisesin povratak prouzročio neka previranja, ali Emeline nije znala štite li ovi s kopljima Bisesu ili štite druge ljude od nje.

Emeline je sjedila i mirno promatrala Bisesu Dutt.

Izgledala je starija od Emeline, ali ne mnogo, moglo joj je biti pedeset. Bila je upravo onakva kako ju je Josh opisao... čak ju je i skicirao u jednom od svojih dnevnika. Lice joj je bilo lijepo i proporcionalno, nos izražen, a čeljusti četvrtastog oblika. Oči su joj bile bistre, a kratko ošišana kosa poprilično sijeda. Premda se činila iscrpljenom i dezorijentiranom, Emeline je osjetila kako iz nje zrači neka snaga, neka odlučna i izdržljiva snaga.

Oporavivši se, Bisesa je oprezno gledala oko sebe. – Dakle, rekla je – tu smo.

– Vi ste tu, rekao joj je Grove. – Vi ste se bili vratili kući, zar ne? Mislim, natrag u Englesku. U vašu Englesku.

– Da, satniče. Bila sam vraćena u vrijeme Diskontinuiteta, u moju budućnost. Precizno, do u dan. Premda sam u međuvremenu bila provela pet godina na Miru.

Grove je odmahnuo glavom. – Moram se naviknuti na taj čudan način na koji vrijeme ovdje teče. Ne vjerujem da će mi to ikada uspjeti.

– Sada sam se vratila. Ali ne znam u kojem sam vremenu.

– Madam, svima je znano da ste napustila Mir kad je bila peta godina po novom kalendaru kojeg su napravili babilonski astronomi, rekla je Emeline. – Sada je godina trideset i druga...

– Znači, prije dvadeset i sedam godina. Bisesa ju je radoznalo pogledala. – Vi ste Amerikanka?

– Ja sam iz Chicaga.

– Naravno. Sojuz vas je opazio, samo tamo nije bilo sve pokriveno ledom.

– Ja sam iz godine 1894., rekla je Emeline. Već se naviknula ponavljati taj čudan detalj.

– Devet godina nakon vremenskog odsječka satnika Grovea... to je bila 1885.

– Da.

Okrenula se prema Abdikadiru koji je vrlo malo govorio otkad se Bisesa vratila. – A ti si tako sličan svome ocu.

Široko rastvorenih očiju, Abdi je bio nervozan, radoznao i jedva je čekao da uzmogne nečim impresionirati. – Ja sam astronom. Radim ovdje u Hramu... na krovu je zvjezdarnica koja...

Osmjehnula se. – Tvoj otac je sigurno ponosan.

– On nije tu, bubnuo je Abdi. I onda joj je ispričao kako je Abdikadir Omar, slijedeći vlastiti poriv, otišao na jug, u Afriku, jer ako je Mir bio nastanjen uzorcima ljudi iz cijele povijesti čovječanstva, Abdikadir je želio pronaći i one najranije, prvu divergenciju od ostalih linija majmuna. – Ali nije se vratio... to je bilo prije nekoliko godina.

Bisesa je kimnula, probavljajući tu informaciju – A Casey? Što je s njim?

Casey Othic bio je treći član posade Ptičice, a ni njega više nije bilo tu. Umro je od komplikacija starih povreda koje je zadobio baš na sam dan Diskontinuiteta. – Ali, rekao je satnik Grove, – nije otišao prije negoli je za sobom ostavio nasljeđe. Othicovu školu. Inženjere kojima je Casey doslovce postao bog. Vidjet ćete, Bisesa.

Bisesa je to slušala. – A i sva tri člana posade Sojuza su mrtvi. Tako ovdje nije ostao nitko iz modernih vremena... mislim reći nitko iz mojeg vremena. To je tako čudno. A što je s Joshom?

Satnik Grove se nakašljao, oklijevajući, gotovo smiješno britanski. – Pa, Bisesa, on je preživio tvoj odlazak.

– Došao je sa mnom do na pola puta, rekla je zagonetno. – Ali tada su ga poslali natrag.

– Kada si ti otišla, nije više bilo ničega što bi ga zadržalo tu u Babilonu. Grove je s nelagodom pogledavao prema Emelini. – Otišao je pronaći svoj narod.

– U Chicago?

– Da. Trebalo je nekoliko godina da Aleksandrovi ljudi, uz Casejevu pomoć, sagrade jedrenjak koji će biti u stanju preploviti Atlantik. Ali Josh je bio na tom prvom brodu.

– Ja sam mu bila supruga, rekla je Emeline.

– Ah, rekla je Bisesa. – Bila?

Emeline joj je tada ispričala ponešto iz Joshovog života i kako je umro i o nasljeđu kojeg je ostavio iza sebe, njegovim sinovima.

Bisesa je saslušala. – Ne znam biste li htjeli to čuti, rekla je. – Kad sam se vratila kući, tražila sam Josha. Pitala sam Aristotela... hoću reći da sam konzultirala arhivu. I pronašla sam Joshovo mjesto u povijesti.

"Kopija" Josha koja je bila ostavljena na Zemlji živjela je i nakon 1885. godine. Tada se Josh zaljubio i oženio katolkinju iz Bostona, koja mu je rodila dva sina baš kao što mu je i Emeline na Miru dala dva sina. Ali Josh je skratio svoje pedesete godine, poginuvši u krvoproliću Passchendaele, kao korespondent koji je pokrivao još jedan rat, veliki svjetski rat za kojeg Emeline nije nikada čula.

Emeline je ovo slušala protiv svoje volje. Postojanje te njegove alternativne verzije je nekako ulogu njezinog Josha činilo manjom.

Neko vrijeme su još razgovarali, o tom rascjepu u povijesti, o pogoršanju klimatskih uvjeta na Miru, o novoj Troji i svjetskom carstvu. Grove se raspitivao je li Bisesa pronašla svoju kćer Myru. Bisesa je odgovorila kako je ne samo pronašla kćerku, nego sada ima i unuku. No raspoloženje joj je bilo sjetno i ozbiljno. Činilo se kako baš i nije bilo mnogo toga što bi je učinilo sretnom.

Emeline je imala malo toga za reći. Pokušala je prosuditi raspoloženje tih ljudi oko nje koji su govorili, prilagođavajući se tim novim neobičnostima. Abdi i Ben, koji su bili rođeni nakon Diskontinuiteta, bili su radoznali i oči su im bile širom otvorene od čuđenja. Ali Grove i sama Emeline, a možda i Bisesa, bili su u stvari prestrašeni. Ovi najmlađi nisu razumjeli onako kao što su to mogli stariji koji su preživjeli Diskontinuitet, da ništa na svijetu nije vječno, svakako ne ako vrijeme može biti rastrgano, a zatim opet skrpano po nekom hiru. Kada jednom proživiš takvo što, nikada se od toga ne oporaviš.

A tada se kod vrata začulo neko komešanje.

Abdikadir, prilagođen životu na Aleksandrovom dvoru, brzo je ustao.

Neki je čovjek žustro ušao u sobu, praćen dvojicom manje značajnih službenika. Abdikadir se bacio ničice pred tog čovjeka; bacio se na pod, ispruženih ruku i spuštene glave.

Noseći raskošnu odjeću izrađenu od neke skupe, u ljubičasto obojene tkanine, taj pridošlica je, od svih nazočnih, bio najniži rastom, no imao je ponašanje zapovjednika. Bio je ćelav, osim onih malo kratkih sijedih vlasi koje su izgledale kao inje. Emeline je pomislila da bi mu moglo biti oko sedamdeset godina, ali naborana koža mu je blistala, dobro natrljana uljem.

Bisesine su se oči raskolačile. – Tajnik Eumenes.

Čovjek se osmjehnuo, a djelovao je hladno i proračunato. – Sada je moja titula čiliarh, što je Vojni zapovjednik, kao što je bila i prije dvadeset godina i još ranije. Njegov engleski jezik je bio tečan, ali krut i pomalo pompozan, s jakim britanskim naglaskom.

– Čiliarh, rekla je Bisesa. – Taj je položaj nekada pripadao Hefestionu. Daleko ste dogurali.

– Nije loše, za jednog stranca.

– Mislim da sam i trebala vas očekivati. Od svih ljudi upravo vas.

– Kao što sam i ja uvijek očekivao vas.

Onako ničice ležeći na podu, Abdikadir je promucao, – Gospodaru čiliarh. Ja sam vas pozvao. Poslao sam tekliće istog trenutka kada se to dogodilo... kad je Oko... taj povratak Bisese Dutt... baš onako kako ste bili zapovjedili... ispričavam se ako je bilo kašnjenja i...

– Daj ušuti, momče. I ustani. Došao sam kad sam bio spreman. Vjerovao ti ili ne, ali u ovom našem carstvu, koje se prostire diljem svijeta, postoje stvari koje su još hitnije i važnije od zagonetnih kugli i misterioznih povratka duhova. A sada, Bisesa Dutt, zašto ste ovdje?

To je bilo izravno pitanje koje joj nitko drugi nije postavio. – Zbog nove prijetnje Prvorođenih, odgovorila je.

U nekoliko riječi je opisala Oluju sa Sunca i kako je ljudima iz budućnosti uspjelo to preživjeti. Govorila je i o novom oružju koje se zove Q-bomba i koje plovi svemirom prema Zemlji – prema Bisesinoj Zemlji.

– Osobno sam putovala od planeta do planeta, tražeći odgovore na taj izazov. A tada su me donijeli... ovamo.

– Tko vas je donio?

– Ne znam. Možda isto ono djelovanje koje me je ranije vratilo kući. Ti Prvorođeni ili netko drugi. Možda ista ona sila koja im se opire.

– Kralj zna za vaš dolazak.

– Kako znate za to? upitao je Grove.

Eumenes se osmjehnuo. – Aleksandar zna sve što ja znam i to najčešće prije mene. Ili je to barem najsigurnija pretpostavka. Razgovarat ću s vama kasnije, Biseso Dutt, u palači. Možda će Kralj nazočiti.

– Dogovoreno, doći ću vam na spoj.

Eumenes je napravio grimasu. – Zaboravio sam na to vaše neimanje poštovanja. Zanimljivo je to da ste nam se vratili, Biseso Dutt. Okrenuo se na peti i izašao, ponovo izazvavši Abdikadirovo klanjanje.

Bisesa je nakratko pogledala Emelinu i Grovea. – Eto, sada znate zašto sam ovdje. U Sunčevom sustavu je neka bomba, na Marsu je Oko. A zašto ste vi ovdje?

– Jer sam ih ja pozvao kad je zazvonio vaš telefon, odgovorio joj je Abdikadir.

Bisesa je zurila u njega. – Moj telefon?

Požurili su natrag u prostoriju u kojoj je bilo Oko.

Abdikadir je izvadio telefon iz njegovog svetog skrovišta i s velikim strahopoštovanjem ga predao Bisesi.

Telefon je ležao na njezinom dlanu, pomalo otrcan, poznat. Nije mogla vjerovati i oči joj se napuniše suzama. Pokušala je objasniti Abdikadiru. – To je samo običan telefon. Dobila sam ga kad mi je bilo dvadeset godina. Na Zemlji svatko je tih godina imao telefon. Komunikacije i edukativni program starih Ujedinjenih naroda. Donijela sam ga ovamo u vrijeme Diskontinuiteta i bio mi je velika pomoć... pravi prijatelj. Ali onda više nije imao energije.

Abdikadir je to slušao nezainteresirano, a lice mu je bilo bezizražajno. – Zvonio je. Zvrrr...zvrrr.

– Odgovorit će na neki poziv koji dođe, ali to je sve. Kad mu je nestalo struje nisam ga imala čime napuniti. Zapravo, još uvijek nemam. Čekaj...

Okrenula se prema svojem skafanderu koji je, još uvije otvoren, ležao na podu. Nitko ga se nije usuđivao dotaknuti. – Odijelo Pet?

Njegov glas, koji je dopirao iz zvučnika u kacigi, bio je vrlo slab. – Uvijek sam se tijekom vanjskih aktivnosti trudio zadovoljiti sve tvoje potrebe.

– Možeš li mi dati jedno od onih tvojih baterija?

Činilo se kao da razmišlja. A onda se poklopac na jednom odjeljku pojasa odijela otvorio i vidio se kompaktan komad plastike, žarko zelene boje kakve je bilo i cijelo odijelo. Bisesa je to izvukla iz ležišta.

– Ima li još nešto što bih mogao danas učiniti za tebe, Bisesa?

– Ne, hvala.

– Bit će mi potrebni neki popravci prije nego ću ti moći opet poslužiti.

– Pobrinut ću se za to. Bojala se da je to laž. – Sada se odmaraj.

Uz neki zvuk nalik uzdahu, odijelo je ušutjelo.

Uzela je onu bateriju, otvorila telefon i spojila ga. – Kako li je ono Aleksej rekao? Hvala Solu na protokolu o univerzalnim spojevima.

Telefon je zasvijetlio i oklijevajući progovorio: – Bisesa?

– Ja sam.

– Nisi se baš žurila.

31. NAREDBA

Iz Bellinog ureda u Washingtonu bila je odaslana nova privremena zapovijed Osloboditelju.

– Moramo u korak slijediti Q-bombu, rekla je Edna, čitajući naredbu.

– Kako daleko?

– Sve do Zemlje, bude li potrebno.

– Kriste na biciklu, to bi moglo potrajati i dvadeset mjeseci!

– Libby, možemo li mi to?

Umjetna inteligencija je odgovorila. – Nastavljamo let s ugašenim motorom, po inerciji, kao i bomba. Otpad stoga problem goriva i reaktivne mase. Ako recikliranje bude cijelo vrijeme djelotvorno, životni prostor održat će funkcije posade.

– Jako lijepo rečeno, rekao je John kiselo.

– Ti si inženjer, obrecnula se Edna. – Misliš li da je u pravu?

– Mislim da je tako. Ali kakvog sve to ima smisla, kapetane? Naše oružje je beskorisno.

– Bolje je imati spremnog nekog nego nikog. Nešto bi moglo iskrsnuti. John, Libby, započnite sa sastavljanjem rasporeda i programiranjem. Ja ću još pogledati ovu skicu naredbe, pa ako smo sigurni da je što se tiče resursa izvediva, poslat ćemo našu reviziju natrag na Zemlju.

– No ovo će biti krasno putovanje, mrmljao je Metternes.

Edna je pogledala na svoj ekran. Tamo je bila bomba, tiha, ploveći sve dublje u Sunčev sustav, vidljiva jedino zbog svjetlosti zvijezda koju je reflektirala. Edna je pokušavala smisliti što će reći Thei... kako će joj objasniti da se neće brzo vratiti kući.

32. ALEKSANDAR

U Nebukadnazerovoj palači, koju je Aleksandar dakako prisvojio, Bisesi su dali zasebnu sobu. Eumenesovo osoblje ju je snabdjelo elegantnom perzijskom odjećom kakva je bila prihvaćena na makedonskom dvoru.

Emeline joj je posudila nešto toaletnog pribora: češalj, kreme za lice i ruke, malu bočicu parfema pa čak i neke higijenske uloške zastarjelog tipa. Bila je to selekcija iz putne garniture dame iz devetnaestog stoljeća. – Izgledali ste mi kao da sa sobom niste donijela baš mnogo stvari, rekla joj je.

Takva gesta jedne žene prema drugoj, daleko od doma, natjerala je Bisesi suze na oči.

Malo je odspavala. Osjećala je pritisak ovog naglog povratka u Zemljinu gravitaciju, tri puta veću od one na Marsu. A i onaj unutarnji biološki sat joj se, baš kao i ranije, posve poremetio.

A tada se rasplakala; zbog sebe, zbog cjelokupnog šoka i zbog gubitka Myre. Ali ovih posljednjih nekoliko izuzetnih tjedana tijekom kojih su zajedno putovale svemirom bili su ujedno i cijelo vrijeme koliko ga je, još od onih dana nakon Oluje, nasamo provela s Myrom. Bila je to neka utjeha, rekla je samoj sebi, premda je izgledalo kao da su vrlo malo razgovarale i jedva se poznavale.

Žudjela je za tim da sazna nešto više o Charlie. Nije još vidjela ni sliku unuke.

Ponovo je pokušala spavati.

Probudila ju je neka plaha služavka, možda robinja. Bila je rana večer. Vrijeme za njezin sastanak s Eumenesom, možda i s Aleksandrom.

Okupala se i odjenula. Već je i ranije nosila perzijsku odjeću, no još se uvijek u tome osjećala smiješno.

Velika prostorija u koju su je uveli bila je mjesto opscene raskoši, obloženo tapiserijama, finim tepisima i probranim, odličnim namještajem. Čak je i kositreni vrč kojeg joj je sluga dao za vino bio ukrašen dragim kamenjem. No posvuda su stajali stražari. Stajali su uz vrata i kretali se hodnicima, naoružani dugačkim sarisa kopljima i kratkim bodežima. Nisu bili odjeveni u oklope, ali su imali kacige izrađene od volovske kože, štitnike za prsa od grubog lanenog platna i kožnate čizme. Izgledali su kao ona pješadija koju je Bisesa tamo vidjela u nekom ranijem vremenu.

Među tim željezom vojnika te posrebrenim i pozlaćenim ukrasima, kretali su se brbljavi i raspušteni dvorjani. Nosili su egzotičnu odjeću, pretežno purpurne i bijele boje. I tim muškarcima i ženama su lica bila tako jako obojena da je bilo teško reći koliko im je godina. Zapazili su Bisesu i bili su radoznali, no daleko više ih je zanimao njihov međusobni odnos i vlastita mreža suparništava.

Kroz tu gužvu motali su se i neandertalci. Većinom su bili mladi, hodali su pognutih glava, praznog pogleda, a u svojim snažnim seljačkim rukama nosili su krhke pladnjeve. Nosili su purpurnu odjeću, jednako onako finu kao i dvorjani, kao da se netko htio našaliti.

Bisesa se zaustavila ispred jedne izuzetne tapiserije. Prekrivala je cijeli zid i na njoj je bila prikazana karta svijeta, ali izokrenuta, s jugom okrenutim prema gore. Velik dio južne Europe, sjeverne Afrike i središnje Azije, sve tamo do Indije bio je obojen crveno i obrubljen zlatom.

– Jeh-lu Ču-ts'ai, rekao je kapetan Grove.

Bio je s Emeline, odjeven u britansku vojnu odoru, dok je ona imala bijelu bluzu atraktivnog izgleda, dugu suknju i crne cipele. U čitavom tom šarenom društvu na Aleksandrovu dvoru samo su njih dvoje izgledali kao da su iz devetnaestog stoljeća.

– Zavidim vam na vašoj odjeći, rekla je Emelini, svjesna svoje smiješne babilonske opreme.

– Ja se sobom nosim svoju vlastito glačalo na paru – odgovorila je Emeline ponosno.

– Kakav je moj izgovor?, upitao je Grove Bisesu.

– Nebih znala, priznala je Bisesa. – Tko je ili što je Je Lu?

Grove je otpio mali vina, pomaknuvši pritom brk u stranu kako mu ne bi smetao. – Možda se nikada nisi susrela s njim. Bio je najstariji Džingis Kanov savjetnik, prije Aleksandrovog Mongolskog rata. Kineski ratni zarobljenici su dobro prošli. Nakon tog rata... sjećate se kako je Džingis Kan bio ubijen... njegova je zvijezda izblijedjela. Ali Je Lu je došao ovamo u Babilon, raditi s Aleksandrovim učenim ljudima. Rezultat su bile karte poput ove. Pokazao je na golemu tapiseriju. – Sve je to, naravno, nepotrebno luksuzno i skupo, ali koliko se može vidjeti, prilično je točno. Beskrajno su pomogle Aleksandru pri planiranju vojnih pohoda.

– Aleksandrovi su pohodi, Bisesa, bili izuzetni, zapanjujuća vještina motivacije i logistike. Ovdje, u velikoj luci Babilona, sagradio je cijelu flotu, a zatim su njegovi inženjeri uredili cijeli tok Eufrata, kako bi tu rijeku učinili plovnom. Njegova je flota oplovila cijelu Afriku, napadajući obalna mjesta samo zbog prehrane posade. U međuvremenu su iz Babilona njegove trupe odlazile na istok i na zapad, polažući željezničke tračnice i gradeći ceste za lakše kretanje vojnika, a posvuda je podizao gradove. Trebalo mu je pet godina pripreme, a onda još deset godina vojevanja prije no što je prigrabio sve, od Španjolske do Indije. Naravno, tijekom tog procesa je posve iscrpio svoje ljude...

Emeline je dotaknula Bisesino rame. – Gdje je vaš telefon?

Bisesa je uzdahnula. – Inzistirao je da ga odnesem natrag u hram, kako bi Abdi mogao iz njega pokupiti onoliko astronomskih podataka koliko je to moguće. To je čudno.

Emeline se namrštila. – Priznajem da se upinjem kako bih mogla slijediti vaše riječi. Najčudnije od svega su ti vaši osjećaji koje gajite prema tom telefonu. Pa to je samo sprava. Predmet!

Kapetan Grove se osmjehnuo. – Oh to nije tako neobično. Mnogi od mojih ljudi su se zaljubili u svoje puške.

– A u mojem vremenu, rekla je Bisesa – mnogi od naših aparata imaju osjećaje, kao što ih ima i ovaj telefon. I posjeduju svijest, baš kao vi ili ja. Zato je teško ne osjetiti empatiju.

Prilazio im je Eumenes, prilično hladna osoba, koji je sada raspršio prilično plahe dvorjane.

– Govorite o astronomiji, rekao je. – Nadam se da je astronomija kojom se mi ovdje bavimo takve kvalitete da vam može biti od koristi. Babilonsko svećenstvo imalo je tu naviku promatranja neba još davno prije nego smo mi došli ovamo. A teleskopi koje su izradili inženjeri iz Othicove škole su toliko precizni koliko smo ih mogli napraviti. Ali tko zna što se može saznati promatrajući nebo koje je, pretpostavljam, stvoreno kao i ovo tlo kojim gazimo.

– I mi u Chicagu imamo astronome, rekla je Emeline. – Imamo i teleskope koji su preostali nakon Zamrzavanja... htjela sam reći nakon Diskontinuiteta. Znam da su promatrali planete i kažu da su se sada svi planeti promijenili, da su, znate, drukčiji nego su bili ranije. Svjetla na Marsu. Gradovi! Ja se baš i ne razumijem u to. Znam samo ono što sam pročitala u novinama.

Bisesa i Grove su zurili u nju.

– Gradovi na Marsu? upitala je Bisesa.

– Vi imate novine?, pitao je Grove.

Čiliarh Eumenes je razmišljao. – Postoje i drugi... Tražio je pravu riječ... znanstvenici? Zar u Chicagu postoje neki drugi znanstvenici?

– Oh, ima ih svih mogućih vrsta, vedro je odgovorila Emeline. Fizičari, kemičari, liječnici, filozofi... Sveučilište je nastavilo s radom i osnovali su novi kampus u New Chicagu, južnije od granice leda, tako da sada mogu nastaviti s proučavanjima nakon što smo zatvorili onaj u starom gradu.

Eumenes se okrenuo prema Bisesi. – Čini mi se da morate otputovati u taj Chicago, mjesto znanosti i učenja iz jedne ere koja je udaljena od Aleksandra više od dvadeset stoljeća. Možda ćete tamo imati najbolje mogućnosti pozabaviti se tim velikim pitanjem koje vas je dovelo ovamo.

Grove je upozorio. – Put do tamo bi trajao prokleto dugo. Mjesecima...

– Nije važno, jer je jasno kako je to nužno. Ja ću vam srediti prijevoz.

Emeline je podigla obrvu. – Čini mi se, Bisesa, kako ćemo imati obilje vremena da se upoznamo.

Bisesa je bila zbunjena brzinom kojom je Eumenes donosio odluke. – Ti si to uvijek shvaćao, rekla je. – Bolje nego ijedan od Aleksandrovih ljudi uviđao si kako su ključ cijele situacije Prvorođeni, Oči. Sve drugo, carstva i ratovi, je destrukcija.

– Bisesa, kad ne bih znao na vrijeme uviđati stvari ja ne bih dugo preživio na Aleksandrovom dvoru, gunđao je. – Vidjet ćete još neke kojih se sjećate od prije tri desetijeća. Nad svima je provedena čistka.

– Osim nad tobom.

– I to samo zato što sam ja bio taj koji je organizirao te čistke...

Začuo se zvuk trublji i glasno klicanje.

U prostoriju je ušla postrojba vojnika, s podignutim sarisa kopljima, a slijedila ih je neka groteskna figura u prozirnoj togi, mršava poput štapa, koja se malo tresla, a briljantno obojeno lice razvuklo se u osmijeh. Bisesa se prisjetila da je to Bagoas, perzijski eunuh i Aleksandrov ljubimac.

– Nije više onako lijep kako je prije bio, rekao je Eumenes kruto. – A ipak je preživio, baš kao i ja. Podigao je svoj vrč vina, sarkastično nazdravljajući.

A tada je došao i sam Kralj. Bio je okružen skupinom mladića robusnog izgleda, odjevenih u purpurnu odjeću.

Hodajući kao da je već pijan, zateturao je i bio bi pao da se nije naslonio na malenog, zdepastog paža koji je hodao pokraj njega. Bio je odjeven u kričavo crvenu odjeću, a na glavi je kao ukras nosio rogove ovna koji su se uzdizali iz zlatnog koluta. Lice mu je bilo uspomena na onu ljepotu koje se Bisesa sjećala, s onim punim usnama i jakim nosom koji se ravno uspinjao prema malo izbočenom čelu s kojeg su uvojci kose bili u viticama začešljani unatrag. Njegova koža, uvijek rumena, bila je pokrivena mrljama i ožiljcima, obrazi i podbradak otromboljeni, a njegova snažna figura bila je obavijena salom. Bisesa je bila šokirana vidjevši te promjene na njemu.

Dvorjani su se, puni podaničke poniznosti bacili pred njim na tlo. Vojnici i poneka starija osoba ostali su stajati i pozdravili ga pompoznim kretnjama. Onaj maleni paž koji ga je podupro bio je neandertalski dječak čije se neinteligentno lice sjajilo od kreme, a gusta mu je kosa bila uvijena u čvrste kovrče. No dok je Kralj polazio pokraj nje, Bisesa je osjetila zadah mokraće.

– Eto, ovako izgleda vladar svijeta, šapnula je Emeline hladno dok je prolazio.

– Ali on to jest, rekao je Grove.

– Nije imao drugog izbora nego ponovo osvojiti svijet, mrmljao je Eumenes. – Aleksandar vjeruje da je bog... sin Zeusa inkarniran u Amonu pa zato nosi tu odjeću i rogove. Ali rođen je kao čovjek, a status božanstva zadobio je svojim osvajanjima. Nakon Diskontinuiteta sve je to bilo zbrisano i što je tada ostalo od Aleksandra? To se nije moglo tolerirati. Zato je počeo sve ispočetka, morao je.

– Ali to sad nije kao što je bilo nekad, rekla je Bisesa. – Rekli ste kako ovdje ima vlakova s parnom lokomotivom. Možda je to nov početak za civilizaciju. Ujedinjeno carstvo koje će se, pod Aleksandrom i njegovim nasljednicima, zasnivati na tehnologiji.

Grove se sjetno osmjehnuo. – Sjećaš li se kako je jadni stari Ruddy Kipling običavao govoriti takve stvari?

– Ja ne vjerujem da Aleksandar dijeli vaše 'moderne' snove, rekao je Eumenes. – A i zašto bi? Nas ima više nego vas, daleko više i možda će naša vjerovanja nadjačati vaša i oblikovati realnost.

– Prema mojem udžbeniku iz povijesti, rekla je Emeline pomalo ukočeno, – u starom je svijetu Aleksandar umro kad mu je bilo trideset i nešto godina. Nije baš kršćanski reći takvo što, ali možda bi bilo bolje da je umro ovdje, umjesto da ovako beskonačno živi.

– Njegov sin je svakako dijelio vaše mišljenje, rekao je Eumenes suho. A upravo zato je... Pazite! povikao je, povukavši Bisesu unatrag.

Kraj njih je prošao odred vojnika spremnih za napad, sa sarisama uperenim ispred sebe. U sredini je nastala je neka gužva. Začuli su se povici i krici.

I Aleksandar se srušio.

Aleksandar je ostao ležati na podu, vičući na svom makedonskom grčkom. Njegovi dvorjani, pa čak i straža, su se povukli dalje od njega, kao da se boje da bi se njih moglo okriviti. Vidljiva crvena mrlja na njegovom trbuhu bila je sve veća. Bisesa je mislila da je to vino.

No tada je ugledala onog malenog paža, neandertalca, kako posve miran stoji nad Kraljem, a u svojoj velikoj ruci drži nož.

– Ovoga sam se i bojao, naglo je rekao Eumenes. – Upravo je godišnjica Rata sa sinom... a i vi, Bisesa Dutt, i to vaše Oko, ste sve poremetili. Kapetane Grove, maknite ih odavde i odvezite ih izvan grada, čim prije možete. Ili to ili ste u opasnosti da budete pometeni u čistkama koje će sada uslijediti.

– Razumijem, tiho je rekao Grove. – Dođite, dame.

Dok ih je Grove pratio prema izlazu, Bisesa se osvrnula preko ramena. Vidjela je kako je neandertalac ponovo podigao oštricu i zakoračio prema Aleksandru. Kretnje su mu bile rutinske, kao da obavlja neki kućni posao. Aleksandar je zaurlao od bijesa i straha, ali još uvijek se niti jedan od stražara nije pomaknuo. Napokon je to učinio Eumenes, čvrsti stari Eumenes, koji se probio kroz gomilu i oborio maloga.

Vani je grad bio osvijetljen; kako se vijest o pokušaju atentata širila, tako se vio dim iz bakljom zapaljenih zgrada.

33. BIJEG

U praskozorje slijedećeg dana Bisesa i ostali su napustili grad, praćeni odredom vojnika koje im je dodijelio Eumenes i koji su ih trebali pratiti cijelim putem do Gibraltara. Pridodali su im i Abdikadira koji je izgledao prestrašeno, a čiji je zadatak bio nastaviti put s Bisesom do Amerike.

I tako, samo dvanaest sati nakon što je izašla iz Oka, Bisesa je opet bila na putu. Čak nije mogla sa sobom ponijeti ni svemirsko odijelo. Sve što je imala iz dvadeset i prvog stoljeća bio je telefon i omoti s baterijama koje je uzela iz odijela.

Na njezino iznenađenje, Emeline ju je tješila. – Čekaj samo dok dođemo u Chicago, govorila joj je. – Odvest ću te u Michigan aveniju, pa ćemo ići u kupovinu.

– U kupovinu!

Već je prva etapa tog putovanja bila zapanjujuća.

Bisesa je bila u otvorenim kolima koja su vukla četiri kršna neandertalca, goli kao od majke rođeni, dok su makedonski vojnici trčkarali pokraj kola. Ovi "kameni ljudi" bili su vlasništvo čovjeka zvanog Ilicius Bloom, koji je sebe zvao čikaškim konzulom u Babilonu. Bio je lukav kolebljivac u kojeg Bisesa od prvog časa nije imala povjerenja.

Došli su do mjesta koje se zvalo Midden, čudne skupine kuća s ljestvama i masnim dimom, odakle je dalje vodila željeznička pruga. Sama željeznička postaja bila je stjecište uskotračnih pruga, mjesto s golemim spremištima i mrkim lokomotivama.

Njihov vagon bio je grube izrade, samo natkrivena kola s drvenim klupama, pa je Emeline odmah imala čangrizav komentar o kontrastu u usporedbi s Pullman klasom. Ali lokomotiva je bila nešto posebno. Izgledala je poput goleme zvijeri, golem crni tank koji se protegnuo preko uskih tračnica i podrigivao se ispuštajući prljavi dim. Ben Batson je rekao da lokomotive pokreće nafta, koju one vuku sa sobom u velikim cisternama. Aleksandru je bilo lakše iz Perzije nabaviti naftu nego ugljen, a Casey Othic mu je onda napravio odgovarajući dizajn lokomotiva.

Ovim nevjerojatnim vlakom Bisesa se trebala voziti do obale Atlantika. Najprije bi prolazili kroz Arabiju do manevarskog kolodvora Jeruzalem, a onda na jug i zapad preko delte Nila, gdje je Kralj ponovo uspostavio Aleksandriju. Tada će nastaviti duž cijele obale sjeverne Afrike, od onoga što je nekoć bilo Egipat, Libija, Tunis i Maroko, do luke male oceanske flote kod Heraklovih Stupova.

Ilicius Bloom im je rekao kako će ih on pratiti samo do Middena. Bio je nervozan. – Tijekom svih ovih godina nisam doživio ovakvu noć u Babilonu. Još od rata protiv Sina. Vražji Grci. Ali ja imam svoj posao kojeg trebam obaviti, imam svoje ugovore.

– A imate i dijete, strogo je rekla Bisesa.

– Dijete nije moja briga, odgovorio je. – To je materina briga, a ne moja. U svakom slučaju, ja ostajem. I nemojte tamo kod kuće dopustiti da se zaboravi da sam ja ovdje. U redu? Nemojte zaboraviti na mene!

Tu se je i Grove oprostio od njih. On je tu lovio vlak za Novu Troju. No odredio je Bena Batsona da ih prati do Gibraltara. Vlak je krenuo.

– Ovi inženjeri su iz Othicove škole, rekao je Abdikadir. – Casey Othic ih je dobro obučio. Naučio ih je da svoj posao moraju raditi onoliko savršeno koliko je to moguće, jer se tako pokazuje ljubav prema bogovima, upravo onako kako i poljodjelac daje desetinu svoje žetve. Pa tako ako rade onda ujedno i obožavaju bogove, a dok obožavaju bogove ujedno i rade.

– Zato je i vlakovođa svećenik, rekla je Bisesa. – Oh, Casey, što si to učinio?

Ben Batson se osmjehnuo. – Zapravo je to način da bi ih se održalo usredotočenima na njihov posao. Morate svoj posao dobro obaviti, govorio je gospodin Othic, kako bi vaš omaž bio bogovima prihvatljiv. Ali problem je u tome što oni stvari rade rutinski; ne vole promjene, jer se boje da u tome ima nečeg heretičkog.

– Dakle, nema inovacija, rekla je Bisesa. – I onda, kako se Caseyjeve lokomotive jedna po jedna pokvare...

– To je upravo onako kao i na Aleksandrovom dvori, rekla je Emeline. – Usprkos tome što su izloženi modernizaciji, ti stari Grci vječito klize natrag u praznovjerje.

– Moj otac je uvijek govorio kako ne možeš kulturu znanosti i tehnike nakalemiti na željezno doba, rekao je Abdi. – A sada se to i potvrđuje.

Bisesa ga je promatrala. – Morat ćeš mi pričati o svojem ocu.

– No za to imamo obilje vremena, suho je dometnula Emeline.

Nije bilo nikakve potjere iz Babilona, grada kojeg je zahvatila pobuna. Ali na udaljenosti od sat vremena od Babilona vidjeli su bitku, negdje usred Arapske pustinje, samo nekoliko kilometara dalje od željezničke pruge.

Bisesa je proživjela Aleksandrov rat s Mongolima pa je sada prepoznala karakteristične formacije Makedonaca. Bile su to zbijene postrojbe pješaka, zaštićene uzdignutim štitovima i onim njihovim sarisa kopljima. Bili su to kompaktni i fleksibilni blokovi ljudi tako dobro uvježbanih u manevriranju da se činilo kako teku po terenu, bez ikakvih pukotina u njihovim redovima. A one slavne postrojbe konjice formirale su oblik klina i svojim probojnim kopljima i štitovima jurile u bojno polje. Ali ovoga puta, Makedonci su se borili protiv Makedonaca.

– Ovo mora da je neka ozbiljna pobuna, mrmljao je Ben Batson. – Naravno da je uvijek postojao ovaj ili onaj koji je pokušavao srušiti Aleksandra, još iz vremena prije Diskontinuiteta. Ali nikada nisam vidio da je to došlo tako daleko. A pogledajte, vidite li tamo onu ravnodušnu skupinu? Neandertalci. Makedonci se njima koriste još otkako su započeli vojni pohod po Europi. Nihovi dreseri kažu da se neandertalci neće boriti ako ih se ne prisili na to.

Bitka se, srećom, i zadržala podalje od željezničke pruge i lokomotiva je bučno grabila, ostavljajući bitku iza sebe. Ali nisu dugo putovali, a već se pojavila nova prijetnja.

– Ajme, rekla je Emeline, pokazujući rukom. – Čovjekoliki majmuni! Gledaj, Bisesa!

Pogledavši ispred vlaka, Bisesa je na niskoj dini ugledala zgrbljene likove, siluete nasuprot jutarnjem nebu.

– Ponekad napadaju vlak kako bi se domogli hrane, rekao je Abdi. – Ali postaju sve drskiji. Slijedeći tračnice, idu prema gradu.

Čovjekoliki majmuni su s očitom namjerom i odlučnošću silazili niz dinu. Kretali su se korakom koji je izgledao kao da će čučnuti, krećući se na svojim nogama nalik na ljudske, ispod teškog torza gorile. Kretnje su im bile odlučne i prijeteće.

Iz vlaka koji je hripao i soptao krećući se polako, Bisesa je zabrinuto promatrala. A tada joj se učini da je prepoznala čovjekolikog majmuna koji ih je predvodio. Životinja s licem koje se pamti, bila je to jedna od ono dvoje, majke i djeteta, koje su uhvatili Groveovi vojnici u onim ranim danima neposredno nakon Diskontinuiteta. Je li to ono isto dijete? Kako li su je ono ljudi zvali... Gramzljivica? Ako je to zaista ona, onda je, starija, puna ožiljaka i drukčija.

Sada je gramzljivica podigla ruke visoko u zrak i otkrila teret koji je bio sakriven njezinim dlakavim tijelom. Nosila je krupnu granu na čijem je vrhu bila krvava glava muškarca. Usta su mu bila razjapljena zaglavljenim štapom, a polomljeni zubi su se ljeskali na zrakama zalazećeg sunca.

Bisesa je osjetila kako joj je strah ispunio srce. Čini mi se, pomislila je, da sam jednom kada sam otišla u Oko tražila da se vođa čovjekolikih majmuna pusti na slobodu. Kakva je to bila pogreška!

Kako im se vlak približavao, tako su čovjekoliki majmuni krenuli u napad. Dočekala ih je kiša strelica odapetih iz vagona, ali pokretne mete je bilo teško pogoditi, pa je palo samo nekoliko čovjekolikih majmuna. U svakom slučaju nisu ispaljene u pravom trenutku. Kad je lokomotiva zapištala, dlakava tijela su se bacila na vagone, gdje su bila dočekana šakama i toljagama pa se nisu mogli popeti. Jedan po jedan, čovjekoliki majmun je otpadao, poskakujući i frustrirano tuleći.

– No, danas smo zbilja vidjeli svega..., rekao je Abdi.

Dok je vlak ostavljao čovjekolike majmune iza sebe, Bisesin je telefon tiho zazvonio. Izvadila ga je iz džepa, dok su je ostali radoznalo promatrali.

– Dobro jutro, Bisesa.

– Dakle ipak želiš razgovarati sa mnom.

– Imam jednu lošu i jednu dobru vijest.

Malo je razmislila. – Prvo reci onu lošu.

– Analizirao sam astronomske podatke koje su u Babilonu prikupili Abdikadir i njegovi prethodnici. Kad smo već kod toga, cijenio bih kad bi mi se pružila prigoda da sam proučavam nebo.

– I?

– Ovaj svemir umire.

Gledala je van, u prašnjavu ravnicu, u izlazeće sunce i u čovjekolike majmune koji su skakali pokraj željezničke pruge. – Koja je dobra vijest?

– Primio sam poziv. S Marsa, s postaje Wells. Traže tebe, dodao je lakonski.

34. ELLIE

Rujan 2069.

Na Sjevernom polu na Marsu, u beskonačnoj zimskoj noći, vrijeme je sporo prolazilo. Myra je čitala, kuhala, čistila, pronalazila svoj vlastiti put kroz virtualnu knjižnicu Postaje i kopirala u svoj kompjutor filmove sa Zemlje.

I istraživala je Postaju Wells.

Zapravo su postojala tri modula koji su izgledali kao pite na nogarima. Svaki od njih je bio prostran prostor, podijeljen na docrt oblika saća koji je bio podignut okolo središnjeg osovinskog cilindra. Svi su oni bili dopremljeni raketom i padobranom omotanim oko njihova središta, pa dotegljeni pomoću posebnih vozila i onda napuhani, a ono unutrašnje saće bilo je smotano. Sve se to obavljalo pomoću nuklearnog reaktora hlađenog marsovskim ugljičnim dioksidom, a topio je led na udaljenosti od kilometra i ta je izgubljena toplina polako kopala jamu.

Proveli su je kroz Konzervu Šest, Pet, znanost i medicina; kroz Tri, koja nije bila u uporabi, do broja Dva, gdje se nalazila galerija s prostorom namijenjenim spavanju i taj su dio svi jednostavno zvali "kuća". Konzerva Četiri bila je središnji dio Baze i tu je bio vrt gdje su u posudama i pod fluorescentnom rasvjetom rasle zelene biljke. U Konzervi Sedam nalazio se središnji sustav za održavanje života. Ovdje joj je Hanse ponosno pokazao svoj bioreaktor, veliku prozirnu cijev oblika automobilske gume u kojoj se nalazila zelenkasta muljevita masa, gdje je modrozelena alga, spirula plantensis, marljivo proizvodila kisik. I pokazao joj je postrojenje za dobivanje vode; mrk marsovski led se tu topio i zatim bio crpkama provođen kroz serije filtara kako bi se odstranila prašina na koju je moglo otpadati i do četrdeset posto volumena.

Konzerve Jedan i Tri bile su područje za spavanje, s dovoljno prostora za deseteročlanu posadu. Oba modula je posada napustila, no tu su se nalazili neki zgodni dijelovi opreme. Sve se je, uključujući krevete i stolce, moglo napuhati i ispuhati, a pregradni zidovi su bili ispunjeni marsovskom vodom kako bi se donekle postigla zvučna izolacija. Tu su bili i bioluminiscentni svijetleći paneli koje se jednostavno moglo zguliti sa zida i smotati. Myra je neke od njih odnijela, kako bi osvijetlila svoju jamu u ledu.

Pod tim panelima ukazale su se sheme modula, gdje je Dva bila pejzaž grada, Petica brda, a broj Šest more. Konzerva Jedan bila je borova šuma, a Trojka prerija. Uz malo eksperimentiranja, otkrila je kako se ti virtualni pejzaži mogu animirati. No te luksuzne stvari su očigledno bile napuštene kad je posada preselila u "kuću" Konzervu Dva, gdje su svi živjeli zajedno.

Jurij se zbog toga smješkao. – Potrošili su mnogo novca na to mjesto, rekao je. – Mislim na različite vlade i organizacije sa Zemlje, u onim danima nakon Oluje kad je mnogo novca otjecalo u svemir. Mislim da je to bila neka vrsta grča osjećaja krivnje. Znali su kako je to okoliš s ekstremnim uvjetima pa su se trudili učiniti ga, što je više moguće, nalik Zemlji. Možeš biti 'unutrašnji turist! Tako mi je rečeno na treningu. Ha!

– Nije funkcioniralo?

– Slušaj, potrebno ti je nekoliko slika tvoje obitelji i malo plavozelene boje za odmaranje očiju... podsjeti me da ti jednom pokažem Mars kroz filtar s promjenjivom valnom dužinom; ovdje ima boja, tamnocrvenih, za kakve mi nemamo ni naziv. Ali sve te slike mjesta u kojima nikada nisam bio spajane su u tip grada kakav, isto tako, vjerojatno nikada nije ni postojao... hvala lijepa. To si možeš zadržati.

Pomislila je kako se tu pojavljuje isti uzorak koji obuhvaća i Lowell i postaju Wells: skup ambijent pogrešno smišljen na Zemlji, a već su napola napustile prve generacije Svemiraca kojima je bio namijenjen.

No Myra je vjerovala kako postoji i nešto dublje u načinu na koji je posada dijelila taj prostor u Konzervi Dva, u kojem nije bilo pregradnih panela. Nekoliko kratkih upita umjetnoj inteligenciji postaje donijelo je prikaze okruglih kuća, nastamba iz željeznog doba koje su nekada bile jednake diljem cijele Europe i Britanije: velike građevine, drveni stošci podignuti oko središnje motke, s golim kružnim podom i bez unutrašnjih zidova. Ovdje, na polu Marsa, stanovnici Postaje Wells su posve nesvjesno napustili urbane predrasude prema takvoj arhitekturi i prihvatili mnogo stariji način života. Ta joj je pomisao pružala izvjesno zadovoljstvo. Naravno da je naselje od sedam modula imalo jednu jasnu svrhu koja je bila povezana s psihologijom života u zatočeništvu. Uvijek su postojala barem dva načina da se od neke točke u postaji dođe do bilo koje druge. Tako, na primjer, ako je Ellie osjetila želju da zadavi Jurija, za nju je uvijek postojao način da izbjegne njihov susret, sve dok ponovo ne uspostavi nadzor nad takvim porivom. Ljudi ovako zatvoreni na jednom mjestu, držani u mraku onoliko koliko iznosi puna godina dana na Zemlji, i kada ne mogu čak ni izaći van, uvijek se okome jedni na druge. Sve što se tu moglo učiniti bilo je planirati okruženje koje će raspršiti i ublažiti takve tenzije.

Myra je postupno sebi pronašla posla.

Uvijek je bilo rutinskih poslova u Konzervi Četiri: uzgoj biljaka, riže, špinata, krumpira i graška, ili čišćenja opreme za hidroponski uzgoj. Grendel Speth je rado prihvatila Myrinu nevještu pomoć. Bilo je tu čak i bambusa. Raniji članovi posade su pronašli načine kako jesti tu brzorastuću biljku i kako od nje proizvoditi stvari: zvončiće koji su, kada ih je vjetar ljuljao, stvarali ugodan zvuk. Ovaj vrt je davao svega nekoliko postotaka hrane potrebne u Bazi i, ako bi se čovjek striktno držao logike, bilo bi bolje da se taj prostor i energija iskoriste za uskladištenja većih količina suhe hrane iz Lowella. No na Myru je ova poznata briga oko biljaka djelovala vrlo smirujuće, a to je, naravno, i bila prava svrha cijelog tog projekta.

Bez obzira koliko ona sebe opteretila poslovima, nešto ju je stalnu vuklo u Jamu.

Uostalom, to je mjesto bilo centar cijelog ovdašnjeg misterija, to je bilo i mjesto gdje je izgubila majku. Nevolja je bila u tome što joj je bila nužna posebna pomoć da bi mogla tamo doći, a ljudi koji su sačinjavali posadu imali su dovoljno posla s vlastitim projektima.

Bili su joj potrebni tjedni dok nije nagovorila Hansea Critchfielda da je odjene i povede dolje u duboku unutrašnjost ledene kape i još jednom do Jame.

Ellie i Myra su se s nelagodom kretale po Jami. Myra je pomislila kako izgledaju kao dvije goleme zelene čahure koje skakuću u napola otopljenim prostorijama.

Ellie von Devender je tolerirala njezinu nazočnost, ali jedva. Prezaposlena, puna osjećaja vlastite važnosti i važnosti posla kojeg obavlja, Ellie nije bila osoba koja bi nekome glumila dadilju. Ipak, bila je spremna razgovarati o svom poslu, bude li Myra u stanju postavljati joj inteligentna pitanja.

Ellie je oko Oka postavila niz raznih senzora, neki od njih u onu prostoriju u kojoj je bilo Oko, a nešto u malena udubljenja koje je sama otopila u ledu Marsa. Detektori čestica visoke energije. Mjerači radijacije. Tank za detekciju neutrina. To je bila ćelija unutar leda, puna tekućeg ugljičnog dioksida.

Ellie je imala i aktivne načine za ispitivanje Oka. Postavila je niz lasera i malih topova za ispaljivanje sitnih čestica, isprobavajući ih na Oku kao da su puške streljačkog voda. To je moglo oponašati ono emitiranje zračenja i čestica koje je dolazilo od samo Oka i upravo je zahvaljujući rukovanju tim uređajima Ellie, začudo, mogla poslati signal Bisesinom mobitelu, napuštenom u jednom drugom svijetu.

Posao s neutrinima je ipak bio jednostavniji, skupina detektora čestica bili su obična, standardna roba s nekog skladišta. Ellie se najviše zanimala za svoj detektor gravitacijskih valova.

Sama je razvila taj uređaj za posebne uvjete Marsove polarne kape. Posudila je Hanseove krtice, te mudre kopače s vrućim nosom, kako bi joj istražile unutrašnjost leda. Zadaća im je bila stvoriti mrežu dugih, pravocrtnih tunela kroz koje je Ellie puštala amotamo svjetlost visokofrekventnog lasera. Teorija je upućivala na to da će bilo kakva promjena osebujnog gravitacijskog polja samog Oka ili marsovskog kaveza koji ga zadržava, prouzročiti emisiju gravitacijskih valova. Od tih valova bi se polarna kapa zatresla i ti sićušni "potresi" bi se zamijetili u neznatnim, ali mjerljivim, pomacima laserskog svjetla.

– Ovo je vraški dobro smišljeno, rekla je Ellie s izvjesnim ponosom. – Gravitacijski valovi su silno slabi. Mars je u geološkom smislu inače miran, ali ponekad kao da se čudno trgne. A i polarni led se pomalo kreće. No ti se faktori mogu isključiti. Imam naime i sekundarne uređaje na površini i na stazi. Najimpresivniji su oni smješteni na nekoliko postaja na Phobosu i Deimosu. Kad se oba nađu u doglednici onda se dobije dobra dugačka osnova za mjerenje...

– I pomoću svih tih stvari proučavaš Oko?

– Ne samo Oko. I njegov marsovski kavez u kojem je zarobljen.

Ellie je rekla kako su Oko i kavez nabranog prostorvremena, koji ga zatvara, kao dvije komponente zajedničkog povezanog sustava, jin i jang. A to je bio dinamički sustav: komponente stalno testiraju jedna drugu. Ta tiha, eonima duga bitka prosipala je čestice, zračenja i gravitacijske valove koje je Ellie mogla detektirati i analizirati.

– U izvjesnom smislu mi je marsovska tehnologija Oka zanimljivija, rekla je Myri. – Jer imam osjećaj da je po razini razvoja bliža našoj vlastitoj pa zato imamo i bolje izglede razumjeti je.

– Točno. I što ako je budeš mogla shvatiti? Što onda?

Slegnula je, a taj pokret se nespretno uvećao pokretanjem servouređaja u njezinom odijelu. – Kad bismo mogli upravljati prostorvremenom, ne bi bilo granica onome što bismo mogli postići. Arhitektura ne bi bila ograničena gravitacijom. Umjetna gravitacijska polja. Antigravitacijska polja. Novi svemirski pogon umjesto sadašnjeg reaktivnog. Vučne snopove zračenja. Mogli bismo čak proizvoditi naše igračke svemire, kao što je Mir.

– Ti bi to trebala patentirati, promrmljala je Myra.

Ellie ju je hladno promatrala kroz svoj vizir. – Mislim da je daleko važnije osigurati da takva tehnologija dođe u prave ruke nego zaraditi novac, zar ne?

Ellie je imala onu crtu vjerovanja u moralnu superiornost vlastitih vjerovanja kojoj se Myra nije prilagodila. – Sigurno. Šalila sam se. Ovo ju je podsjetilo kako u stvari ona ovdje nije dobrodošla. Pripremala se otići.

Ali Ellie ju je pozvala natrag.

– Ima tu još nečega, rekla je oklijevajući.

– Reci.

– Nisam sigurna... Ellie je zastala. – Reći ću to ovako: Nisam sigurna da svaki element strukture gravitacijskog polja kojeg detektiram ima veze s tehnologijom. Postoje neki detalji koji su tako zamršeni... ja o tome mislim kao o baroku, pretjeranom ukrašavanju... koje mora imati još neki smisao osim puke funkcionalnosti.

Myra je dovoljno dugo živjela s Eugenom Manglesom da je sada mogla osjetiti akademski oprez. – Kakvo je, ako nije funkcionalno? Simboličko?

– Da. To je sasvim moguće.

Myrina mašta je žurila. – Misliš da u tome postoje simboli? U gravitacijskom polju? Kakva vrsta simbola... pisani, slike? Zabilježeni u rešetki prostorvremena? To je nevjerojatno.

Ellie je ignorirala ovu posljednju opasku. Myra je shvatila kako ova sve to ne bi ni spominjala kad to ne bi bilo vjerojatno i moguće demonstrirati. – Pisano, mislim da je to bliža analogija. Pronalazim izvjesne simbole koji se pojavljuju kroz polje. Poput urezanih znakova. I javljaju se u skupinama. A neke od njih se pak ponavljaju.

– Skupine znakova? Riječi?

– Ili možda rečenice. Hoću reći, ako svaki simbol u sebi sadrži neki pojam... ako je to prije ideogram nego neko slovo. Činilo se da je Ellie izgubila ponešto od svoje povjerljivosti prema Myri. Jasno se vidjelo kako ima onu duboku želju znanstvenika da od sebe ne napravi budalu. Kad je ponovo progovorila, glas joj je bio slomljen, teško mu je mogla nadzirati glasnoću, a s njezinom napetošću ishlapjele su njezine društvene vještine. – I sama vidiš kako je sve to nevjerojatno. Imamo mnoštvo modela neke strane inteligencije, a bez ikakvih razrađenih načina simboličkog komuniciranja. Znaš, kad bismo nas dvije bile telepatkinje, ne bi nam trebala ni slova niti izgovorene riječi da bismo mogle razgovarati. Zato nema nikakvog a priori razloga da Marsijanci, graditelji ovog kaveza, ovdje ostave bilo kakvu vrstu poruke.

– A opet, ako si u pravu, oni su je ostavili. Možda smo to trebali i očekivati. Napokon, oni su ostavili svoju jasnu poruku već samim tim što su ostavili ovo Oko ovdje, zarobljeno. 'Gledajte što smo učinili. Oduprli smo se. Odsjekli smo ruku tom monstrumu'... Ne vjerujem...

– Ne, nisam dekodirala ništa takvo. Ma što to bilo, vrlo je složeno; nije to nikakav niz simbola, kao što su poređana slova, nego neka trodimenziona matrica ili možda čak i u više dimenzija. Ako su ti simboli realni, sigurno su svoje značenje dobili naknadno, iz svojeg oblika.

– Mora da je to polazna točka. Početnica za učenje, rekla je Myra.

Ellie je u svojem odijelu kimnula. – Pokušavam izvaditi neke od najčešćih simboličkih veza.

Myra ju je promatrala. Ellieine oči su bile maskirane njezinim naočalama, a izraz joj je bio hladan. Myra je shvatila kako ne zna gotovo ništa o toj ženi koja je možda na pragu epohalnog otkrića. Jedva da su i razgovarale tijekom dugih mjeseci koje je Myra provela ovdje.

Myra im je objema donijela kavu. Kava je bila pakovana u vrećice koje je trebalo prisloniti uz otvor na bočnoj strani kacige. – Odakle si, Ellie upitala je.

– Iz Nizozemske. Iz Delfta. Građanka sam Euroazije. Kao i ti, zar ne?

– Oprosti, ali ne mogu odrediti koliko ti je godina.

– Imala sam dvije godine kad nas je pogodila Oluja, odgovorila je grubo. Dakle sada ima dvadeset i devet. – Ne sjećam se Oluje. Sjećam se izbjegličkih logora u kojima smo moji roditelji i ja proveli sljedeće tri godine. Moji roditelji nisu podupirali moju želju da ostvarim znanstvenu karijeru. Rekli su kako nas nakon Sunčeve oluje čeka mnogo posla na obnovi. Trebala sam raditi na tome, postati arhitektica ili inženjerka, a ne fizičarka. Rekli su kako je to moja dužnost.

– Vjerujem da si u tom sporu pobijedila.

– Ali sam ostala bez roditelja. Mislim da su htjeli da patim kako su i oni patili, jer Oluja im je razorila dom, sve što su stvorili i sve njihove planove. Ponekad mislim kako im je žao što nisu i gore prošli, jer tada ne bi morali podizati nezahvalnu djecu koja to ne razumiju.

Ovakva bujica riječi zabezeknula je Myru. – Bogami, Ellie, ti kad otvoriš srce onda ga otvoriš širom, zar ne? I je li to razlog što si sada ovdje i radiš na ovom Oku? Zbog svega onog što je Oluja sa Sunca učinila tvojoj obitelji?

– Na, ja sam ovdje zato što je rizika fascinantna.

– Sigurna sam da je tako. Čuj... nisi nikome govorila o tim simbolima u svezi s kavezom? Nikome od svojih kolega. Zašto si to onda rekla meni?

Neočekivano, Ellie se osmjehnula. – Morala sam to nekome reći. Tek toliko da vidim zvuči li to posve ludo. Premda ti nisi kompetentna da prosudiš ni kvalitetu tog rada niti rezultate.

– Jasno je da nisam, složila se Myra suho. – Drago mi je što si mi to rekla, Ellie. U kacigi joj se tiho oglasio jedan signal i odijelo joj je reklo da se sada mora susresti s Hanseom, kako bi je on vratio natrag na površinu. – Reci mi kad budeš otkrila još nešto novo.

– Hoću. I Ellie se opet okrenula svome poslu, svojem instrumentariju i nevidljivoj gravitacijskoj bitci tuđinskih artefakata.

35. POSEJDONOVA BRADA

Bisesa, Emeline White i mladi Abdikadir Omar spremali su se prebroditi ocean na brodu koji se zvao Posejdonova brada. Po Bisesinom mišljenju, brod je bio čudan mješanac Aleksandrovih trirema i škuna iz devetnaestog stoljeća: Cutty Shark s veslima. Kapetan broda je bio Grk koji je govorio engleski i koji se, nakon što mu je Abdikadir uručio Eumenesovo pismo, prema svojim putnicima odnosio s mnogo poštovanja.

Morali su provesti tjedne u zaostaloj luci Gibraltar čekajući brod. U tom svijetu, transatlantska putovanja još nisu bila posve uobičajena. Osjetili su olakšanje kad su napokon krenuli.

Brada je bodro rezala sive vode atlantskog ljeta. Posada je svoj posao obavljala s voljom. Narječje kojim su govorili bio je mješavina američkog engleskog iz devetnaestog stoljeća i starogrčkog.

Bisesa je sve slobodno vrijeme provodila na palubi. Nekad je letjela helikopterima pa nije imala problema s ljuljanjem broda, a nije ni Emeline, ali je jadni Abdikadir silno patio od morske bolesti.

Čim su se napokon otisnuli iz Gibraltara, Emeline je imala znatno više povjerenja u samu sebe. Brod je bio vlasništvo babilonskog konzorcija, no tehnologija je u najmanju ruku bila napola američka i činilo se da joj je drago što sa sebe može stresti prašinu tog čudnog Starog Svijeta. – Mi smo se s Grcima našli zahvaljujući brodovima, rekla je Bisesi. – Mi iz Chicaga spustili smo se rijekama do mora, sve do delte Mississippija, a Grci su tamo došli prešavši ocean sa svojim velikim brodovima na vesla, istražujući Istočnu obalu i Zaljev. Mi smo Aleksandrovim ljudima pokazali kako će napraviti jarbole koji se neće slomiti pod oceanskim naletima vjetra i bolji način baratanja jedrima, a zauzvrat su njihovi brodovi na vesla plovili goredolje diljem Mississippija i Illinoisa. Bilo je to, kako je Josh volio reći, miješanje kultura.

– Nema parobroda, rekla je Bisesa.

– Još ih nema. Mi imamo nekoliko parobroda na jezeru Michigan, koji su s nama došli kroz Zaleđivanje. Ali nismo opremljeni za plovidbu oceanom. Mogla bi nam zatrebati para nastavi li led napredovati prema jugu.

U skladu s navigacijskom orijentacijom prema zvijezdama, koju je obavio telefon... mrzovoljno se žaleći na nedostatak GSP satelita... bili su negdje južno od Bermuda, možda južnije od tridesete paralele. Ali i tu daleko na jugu, Emelinin kažiprst pokazivao je na ono nepogrešivo svjetlucanje bjeline ledenih santi malo sjevernije.

Tijekom putovanja, na neutralnom teritoriju mora, Bisesa je pokušala bolje upoznati ljude s kojima je putovala.

Abdi je bio bistar, mlad, još neformiran i osvježavajuće radoznao. Bio je jedinstven po tome što ga je s jedne strane učio razmišljati njegov otac, suvremeni Britanac, a s druge strane Grci koji su učili izravno od Aristotela. No u njemu je bilo dovoljno njegovog oca da bi se Bisesa osjećala sigurnom, onako kako se uvijek osjećala uz prvog Abdija.

Emeline je bila složeniji slučaj. Između njih dvije je stalno lebdio Joshov duh, nazočnost o kojoj su rijetko kada govorile. I mada se Emeline osjetila ponukanom prijeći ocean kako bi istražila telefonske pozive u Babilonu, baš onako kako bi to sigurno učinio i njezin pokojni muž, povjerila je Bisesi kako joj se sve to baš i ne sviđa.

– Bilo mi je svega devet godina kada se svijet oko Chicaga zaledio. Većinu mojeg života zauzimao je 'veliki projekt preživljavanja' – tako se bio izrazio bojnik Rice. – Stalno smo imali posla. Zato je moguće ostaviti po strani tu veliku zagonetku zbog koje smo u prvom redu svi ovdje, razumiješ? Onako kao što čovjek ne želi razmišljati o vlastitoj neizbježnoj smrti. Ali sada si ti tu...

– Ja sam anđeo smrti, rekla je Bisesa mračno.

– Teško bi se moglo reći da si to, iako nam nisi donijela dobre vijesti, zar ne? Ali mogu ti reći da ću biti sretna kada stignemo u Chicago i kada ću se moći vratiti normalnom životu.

Tijekom tih noći telefon je tražio da ga Bisesa iznosi na palubu kako bi mogao promatrati zvijezde. Izradila mu je mali drveni stalak i privezala ga kako se ne bi skotrljao pri ljuljanju broda.

Mir je bio turbulentan svijet, s klimom jednako fragmentiranom kao i njegova geologija, i još uvijek se nije oporavio. Za astronome je vidljivost bila vrlo slaba. Ali kad su bili nasred Atlantika, nebo je bilo posve vedro i Bisesa nije nigdje vidjela ni oblake ni vulkanski pepeo. Strpljivo je dopuštala telefonu to zurenje u zvijezde, koje je sada bilo intenzivnije od onih promatranja koja je obavljao kad je Mir tek bio formiran, a i od onih koja su otad obavljali babilonski astronomi. Slao je slike natrag u Babilon, malom radioprijamniku iz Ptičice, a odande, kako su se nadali, preko Oka u cijeli svemir.

I sada je, požurivana od telefona, promatrala traku hladne maglice zvane Mliječna Staza, pitajući se je li to ona sada bljeđa i razvučenija negoli ju je bila zapamtila.

Skupivši promatranja Abdija i samog telefona, telefon i onaj trust mozgova na Marsu uspjeli su ustanoviti da se svemir u kojem se smjestio Mir dramatično širi. Na primjer, galaktika Andromeda, koja je najbliža Mliječnoj Stazi, se brzo udaljavala. Kozmolozi su to povezivali sa širenjem samog svemira, uzrokovanog nekom vrstom tamne energije, antigravitacijskim poljem zvanim 'kvintesencija'. Ta kvintesencija je razvlačila i Bisesin svemir. Samo, to se dogodilo mnogo ranije, ovdje.

To se temeljilo na istom predviđanju kao i teza o relativno brzoj propasti svijeta, mada su te brojke još uvijek bile neprecizne. Telefon je vjerovao da je u strukturi same galaktike već došlo do razvlačenja, jer su daleke zvijezde imale u spektru pomake prema crvenom. Kraj svijeta mogao bi već biti vidljiv na nebu, samo ako znaš kako gledati.

Telefon je Bisesi ukazao na planete; Mars navečer, a Veneru kao sjajnu jutarnju zvijezdu.

– Prošlog puta ih nismo ni vidjeli, prošaptao je telefon. – Kada sam proučavao nebo nastojeći datirati Mir.

– Sjećam se.

Oboje, Mars i Venera, Zemljini brat i sestra, bili su nebeski plavi komadići.

36. HUBBLE

Siječanj 2070.

Lutajući iznad Zemlje, teleskop je bio dvostruki cilindar, dugačak trinaest metara, s dva panela solarnih ćelija okrenutih prema Suncu.

Tanji prednji cilindar, poznatiji kao prednje kućište, bio je na svojem udaljenijem kraju otvoren, s poklopcem spojenim šarkom. Pri bazi prednjeg kućišta unutar kratkog, plitkog cilindra poznatog kao stražnji pokrov nalazilo se ogledalo, disk promjera većeg od dva metra. Ogledalo je bilo precizno, izrađeno od titanij silikatnog stakla otpornog na ekspanziju, s premazom aluminijmagnezijevog fluorida. Svjetlo koje je skupljalo to glavno ogledalo bilo je fokusirano na manje, sekundarno, s njega se reflektiralo natrag na otvor u primarnom zrcalu, do skupine znanstvenih instrumenata. Bile su to kamere, spektrometri, te kalibratori jačine svjetlosti i polarizacije.

S vanjske strane trupa bili su pričvršćeni rukohvati. Teleskop je bio dizajniran tako da pristaje u prostor za nošenje tereta na svemirskom šatlu za lansiranje na stazu, a rukohvati su osiguravali lagan pristup kako bi se omogućilo redovito održavanje koje su obavljali inženjeri astronauti.

Kao svemirski projekt, teleskop se borio s financijskim poteškoćama, odgodama i prekoračenjima, bio je zahvaćen NASA-inim dugotrajnim prešutnim odbijanjem. Njegovo lansiranje je bilo godinama odgađano zbog katastrofe Challengera. Kad je napokon bio postavljen tamo gdje treba biti, prve fotografije koje su se vratile bile su pune 'sfernih aberacija', defekt veličine djelića ljudske vlasi bio je previđen prigodom testiranja. Prošle su godine prije nego je drugim šatlom donesen sustav korektivnih leća kojima će se kompenzirati ta aberacija.

Ali to je bila kulminacija starog sna prvih svemirskih vizionara, sna o postavljanju teleskopa iznad tamne zamagljenosti Zemljine atmosfere. Teleskop je na vršnom sloju oblaka Jupitera mogao razlučiti pojedinosti promjera dvjesto kilometara.

Za taj teleskop se govorilo kako je to NASA-ina najvažnija zadaća nakon slijetanja na Mjesec. Desetijećima nakon njegovog lansiranja, snimke dobivene tim teleskopom krasile su ekrane i slikane zidove.

Ali je slanje sada zbog održavanja teleskopa bilo je uvijek strašno skupo, a nakon katastrofe Columbije postalo je još problematičnije. A teleskop je stario. Astronauti su zamijenili istrošene žiroskope, solarne ploče i uništenu izolaciju, ali i optičke površine bile su izložene habanju sunčevim zrakama, mikrometeoritima te koroziji koju su prouzročili rijetki, ali krajnje reaktivni plinovi iz gornjih slojeva Zemljine atmosfere.

Napokon je taj teleskop postao suvišan, jer ga je zamijenio mlađi, jeftiniji i efikasniji nasljednik. Poklopac na otvoru ispred prednjeg kućišta se zatvorio; teleskop je zatvorio svoje jedino oko.

Prošla su desetljeća.

Teleskop je imao sreću da je preživio Oluju sa Sunca.

A nakon Oluje nastupila je nova era, nove nužnosti i prioriteti, kad je za očima na nebu zavladala velika potražnja.

Pet godina nakon Oluje, jedna se letjelica, ne više šatl nego njegov tehnološki potomak, ipak popela sa Zemlje do teleskopa. Letjelica je imala ruku za manipuliranje i garniture rezervnih dijelova. Astronauti su zamijenili oštećene komponente, obnovili teleskop i vratili se na Zemlju.

Teleskop je još jednom otvorio svoje oko.

I opet su prošle godine. A onda je teleskop nešto vidio.

Mnogima se činilo kako je i u redu da najstariji Zemljin svemirski teleskop bude prvi među svim sustavima koji su postavljeni na taj planet ili blizu njega, koji je opazio približavanje Q-bombe.

U svom uredu u Mount Weatheru, Bella Fingal je gledala Hubbleove snimke onog što je nalik na kapljicu vode klizilo među zvijezdama. Preostalo je još manje od godinu dana do vremena kada će bomba doći do Zemlje. Osjetila je kako joj se želudac grči od užasa.

Pozvala je Paxtona. – Dolazi ovamo, Bobe. Ne možemo samo sjediti i čekati dolazak te proklete stvari. Želim neke nove mogućnosti.

37. NOVI NEW ORLEANS

Posljednjeg dana putovanja Brada je brodila složenim sustavom delte. Čak je i Abdikadir izašao na palubu i promatrao. Bio je to rukavac Mississippija, ali u tom svijetu u kojem se rađalo ledeno doba, razina mora je bila toliko niža da se riječna delta protegnula duboko u ono što se nekoć zvalo Meksički zaljev. Tu svakako nije bilo New Orleansa u onom poznatom smislu riječi, a između obala gusto obraslih šašom, praćeni pogledom nervozne posade broda, plivali su aligatori veličine manjih kamiona.

Brada je oprezno uplovila u malenu luku. Bisesa je ugledala pristanište i skladišta. Na jednome molu stajala je nekakva drvena dizalica. Iza lučkih zgrada nalazilo se malo gradsko područje s naguranim drvenim barakama.

– Dobrodošli u New Orleans, rekla je Emeline suho. – Nije ostalo baš mnogo od njega, ali trudimo se koliko možemo.

Abdikadir je mrmljao nešto što je zvučalo kao molitva izgovorena na guturalnom grčkom. – Bisesa, pitao sam se kakvim su se to strojevima koristili Amerikanci za kopanje pod vodom. Gledaj ono tamo.

Kroz maglu koja se izdizala nad otvorenom vodom Bisesa je ugledala nešto što je izgledalo kao slonovi koji polako koračaju. Upregnuti po četvero i vezani debelom užadi, vukli su neki golemi stroj. Ali ove životinje su imale čudan profil, s malenim zaobljenim lubanjama i grbom na leđima. Ljudi koji su njima upravljali šiljatim štapovima i bičevima izgledali su kao patuljci pokraj tih životinja koje su bile vrlo visoke, znatno više od afričkih slonova iz Bisesinih dana. Tada je jedna od tih životinja podigla glavu i zatrubila, a zvuk je bio visok i veličanstven i ugledala je dugačke surle savinute u labavu spiralu.

– Ovo nisu slonovi, zar ne?

– Dobrodošla u Ameriku, rekla je Emeline onim jednako suhim glasom. – Mi ih zovemo Jeffersonovi mamuti. Neki kažu 'kraljevski' a neki pak 'Kolumbovi', ali mi u Chicagu smo patrioti pa ih zato zovemo Jeffersonovi.

To je zaintrigiralo Abdikadira. – Je li ih lako pripitomiti?

– Nije, ako je vjerovati pričama iz novina, odgovorila je Emeline. – Ljude koji ih dresiraju uvozimo iz Indije. Ali hajdemo, moramo još uhvatiti vlak...

Putnici su se, s ono malo svoje prtljage, iskrcali. Usprkos njihovoj makedonskoj odjeći, lučki radnici nisu pokazivali neku posebnu radoznalost.

Bilo je ljeto i oni su bili nešto ispod zemljopisne širine starog New Orleansa. Ali sjeverac koji je puhao bio je hladan.

Tu nije bilo željezničkog kolodvora, samo mjesto gdje je, među gomilom hrđavih tračnica, završavala jednostavno položena pruga. No niz vagona bio je poredan iza uspuhane lokomotive starinskog izgleda, koja je za sobom vukla jedna kola puna cjepanica.

Emeline je pregovarala izravno sa strojovođom. Njihovo putovanje je platila dolarskim novčanicama. I uspjelo joj je u gradskoj maloj trgovini kupiti kruh, sušenu govedinu i lonac kave. Njezin je novac bio nov i šuštav; očito je Chicago imao mnogo novaca.

Vrativši se u svoj ambijent, Emeline je bila vedra i odlučna. Bisesa je morala priznati kako se ovdje osjećala neka modernost, čak i u ovoj otrcanoj perifernoj točki, koja je nedostajala Aleksandrovoj Europi za koju se činilo kako polako klizi natrag u povijest.

U vlaku su imali cijeli jedan vagon za sebe; ostali vagoni su većinom bili puni robe, drvene građe, ovčjeg runa i usoljene ribe. Na prozorima nije bilo stakla, ali postojale se žaluzine s nekakvom kožom koja je sprečavala propuh, a bilo je i hrpa pokrivača izrađenih od neke debele i smrdljive narančastosmeđe vune. Emeline ih je uvjeravala kako će to biti dovoljno da im bude toplo sve dok ne dođu do Novog Chicaga. – A ondje će vam trebati zimska odjeća za led, rekla je. – Izabrat ćemo nešto tamo u gradu.

Nekoliko sati nakon iskrcavanja s broda bilo je negdje oko podneva iz lokomotive je suknuo bijeli dim i vlak se sa škripom pokrenuo. Začulo se kokodakanje pilića koji su se razbježali s tračnica. Nekoliko mršave djece dotrčalo je kako bi im mahali pa su im Abdi i Bisesa uzvratili mahanjem. Podigao se vjetar i u kupeu su osjetili poznat i smirujući miris dima zapaljenih drva.

Emeline im je rekla kako će sada ići dolinom Mississippija, sve do naselja New Chicago koje se nalazi u blizini mjesta koje se u starom svijetu zvalo Memphis. To je putovanje od osam stotina kilometara za koje će im vjerojatno trebati dvadeset i četiri sata; spavat će u vlaku.

Bisesa je oprezno provirila kroz prozor. Vidjela je promet na rijeci i to s raznim plovilima: jedna grčka trirema, uz obalu je bilo vezani nešto što je izgledalo poput parobroda s onim lopaticama i nekoliko kanua koji su mogli biti izvorno američki, ali na Miru nije bili niti jednog od američkih starosjedilaca.

– Izvukli su iz gradskog muzeja nekoliko ratnih kanua, rekla je Emeline – i sa svjetske izložbe. Rastavili su ih da bi vidjeli kako su izrađeni. Iskoristili su i onaj šou Williama Codyja o Divljem Zapadu, zbog izrada lukova i strijela, okruglih indijanskih šatora i tko zna čega sve ne. Ti kanui su lijepi, zar ne? Jednom smo Josh i ja isprobali jednog, vozeći se po jezeru. Ali voda je strašno hladna, čak i ovako daleko na jugu. To je voda od leda koju tlo nije upilo. Nemojte poželjeti upasti u nju.

– Deve, rekao je Abdikadir, pokazujući prema cesti.

Bisesa je vidjela nekakvu nisku stvorenu od prtljage kako ide na jug prema luci. Muškarci i žene su jahali uz nju na neobičnim konjima koji su se ritali i grizli. I da, kako su im se približili vidjelo se da karavanu čine deve, teško natovarene i bahatog držanja, pljuvale su. – Još nekakav uvoz?

– Oh, ne odgovorila je Emeline. – Deve su već bile tu. Oni konji također... mnoge pasmine konja od kojih nisu baš sve korisne. Rekla sam vam kako ovdje imamo pravu menažeriju. Mamute, mastodonte, deve i mačke sa sabljastim zubima... nadajmo se da nećemo naletjeti na neku od tih.

– A koje su sve, Bisesin je telefon zazujao iz njezinog džepa, – izumrle istog trena kada su ovamo došli prvi ljudski doseljenici. Čak su jeli autohtone konje. Školska pogreška.

– Šuti, sjeti se da smo ovdje gosti.

– U izvjesnom smislu, ali jednako tako smo i čikažani...

Bila je svjesna Emelininog blagog neodobravanja. Bilo je jasno kako ona misli da je nepristojno ignorirati ljude od krvi i mesa koji su oko tebe i umjesto s njima razgovarati s nekom kutijicom.

No Abdikadir, koji je odrastao pod skrbništvom svojeg oca, bio je zainteresiran. – Zar je još uvijek u stanju hvatati signal sa Zemlje?

Bisesa je testirala one tek na mahove kroz Oko uspostavljene telefonske veze preko Atiantika. – Čini se da je tako.

– Samo rijetko, prošaptao je telefon – a ni to nije sigurno...

Bisesa se nečeg sjetila. – Pitam se koliko se Čikažani razumiju u radiotehniku.

Kao svoj odgovor, telefon je pokazao dio teksta. Samo jednu generaciju prije čikaškog odsječka vremena, James Clerk Maxwell, škotski fizičar kojemu se Aleksej Carel toliko divio, je predvidio da elektromagnetna energija može putovati prostorom. Sam vremenski odsječak tvorilo je onih nekoliko godina između pokusa kojim je Heinrich Hertz, koristeći parabolična zrcala kao odašiljače i samo nekoliko metara odvojene prijemnike, dokazao da je to točno, i događaja kada je Guglielmo Marconi radiovezom premostio Atlantik.

– Moramo to promicati, Abdi. Pomisli kako bi upravo sada Babilonu koristila radioveza. Možda ćemo, kad stignemo u Chicago, ti i ja pokrenuti prodavaonicu radioaparata.

Abdi je izgledao uzbuđeno. – To bi mi se sviđalo...

– Možda biste mogli prestati s planiranjima kako da pomognete nama ubogim Čikažanima, obrecnula se Emeline – barem dok ne vidimo koliko ćemo moći učiniti mi sami za sebe.

Bisesa je brzo rekla. – Ispričavam se, Emeline. Bila sam netaktična.

Emeline je izgubila svoju strogoću. – U redu je. Samo se nemoj s tom svojom modernom opremom praviti važna pred gradonačelnikom Riceom i Komitetom za hitne slučajeve, jer ćeš tada zaista vrijeđati. A osim toga, rekla je smrknuto – i neće biti baš neke razlike ako je ta tvoja spravica u pravu kada kaže da dolazi smak svijeta. Ima li ona išta reći o tome koliko nam je vremena još preostalo?

– Podaci su nesigurni, šapnuo je telefon. – Rukom pisane bilješke o promatranjima golim okom, instrumenti spašeni iz havariranog vojnog helikoptera...

– Znam, odgovorila je Bisesa. – Ipak, daj nam najbolji podatak s kojim raspolažeš.

– Pet stoljeća. Možda nešto manje.

Razmislili su o tome. Tada se Emeline nasmijala i taj je smijeh zvučao isforsirano. – Ti nam, Bisesa, zaista nisi donijela ništa osim loših vijesti.

Ali činilo se kako taj podatak nije uznemirio Abdikadira. – Pet stoljeća je dugo vrijeme. Još mnogo ranije, smislit ćemo što nam je učiniti.

Noć su proveli u vlaku, onako kako je i bilo rečeno.

Studeni noćni zrak, miris dima zapaljenog drveta i stalno klopotanje vlaka po njegovim nejednakim tračnicama uljuljali su Bisesu u san, no s vremena na vrijeme vlak ju je svojim trzajima budio.

Jednom je, odnekud daleko, čula glasanje životinja, nalik vučjem zavijanju, ali dublje i grlenije. Podsjetila je samu sebe da ovo nije nostalgični rekonstruirani park za životinje. Ovo je bila stvarnost, pleistocensku Ameriku čovjek još nije pripitomio. No ovo glasanje životinja bilo je na čudan način uzbudljivo i gotovo je pružalo neko zadovoljstvo. Tijekom dva milijuna godina ljudi su boravili u pejzažu punom takvih stvorenja. Možda su im, a da nisu ni znali, nedostajale krupne životinje koje su nestale. I zato je možda tu kod kuće Jeffersonov pokret bio dobra zamisao.

U svakom slučaju, bilo je ipak pomalo zastrašujuće čuti ih u mraku. Bisesa je znala da su Emelinine oči sjajne i širom otvorene. Ali Abdikadir je tiho hrkao, uljuljkan u imunitet mladosti.

38. EVA

Ožujak 2070.

Jurij i Grendel pozvali su Myru na izlet.

– To je samo rutinska inspekcijska tura i prikupljanje uzoraka, rekao je Jurij. – Ali mogla bi ti se sviđati kao prigoda za malo šetnje vani.

Van. Nakon mjeseci provedenih u ledenoj kutiji, u pejzažu tako ravnom i mračnom da je, čak i kad je bilo sunca, to izgledalo kao tank koji onemogućuje aktivnost osjetila. Zato je riječ van Myri zvučala čarobno.

Ali kad se, prošavši kroz meku cijev koja je vodila od njezinog boravišta do kabine vozila u čijoj je kabini bio reguliran pritisak, pridružila Juriju i Grendel, shvatila je kako samo mijenja jedan zatvoren prostor za drugi.

Činilo se da je Grendel Speth shvatila kako se ona osjeća. – Samo se trebaš na to naviknuti. Na ovom izletu ćeš barem imati drukčiji pogled kroz prozor.

Jurij i Grendel su sjeli naprijed, a Myra iza njih. – Jesmo li svi pričvrstili pojas? pitao je Jurij. Pritisnuo je dugme i naslonio se u svojem sjedalu.

Zatvarač otvora za ulaz se uz zveket zablokirao, tunel koji ih je povezivao sa zgradom se odvojio popraćen zvukom sličnim sisanju i rover je krenuo.

Sada je na sjeveru bilo ljeto. Proljeće je došlo negdje oko Božića, a s njime i eksplozivna sublimacija suhog ledenog snijega koji se pretvarao u paru gotovo istog trena čim ga je sunčeva svijetlost dotaknula, pa je za neko vrijeme vidljivost bila još gora nego zimi. Ali sada je najgori dio proljeća prošao i ona zimska kapa se već odavno rastopila, premda je još ostao sve tanji sloj suhog leda, a sunce se sada kotrljalo nisko po narančastosmeđem nebu.

Ovo je bio prvi puta da je Myra otišla na izlet u jednom od vozila baze. Ovaj rover je bio znatno manji od one goleme životinje koja ih je dovezla iz Lowella, a unutrašnjost mu je bila zatrpana malim laboratorijem, malom galerijom za odijevanje, te zahod s lavaboom u kojem se mogla oprati spužvom. Za sobom su vukli prikolicu u kojoj nije bio izvor nuklearne energije, kao što su imali u Discoveryju iz Port Lowella, nego turbinu koju je pokretao metan.

– Mi ovdje proizvodimo metan koristeći se Marsovim ugljičnim dioksidom, rekao je Jurij. – Još jedno od Hanseovih KZR. Izgovorio je to kao kazeera, korištenje zatečenim resursima. – Ali to je spori proces i moramo čekati dok se spremnik napuni. Zato si možemo priuštiti samo nekoliko ovakvih izleta godišnje.

– Potrebna vam je nuklearka, rekla je Myra.

Jurij je gunđao. – Sva najbolja oprema je u Lowellu. Mi dobivamo samo ovakvo smeće. Ali ipak služi svojoj svrsi. Pritom je udario ploču rovera kao da mu se ispričava.

– Ovo putovanje neće biti posebno uzbudljivo, upozorila ju je Grendel.

– Pa, meni je to nešto novo, odgovorila je Myra.

– U svakom slučaju, činiš nam uslugu, rekao je Jurij. – Prema važećim odredbama, na sve izlete koji su veći od udaljenosti koliko iznosi jedan dan pješačenja od Baze, mora ići troje ljudi. Hoću reći kako mi ovdje možemo raditi što nas je volja i ne obaziremo se puno na to. Ponekad ja ili Grendel odlazimo na ovakva putovanja sami. Ali, znaš, Umjetna Inteligencija bjesni zbog nepoštivanja propisa.

– Ovdje imamo premalo ljudi, rekla je Grendel. – U postaji Wells bi nas nominalno trebalo biti deset. Ali jednostavno je previše toga što treba obaviti na Marsu.

– A čini mi se i da je Ellie prilično izolirana tamo u Jami, obavljajući svoj posao.

Grendel je napravila grimasu. – Da, da, ali ona ionako nije jedna od naših. Nije Marsijanka.

– A Hanse?

– Hanse je zaposlen momak, odgovorio joj je Jurij. – Kad ne vodi poslove u postaji i ne buši rupe u ledu, onda radi pokuse sa zatečenim resursima. Ali, Myra, ovdje ima vode, leži ovdje na samoj površini, u obliku leda. Toga nema nigdje drugdje na unutrašnjim planetima, izuzmemo li struganje po Mjesečevim polovima.

– A, dodala je Grendel, – Hanse vidi i više od toga.

– Myra, rekao je Jurij – ima mnoge sličnosti između nastojanja da se živi ovdje na marsovskom ledu i na mjesecima Jupitera i Saturna, koji zapravo nisu ništa drugo do velike lopte smrznutog leda između grumenja kamenja. Zato Hanse radi na tehnologijama koje bi nam mogle omogućiti da bilo gdje ondje preživimo.

– Ambiciozno.

– Sigurno, složio se Jurij. – Slušaj, on je, po majčinoj liniji, porijeklom iz Južne Afrike. A ti znaš kakvi su danas Afrikanci. Iz Oluje su i politički i ekonomski gledano izašli kao veliki pobjednici. Vjerujem da je Hanse odan Marsu, ali on je afrički Marsijanac i ima dublje ciljeve...

Nakon nekoliko sati vožnje stigli su do ruba spiralnog kanjona.

Zid erodiranog leda bio je plitak, a kanjon nije bio jako dubok; Myra je vjerovala kako bi se s roverom bez problema mogli tamo spustiti. I zaista su tragovi koje je vozilo slijedilo krivudali dolje u kanjon. Ali mogla je vidjeti kako se, tamo dalje, kanjon širio i postajao dublji i glatko krivuda dalje kao veliki prirodni autoput.

Nisu se odmah spustili u kanjon. Jurij je potapšao komandnu ploču i vozilo je, pomalo teško i nespretno, krenulo uz rub kanjona, sve dok se iz mraka pred njima nije pojavilo nešto nalik insektu. Bila je to platforma složena od mnogo dijelova, u promjeru možda nekih pedeset centimetara natovarena instrumentima, a stajala je na tri vretenaste noge. Njihovo vozilo je imalo ugrađenu "ruku" za manipuliranje koja se sada pažljivo otvorila i posegnula prema onom tronožnom postolju.

– Ovo je PEP, rekao je Jurij – površinski eksperimentalni paket. Neka vrsta meteorološke postaje, zajedno sa seizmometrom, laserskim ogledalima i drugim instrumentima. Postavili smo cijelu mrežu ovakvih naprava preko cijele polarne kape. U glasu mu se osjećala natruha ponosa.

Kako bi ga navela da i dalje govori, Myra je upitala: – Čemu služe ove noge?

– Zato da stoji iznad slojeva suhog leda koji krajem zime zna dosegnuti i nekoliko metara. A postoje i neki učinci na samoj površini... nekoliko metara iznad tla možeš dobiti veća odstupanja temperature i pritiska. Zato su u te noge montirani i senzori.

– Izgledaju vretenasto i kao da će se srušiti pri prvom naletu vjetra.

– Pa cijeli Mars je nekakav vretenast planet. Uzeo sam u obzir vjetar i ovo se sigurno neće srušiti.

– To si ti dizajnirao?

– Da, rekla je Grendel – i prokleto se ponosi time. A svaka sličnost ovih igrački od meteoroloških postaja s marsovskim borbenim strojevima iz izvjesnih knjiga puka je slučajnost.

– To su moja dječica. Jurij je zabacio glavu i smijao se kroz svoju gustu crnu bradu.

Dok je ovako stajao, rover je oslobodio druge, daleko egzotičnije dijelove opreme: "grm drača kojeg nosi vjetar", lopte slične kavezima, a promjera jednog metra, koje je vjetar raznosio po snijegu, i "pametnu prašinu", sitne crne čestice nalik čađi koje je samo raspuhivao. Svaka čestica prašine bila je senzorska stanica promjera svega jedan milimetar, sa svojim vlastitim sićušnim instrumentima, a sve pokretano mikrovalnom energijom koja je zračila s neba ili jednostavno tako da ih je protresao vjetar. – Mi nemamo nadzor nad tim kamo taj drač i prašina idu, rekao je Jurij. – Jednostavno ih raznosi vjetar, a dobar dio ove prašine će jednostavno pokriti snijeg. Ali zamisao je bila prožeti čitavu polarnu kapu senzorima, učiniti je svjesnom same sebe, da tako kažem. Već sada je dotok podataka kolosalan.

Pobrinuvši se za PEP, rover se počeo spuštati u kanjon. Zid leda je bio slojevit poput slojevite stijene, s debelim tamnim prugama na otprilike svakom metru dubine, no s mnogo finijim slojevima između toga, tankim poput stranica knjige, koji su se spuštali sve dokle je Myri sezao pogled. Rover je vozio polako i oprezno i bilo je očito kako je njegovo kretanje bilo unaprijed programirano. Svako malo je Jurij, a rjeđe i Grendel, kuckao po komandnoj ploči i tada bi se zaustavili, a "ruka" za manipuliranje bi se ispružila kako bi istražila površinu zida. Otrgnula bi uzorak slojeva ili bi pritisnula kutiju s instrumentima uza zid, ili je pak na to mjesto postavila maleni paket s instrumentima.

– Ovo je umnogome običan posao, cijelim putem unutra, rekla je Grendel Myri. – Uzimanje uzoraka slojeva. U potrazi smo za životom ili ostacima života iz davne prošlosti. Jurij ovdje pokušava ustanoviti globalnu stratografiju, ucrtavajući u kartu sve naborane slojeve polarne kape. Mislim da to nije jako uzbudljivo. Ako zapazimo nešto zaista obećavajuće, onda izađemo van i sami to pogledamo. Ali cijela ta rutina oko oblačenja odijela je zamorna pa to ostavljamo za posebne prigode.

Jurij se ponovo nasmijao, a rover je krenuo dalje.

– Razgovarala sam s Ellie, rekla je Myra nesigurno. – Dolje u Jami. Rekla mi je nešto o njenom iskustvu sa Sunčevom olujom.

Grendel se okrenula, a obrve joj se podigoše. – Iskazala ti je veliku čast. Meni su bila potrebna tri mjeseca da dođem do toga. A ja sam joj dodijeljena kao psihijatarski savjetnik.

– Čini se da joj za vrijeme Oluje nije bilo lako.

– Meni je bilo deset godina, rekla je Grendel. – Odrasla sam u Ohiu. Bili smo farmeri, daleko od bilo koje kupole. Tata nam je sagradio bunker, poput onih za sklanjanje pred nevremenom. Izgubili smo sve, a tada smo se i mi našli u logoru za izbjeglice. Moj tata je nekoliko godina kasnije umro. Dobio je rak kože.

– U tim logorima sam volontirala kao medicinska sestra koja razvrstava pacijente prema prioritetu liječenja njihovih povreda. Nisam se željela nikada više naći tako bespomoćnom pred nekom osobom koja trpi boli. A nakon Oluje i boravka u logorima, radila sam na Srednjem zapadu, na programima za ekološki oporavak. To me je odvelo u biologiju.

– Što se mene tiče, vedro je rekao Jurij – ja sam rođen poslije Oluje. Rođen sam na Mjesecu, majka Ruskinja i otac Irac. Ipak sam proveo neko vrijeme na Zemlji. Kao tinejdžer sam radio na kanadskom Arktiku, na programima ekološkog oporavka.

– I tamo si se zaljubio u led.

– Mislim da je tako.

– A sada si ovdje, rekla je Myra. – Sada si Svemirac.

– Marsijanac, uglas su je ispravili Jurij i Grendel.

– Svemirci nisu na planetu, nego na svojem kamenju na nebu. A Mars je Mars i to je to. I mi ne dijelimo nužno njihove ambicije.

– Ali to činite, preko Oka u Jami.

– Ah to, da, naravno. Ali ja bih radije ovako nastavio. Mahnuo je rukama prema skulpturama od leda koje su se nalazile ispred vjetrobranskog stakla vozila. – Mars. To je za mene dovoljno.

– Zavidim ti, iskreno je rekla Myra, – na tom tvojem osjećaju svrhe. Na tome što imaš nešto što ćeš ovdje napraviti.

Grendel se okrenula i radoznalo je pogledala. – Myra, zavist nije dobar osjećaj. Imaš svoj vlastiti život.

– Da, ali imam nekakav osjećaj kao da živim u vlastitim posljedicama.

– Kad se uzme u obzir tko ti je majka, onda je to i razumljivo, promrmljala je Grendel. – Ako želiš, možemo o tome kasnije razgovarati.

– Ili možemo razgovarati o mojoj majci, rekao je Jurij – koja me je naučila kako se pije vodka. Sad je to način kako se stvari mogu staviti na svoje mjesto.

Tiho se oglasilo zvono alarma i na komandnoj ploči je zasvijetlio zeleni okvir. Jurij je kucnuo o njega i sada se umjesto zelene boje pojavilo lice Alekseja Carela. – Radije se vratite ovamo. Žao mi je što prekidam zabavu.

– Reci što je, upitao ga je Jurij.

– Imam dvije poruke. Jedna je ta da je Myra pozvana na Kiklopa.

– Na postaju za pronalaženje planeta? Zašto?

– Da se sretne s Atenom.

Jurij i Grendel su se pogledali. – A koja je druga poruka? upitao je Jurij.

Aleksej se osmjehnuo, – Ellie von Devender je nešto iskopala iz Jame. Najobičniji niz nekakvih urezanih likova... Myra, ona kaže da ćeš ti razumjeti o čemu se radi. Nama ostalima će sve objasniti kad se vi vratite.

– Pokaži nam, rekla je Myra.

Aleksejevo lice je nestalo, a na zaslonu su se pojavila četiri jasna simbola:

39. NOVI CHICAGO

U Novi Chicago su stigli oko podneva.

Tu se nalazila prava željeznička stanica, s peronom i malom zgradom u kojoj ste mogli čekati vlak i kupiti karte. Ali dalje nije bilo pruge. Morat će na neki drugi način putovati na sjever, do starog Chicaga.

Emeline ih je povela s vlaka i onda u grad. Rekla im je kako bi organiziranje daljnjeg putovanja moglo potrajati danima. Nadala se kako će u jednom od dva mala gradska hotela biti slobodnih soba, a ako ne bude, morat će tražiti smještaj kucajući od vrata do vrata.

Novi Chicago podignut je na mjestu Memphisa, ali ovdje nije bilo traga od tog grada. Drvene zgrade, žarkim bojama iscrtane oznake, konjske zaprege i ulice bez asfalta, sve je to Bisesu podsjetilo na holivudske prikaze gradova na Divljem Zapadu. Na ulicama je vladala neka ugodna vreva, odrasli su hitali na posao i s posla, a djeca su se igrala pokraj škole. Neki odrasli su se čak vozili biciklima koje su oni zvali "kotači" izumom koji je u vrijeme Diskontinuiteta bio star tek nekoliko godina. Mnogi građani su, poput arktičkih lovaca na tuljane, bili odjeveni u krzna, a ispred gostionica su zajedno s konjima bile privezane i deve.

Pronašli su smještaj u malom hotelu Michigan, premda su Emeline i Bisesa morale dijeliti sobu. U predvorju hotela visjela je uramljena neka naslovna stranica novina. Bilo je to poslijepodnevno izdanje Chicago Tribunea, s nadnevkom 21. srpnja 1894.g., a naslov je glasio: SVIJET JE ODSJEČEN OD CHICAGA.

Ostavili su svoju prtijagu. Emeline je svakome za užinu donijela po sendvič, a poslijepodne su pošli prošetati tim novim gradom.

U Novom Chicagu nije bilo ničega do prašnjavih ulica i drvenih zgrada; samo je jedna od većih crkava bila sagrađena od kamena. Ali bila je velika. Bisesa je shvatila da to mora biti grad od nekoliko tisuća ljudi.

Na tornju gradske vijećnice bio je postavljen lijep sat za kojeg je Emeline rekla kako vrlo točno pokazuje "standardno željezničko vrijeme Chicaga", standard kojeg su se Čikažani čvrsto držali usprkos lomu nastalom Diskontinuitetom, iako je, sudeći po položaju sunca, odstupao za kakva tri sata. Bilo je i drugih znakova kulture. Obavijest napisana na komadu otrcanog papira pričvršćenog na vrata gradske vijećnice najavljivala je sastanak:

Svijet bez pape?

Kamo će sada kršćani?

Sastanak u srijedu u osam sati.

Zabranjeno unošenje alkohola i pištolja.

A na jednoj maloj kući bio je plakat EDISONOV ZAPIS O CHICAGU. Bisesa se sagnula kako bi s postera mogla pročitati detalje.

Sudbina Chicaga

One noći kad se cijeli svijet zaledio

U srpnju 1894.

Produkcija za Edison-Dixon kinetoskop

Čeka se U. S. patent

Čudo

Deset centi

Bisesa je pogledala Emelinu. – Edison?

– Slučajno se te noći zatekao u gradu. Godinu ili dvije prije toga dijelio je savjete na svjetskom sajmu. On je sad već starac i siromah, ali je još uvijek živ... barem je bio živ kad sam ja otišla u Babilon.

Nastavili su šetnju prašnim ulicama.

Stigli su do malenog parka zaklonjenog golemim kipom postavljenim na betonsko postolje. Bilo je to nešto slično Kipu Slobode. Bio je to golem kip, sigurno viši od trideset metara. Površina mu je bila pozlaćena, ali puna mrlja i ogrebotina.

– Velika Mary, rekla je Emeline, a u glasu joj se osjetio tračak ponosa. – Ili Kip Republike. To je bilo središnje djelo svjetskog sajma, zapravo Svjetske izložbe održane u Chicagu 1893. godine, godinu dana prije Zaleđenja. Kad smo odlučili da će ovo biti mjesto na kojem ćemo izgraditi novi Chicago, Mary je bila jedna od prvih stvari koje smo ovamo dovukli, premda smo jedva bili u stanju to učiniti.

– Prekrasna je, rekao je Abdikadir, a glas mu je zvučao iskreno. – Čak bi i Aleksandar bio impresioniran.

– Pa, to je početak, rekla je Emeline s nekim mračnim zadovoljstvom. – Znate, mora se jasno pokazati kakve su nam namjere. Mi smo ovdje, a tu ćemo i ostati.

Stvarno nije bilo drugog izbora već napustiti stari Chicago.

Čikažanima su bili potrebni tjedni, pa i mjeseci, da bi shvatili ono što je Bisesa shvatila iz fotografija koje je Sojuz snimio iz staze. Kriza nije bila samo neka lokalna klimatska katastrofa, kako se najprije mislilo; dogodilo se nešto daleko neobičnije. Chicago je bio otok ljudske topline na zaleđenom i beživotnom kontinentu, komad devetnaestog stoljeća nasukan na antičkom ledu. A sa stanovišta ledenog pokrova, Chicago je bio rana koju je trebalo zacijeliti.

Emeline im je rekla kako su prvi emigranti iz Chicaga krenuli prema jugu u petoj godini nakon Zaleđenja. Novi Chicago je bio rezultat tridesetogodišnjeg teškog rada Amerikanaca koji su mnogo godina vjerovali kako su ostali posve sami u ovom promijenjenom svijetu.

Ali čak i u središtu ovog novog grada puhao je uporan i hladan vjetar sa sjevera.

Došli su do poljoprivrednog zemljišta na rubu grada. Posvuda dokle je sezao pogled mogle su se vidjeti skupine ovaca i krupne stoke raštrkane po zelenosmeđoj preriji prošaranoj malim i skromnim seljačkim kućama.

Emeline ih je odvela do nekakve "tvornice na otvorenom" koju je ona zvala Udružene klaonice stoke. Mjesto je zaudaralo po krvi i smradu trulog mesa, a za neki čudan kiseo miris se ustanovilo da potječe od spaljene dlake. – Glavnina ovog je dopremljena iz Chicaga, to su tamo srušili i ovdje ponovo podigli. Prije Zaleđenja smo tu mjesečno klali četrnaest milijuna životinja, a bilo je zaposleno dvadeset i pet tisuća ljudi. Sada, naravno, proizvodimo samo djelić od te količine. Zapravo je sreća što su klaonice uvijek imale toliko posla, jer da nismo mogli nastaviti s uzgojem koristeći onu stoku u njihovim oborima, mi bismo već za godinu ili dvije skapavali od gladi. Sada ovi šalju meso tamo gore i njime hrane stari grad. I ne moramo brinuti kako ćemo ga zamrznuti jer se priroda za to pobrinula...

Dok je ona govorila, Bisesa je promatrala obzor. Iza poljoprivrednog zemljišta vidjela je kako tamo ponosno korača nešto što je izgledalo kao stado slonova, mamuta ili mastodonata. Bila je zapanjujuća pomisao kako bi, kad bi otišla iza toga stada, mogla putovati sve do obale oceana i pritom ne naići ni na kakvo djelo ljudskih ruku, pa čak ni na otisak u snijegu.

Te noći se Bisesa, iscrpljena putovanjem, rano vratila u hotelsku sobu koju je dijelila s Emeline. Ali nije mogla zaspati.

– Preda mnom je novi dan, a ja opet nemam pojma kakav će biti, šapnula je telefonu. – Prestara sam ja za sve ovo.

Telefon je promrmljao. – Znaš li gdje se nalazimo? Mislim baš ovdje, na ovoj lokaciji. Znaš li što bi ovo postalo da nije bilo Diskontinuiteta?

– Iznenadi me.

– Graceland. Dvorac.

– Ma šališ se.

– Ali sada Memphis više uopće neće postojati.

– Sranje. Znači zaglavila sam ovdje bez Myre, bez dijetne cole i tampona i sada ću još putovati preko leda do raspadajuće strvine nekog grada iz devetnaestog stoljeća. A sada mi kažeš da se Kralj nikada neće roditi. Ponovo se neuračunljivo rasplakala.

Telefon joj je tiho svirao njezine Elvisove trake, sve dok nije zaspala.

40. SUNČEVA SVJETLOST

Svibanj 2070.

Odgovorivši na Atenin tajanstven poziv, Myra se vratila u Port Lowell, a odade u Marsovu stazu gdje se ponovo našla u svjetlosnom brodu James Clerk Maxwell.

S njim je na blijedoj sunčevoj svjetlosti otplovila na tjednima dugo putovanje natrag u Zemljinu stazu, ali ne i na samu Zemlju.

– L5, rekao joj je Aleksej; – gravitacijski stabilna točka šezdeset stupnjeva iza Zemlje.

– Cijelu sam karijeru provela u astronautici, odgovorila mu je nestrpljivo, – znam te stvari.

– Oprosti, samo te pokušavam pripremiti.

To ju je toliko razljutilo da više nije ništa rekao, nego se još jednom povukao u svoju ljušturu šutijivosti.

Zapravo ih je na Maxwellu bilo troje. Myra je bila iznenađena vidjevši da se Jurij O'Rourke odvojio od svojih zadataka na Marsu.

– Inače ne bih mogao sebe zvati vođom postaje Wells, rekao je polako. – Hoću reći kako je to službeni naziv mog radnog mjesta, koji piše na ugovoru kojeg smo potpisali s našim financijerima, sveučilištima i znanstvenim fondacijama na Zemlji i Marsu. Ali drugi bi me ubili kada bih se počeo s tim u skladu i ponašati. Bilo kako bilo, sve ovo se očigledno tiče Postaje. I imam predosjećaj da ćeš se vratiti i donijeti nam još više problema.

– Ne planiram odustati sve dok mi se majka ne vrati.

– To je razumljivo. Jednako tako i meni moj instinkt kaže da je za mene dobro ako te pratim.

– Pa, drago mi je da si i ti s nama.

– U redu, promrmljao je. – Ali rekao sam ti da su moji uzorci leda daleko zanimljiviji od bilo čega što ti vražji Prvorođeni namjeravaju učiniti.

Jurij je zapravo na Maxwellu bio izgubljen. U onoj ograničenosti prostora za boravljenje na Maxwellu on je zauzimao mnogo mjesta, medvjed od čovjeka, sa zalizanom crnom kosom, gustom bradom i velikim trbuhom. I bio je zabrinut, odsječen od svog voljenog Marsa. Često je tamo na postaju Wells slao hirovite zahtjeve kako bi bio siguran da njegovi ljudi obavljaju svoje rutinske poslove promatranja, skupljanja uzoraka i obavljaju održavanje. Pokušao je redovito nastaviti i s vlastitim radom; imao je svoj ekran i mali prijenosni laboratorij, čak i jednu garnituru uzoraka marsovskog leda uzetih s velike dubine. Ali kako su dani prolazili tako je i njegova frustriranost rasla. Nije bio loše društvo, ali se povukao u sebe.

A što se Alekseja tiče, on je bio jednako šutijiv i povučen kakav je bio od trenutka kad ga je Myra upoznala. Imao je svoj vlastiti plan, u kojem je to putovanje na L5 bila posljednja stvar. Razmišljajući jasno i svrhovito bio je zadovoljan, mada mu je bilo pomalo dosadno, jer nitko nije s njim igrao poker.

Myri je bilo dopušteno da pokuša stupiti u vezu s Charlie, pa čak i s Eugenom, pod uvjetom da ne oda ništa bitno. Ali njezino dijete i bivšeg muža nisu mogli pronaći čak ni AI i njezine mreže koja je pokrivala cijeli Sunčev sustav. Ili je bilo tako, ili su se pak oni krili od nje. S vremena na vrijeme je nastavljala tu svoju potragu za njima, sve više potištena negativnim rezultatima.

Bili su tiha i nedruštvena posada.

Ali kad je pošla na ovo putovanje, Myri je bilo drago što se ponovo iz polarnog mraka vratila na svjetlo.

Bila se nekako već privikla na život na polu Marsa, s njegovom beskonačnom noći i nepokolebljivim oblakom smoga koji je bio nad njima kao poklopac. Ali sada je sjala u briljantnom, nefiltriranom sunčevom sjaju koji je prekrio brod. Pripadala je generaciji koja je proživjela Oluju i otad je prema Suncu bila sumnjičava. Sada se, začudo, osjećala kao da je Sunce poželjelo dobrodošlicu njezinom povratku. Nije nikakvo čudo što je pola Svemiraca počelo obožavati Sunce.

I tako je nazivala Charie, gimnasticirala, čitala i gledala drame, dok joj se koža kupala u svjetlosti Sunca koje ju je nosilo prema Zemljinoj stazi.

Smatrala je da je to odgađala dovoljno dugo pa je odlučila stupiti u vezu s Ellie na Marsu.

– Ellie, ti si fizičarka, pomogni mi da nešto shvatim. Što je Mir? Kako može postojati drugi univerzum? Gdje je moja majka?

– Želiš li kraću ili dužu verziju odgovora?

– Pokušaj obje.

– Kratak odgovor je da ne znam. Nitko ne zna. Duža verzija govori kako naša fizika još nije dovoljno razvijena da bi nam mogla dati više od sitnih naznaka, možda analogija, o onim dubljim istinama koje Prvorođeni jamačno znaju. Što znaš o kvantnoj gravitaciji?

– Manje nego možeš i zamisliti. Pokušaj s nekom analogijom.

– U redu. Slušaj... pretpostavimo da smo tvoju mamu bacili u jednu veliku crnu jamu. Što se s njom događa?

Myra je razmislila o tome. – Izgubljena je zauvijek.

– U redu. Ali tu imamo dva problema. Prvo, kažeš kako je tvoja mama, ili, još važnije, informacija koja definira tvoju mamu, izgubljena za svemir... Još važnije. To je bila tipična Ellie. Ali to se kosi s osnovnim pravilom kvantne mehanike, koje kaže kako informacija mora uvijek ostati sačuvana. Inače bi se mogao izgubiti svaki privid kontinuiteta od prošlosti u budućnost. Ili, još točnije rečeno, Schrodingerova valna jednadžba više ne bi vrijedila.

– Oh. I kakvo je onda rješenje?

– Crne jame isparavaju. Kvantni učinci na događajnom obzoru su takvi da jama sa sebe otresa, kao kad mokri pas otresa vodu, čestice koje odnose sa sobom masu-energije, bit po bit. A informacija koja je nekad definirala Bisesu je tako procurila natrag. Hura, svemir je spašen. Shvaćaš, sve ovo govorim vrlo neprecizno. Kad budeš u mogućnosti upitaj Talesa o holografskom načelu.

– Rekla si kako postoje dva problema, brzo je rekla Myra.

– Da. Dakle, dobili smo Bisesinu informaciju natrag. Ali što se dogodilo s Bisesom s njezine točke gledišta? Taj događajni obzor nije u svemiru nekakav zid od opeke. Zato, s njenog gledišta, informacija koja nju definira nije ulovljena u događajni obzor, da bi procurila van, nego s njom putuje dalje u unutrašnjost jame.

– U redu, rekla je Myra polako. – Dakle, postoje dvije kopije te majka-informacije, jedna je unutar jame, a druga izlazi van.

– Ne. Nije baš tako. Tu je još jedan osnovni princip: teorem kloniranja. Ne možeš kopirati kvantnu informaciju.

Myra je počela gubiti nit. – Pa što je onda rješenje ovoga?

– Nema lokaliteta. U svakodnevnom životu lokacija je aksiom. Ja sam ovdje, ti si tamo, ne možemo biti u isto vrijeme na istom mjestu. Ali rješenje zagonetke crne jame je u tome da dio informacije može biti na dva mjesta u isto vrijeme. Zvuči paradoksalno, ali mnoge osobine kvantnog svemira su takve... a kvantna gravitacija je još i gora. A ta dva mjesta na kojima informacija postoji, odvojena tim 'obzorom' poput događajnog obzora, mogu međusobno biti udaljena... mnogo svjetlosnih godina. Svemir je pun obzora; ne treba ti crna jama da bi ga stvorila.

– I ti misliš da Mir...

– Mi vjerujemo da su Prvorođeni u stanju manipulirati obzorima i nelociranost informacija, kako bi stvarali svoje malene univerzume i između njih 'transferirali' tvoju mamu i ostale komade tereta. Mi ne znamo kako oni to rade, a ne znamo niti što su još u stanju učiniti. Zapravo, ne možemo ni odrediti koje su im granice. Ellie je zastala. – Je li to odgovor na tvoja pitanja?

– Nisam sigurna. Mislim da o svemu moram razmisliti.

– Već samo razmišljanje o tim stvarima revolucionira fiziku.

– Pa, to je utješno.

41. ARKE

– Našli smo ih, mama, upravo tamo gdje su to tvoji astronomi predvidjeli.

– Za Osloboditelja to nije bilo neko veliko odstupanje od putanje. Da ti iskreno kažem, bilo nam je drago da možemo malo ispitati što sve može glavni motor... i da nam se malo promijeni pogled kroz prozor. Premda se baš i nije mnogo nešto promijenilo. Svemir je prazan...

Bila je to flota brodova, tanke olovke koje polako rotiraju, ljeskajući se pod zrakama udaljenog sunca. Krećući se prostranstvima iza asteroida, bili su prebrzi da bi ih gravitacija Sunca mogla povući natrag; bili su građeni za međuzvjezdana putovanja.

– To su ljudi, rekao je John Metternes.

– O, da.

John se zagledao u taj prizor. – Na trupu imaju naslikane crvene zvijezde. Jesu li to Kinezi?

– Vjerojatno. I vjerojatno svi napuštaju Sunčev sustav.

Edna je povećala sliku. Ovako izbliza, vidjelo se da su brodovi bili različiti.

Preuzela je analize i spekulacije koje je izradila Libby.

– Čini se da nemaju ništa slično našem antimaterijskom pogonu, čitala je. – Čak i kad bi imali, putovanje bi im ipak trajalo godinama. Vjerojatno je na svakom brodu samo nekoliko članova posade pri svijesti, ako je uopće itko; ovi brodovi bi mogli biti putujući Hibernaculumi. Ili su možda spremljeni kao zaleđene zigote, ili kao jajašca i sperma. Preletjela je pogledom preko sve čudnijih prijedloga. – Jedna egzotična mogućnost je da tamo u tim arkama uopće nema ljudi od krvi i mesa. Možda samo prevoze DNK niti. Ili im je možda informatički ekvivalent pohranjen u nekom skladištu memorije otpornom na radijaciju. Možda ništa kemije, samo informacija.

– I onda će proizvesti svoje koloniste tamo negdje na drugom kraju. Slušaj, kladim se da oni za takav zadatak koriste različite strategije, dodao je inženjer John. – Uostalom, oni su se kladili u to da mi na Marsu nećemo uspjeti. A sada napuštaju Sunčev sustav.

– Možda je to razuman potez, ako nas Prvorođeni budu i dalje maltretirali. Ah. Prema podacima koje je dala Libby, otkad smo naišli na njih, stupili smo u vezu s kineskim vlastima. Brod koji ih predvodi zove se Čeng Ho, a dobio je ime po njihovom poznatom istraživaču iz petnaestog stoljeća...

– Misliš li da će im uspjeti?

– Moguće je. Mi ih sigurno nećemo zaustavljati. Nisam sigurna ni da bismo to i mogli; te njihove arke su, nema sumnje, dobro naoružane. Mislim da ću se radije nadati da će im uspjeti. Što se ljudi budu više raštrkali, to su nam, na dugu stazu, veći izgledi da preživimo kao vrsta.

– Ali jednako je tako moguće, rekao je John da će ih Prvorođeni slijediti do Alfe Centauri ili kamo do vragu već idu, i tamo se obračunati s njima.

– Točno. Bilo kako bilo, to nema nikakvog utjecaja na naš zadatak.

– Postoji još jedna komplikacija u budućnosti, mama, ako svijet i preživi napad Q-bombe. Naime, taj susret za nekoliko stoljeća, kad će se naši međuzvjezdani A-brodovi susresti s onim što već ovo društvo Kineza uspije sagraditi pod dvostrukim suncem svijeta Alfe Centauri.

– Možda će Thea morati razmišljati o tome. Lijepo je pozdravi. U redu, vratimo se poslu, mi nastavljamo naše putovanje uz Q-bombu. Osloboditelj prekida vezu.

42. KIKLOP

Kako su se približavali postaji Kiklop, Myra je u svemiru vidjela sve više ogledala. Bilo je i svjetlosnih brodova koji su plovili oko zvjezdarnice. Nakon mnogo dana koje su proveli u trodimenzionalnom mraku, bio je pravi šok naići na tako brojno društvo.

Maxwell je prolazio kroz tu gužvu jedara i prišao velikoj konstrukciji u sredini postaje. Aleksej je rekao da se zove Galateja. Bio je to kotač u svemiru.

Maxwell se probijao uzduž osovine tog kotača, uputivši se ravno prema središtu. Galateja je bila vretenasta, poput kotača bicikla sa žbicama koje su, jedva vidljive, slabašno sjaje. Ali od središta su se širile koncentrične trake različitih polumjera, obojene različitim bojama: srebrno, narančasto, plavo, tako da je Galateja imala izgled sličan onim metama u streličarstvu. Okretala se oko svoje osi, svako malo osvijetljena sunčevom svjetlošću tako sjajnom kao što je i ona svjetlost koja je obasjavala i samu Zemlju, dok su kose sjene klizile njezinim obodom i preko žbica kao kazaljke sata.

– Izgleda raskošno, zar ne? rekao je Aleksej. – Nakon Oluje, goleme su se količine novca uložene u instrument za pronalaženje planeta. A ovdje je bila utrošena većina tog novca.

– Podsjeća me na lunapark, rekla je Myra. – A izgleda i pomalo starinski.

Aleksej je slegnuo ramenima. – To je sto godina stara vizija o tome kako bi budućnost trebala izgledati i napokon su dobili novac da to i naprave.

– Hmm. Pretpostavljam da postaja rotira da bi se dobila umjetna sila teža.

– Da. Pristaneš na fiksnom središtu, a onda se liftovima spustiš dolje na palube.

– A čemu služe sve ove boje... srebrna, crvena, plava?

Osmjehnuo se. – Zar ne možeš pogoditi?

Razmislila je. – Što dalje ideš od središta, to je jača prividna gravitacija. Zato su lunarnu gravitaciju obojili srebrnom bojom... jedna šestina G.

– Vidiš da si shvatila. Marsova platforma je narančasta, a dio sa Zemljinom gravitacijom je plav. Galateja je ovdje kako bi služila kao stožer za osoblje Kiklopa, ali uvijek je bila i laboratorij djelomične gravitacije. Vidiš li one kabine obješene na onoj posve vanjskoj platformi? Tu biolozi isprobavaju gravitaciju veću negoli je na Zemlji. Osmjehnuo se. – Sad su tamo dobili nekakve štakore s debelim koščurinama. Možda će nam jednog dana zatrebati ta istraživanja, ako budemo s antimaterijskim pogonom zujali diljem Sunčevog sustava.

Kako su se približili kotaču, tako je Myra izgubila pogled na njegov vanjski obod i sada su joj vidno polje ispunili inženjerski detalji unutrašnjih paluba, rotirajuće središte sa svojim jako osvijetljenim okruglim prozorima, one žbice i potpornji sa sjenama koje su se uporno kretale.

Iz otvorenih vrata točno u središtu kotača ispružio se prema njima pristanišni dok već od Maxwella. Kad je izašao, rotirao je u početku jednakom kutnom brzinom kao glavčina kotača, no ubrzo je s nekoliko kratkih impulsa iz svojih mlaznica poništio vrtnju i tako umiren počeo se oprezno približavati brodu.

– Maxwell neće prilaziti bliže, rekao je Aleksej. – Svjetlosni brodovi i veliki rotirajući kotači ne slažu se baš najbolje. Uvijek je bolje koristiti se Galatejinim uslugama nego da sam pilotiraš. Oni imaju umjetnu inteligenciju koja je vrlo dobra u svom poslu, pogotovo kad se radi o brzoj rotaciji...

Pristajanje je bilo brzo, glatko, obavljeno u nekoliko minuta. Zračne komore su se otvorile uz šum izjednačavanja tlaka. Iz šatla je posrćući izašla mlada žena i s nultom gravitacijom se bacila ravno u Aleksejeve ruke. Myra i Jurij su se podrugljivo pogledali.

Par se razdvojio, a djevojka se okrenula prema Myri. – Ti si Bisesina kći. Vidjela sam tvoju sliku. Lijepo je vidjeti te ovako uživo. Zovem se Lyla Neal. Dobrodošla na Kiklop.

Myra se jednom rukom primila za potporanj, a drugom se rukovala se s djevojkom.

Lyla je imala možda dvadeset i pet godina, koža joj je bila crna, kosa jedna gusta masa, a zubi blistavo bijeli. Za razliku od Jurija i Alekseja, ona je, baš kao i Myra, na svojem glatkom desnom obrazu imala identifikacijsku tetovažu.

– Očito poznaješ Alekseja, rekla je Myra.

– Upoznala sam ga preko njegovog oca. Ja sam studentica profesora Carela. Ovdje sam, prividno, zbog jednog znanstvenog projekta. Kozmološkog. Udaljene galaktike, pozadinsko zračenje i te stvari.

Myra je pogledala Alekseja. – Znači ovo je način na koji uhodiš svoga oca, a u interesu Svemiraca.

– Da. Lyla je moja "krtica". Zgodna krtica, zar ne? Ton njegovog glasa je, usprkos toj neozbiljnosti, ostao ravnodušan; možda se ispod toga ipak krio neki osjećaj krivnje.

Uzeli su svoju prtljagu i ukrcali se u šatl.

Čim su došli na Galateju, brzo su ih proveli kroz središnji dio i onda ukrcali u neku vrstu dizala.

– Primite se za pritku i ovako stavite noge, rekla je Lyla, pokazujući kako se trebaju odmaknuti od rotirajuće osovine.

Uz neugodan trzaj, dizalo se naglo spustilo.

Brzo su napustili središnji kompleks i odjednom su se zatekli kako vise u svemiru u kabini koja je bila proziran mjehur obješen o kabel. Kako su se spuštali, tako je centrifugalno ubrzanje postupno raslo, sve dok im noge nisu bile pritisnute o pod, a onaj neugodan osjećaj Coriolisove sile polako nestajao. Spuštali su se kroz okvir žbica prema velikim obojenim trakama vanjskih paluba Postaje. S Myrine točke gledanja, oni su mirovali, a Sunce je polako kružilo oko njih, a preko njih su stalno promicale sjene što su ih bacale žbice.

– Pogledajte, prije nego nastavimo dalje, rekla je Lyla. – Dizalo, zastani!

Kabina je usporila i zaustavila se.

– Morate ovo pogledati, rekla je Lyla – i vidjeti što je zapravo ova Postaja. To je mnogo teže shvatiti iz unutrašnjosti paluba. Dizalo, pokaži nam Polifema!

Myra je pogledala kroz stjenku kabine. Vidjela je kako se zvijezde polako okreću, svemir je postao nalik vatrenom kolu s vatrometa, a na prozoru se upalio oval zlatne svjetlosti i počeo se polako uspinjati. Tamo je Myra zamijetila blijedi, maglovitosivi disk preko čije površine su prelazile duge. Iza toga je visjela manja stanica, čvor s instrumentima.

– Ono je teleskop, rekla je Lyla. – Velika, rotirajuća, osjetljiva Fresnelova leća. Gotovo stotinu metara u promjeru.

– Zar nije štit od Sunčeve oluje bio jedna Fresnelova leća? pitala je Myra.

– Bio je...

Dakle ovo je bio još jedan tehnološki potomak golemog štita koji je jednom spasio Zemlju.

Lyla je nastavila. – Ovog momka zovu Polifem, po najpoznatijem od jednookih mitskih divova, Kiklopa. Prema nekim verzijama te priče, Galateja je ime žene koju je volio. Polifem je najstariji, ali još uvijek najimpresivniji instrument kojeg ovdje imaju.

Jurij, koji je i sam bio od onih koje instrumenti zanimaju, bio je fasciniran pa je zasuo Lylu i Alekseja s pitanjima.

Velika ogledala bilo je lakše proizvesti nego velike leće, ali pokazalo se da je leća prikladnija za izgradnju stvarno golemih teleskopa, zato što imaju bolju optička svojstva; zrake svjetlosti skupljene ogledalom prolaze naime duži put pa je kod njih iskrivljavanje slike izrazitije nego kod leća. Fresnelova leća predstavlja kompromisni dizajn, to je u stvar sklop od mnogobrojnih manjih podleća učvršćenih u mrežastom okviru i zasukanih zbog stabilnosti. Lyla je rekla kako su te podleće uz rub okvira toliko tanke da bi ih se moglo smotati kao papir. Bilo je i tehničkih problema s tom Fresnelovom lećom, a glavni je "kromatska aberacija"; imale su uzak frekvencijski pojas. Stoga je ovdje ugrađen čitav niz korektivne optike... – Schupmannove naprave, rekla je Lyla, koje su postavljene ispred glavne leće kako bi to ispravile.

– Sama ta leća je pametna rekla je. – Može sama ispraviti distorzije do kojih dolazi promjenom temperature ili zbog gravitacijskih naprezanja... samo s jednom takvom velikom životinjom možeš otkriti planete obližnjih zvijezda, proučavati ih spektroskopski i tako dalje. A sada radi više njih povezanih u interferometarski sklop. Više leća postavljenih u svemiru. Dizalo, pokaži nam...

Na zidu se upalilo još više ovala.

– Zovu se Arg, Bront i Sterop. I oni su dobili imena po Kiklopima. Radeći povezani, djeluju kao divovski teleskop.

– Nije slučajno što je ona došla baš ovamo. Mislim na Atenu. Polifem je uhvatio njezine poruke koje je slala ovamo, kući. Vrlo blijedo lasersko svjetlo. Dizalo, nastavi.

Dizalo je bez usporavanja prošlo kroz prvu od paluba. Myra je zapazila pod koji je krivudao prema gore, srebrenosiv i ružičasti dekor i ljude koji su hodali polaganim poskocima. – Mjesečeva paluba, rekla je.

– Točno, rekla je Lyla. – Shvaćaš da je Galateja centrifugalno stratificirana. Mi ćemo se zaustaviti na Marsovoj palubi i tamo ćeš se sastati s Atenom.

Dok je Myra razmišljala o tome, Jurij je kimnuo. – Bit će nam udobnije u uvjetima na koje smo navikli.

– Da, rekla je Lyla. – Nema mnogo onih koji idu dalje od toga. Zapravo ne ide nitko osim naših veleposlanika sa Zemlje.

– Veleposlanici? upitala je Myra.

– Zapravo murjaci. Astropol. Napravila je grimasu. – Potičemo ih da ostanu dolje, u njihovom vlastitom gravitacijskom polju olovnih nogu. Tako nam ne smetaju pri pravom poslu.

– Oni ne znaju da smo ovdje, zar ne?

– Nema razloga zašto bi to trebali znati, odgovorio je Aleksej.

Myra je nastavila nagađati. – A ne znaju ni za Atenu.

– Ne, ne znaju, rekla je Lyla. – Barem mislim da ne znaju. Zaista su samo policajci. Trebali su nam poslati ovamo nekoliko astronoma.

– Ja ništa od ovog ne razumijem, priznala je Myra. – Gdje je Atena "bila"? Kako se "vratila"? I ne razumijem zašto sam ja ovdje.

– Uskoro ćeš dobiti odgovore na sva tvoja pitanja, začuo se neki glas iz zraka.

Bilo je to drugi puta da je Atena govorila Myri. Ostali su je pogledali radoznalo, čak i pomalo zavideći joj.

43. CHICAGO

Posljednjih nekoliko kilometara do Chicaga, Emeline, Bisesa i Abdi su putovali vozeći se u kolima poput onih u filmova o Divljem Zapadu. Kola su vukli mišićavi dugodlaki poniji, autohtona vrsta zaobljenog tijela koja se pokazala posebno pogodnom za boravak na niskim temperaturama.

Cesta je išla onim istim putom kuda je prije Zaleđenja prolazila željeznička pruga, a Emeline je rekla kako ovako daleko na sjeveru nije moguće prometovati vlakovima zbog leda na tračnicama.

Sada je Bisesa već bila sva umotana kao Eskim, s nekoliko slojeva vune i krzna preko one njezine tanke babilonske odjeće, a njezin telefon se izgubio negdje duboko ispod svih tih slojeva. Emeline joj je rekla kako je crvenosmeđa vuna dobivena od mamuta. Bisesa nije bila sigurna bi li u to povjerovala ili ne, jer jamačno je bilo lakše oštrici ovcu nego mamuta. Ipak joj je nekako djelovalo uvjerljivo.

Unatoč tom krznu, studen joj se poput koščatih prstiju zarila u nezaštićeno lice. Oči su joj suzile i mogla je osjetiti kako joj se suze pretvaraju u inje. Usprkos teškim krznenim čizmama, stopala su joj bila u opasnosti i ona je, bojeći se ozeblina, svoje ruke u rukavicama još gurnula ispod pazuha.

– Ovo je kao na Marsu, rekla je svojoj pratnji.

Abdi je, tresući se od studeni, napravio grimasu. – Je li vam žao što ste došli?

– Žao mi je što više nemam svoje svemirsko odijelo.

Telefon, koji je bio spremljen na toplom mjesto prislonjen uz njen trbuh, je nešto mrmljao, no ona ga nije čula.

Chicago je bio crn grad izgubljen u bijelom pejzažu.

Neupotrebljiva željeznička pruga vodila je stanice Union. Od te stanice do Emelininog stana moglo se stići kratkim pješačenjem.

U ulicama su gorjele velike logorske vatre upaljene ispod ugaslih plinskih svjetiljki, a skupine muškaraca su ih pomno održavale, domećući polomljenu drvenu građu. Ti su ljudi bili toplo umotani, a na glavama su imali kacige koje su se zamaglile od topline daha. Iz tih vatri se visoko izvijao dim koji je nad gradom visio poput olovnog poklopca, a fasade zgrada prekrivao čađom. Svi su ljudi bili toliko umotani u krzna da su izgledali gotovo okrugli dok su trapavo trčkarali od jednog otoka topline nastalog oko zapaljene vatre do drugog.

Na cestama je bilo nešto prometa konjske zaprege, a bilo je čak i ljudi na biciklima. Niti jednog automobila. Posvuda po popucalom asfaltu bilo je zaleđenog konjskog izmeta.

Sve je to bilo vrlo neobično, jeziva strvina grada. Ali ipak je nekako funkcionirao. Bilo je crkvi s otvorenim vratima, a unutrašnjost im je bila osvijetljena svijećama. Na nekoliko trgovina visjela je pločica sa znakom da su otvorene, a čak je i neko dijete prodavalo novine, koje su se sastojale od jednog jadnog lista papira u čijem zaglavlju se ponosno kočio naziv lista: Chicago Tribune.

Dok su hodali, Bisesa je, pogledavši prema istoku, vidjela jezero Michigan. Bila je to savršeno bijela ledena ploča i savršeno ravna, a prostirala se sve dokle je dopirao pogled. Led je bio slomljen samo uz obalu, gdje se vidio uzak pojas crne vode, i kod izvora rijeke Chicago gdje su ljudi nastojali očuvati ulaz vodovoda slobodan od leda, a to su bili prisiljeni raditi još od onih prvih dana nakon Zaleđenja.

Po jezeru su se kretali ljudi. Pecali su kroz rupe u ledu, a gorjele su i vatre čiji se dim izvijao u tankim nitima. Nekako se činilo kako ovi ljudi nemaju baš nikakve veze s tom golemom ruševinom od grada.

Zadihana od hodanja, Emeline je govorila. – Ovaj grad više nije ono što je nekada bio. Morali smo napustiti mnoga predgrađa. Onda se onaj radnički dio grada pretvorio u centar i prostirao se negdje od osamsto pa do tisuću i petsto metara u svim smjerovima. Broj stanovnika se značajno smanjio; što zbog gladi, a što od bolesti ili iseljavanja i sada je nova lokacija New Chicago. No i sada još koristimo predgrađa, pretpostavljam kako bi vi rekli kao rudnike. Šaljemo tamo ljude da donesu sve što mogu pronaći: odjeću, namještaj, drva za ogrjev i peći. Naravno da još od Zaleđenja nismo imali novih pošiljki ugljena ili nafte.

Pokazalo se kako je Emelinina dužnost bila pronalaženje drva za ogrjev. Radila je u malenom odjelu tik do gradonačelnikovog ureda, a taj odjel je bio odgovoran za traženje novih izvora drveta i organiziranje transportnog lanca koji će osigurati njihovu dopremu u nastanjiva gradska područja.

– Grad poput ovog nije građen za preživljavanje u ovakvim okolnostima, rekao je Abdi. – Može izdržati jedino jedući samog sebe, kao što bi organizam koji skapava od gladi konačno pojeo vlastite organe.

– Moramo raditi ono što moramo raditi, oštro je rekla Emeline.

Telefon je mrmljao. – Ruddy je jednom posjetio Chicago... na Zemlji, nakon Diskontinuiteta. Nazvao ga je "pravim gradom" ali ga više nikada nije želio vidjeti.

– Šuti! rekla mu je Bisesa.

Pokazalo se da je Emelinin stan zapravo adaptiran ured na drugom katu nebodera zvanog Montauk. Zgrada je Bisesi izgledala nekako mršava i otrcana, no pretpostavljala je kako je to u posljednjem desetljeću devetnaestog stoljeća bilo pravo čudo.

Prostorije tog apartmana bile su poput gnijezda. Zidovi, podovi i stropovi bili su debelo obloženi pokrivačima i krznima. U zidovima su bili improvizirani dimnjaci kako bi dim mogao izlaziti, no usprkos tome sve površine su bile prekrivene čađom. Ali bilo je tu i izvjesne otmjenosti. U dnevnom boravku i salonu bili su stolci s uspravnim naslonima i mali stolovi, profinjeni komadi namještaja, očigledno već otrcani no održavani s ljubavlju..

Emeline ih je ponudila čajem. Bio je to indijski čaj, listići pomno čuvanog blaga iz tridesetogodišnje zalihe. Bisesa je pretpostavljala da su s ovakvim detaljima Čikažani održavali svoj identitet.

Nije potrajalo dugo i pojavio se jedan od Emelinini sinova. Bio je godinu dana mlađi od svog brata i mogao je imati dvadeset godina, a zvao se Joshua, po svom ocu. Došao je noseći na uzicu ribu; teško je disao, zajapuren, vratio se s jezera Michigan. Kad je poskidao sa sebe sva krzna, vidjelo se da je to visok mladić, viši negoli je njegov otac ikada bio. Bisesa je pomislila kako mali ima onaj Joshov otvoren izraz lica, njegovu radoznalost i žustrinu. Usprkos mršavosti, izgledao je zdravo. Desni obraz mu je bio označen nekakvim izblijedjelim znakom koji je mogao biti i ožiljak od ozeblina, a lice mu je blistalo od ulja za koje je saznala da je ekstrakt tuljanovog sala.

Emeline je uzela ribu kako bi je očistila. Vratila se s još jednom šalicom čaja za Joshua. Pristojno je uzeo čaj i strusio ga u jednom jedinom gudjaju.

– Moj otac mi je pričao o vama, gospođice Dutt, nesigurno se obratio Bisesi. – O svemu onome u Indiji.

– Došli smo iz različitih svjetova.

– Moj je otac rekao da ste vi došli iz budućnosti.

– Pa, to je točno. Za njegove budućnost. I Abdikadirov otac je tamo došao zajedno sa mnom. Mi smo došli iz 2037.godine, a to je otprilike stotinu i pedeset godina nakon vremenskog odsječka tvojeg oca.

Izraz lica mu je bio pristojan.

– Pretpostavljam kako je tebi sve to pomalo strano.

Slegnuo je ramenima. – To sada više nije ni važno. Sva ta povijest se sada više neće dogoditi, zar ne? Nećemo se morati boriti u vašim svjetskim ratovima i sve to. Ovo je svijet kojeg imamo i iz kojeg ne možemo izaći. Ali meni je dobar.

Emeline je napućila usne. – Joshua zapravo uživa u životu, Bisesa.

Pokazalo se da je bio zaposlen kao inženjer na željezničkoj pruzi izvan New Chicaga. Ali njegova strast je bila pecanje kroz rupe na ledu i uvijek kad je imao slobodne dane vraćao se u stari grad kako bi se umotao u svoja krzna i zaputio ravno na led.

– Čak piše i pjesme o tome, rekla je Emeline. – O pecanju.

Mladić je pocrvenio. – Mama...

– Barem je to naslijedio od svojeg oca. Rječitost. Ali, naravno, stalno nam nedostaje papira.

– A što je s njegovim starijim bratom, Emeline... s tvojim starijim sinom? upitala je Bisesa radnike.

Lice joj se snuždilo. – Harry je jednostavno otišao. Ovo je za nju bila bolna tema i nije ranije o tome govorila. – Rekao je da će se javiti, ali, naravno, nije se javio... oni se nikada ne jave.

– On smatra da će ga uhititi ako se vrati ovamo, rekao je Joshua.

– Gradonačelnik Rice je prije godinu dana objavio amnestiju. Kad bi on samo stupio u vezu s nama, kad bi se samo na jedan dan vratio, mogla bih mu reći kako se nema čega bojati.

Malo su o tome razgovarali i Bisesa je polako shvatila situaciju. Jednostavni odlazak: dio čikaške mladeži, rođen na Miru i zaveden čudesnim pejzažom u kojem su se našli, odlučio je napustiti herojsku borbu svojih roditelja i njihov pokušaj očuvanja Chicaga i njihov još smioniji pokušaj izgradnje novog grada južnije od ruba leda. Jednostavno su otišli, nestajući u bjelini ili u zelenilu travnjaka na jugu.

– Govorka se da žive kao Eskimi, rekao je Joshua. – Ili možda kao Indijanci.

– Neki su čak ponijeli odgovarajuće knjige iz knjižnice ili artefakte iz muzeja, kako bi znali što treba raditi, rekla je Emeline ogorčeno. – Nema sumnje da su mnogi od tih mladih budala sada već mrtvi.

Bilo je jasno kako je to bolna točka između majke i sina; možda je i Joshua sanjao o tome da oponaša svog starijeg brata.

Emeline je presjekla taj razgovor ustavši s isprikom da odlazi u kuhinju pripremiti objed: priredit će im ribu koju je Joshua ulovio, s prilogom od žita i zelenog povrća uvezenog iz New Chicaga. Joshua je otišao oprati se i presvući.

Kada su otišli, Abdi je pogledao Bisesu. – Ovdje ima tenzija.

– Da. Generacijski jaz.

– Ali roditelji su u pravi, zar ne? – Alternativa ovdašnjoj civilizaciji je kameno doba. Ti koji su otišli, ako i prežive, za dvije generacije će postati nepismeni. Nakon toga će se njihovo poznavanje povijesti temeljiti na usmenoj predaji. Zaboravit će da je njihova vrsta uopće ikada došla sa Zemlje, a ako će uopće pamtiti Diskontinuitet, onda će on postati mitski događaj kao što je, na primjer Opći potop. A kad širenje svemira bude ugrozilo samo tkivo tog svijeta...

– Oni neće niti razumjeti što ih uništava. Ali, pomislila je s tugom, možda je tako i bolje. Ti odbjegli i njihova djeca će možda moći nekoliko naraštaja uživati u harmoniji sa svijetom, umjesto da s njim vode beskonačnu borbu. – Zar vi kod kuće nemate jednakih takvih problema?

Abdi je malo šutio. – Aleksandar gradi svjetsko carstvo. Možeš misliti da je to pametno ili da je to glupo, ali moraš mu priznati kako je to nešto novo. Teško da te to ne zaokupi. Ne vjerujem da kod nas ima mnogo mladih koji odlaze. Niti mislim da bi Aleksandar dopustio takvo što, dodao je.

Na Bisesino zaprepaštenje, negdje u stanu je zazvonio telefon. Bio je to staromodni, tek povremeni i vrlo nesiguran zvon, a bio je i prigušen onim obloženim zidovima. Ali zvonio je. Telefoni i novine, taj Chicago je zaista održavao funkcioniranje grada. Čula je kako je Emeline podigla slušalicu i tiho govorila.

Emeline se vratila do njih. – Čujte, imam dobru vijest. Gradonačelnik Rice se želi sastati s vama. Očekuje vas. Ja sam mu pisala iz New Chicaga. A s njim će biti i astronomi, rekla je ponosno.

– To je fino, rekla je Bisesa nesigurno.

– Primit će nas večeras. To nam ostavlja vremena za kupovinu.

– Kupovanje? Šališ se!

– Objed će biti za pola sata, rekla je Emeline energično. – Natoči si još čaja.

44. ATENA

Paluba zvana Mars izgledala je kao hodnik koji se postupno uspinje u oba smjera, tako da ste, hodajući njime, imali čudan osjećaj da se uvijek nalazite u onoj donjoj točki i da nikada nećete iz nje izaći. Gravitacija je bila jedna trećina G na koju se Myra priviknula još na samom Marsu. Postojale su čak i tegle s nečim što je izgledalo kao crvena marsovska zemlja iz koje su, posve neprikladno, rasle zelene biljke porijeklom sa Zemlje, većinom kaktusi.

Bilo je teško povjerovati da je u svemiru i da će se, nastavi li hodati, kretati kružno i naći ponovo na istom mjestu.

Aleksej je promatrao njezinu reakciju. – Ovo je tipična arhitektura zemaljskog porijekla, rekao je. – Kao one biokupole na Marsu u kojima ima kišnih oluja i životinja. Oni ne shvaćaju da ti to ne treba i da samo smeta...

Myri je sve to izgledalo pomalo čisto i sterilizirano, poput aerodromskog terminala.

Lyla ih je povela do ureda koji se nalazio uz sam glavni hodnik. Unutra nije bilo ničeg što bi bilo neobično: stol za sastanke, uobičajeni meki zasloni, stalak s aparatom za kavu i vrčevi s vodom.

I tu im se Atena obratila.

– Pretpostavljam kako se pitate zašto sam vas danas pozvala ovamo.

Nitko se nije nasmijao. Jurij je bacio torbe u kut sobe, a onda su se poslužili kavom.

Myra je sjela i izazivački se zagledala gore, u prazan zrak. – Moja mama je uvijek govorila da imaš reputaciju komedijašice.

– Ah, rekla je Atena. – Aristotel me je zvao nestašnom i mušičavom. Nikada nisam imala priliku razgovarati s Bisesom Dutt. Glas joj je bio ravnomjeran, nadziran. Ali razgovarala sam s mnogima koji je znaju. Ona je izuzetna žena.

– Ona je uvijek za sebe govorila kako je obična žena kojoj se stalno događaju izuzetne stvari, rekla je Myra.

– Ali ostale bi takva izuzetna iskustva smoždila. Bisesa nastavlja obavljati svoju dužnost, onakvu kakvu je ona vidi.

– Ti o njoj govoriš u sadašnjem vremenu. Ja nemam pojma je li ona živa ili mrtva. Ne znam ni gdje je.

– Ali nešto sumnjaš, zar ne, Myra?

– Ne razumijem kako razgovaram s tobom. Zašto si ovdje?

– Gledaj, rekla je Atena blagim glasom.

Svjetlost u prostoriji se malo prigušila, a na stolu ispred njih se sastavila hologramska slika. Ružno i nakostriješeno, izgledalo je kao neko stvorenje iz morskih dubina. U stvari, bio je to stanovnik svemira. Zvali su ga Istrebljivač.

Dan prije Oluje, Atena se probudila i našla se deset milijuna kilometara daleko od Zemlje. S njom su bili i Aristotel i Tales, također veliki elektronski umovi čovječanstva. Bili su prebačeni u memoriju jedne bombe.

Njih troje su se spojili na apstraktan, elektronski način. A onda...

Kad su slike s Prokiona nestale, bio im je potreban odmor. Izašli su van, na palubu Mars. Myra je pijuckala kolu. Dok se Jurij igrao improviziranim njihalom kako bi proučavao promjenjivu umjetnu gravitaciju, Aleksej i Lyla su istraživali. Ako sjedneš, teži si nego ako stojiš. Ako baciš loptu na bilo koju udaljenost, ona će zbog vrtnje skrenuti u stranu, a ako trčiš u pravcu suprotnom od vrtnje, postaješ lakši. Smijući se, trčali su hodnikom, odskakujući kao da hodaju po Mjesecu.

Gledajući ih kako se igraju, Myra se podsjetila koliko su zapravo svi ti Svemirci mladi.

Svi su oklijevali vratiti se unutra i ponovo se naći s Atenom pa razgovarati o tome što je ona otkrila na planetu udaljenom jedanaest svjetlosnih godina.

– Dakle ta plivajuća bića su se smanjenim razmnožavanjem dovela do istrebljenja, rekao je Aleksej. – Tako ti Sola, učiniti takvo što!

– Bolje i to, nego dopustiti Prvorođenima da pobijede, rekao je Jurij.

– Bile su nam potrebne dvije godine da osmislimo način kako ćemo mene emitirati kući, tiho je rekla Atena. – Nismo naime željeli opasnom svemiru obznaniti naše postojanje. Zato smo sastavili optički laser... prilično jak, ali s tankim snopom. A kad je došlo vrijeme, kodirali smo u njega mene i ispalili zraku prema Zemlji. Predvidjeli smo da će je otkriti Kiklop, koji je prije Oluje sa Sunca bio u fazi planiranja.

– To je bilo rizično, rekla je Myra. – Što bi bilo da Kiklop naposljetku nije bio napravljen...

– Nismo imali drugog izbora.

– Zašto od vas troje baš ti? upitao je.

– Odlučili smo ždrijebom.

– A ostali?

– Signal nam je uzeo sve što smo imali, sve što nam je Svjedokinja mogla dati. Premda je Svjedokinja bila živa, nije bilo nikoga tko bi održavao ove druge. Oni su se žrtvovali zbog mene.

Myra se pitala što Atena, ta umjetna inteligencija s tako kompliciranim životopisom misli o tome. Kao "najmlađa" od njih troje, sigurno se osjećala kao da su joj se roditelji žrtvovali kako bi nju spasili. – Nije to bilo samo zbog tebe, rekla joj je blago. – To je bilo zbog svih nas.

– Da, rekla je Atena. – I vidiš zašto sam morala biti poslana kući.

Myra je pogledala Alekseja. – A to si ti toliko tjedana skrivao preda mnom.

Na Alekseju se vidjelo kako mu je neugodno.

– To je bilo na moj zahtjev, glatko je rekla Atena.

Jurij je zurio u svoje ruke koje je ispružio na stolu ispred sebe. Izgledao je jednako zaprepašteno kao što se i Myra osjećala. – A što ti misliš, Jurij? upitala je Myra. – Mislim da smo se danas probili kroz pojmovnu barijeru. Mislim kako je još od Oluje uvijek u našim razmišljanjima o Prvorođenima bilo nekih humanocentričnih predrasuda. Kao da se implicite podrazumijevalo da su oni prijetnja usmjerena samo protiv nas... naš osobni ljuti protivnik. Sada smo saznali kako su, jednako brutalno, djelovali i protiv drugih. Podigao je svoje ruke i široko ih raširio u zraku. – Odjednom moramo o Prvorođenima misliti kao o sveobuhvatnima u prostoru i vremenu. Sranje, potrebna mi je još jedna kava. Jurij je ustao i odgegao prema automatu za kavu.

Aleksej je ispuhnuo zrak iz obraza. – Sada, Myra, znaš sve. Što sada?

– S tim bi činjenicama trebalo upoznati vlasti na Zemlji. Svemirsko vijeće...

Aleksej je napravio grimasu. – Zašto? Zato da bace još više atomskih bombi, a nas sve uhite? Myra, oni razmišljaju previše usko.

Zurila je u njega. – Zar nismo tijekom Sunčeve oluje svi surađivali? Ali sada smo se ovdje vratili staroj rutini... oni lažu tebi, ti lažeš njima. Nije li to način na koji ćemo svi otići u mrak?

– Budi fer, Myra promrmljao je Jurij. – Svemirci rade najbolje što mogu. I vjerojatno imaju pravo kada kažu kako bi Zemlja reagirala.

– Pa što mislite da bismo trebali učiniti?

– Slijediti primjer Marsijanaca, odgovorio je Jurij. – Oni su zarobili jedno Oko... uzvratili su udarac. S gorčinom se nasmijao. – A kao rezultat toga, jedini komad tehnologije Prvorođenih kojeg imamo nalazi se tamo na Marsu, ispod moje ledene kape.

– Da, rekla je Atena. – Čini se da je žarište svih tih kriza na Marsovom polu. Želim, Myra, da se vratiš tamo.

Myra je razmišljala. – A što kad dođemo tamo?

– Onda moramo čekati, kao i prije. Sljedeći koraci su dobrim dijelom izvan naših ruku.

– Nego u čijima su?

– U rukama Bisese Dutt, promrmljala je Atena.

Oglasio se alarm, a na zidovima je bljesnulo crveno svjetlo.

Lyla je prstima dotaknula svoju identifikacijsku tetovažu i slušala vijest. – Policajci Astropola su dolje, na palubi Zemlja, rekla je. – Bit će da odnekud cure informacije. Dolaze po tebe, Myra. Ustala je.

Myra je slijedila njezin primjer. Bila je šokirana. – Oni žele mene? Zašto?

– Jer misle kako ih možeš dovesti do svoje majke. Idemo odavde, nemamo mnogo vremena.

Požurili su iz prostorije, a Aleksej je mrmljao zapovjedi Maxwellu.

45. GRADONAČELNIK

Pokazalo se da je kupovanje u Chicagu upravo to što i sama riječ kaže. Bilo je zadivljujuće kako možete šetati Michigan avenijom i drugim prometnim ulicama i razgledavati izloge trgovina kao što je Marshall Field, gdje je roba bila naslagana na hrpe i izložena, a manekeni su nosili odijela, haljine i kapute. Mogli ste kupiti krznene kapute, čizme i ostalu odjeću i obuću koja je zimi nužna, ali Emeline je gledala samo "moderne stvari" kako ih je ona zvala, a zapravo ostaci iz zaliha devedesetih godina devetnaestog stoljeća, roba uvezena iz sada nestalog New Yorka ili Bostona, roba pomno čuvana i otad mnogo puta krpana i prepravljana. Bisesa je pomislila kako bi Emeline bila zbunjena kada bi vidjela modu kakva je na Zemlji bila trideset i dvije godine kasnije, modu iz 1926. godine.

I tako su kupovale. Ali ulica ispred Marshall Fielda bila je napola blokirana strvinom konja, osušenom, zaleđenom na mjestu gdje se bio srušio. Svjetla u prozorima potjecala su od zadimljenih svijeća izrađenih od tuljanove i konjske masti i premda je uokolo bilo i nešto mladeži, većina ih je bila zaposlena u prodavaonicama. Svi su kupci, koliko je Bisesa mogla vidjeti, bili stari, Emelininih godina ili stariji; oni koji su preživjeli Diskontinuitet prebirali su po tim otrcanim i istrošenim ostacima izgubljene prošlosti.

Ured gradonačelnika nalazio se duboko u unutrašnjosti Gradske vijećnice.

Ispred radnog stola bili su postavljeni stolci s tvrdim naslonima. Bisesa Emeline i Abdi sjeli su u red jedno pokraj drugog i bili su ostavljeni čekati.

Soba nije bila onako obložena izolacionim materijalom kao što je to bio Emelinin stan. Zidovi ove prostorije bili su ukrašeni gomilama tapeta i portretima uglednika iz povijesti. U kaminu je plamtjela jaka vatra, a postojalo je i centralno grijanje; suha toplina zračila je iz teških željeznih radijatora koji su, bez sumnje, toplinu dobivali iz neke monstruozno velike peći za spaljivanje drveta, postavljene u podrumu. Telefon je bio pričvršćen na zid, vrlo primitivan model koji se sastojao samo od kutije, od cijevi u koju se govorilo i "trube" koju se držalo na uhu. Na polici iznad kamina kucao je sat, prkosno usklađen s čikaškim standardnim željezničkim vremenom, četiri poslije podne, baš kao što je pokazivao već trideset i dvije godine, usprkos različitim mišljenjima koja su o tome postojala u vanjskom svijetu.

Bisesa se osjećala čudno sretnom što se odlučila odjenuti svoju purpurnu babilonsku odjeću, baš kao što je učinio i Abdi, usprkos tome što joj je Emeline bila ponudila nešto svečanije "odijelo" Osjećala je kako ovdje želi zadržati svoj vlastiti identitet.

– Znači, ovo je Chicago iz tih godina, prošaptala je ostalima. – Mislim da očekujem Ala Caponea.

Njezin telefon je promrmljao: – Godine 1894. Capone je bio u New Yorku. Ne bi mogao sada biti ovdje...

– Ma daj šuti! Obratila se Emeline. – Pričaj mi o gradonačelniku Jacobu Riceu.

– Ima tek tridesetak godina. Rođen je nakon Zaleđenja.

– I gradonačelnikov sin?

– Ne baš...

Samo vrijeme Diskontinuiteta bilo je za Čikažane šokantno. Nakon svega, počelo je sniježiti, u srpnju. Uzbuđeni lučki radnici javljali su o santama leda na jezeru Michigan. A iz svojih ureda na višim katovima Rookeryja i Montauka, biznismeni su promatrali sjever i na obzorju vidjeli kao kost bijelu crtu. Gradonačelnik je bio izvan grada. Njegov zamjenik je očajnički pokušavao dobiti međugradsku telefonsku liniju zovući New York i Washington, ali bez ikakve koristi. Ako je tamo iza leda predsjednik Cleveland još uvijek bio živ, nije Chicagu mogao ponuditi ni pomoć niti upute.

Tih prvih dana stvari su se brzo pogoršavale. Kad su sukobi zbog hrane postajali sve gori, kad su se starci počeli smrzavati, a predgrađa počela gorjeti, zamjenik gradonačelnika učinio je ono najbolje što je mogao. Priznavši granice vlastitih ovlaštenja, organizirao je Komitet za hitne slučajeve od vodećih ljudi u gradu. U tom tijelu je bio šef policije i zapovjednici Nacionalne garde, najvažniji poslovni ljudi i zemljoposjednici, kao i vođe svih čikaških jakih sindikata. Tu je bila i Jane Addams, "Sveta Jane" poznata reformatorica društva (koja je vodila azil za žene zvani Huli House) i Thomas Alva Edison, četrdesetsedmogodišnji veliki izumitelj kojeg je Zaleđenje slučajno zahvatilo i koji je žudio za svojim laboratorijima u New Jerseyju.

Tu je bio i pukovnik Edmund Rice, veteran Gettysburga, koji je zapovijedao Kolumbijanskom stražom. Zamjenik gradonačelnika je vrlo rado prepustio Riceu svoje mjesto predsjedavajućeg u tom Komitetu.

Uvođenjem prijekog suda, Komitet je stekao čvrstu kontrolu nad valom kriminala. Rice je osnovao nove medicinske centre u kojima su se brzo i učinkovito određivali prioriteti i osnivala nova groblja tamo gdje je to bilo nužno. I dok je grad počeo trošiti samog sebe kako bi održavao toplinu, započelo se s planiranjem budućnosti.

– Na kraju su funkcije Komiteta ponovo vraćene u ured gradonačelnika, rekla je Emeline – ali sam Rice nije nikada bio izabran.

– Ali sada je njegov sin gradonačelnik, promrmljao je Abdi. – Neizabrani vođa, sin vođe. Meni to smrdi na dinastiju.

– Ne možemo si priuštiti papir za izbore, rekla je Emeline pomalo ukočeno.

Ušao je gradonačelnik, u čijoj je pratnji bila mala svita ljudi nervoznog izgleda, možda činovnici, a jedan stariji čovjek je nosio torbu za spise.

– Gospođica Dutt? I gospodin...mhm... Omar. Drago mi je što sam se susreo s vama. I što ponovo vidim vas, gospođo White...

Jacob Rice bio je debeo mlad čovjek, odjeven u fino odijelo bez traga zakrpa. Crna kosa mu je bila zalizana unatrag, vjerojatno uz pomoć nekakve pomade, lice mu je bilo oštro, a hladne plave oči prodorne. Poslužio ih je brendijem u finim kristalnim čašama.

– Gledajte, gospođice Dutt započeo je žustro. – Lijepo je to što ste me posjetili i sve to. Ja razgovaram sa svakim posjetiteljem grada koji dolazi izvana, premda su oni većinom od one grčke sorte koji nisu ni od kakve koristi osim za lekcije iz povijesti, a uz njih i s nekolicinom Britanaca iz našeg vlastitog vremena, nije li tako?

– Vremenski odsječak Sjeverozapadne granice bio je iz 1885. godine, rekla je. – Ali ja sam zapravo iz...

– Ljeta gospodnjega 2037. Potapšao je papir ispred sebe na stolu. – Ova gospođa White bila je ljubazna i ispričala mi dosta toga o vama. Ali bit ću iskren s vama, gospođice Dutt; bez obzira iz kojeg vremena dolazite, mene vaša biografija zanima samo onoliko koliko se ona tiče mene i mojega grada. Siguran sam da to razumijete.

– To je u redu.

– I sada ste došli ovamo prvenstveno s viješću o tome kako se bliži kraj svijeta. Nije li tako?

Čovjek u grupici podaničkog držanja iza njega, podigao je prst. – Nije baš posve tako, gradonačelnice. Ova dama tvrdi da se bliži kraj svemira. Što znači da će sa sobom odnijeti i naš svijet. Tiho je zahihotao, kao da je izrekao neku zabavnu intelektualnu dosjetku.

Rice je zurio u njega. – No, ovo je zaista cjepidlačka igra riječima. Gospođice Dutt, ovo je Gifford Oker... profesor astronomije na našem posve novom Čikaškom sveučilištu. Ili, bolje rečeno, bio je posve nov kad smo se svi smrznuli. Pozvao sam ga ovamo, jer mi se čini da ćete moći razgovarati o nekim astronomskim stvarima, a on vam je najbliže onome što se zove ekspert.

Star pedesetak godina, sijed, gotovo cijelog lica sakrivenog iza debelih naočala i čupavih brkova, Oker je čvrsto držao otrcanu torbu za spise. Odijelo mu je bilo iznošeno, reveri izlizani, dugmad labavo visjela o koncu. – Uvjeravam vas, moje znanje i sposobnosti nisu upitni. U vrijeme Zaleđenja bio sam student Georga Elleryja Halea, poznatog astronoma... čuli ste za njega? Željeli smo osnovati novu zvjezdarnicu u Williams Bayu, opremljenu modernim instrumentima, uključujući i refraktor od jednog metra... to bi bio najveći takav teleskop na svijetu. Ali nije nam bilo suđeno, naravno, nije bilo suđeno. Uspjeli smo obaviti promatranja s teleskopima koji su bili sačuvani unutar "vremenskog odsječka" kako vi to kažete, gospođice Dutt, a koji su nužno manji i slabiji. A izveli smo i neke spektroskopske analize čiji rezultati su... iznenađujući.

Abdi se nagnuo naprijed. – Profesore, osobno sam se bavio astronomijom, u Babilonu. Došli smo do rezultata koji dijelom temelj za Bisesinu tvrdnju. Morat ćemo razmijeniti informacije.

– Naravno.

Rice je bacio pogled na ono Emelinino pismo. Polako je čitao. – Udaljavanje udaljenih zvijezda... Zar o tome govorite?

– Točno, rekao je Abdi. – Jednostavno rečeno, to je kao da zvijezde bježe od Sunca u svim smjerovima.

Rice je kimnuo. – U redu. Razumijem. I što s tim?

Oker je uzdahnuo. Skinuo je naočale otkrivši duboko usađene umorne oči i kravatom obrisao stakla naočala. – Znate, gospodine gradonačelniče, problem je sljedeći: Zašto je baš Sunce locirano u središtu takve ekspanzije? To se protivi najosnovnijim načelima osrednjosti. Premda smo mi prošli kroz Zaleđenje, najčudnovatiji događaj u pisanoj povijesti, neka načela još uvijek vrijede.

Bisesa je promatrala profesora Okera, pitajući se koliko toga on može razumjeti. Očito je bio britkog uma i pod najčudnijim okolnostima mu je uspjelo sačuvati nekakvu znanstveničku karijeru. – Pa kako vi to tumačite, gospodine?

Ponovo je stavio naočale u pogledao ju je. – Kažem da mi nismo privilegirani promatrači. Kad bismo živjeli na nekom svijetu koji pripada zvijezdi Alfa Centauri, na primjer, promatrali bismo istu pojavu... hoću reći da bismo vidjeli daleke maglice kako se jednoliko povlače od nas. To samo može značiti da se sam eter širi... odnosno ona nevidljiva tvar unutar koje sve zvijezde plutaju. Svemir buja kao puding u pećnici, a zvijezde se, poput grožđica u tom pudingu, sve više udaljuju jedna od druge. Ali svakoj grozdići bi izgledalo da je baš ona jedina mirna točka u središtu eksplozije...

Bisesino poznavanje teorije relativnosti svodilo se na pohađanje nekoliko predavanja na fakultetu, a i to je bilo prije nekoliko desetljeća... na to i na znanstvenu fantastiku, a tome se ne može vjerovati. Ali ovaj odsječak vremena u Chicagu pojavio se kad je Einsteinu bilo tek petnaest godina. Oker nije mogao znati ništa o relativnosti. A relativnost se temeljila na otkriću da eter zapravo ne postoji.

Ali pomislila je kako Oker ipak ima prilično dobru predodžbu.

– Gospodine gradonačelniče, ovaj čovjek je u pravu, rekla je. Sam svemirski prostor se širi. Upravo sada, ta ekspanzija udaljava zvijezde i galaktike. Ali na kraju će se to širenje početi osjećati i na manjim skalama veličina.

– To će razvući svijet na sve strane, rekao je Abdi – ostavljajući nas da lebdimo u gomili stijena. A onda će se i naša tijela slomiti. A onda i svaki atom od kojih su naša tijela sastavljena. Osmjehnuo se. – I tako će skončati svijet. Ta ekspanzija, koja je sada vidljiva samo pomoću teleskopa, nastavit će se sve dok ne raznese sve u komadiće.

Rice je zurio u njega. – Ti si neki mali hladnokrvni klipan, zar ne? Bacio je pogled dolje, na Emelinino pismo. – U redu, imate moju pozornost. Vi, gospođice Dutt kažete kako ste o tome tamo kod kuće razgovarali s ljudima. Točno? Onda mi recite kada će taj golemi balon prsnuti? Koliko vremena još imamo?

– Oko pet stoljeća, rekla je Bisesa. – Teško je točno izračunati... teško je biti siguran.

Rice je buljio u nju. – Pet jebenih stoljeća, da oprostite na izrazu. A mi nemamo zalihe hrane ni za pet tjedana. E pa mislim da ću to za sada ostaviti malo "na čekanju". Protrljao je oči, energično, ali očigledno potresen. – Pet stoljeća. Isuse Kriste! Dobro, što je sljedeće?

Sljedeći je bio Sunčev sustav.

Gifford Oker je uzdahnuo. – Čitao sam vaše pismo, gospođice Dutt. Putovali ste svemirskim kliperom na Mars. To vaše stoljeće mora da je prekrasno! Počeo se razmetati. – Znate, kad sam još bio malen, susreo sam Julesa Vernea. Velik čovjek. Jako velik čovjek. Mislim da bi on razumio to jedrenje do Marsa.

– Možemo li se držati teme? obrecnuo se Rice. – Jules Verne, Isuse Kriste! Dajte, profesore, pokažite dami vaše crteže; vidim koliko to želite učiniti.

– Da. Evo, ovo su naša istraživanja Sunčevog sustava, gospođice Dutt. Oker je otvorio torbu i raširio svoje papire po gradonačelnikovom radnom stolu. Bilo je tu slika planeta, neke mutne, crnobijele fotografije, ali većina slika u boji je bila detaljno iscrtana olovkom. A bilo je tu i nečeg što je sličilo na spektrogramske rezultate, nešto nalik mutnim barkodovima.

Bisesa se nagnula naprijed. Gotovo posve ispod glasa promrmljala je. – Možeš li vidjeti?

Njezin telefon joj je šapatom uzvratio. – Dosta dobro, Bisesa.

Oker je gurnuo naprijed jedan niz slika. – Ovo ovdje je Venera.

U Bisesinoj stvarnosti, Venera je bila lopta oblaka. Svemirske sonde su tamo zatekle atmosferu gustu kao ocean, a do je tako toplo da bi se olovo topilo. Ali ova Venera je bila drukčija. Izgledala je, na prvi pogled onako kako Zemlja izgleda astronautima kad je gledaju iz svemira: nakupine oblaka, zelenoplavi ocean, malene kape leda na polovima.

– Sve je jedan ocean, rekao je Oker, – ocean i led. Nismo pronašli ni traga kopnu. Ocean je voda. Posegnuo je za spektrografskim rezultatima. Zrak je dušik s nešto malo kisika... manje nego na Zemlji... i puno ugljičnog dioksida koji prodire u vodu. Ti oceani na Veneri se jamačno pjene kao Coca Cola! To je bila profesorova već otrcana šala. A sada se on nagnuo naprijed. – A tamo postoji život. Na Veneri postoji život.

– Kako to znate?

Pokazao je na zelene mrlje na nekim od crteža. – Ne možemo vidjeti detalje, ali u tim beskrajnim morima mora biti životinja... možda ribe, golemi kitovi koji se hrane planktonom. Možemo očekivati kako će tu manjeviše biti neke analogije sa Zemljom, zbog procesa konvergencije, rekao je s uvjerenjem.

Oker je pokazao još neke rezultate. Na goloj površini Mjeseca su se neustaljena atmosfera i tek tračak vode skupljali u dubokim kraterima i potočićima; i opet su čikaški astronomi mislili da su ugledali život.

Bilo je nekoliko izuzetnih slika Merkura. Bile su to nejasne skice svjetlosnih struktura, poput mreže, bačena preko najskrovitije tamne strane planeta, jedva vidljivo trepereći. Oker je rekao kako je jednom bila djelomična pomrčina Sunca i neki od njegovih studenata su javili kako su vidjeli jednako takve "mreže plazme" ili "plazmoide" u razrijeđenoj Sunčevoj atmosferi. Možda je i to bio neki oblik života, mnogo čudniji, život supervrućih plinova koji su plovili od Sunčevih vatri prema površini njegovog najbližeg djeteta.

Prikrivajući to pretvaranjem da ju je spopao kašalj, Bisesa je promrmljala svojem telefonu: – Misliš li da je to moguće.

– Život u obliku plazme nije nemoguć, mrmljao je telefon. – Postoje strukture u Sunčevoj atmosferi koje su međusobno povezane magnetskim tokovima.

Bisesa je oštro odgovorila. – Da. U godinama Oluje svi smo postali stručnjaci za Sunce. Što misliš što se ovdje događa?

– Mir je uzorkovanje života na Zemlji, šaptao je telefon – a uzorci su uzimani tijekom razdoblja kada je inteligencija ljudske vrste bila u usponu. Planetolozi misle da je Venera, kad je bila mlada, bila topla i vlažna. Možda je i Venera bila na isti način "uzorkovana". To se čini kao neka vrsta optimiziranog Sunčevog sustava, Bisesa, svaki od svjetova, a možda i vremenski odsječci unutar tih svjetova, odabrani su kako bi se život u njima maksimalizirao. Pitam se što se događa u ovom svemiru Mira s Europom i s Titanom, tamo izvan dosega čikaških teleskopa...

A sada je profesor Oker, s natruhom šoumenskog instinkta, otkrivao klimaks svoje prezentacije: Mars.

Ali to nije bio Mars uz kakvog je Bisesa odrasla pa čak ga i posjetila. Taj plavosivi Mars bio je sličan Zemlji čak više od vlažne Venere, jer tu je bilo obilje suhog kopna, svijet kontinenata i oceana, na polovima pokriven kapama, omotan nitima tankih oblaka. Bilo je tu i nečeg poznatog. Onaj zeleni pojas mogao bi biti Valles Marineris, onaj plavi ožiljak na južnoj hemisferi mogao bi biti golem Hellas bazen. Većina sjeverne hemisfere čini se suhom.

Telefon je prošaptao. – Nešto tu nije u redu, Bisesa. Kad bi Mars, naš Mars bio preplavljen, onda bi cijela sjeverna hemisfera bila potopljena ispod oceana.

– Vastitas Borealis.

– Da. U budućnosti se moralo nešto dramatično dogoditi ovome Marsu, nešto što mijenja oblik cijelog planeta.

Rice je nestrpljivo slušao Okera i naposljetku ga prekinuo. – Ma daj, Gifforde. Pređi na ono zanimljivo. Reci njoj ono što se rekao meni, ono o Marsijancima.

Oker se osmjehnuo. – Vidimo ravne crte ucrtane preko Marsovih ravnica. Te crte su duge stotinama kilometara.

– Kanali, odmah je rekao Abdi.

– A što bi drugo i moglo biti? A na kopnu smo, neki od nas, vjerujemo, zapazili građevine. Možda su to jako dugački zidovi. To je dvojbeno, jer smo limitirani u mogućnostima promatranja. Ali što se ovoga tiče, rekao je Oker – tu nema nikakvih dvojbi. Pokazao je fotografiju snimljenu u polariziranom svjetlu, koja je prikazivala jaka svjetla, poput zvijezda, razasuta površinom Marsa. – Gradovi, rekao je ispod glasa.

Emeline se nagnula naprijed, potapšavši fotografiju. – Ja sam joj to rekla.

Rice se zavalio u svom stolcu. – Eto, gospođice Dutt, sad ste čuli. Pitanje je koliko vam išta od ovoga može koristiti.

– Ne znam, rekla je iskreno. – Moram stupiti u vezu s mojima kod kuće.

I Abdi se obratio Okeru. – Rado bih surađivao s vama, profesore. Imat ćemo o mnogočemu porazgovarati.

– Da, odgovorio je Oker, osmjehnuvši se.

– U redu, rekao je Rice, – ali kad dođete do nečeg, obavijestit ćete me, čujete li? Bila je to jasno izrečena zapovijed.

– Tako. Dovoljno je bilo tih sablasnih tema za jedan dan. Razgovarajmo sad o drugim stvarima. Dok je profesor spremao svoje slike, Rice se naslonio u svom stolcu, odmarajući noge oslonivši ih na stol; nosio je kaubojske čizme s ostrugama. Otpuhnuo je dim cigare. – Želite li još jedno piće? Ili pušiti? Ne? Obratio se Abdiju. – Rado bih čuo nešto o onome što se događa s druge strane Atlantika. Nešto o Aleksandru Velikom i njegovom "svjetskom carstvu", zvuči mi kao da je on momak od moje vrste.

Abdi je brzo pogledao Bisesu i Emeline pa slegnuo ramenima. – Gdje biste željeli da započnem?

– Pričaj mi o njegovim vojskama. I o pomorskim snagama. Ima li on već parobrode? Za koliko vremena će vojskom prijeći Atlantik?...

Dok je Riceova pozornost bila zaokupljena Abdijem, Bisesa je ponovo mrmljala obraćajući se telefonu. – Što ti misliš?

– Morao bih se prihvatiti posla i prebaciti sve te podatke na Mars. Za to će trebati mnogo vremena.

– Ali?

– Ali, Bisesa, imam nekakav osjećaj kako je ovo razlog zbog kojeg si i bila pozvana na Mars.

46. A-LINIJA

Lipanj 2070

– Mama, otkad smo prošli A-liniju nismo više sami s Q-bombom. Tu su i regularne flote koje sada prate tu stvar, kao na paradi, pa svi rudari i oni koji borave u mjehuru izlaze kako bi vidjeli prolazak te beštije. Nama je to pomalo čudno. Nakon četrnaest mjeseci dobili smo ovako brojno društvo. Ali oni ne znaju da smo mi tu. Osloboditelj ostaje u svojem tajnom štitu, a tu vani se mota nekoliko drugih vojnih brodova koji obilaze na priličnoj udaljenosti i koordiniraju posljednji napad na Q...

– Bella, rekao je Tales blagim glasom.

– Stanka. Slika Ednine glave koja je govorila sada se zamrznula.

– Tales, zar to ne može pričekati?

– Cassie Duflot je ovdje.

– Oh, sranje. Supruga umrlog svemirskog radnika i profesionalna gnjavatorica.

– Rekla si mi da te obavijestim čim ona dođe.

– Jesam.

Poruka od Edne je još uvijek dolazila. Bella je bila mati koliko i političarka i imala je svoja prava. – Reci joj neka pričeka.

– Naravno, Bella.

– Talese, dok bude čekala, ne dopusti joj slanje epošte, snimanje, komentiranje, pristup blogu, pretraživanje, analiziranje i špekulacije. Daj joj kavu i skreni joj pozornost na sebe.

– Razumijem, Bella. Kad smo već kod toga...

– Da?

– Još je malo više od sata vremena do glavnog napada, do "Velikog Udarca". Zapravo do vremena kad će izvješće o tome doći do nas.

Nije ju se na to trebalo podsjećati. Taj "Veliki Udarac" je posljednja nada čovječanstva protiv Q-bombe... i vjerojatno kraj života njezine kćeri. – U redu, Talese, hvala ti. Imam to na umu. Nastavi.

Na zaslonu se Ednin "zamrznut" lik ponovo pokrenuo.

U Bellinom uredu na Mount Weatheru Ednin je glas, kojem je trebalo dvadeset i četiri minute putovanja Sunčevim sustavom, zvučao snažno. A Tales je besprijekorno emitirao slike koje su se podudarale s riječima, slike preuzete s raznih brodova i monitora.

Iznad Bellinog stola je, poput sablasne kapljice umrljane svjetlošću zvijezda, lebdjela Q-bomba. Upravo je prolazila kroz pojas asteroida, takozvanu Aliniju zračnih snaga, i Bella je vidjela udaljeno ljeskanje stijenja, prizor kojeg su zbog nje uvećali i bolje osvijetlili. Bilo je u tom prizoru nečeg sablasnog. Sada je bilo, gotovo do u dan točno, šest godina otkad je ta naprava bila po prvi puta zamijećena kako prolazi pokraj Saturnovih mjeseca, a sada je bila među asteroidima koji su dijelu ljudskog roda predstavljali dom. Ta Q-bomba je ovdje, u prostoru koji pripada ljudima. A za samo još šest mjeseci, negdje oko Božića ove 2070. godine, bilo je izračunato da će se susresti sa Zemljom.

Ali sada je prolaz bombe kroz ovaj pojas pružao još jednu priliku da je se napadne.

Edna je govorila o pokušajima koji su do tada bili učinjeni. Tales je pokazivao snimke nuklearnog oružja kako udara u neosjetijivu površinu bombe, i brodove (one s ljudskom posadom i one s robotima) kako koriste energetsko oružje zrake čestica i lasere, pa čak i kišu kamenja izbačenog elektromagnetskim katapultom s velikog asteroida.

– Kao da graškom gađaš slona, komentirala je Edna. – No i nije baš tako. Svaki puta kad je pogodimo, ta stvar gubi malo svoje energije-mase, a taj gubitak je razmjeran onome čime je pogodimo. To je svaki put sitnica, poput ugriza buhe, ali nije nula. Lyla Neal je izradila neke modele toga, o tome će te izvijestiti profesor Carel. Zapravo se nadamo nekom rezultatu "Velikog Udarca" ako i ne izbacimo potpuno tu stvar s njenih tračnica, koji će potvrditi Lylin modeliranje da nam je potrebno još nekoliko redova veličina više u odnosu na ono čime smo dosad udarili. Kako god da bilo, saznat ćemo uskoro.

– A što se tiče topovske kugle, tegljač zasad obavlja svoj posao. Svi sistemi rade, a otklon kugle se poklapa s predviđanjima... Svojim tihim, profesionalnim glasom, Edna je dala sumarni pregled naoružanja.

Kad je završila, osmjehnula se. Usprkos svojoj šiljatoj kapi, izgledala je ganutijivo mlado.

– Što se mene tiče, ja sam dobro. Nakon više od godine dana provedene u ovoj cijevi potrebno mi je malo svježeg zraka, ili barem svježijeg od ovog. A u rječniku pokraj izraza "luđački nemiran" možeš upisati ime Johna Metternesa. Ali barem se još nismo međusobno poubijali. I ako na ovu posadu gledaš kao na proširen pojam probne vožnje Osloboditelja, onda je sve u redu. Mislim, mama, da ovdje imamo dobru novu tehnologiju. To neće biti neka utjeha ako nam ne uspije skrenuti bombu s putanje, jer ćemo tada svi biti u sosu.

– I druge posade su dobro. Mislim da je to ispit za cjelokupne zračne snage. Nekoliko veterana iz starih pomorskih snaga govore kako se osjećaju suvišnima na brodovima na kojima je i zadnji član posade prošao kroz postdiplomsku nastavu.

– A što se tiče Svemiraca, oni uglavnom surađuju. A mi smo spremni poduzeti bilo kakvu akciju, mama, za koju ti misliš da bismo je trebali poduzeti.

– Šezdeset minuta do početka predstave. Javit ću ti se nakon Velikog Udarca, mama. Volim te. Osloboditelj prekida vezu.

Hologramski displej je nestao, ostavljajući za sobom prazan stol, na kojem je samo kronometar odbrojavao vrijeme do Velikog Udarca i još važnijeg trenutka kada će vijest o tome stići do Zemlje.

Bella se sabrala. – Uvedite Cassie!

Bella je nekako očekivala da će se Cassie Duflot pojaviti odjevena u crninu, onako kako je bila odjevena onda kad joj je Bella uručila odličje. No Cassie je imala kostim blijedo lila boje, lijep i praktičan. A vidjelo se i da neće, kao prošli puta, utonuti u tugu. Nju bi se lako moglo podcijeniti.

– Lijepo je od vas što ste me primili, rekla je Cassie kruto, rukujući se s Bellom.

– Ne znam jesam li tu imala nekakvog izbora, odgovorila je Bella. – Od onog našeg posljednjeg susreta podigli ste mnogo prašine.

Cassie se osmjehnula, a lice joj je pritom imalo gotovo jednako hladan izraz kao u političara. – Nisam namjeravala podizati nikakvu "prašinu" ili ikome stvarati probleme. Ja sam samo udovica inženjera zračnih snaga, koja je počela postavljati pitanja o tome kako i zašto je njezin muž umro.

– I na to niste dobili zadovoljavajuće odgovore, je li tako? Hoćete li kavu?

Bella se zaputila do automata za kavu. Iskoristila je taj predah kako bi procijenila svoju protivnicu, jer je o Cassie Duflot mislila kao o protivnici.

Cassie je bila mlada žena i mlada majka i mlada udovica, što joj je odmah donosilo simpatije javnosti. Ali Cassie je i radila u odjelu za odnose s javnošću, u agenciji Thule, Inc., jednoj od najvećih svjetskih agencija za očuvanje ekosustava, a bila se specijalizirala za obnovu kanadskog Arktika nakon Oluje. I ne samo to, njezina mati Phillippa se prije Oluje preselila u utjecajne krugove Londona i nema sumnje da je otad zadržala s njima mrežu veza. Cassie je znala kako se treba služiti medijima.

Cassie Duflot je izgledala snažno. Nimalo neurotično, kolebljivo ili ogorčeno. Nije tražila nikakvu osvetu za smrt svojeg muža ili za slom svojeg života, to je Bella odmah uvidjela. Cassie je tražila nešto što je dublje i što bi je više zadovoljilo. Možda istinu. A to ju je činilo još opasnijom.

Bella je pružila Cassie kavu, a onda je sjela. – Pitanja bez odgovora potaknula ju je.

– Da, slušajte, predsjednice Fingal...

– Zovi me Bella.

Cassie joj je ispričala kako je tijekom posljednjih godina znala vrlo malo o aktivnostima svoga muža. Bio je svemirski inženjer; Cassie je znala da on radi na nekom tajnom programu i znala je otprilike gdje se nalazi.

– I to je sve, rekla je. – Dok je James bio živ, to je bilo sve što sam htjela znati. Prihvaćala sam tu potrebu za sigurnosnim mjerama. U ratu smo, a dok traje rat držiš usta zatvorena. Ali nakon što je umro, i nakon sprovoda i svečanosti uručenja odličja... bila si ljubazna i posjetila nas...

Bella je kimnula. – Počela si postavljati pitanja.

– Nisam tražila mnogo, rekla je Cassie. Sada pomalo zbunjena, vrtjela je vjenčani prsten na svom prstu. – Nisam htjela nikoga ugroziti, a najmanje Jamesove prijatelje. Samo sam htjela znati barem nešto o tome kako je umro, tako da jednoga dana djeca, kad budu pitali o njemu... znaš.

– I sama sam majka. Zapravo sam baka. Da, znam.

Čini se da su zračne snage vrlo loše vodile istragu koja je u početku bila regularna i nedužna. – Odbili su surađivati sa mnom i jedan po jedan časnik za vezu i pravnici prestali su odgovarati na moje pozive. Čak su se i Jamesovi prijatelji udaljili. Takvo isključivanje je, dakako, razbjesnilo Cassie. Konzultirala se sa svojom majkom i započela svoju vlastitu istragu.

I počela je pripremati pitanja za Talesa.

– Mislim kako, već zbog toga što Tales postoji i šapće na uho svakome na ovom planetu koji mu postavi pitanja, ljudi vjeruju kako je naše društvo slobodno i otvoreno. A Tales je zapravo jednako tako instrument vladinog nadzora kao i bilo koji drugi izvor. Nije li tako?

– Nastavi, rekla je Bella.

– Ali ja sam otkrila da ima načina dobivanja odgovora i onda kad ti umjetna inteligencija ne daje odgovore, baš kao i onda kada ti ih daje. Postala je neka vrsta samoukog eksperta koji analizira umjetnu inteligenciju traumatiziranu naredbom da laže. Izvadila je iz svoje torbe mekani zaslon i raširila ga po stolu. Na njemu je bila zlatnim nitima iscrtana mreža koja je imala neka područja šrafirana crvenim. – Ne možeš samo izvući memoriju iz umjetne inteligencije, a da zatim ne ostane rupa. Sve je međusobno povezano...

Bella ju je prekinula. – To je dovoljno. Slušaj, Cassie, i drugi su ranije postavljali isto takva pitanja. Ti si samo, s obzirom na to tko si, postala istaknutija od drugih.

– A gdje su svi ti ostali? Jesu li negdje pod ključem? Zapravo, neki od njih su i bili, u kažnjeničkom centru u Moskovskom Moru, na onoj drugoj strani Mjeseca. To je bila Bellina vlastita najmračnija tajna. – Nisu svi, odgovorila je.

Cassie je maknula svoj mekani zaslon i nagnula se naprijed, a izraz lica joj je bio napet. – Ja se tebe ne bojim, rekla je tiho.

– Sigurna sam da je tako, ali Cassie, sjedni onako kako se sjedi. Ovaj ured je programiran tako da postoje mnogi parametri po kojima se odgovara na svaku prijetnju koja bi me ugrozila. Oni nisu uvijek baš jako pametni kad se radi o dešifriranju govora tijela.

Cassie ju je poslušala, ali joj je pogled i dalje bio prikovan za Bellu. – Sustavi naoružanja koji su postavljeni u svemiru, rekla je. – To je ono na čemu je radio moj muž, zar ne?

I tada je govorila o naznakama toga na nebu, o tragovima, o djelomičnim slutnjama poklonika teorija zavjere i promatrača neba, a sve u različitim stupnjevima zdravog razuma i paranoje. Vidjeli su pravocrtni trag kojeg je za sobom ostavljao brod koji se nebom kretao nemogućom brzinom. To je, naravno, bio Osloboditelj. A vidjeli su i druge letjelice, polagane, nezgrapne i masivne, kako se kreću pojasom asteroida, ostavljajući za sobom nekakav trag. To je, jasno, bio tegljač koji se pripremao za Veliki Udarac. Svi su ti brodovi bili zaštićeni od pogleda, ali ljudska sposobnost proizvodnje štitova koji brod čine nevidljivim nije još bila savršena.

– Pa što misliš, što sve to znači? pitala je Bella.

– Znači da se nešto primiče, odgovorila je Cassie. – Možda opet kakva Sunčeva oluja. A članovi vlada se, zajedno sa svojim obiteljima, spremaju pobjeći u novoj generaciji superbrzih brodova. To nije jedinstven stav, no rekla bih kako je to zajednička sumnja.

Bella je bila šokirana. – Zar ljudi zaista tako malo cijene svoju vladu da mogu i zamisliti kako bi ovi bili sposobni za takvo što?

– Oni ne znaju i u tome i jest nevolja. Živimo s posljedicama Oluje. Možda je racionalno biti paranoičan. Cassie je smotala svoj meki zaslon i stavila ga na stranu. – Bella, ja sam slijedila taj trag, ne za volju mojeg muža ili moju osobnu, nego zbog moje djece. Mislim da vi skrivate nešto... nešto monstruozno, nešto što bi moglo utjecati na njihovu budućnost. A oni imaju pravo znati što je to. Ti nemaš pravo to kriti pred njima.

Bilo je vrijeme da Bella odluči što učiniti s tom ženom. Dobro, Cassie nije kriminalac. Ona je zapravo od onih ljudi zbog kojih je Bella i bila izabrana, kako bi ih štitila.

– Gledaj, Cassie, rekla je – pokupila si nekoliko komadića slagalice, ali slažeš ih u krivu sliku. Ne bih htjela da ti se dogodi išta loše ali, s druge strane, ne želim ni da ti učiniš neku štetu. A šireći ovakve teorije možeš izazvati nevolje. Zato ću ti pokloniti moje povjerenje... povjerenje Vijeća. A kada budeš znala ono što ja znam, moći ćeš sama prosuditi kako se koristiti tom informacijom. Jesmo li se dogovorile?

Cassie je razmislila. – Da, Bella, to je fer. I zagledala se u Bellu, zabrinuto i uzbuđeno. Prestrašeno.

Bella kratko pogleda sat na zidu. Još trideset minuta i primiti će izvješće kako je prošao eksperiment zvan Veliki Udarac. Ta očajnička drama se vjerojatno odigrava upravo u ovim trenucima, tamo vani među asteroidima, dvadeset i osam svjetlosnih minuta daleko.

Odagnala je te misli. – Započnimo s Osloboditeljem, rekla je. – S baštinom tvojeg muža. Talese, molim te grafiku.

Govorile su o Osloboditelju. I o Q-bombi koju se već mjesecima pratilo.

A zatim je Bella pokazala Cassie zadnju Paxtonovu mogućnost.

– To je samo jedan od asteroida koji prolazi kroz pojas, rekla je Bella. – U našim popisima on ima svoj broj, a ime mu je vjerojatno dao onaj koji je prvi na njega spustio sondu za rudarska istraživanja... bila je to iskra metala na površini prekrivenoj ugljenom prašinom. Mi ga jednostavno zovemo Topovska kugla. A ovdje je brod čiji su trag vidjeli tvoji tvorci teorije zavjere.

– Bilo bi mi draže kad ih ne bi tako zvala, promrmljala je Cassie. Nagnula se naprijed kako bi bolje vidjela. – Izgleda kao bilo koji drugi asteroid, rekla je. – Kamen oko kojeg je srebrna mreža.

To je, otprilike, bilo ono što je taj tegljač i bio: malen asteroid, mnogo manji od Topovske kugle koja je izgledala kao leteća planina. Stijena je oko sebe imala mrežu od čvrstih nanocijevi, a na površinu mu je montiran antimaterijski pogon. – Koristili smo jedan od prototipskih strojeva proizveden u Trojanskim brodogradilištima. Nije kao oni kojima upravlja čovjek, ali je prilično pouzdan.

Cassie je počinjala shvaćati. – Vi to koristite za usmjeravanje onog većeg asteroida, Topovske kugle.

– Da... gravitacijom. Pokazalo se da je iznenađujuće teško otkloniti asteroid s njegove staze...

Način kako skrenuti asteroida tražio se već duže od stotinu godina, još otkad je postalo jasno da se putovi nekih asteroida križaju sa Zemljinom stazom oko Sunca i da će se, u statistički predvidivom vremenu, sudarati sa Zemljom.

Takvu velika stijena je općenito uzevši prevelika da bi je se moglo uništiti. Očita je tada postala zamisao da je se makne u stranu, tj. da je se nuklearnim oružjem skrene s njene staze. Ili se može na nju pričvrstiti pogon i onda joj promijeniti vektor brzine. Ili se na nju može pričvrstiti solarno jedro ili je čak obojiti srebrno ili je omotati folijom, tako da je tlak svjetlosti sa Sunca odgurne u stranu. Takve metode dale bi samo malu korekciju, ali ako biste taj kamen ulovili dovoljno rano, mogla bi i mala korektura ipak biti dovoljna i spriječiti udar u neželjeni cilj, Zemlju. Kako je pojas asteroida bio postupno koloniziran, sve su te metode bile iskušane i sve su se, u manje ili više, pokazale neuspješnima. Nevolja je bila u tome što mnogi od većih asteroida uopće nisu imali čvrstu masu, nego su to bile skupine manjeg kamenja, koje je na okupu labavo držala gravitacija, a i te skupine su također rotirale. Pri pokušaju da ih se odgurne ili raznese, one bi se samo raspale na manje skupine koje bi bile gotovo jednako tako opasne i bilo bi gotovo nemoguće usmjeravati ih.

Tako se razvila ideja o gravitacijskom tegljaču. Uz problematični asteroid postavi se drugi manji, kojeg se lagano gura u stranu, a njegovo gravitacijsko polje onda za sobom vuče svog većeg rođaka.

– Shvaćaš tu ideju, rekla je Bella. – Moraš nastavljati gurati taj svoj kamen dovoljno slabo da je u stanju izbjeći gravitacijsko polje većeg asteroida, tako da tvoj tegljač ostane povezan stalnim gravitacijskim nitima s njim. I asteroid će biti pomaknut u stranu, bez obzira na to koliko je razmrvljen. Jedini problematičan dio svega toga je orijentirati ispušni otvor na tegljaču tako da ne pogađa površinu tegljenog asteroida.

Cassie je, pomalo nestrpljivo, kimnula. – Razumijem. Vi skrećete putanju tog kamena, te Topovske kugle...

– Tako da ona pogodi Q-bombu. Ta bomba i Topovska kugla su na potpuno drukčijim stazama, a sudar će biti brz... silna energija.

– Kada će se to dogoditi?

– Zapravo, rekao je Tales blagim glasom – to se već dogodilo, prije gotovo pola sata. Za dvije minute će prispjeti izvješće, Bella.

Prikazi tegljača i Topovske kugle su nestali, a zamijenila ih je nepomična slika Q-bombe, te sablasne kugle vidljive samo zahvaljujući reflektiranoj svjetlosti zvijezda, kako lebdi iznad Bellinog stola.

Cassie je shvatila. Trebalo joj je nekoliko sekunda da se sabere. Tada je, širom otvorenih očiju rekla: – To se upravo sada događa, taj sudar. A tvoja kćer je tamo u ratnom brodu i promatra. Primila si me u ovakvom trenutku?

Belli se učinilo da joj je glas napet. – Pa, morala sam nešto raditi. A osim toga... mislim da mi je bilo potrebno vidjeti tvoju reakciju.

– Još trideset sekunda, Bella.

– Hvala, Tales. Znaš, Cassie...

– Ne, nemoj više ništa govoriti. Cassie se impulzivno nagnula preko stoka i primila Bellu za ruku. Bella ju je čvrsto stisnula.

Na grafičkom prikazu su bomba i njezina pratnja tiho lebdjeli u zraku, kao ukrasi.

Nešto je doletjelo s lijeve strane. Bilo je nejasno, samo neka sivobijela pruga koja je letjela prebrzo da bi se mogao prepoznati bilo kakav detalj. Sudar je donio bljesak koji je virtualni tank holograma ispunio svjetlošću.

Tada se projekcija zamrznula, a zatim nestala.

Na Bellinom stolu nizala su se izvješća i glave onih koji su govorili, a svi su izvještavali o pojedinostima sudara. I dolazili su pozivi sa svih strana Zemlje i iz kolonija Svemiraca, zahtijevajući da im se kaže što se to događa u Pojasu. Eksplozija je bila dovoljno jaka da se moglo vidjeti golim okom na noćnom nebu iznad Zemlje kao i diljem većeg dijela Sunčevog sustava.

Pokazujući prstom, Bella je odabrala dvije od tih glava: Ednu, a potom i Boba Paxtona...

– Samo ponavljam, mama, ja sam dobro i brod je dobro, bili smo se dovoljno udaljili da nas ne pogode manji komadi. Kakav je to prizor, sve te do bjeline usijane stijene su se pravocrtno razletjele! Imamo dobre podatke. Čini se kako je Lylin izračun mogućeg bombinog gubitka mase-energije bio točan. Ali...

Bella je prebacila pogled na Boba Paxtona. Lice mu se pred njom napuhnulo, crveno i ljutito. – Madam predsjednice, nismo ni dotakli tu prokletu stvar. Oh, odsjekli smo joj malo mase-energije, čak ni Q-bomba ne može progutati jebeni asteroid a da se ne podrigne, ali to neće činiti nikakvu razliku kad ta stvar dođe tu do Zemlje. A doći će ovamo. Nije nimalo skrenula s putanje, ma ni za dlaku. Ona pobija sve što znamo o inerciji i momentu.

– I... u redu, ona dolazi. Sada imamo brojeve za izvođenje nekih ekstrapolacija u vezi s tim što će se dogoditi Zemlji ako je Q-bomba udari, a na temelju djelovanja kamena kojeg smo bacili na bombu, koliko joj je smanjio energiju. I ona ima svoje granice. Ali velika je. Ta je bomba dovoljno velika da, recimo, razori Mars. Ona neće smrskati Zemlju. Ali nanijet će joj toliki udarac koliki planet može podnijeti, a da se ne raspadne. Ostavit će nas s kraterom veličine Zemljina polumjera. Čitao je. To će biti najpogibeljniji događaj još od vremena skidanja vanjskog plašta, onda kad je nastao Mjesec... Onda je naprosto ostao zuriti u kamere. – Mislim da je to sve što sam imao reći, madam predsjednice. Učinili smo najbolje što smo mogli.

Bella je pustila da mu Tales priguši glas. – Pa, eto, Cassie. Sada sve znaš. Sve si vidjela.

Cassie je razmišljala. – Drago mi je da ti je kći dobro.

– Hvala. Ali udar nije uspio. Raširila je ruke. – Pa, što misliš da bih sada trebala učiniti?

Cassie je razmišljala. – Svi su vidjeli taj sudar, oni na Zemlji i izvan nje. Znaju da se nešto dogodilo. Pitanje je što ćeš im reći.

– Istinu? Da će do Božića svijet skončati? Nasmijala se, mada nije znala zašto. – Bob Paxton bi me sada pitao što će biti s panikom.

– Ljudi su se i ranije suočavali s teškim vremenima, rekla je Cassie. – Uglavnom su ih preživjeli.

– Masovna histerija je poznata pojava, Cassie. Dokumentacije o tome postoje još od Srednjeg vijeka, kada su se događale teške socijalne traume i slom povjerenja u vođe. Značajan dio mog posla svodi se na to da osiguram da se nešto takvo ne dogodi. A već si mi rekla da ljudi nemaju povjerenja u ovu vladu za koju radim.

– U redu. Ti znaš svoj posao. Ali ljudi će morati obaviti pripreme. Obitelj. Ako znaju.

To je, naravno, bila istina. Gledajući Cassieno odlučno lice, lice žene čija su vlastita djeca ugrožena, Bella je pomislila kako bi rado, u danima i tjednima koji dolaze, imala tu ženu na svojoj strani. Jedan glas razuma usred ljutnje i povika.

Netko je upravo sada vikao na nju. Spustila je pogled na stol i ugledala ljutito lice Boba Paxtona koji se derao ne bi li privukao njezinu pozornost. Oklijevajući, pojačala je ton.

– Predsjednice, ostala nam je otvorena još jedna mogućnost. Možda bismo trebali i to pokušati prije nego počnemo dijeliti tablete za samoubojstva.

– Bisesa Dutt.

– Do sada smo se tiho šuljali oko onih jebivetra na Marsu. Sada moramo tu ženu izvući odande i staviti je na sigurno. Jasno je da budućnost Zemlje ovisi o tome. Vjerujte mi, predsjednice Fingal, ne preostaje nam ništa drugo. Zašutio je, teško dišući.

Cassie je mrmljala. – Nisam sigurna da znam o čemu on to govori. Ali ako postoji još jedna mogućnost... Duboko je uzdahnula. – Ne mogu vjerovati da ovo govorim. Mislim, ovo nije poput Oluje sa Sunca, kad smo svi morali znati što se događa kako bismo mogli podići Štit. Ovoga puta ne možemo ništa učiniti. Možete poštedjeti ljude i ništa im ne govoriti tako dugo dok još postoji ta posljednja mogućnost. A tada, kad zaista više ne bude bilo nikakve nade...

– Znači, da lažemo ljudskoj rasi.

– Možeš reći da je to bio neuspješno isprobavanje oružja. Pa to je gotovo istina.

Bella je prstom pokazala prema Edninom liku. – Tales, želim poslati poruku Osloboditelju. Uključi najviši stupanj osiguranja.

– Da, Bella. Čuj, Cassie, imaš li vremena sljedećih nekoliko sati? Mislim da bih željela da još malo popričamo.

Cassie je bila iznenađen, ali je odgovorila: – Naravno.

Kanal je otvoren, – Bella, možeš početi.

– Edna, to sam ja. Slušaj, draga, imam za tebe novi zadatak. Trebaš otići na Mars...

Dok je govorila, pogledavala je na svoj kalendar. Preostali su još samo mjeseci. Osjećala je kako će od sada, ma što se dogodilo, napetost rasti, a tijek događaja će se nemilosrdno ubrzavati. Samo se nadala da će, čak i sada, biti u stanju dobro prosuditi stvari.

ČETVRTI DIO

ODLUKE

47. OPCIJE

Srpanj 2070.

Jurij je utrčao. Raširio je mekani zaslon po stolu. – Napokon sam preko kompjutera preuzeo ovu stvar s Mira...

Zaslon se počeo popunjavati slikama svjetova, mutnim fotografijama i plavozelenim skicama izrađenim u olovci.

Stanica Wells, Konzerva Dva, zvana "kuća" imala je jedan velik stol koji se mogao napuhavati, a služio je za zajedničke obroke posade, za sastanke i kao radna površina. Bio je sastavljen od manjih elemenata pa se mogao podijeliti na dva ili tri manja stola. Myra je shvatila kako to ima i psihološku ulogu, jer posada nije bila prisiljena jesti zajedno, ako to nisu željeli.

Sada su svi elementi tog velikog stola bili spojeni. Danima su ga koristili kao središte neke beskonačne konferencije. Jurij je pokušavao shvatiti one alternativne prikaze Marsa koje je Bisesin telefon sporo i bolno vraćao preko donjeg frekvencijskog pojasa Oka. Ellie je naporno poput roba radila na svojoj analizi gravitacijskog kaveza Oka. Samo Hanse Critchfield nije radio ni na čemu u svezi s prijetećom Q-bombom, inzistirajući da će biti korisniji ako radi sa svojim voljenim strojevima.

A Myra, Aleksej i Grendel Speth, koji su u usporedbi s njima mogli vrlo malo pridonijeti, su neraspoloženi sjedili za stolom, a pred njima su bile šalice hladne kave.

Myra je pomislila kao je ta okrugla kuća na Marsu jadna u usporedbi s onim skupim nastambama punim svjetlosti kakve su bile na Kiklopu. Da, kako ih je Atena stalno uvjeravala, oni su bili u samom žarištu odgovora na jednu opasnost kozmičkih razmjera. Ona detonacija u pojasu asteroida bila je vidljiva na svim ljudima nastanjenim svjetovima. Većina Zemlje se isključila, civilizacija još uvijek traumatizirana Sunčevom olujom stisnula se u svojim kućicama nalik na bunkere i čekala.

Ali vrijeme je istjecalo. I na Marsu je vladao osjećaj rastuće panike. Zemljin ratni brod Osloboditelj bio je sada udaljen tek nekoliko dana, a svi su znali zašto dolazi.

– U redu, rekao je Jurij – evo što imamo. Koliko ja razumijem, svi se slažemo u tome da svijet Mir ima niz vremenskih odsječaka. Nešto kao izlog života u Sunčevom sustavu u njegovom optimalnom trenutku na svakom svijetu.

– Sva Solova djeca u najljepšem izdanju, rekla je Grendel. – Ali to ne može potrajati. Hoću reći kako su i Venera i Mars sigurno bili dosegnuli svoj vrhunac bioraznolikosti još u ranim danima Sunčevog sustava, kad je Sunce bilo mnogo hladnije. Po nekoj općoj procjeni, sunce Mira je pak primjerak iz trinaestog stoljeća. To Sunce je previše toplo za te svjetove. Oni ne mogu trajati dugo.

– Ali, gunđao je Jurij, – stvar je u tome što su ovdje svjetovi solarnog sustava kakvi su bili u dalekoj prošlosti. Pitanje je kako su dospjeli iz prošlosti u sadašnjost, što se to dogodilo pa ih učinilo ovakvima kakvi su danas. Pogledajte samo Veneru. Mi mislimo da razumijemo taj slučaj. Nije li tako? Staklenik koji je izmakao kontroli, oceani isparili, voda se pod djelovanjem svjetiosti raspala na vodik i kisik i bila zauvijek izgubljena...

Nekada je Venera bila vlažna, plava, mirna i bezbrižna. Preblizu Suncu, pregrijavala se i njezini su oceani isparavali. Kad joj je voda nestala u svemiru, Venera je razvila novu, gustu atmosferu, omotač od ugljičnog dioksida dobiven iz vrućih stijena negdašnjeg podmorja i efektom staklenika koji se pojačavao sve dok do nije počelo sjati crvenim usijanjem.

– To je grozna priča, ali mi je razumijemo. Naši modeli se poklapaju s tom pričom o Veneri, nije li tako? Ali sada se okrenimo Marsu. Mars je nekada bio sličan Zemlji, ali, premalen i predaleko od Sunca, sušio se i hladio. Do te točke nam je sve jasno. Ali pogledajte ovo.

Pokazao je usporedne profile, starog Marsa na kojem su stajali i novog Marsa unutar univerzuma nazvanog Mir. Sjeverna hemisfera starog Marsa bila je vidljivo udubljena u odnosu na pravilno zaobljen luk novog Marsa.

– Nešto se ovdje dogodilo, rekao je Jurij žestoko. – Nešto strašno silovito.

Myra je to vidjela. Izgledalo je kao da je netko čekićem udario po tjemenu lubanje, strahovit udarac usmjeren ovamo, na sjeverni pol. To je bilo dovoljno jako da stvori Vastitas Borealis, kao krater čiji je promjer bila cijela sjeverna hemisfera.

Svi su odmah uvidjeli što to znači.

– Q-bomba, rekao je Aleksej, – napravljena po mjeri mase Marsa. I poslana ovamo, na sjeverni pol. Ovo je bio rezultat. Tako ti Solovih suza! Ali zašto? Zašto gađati Mars, a ne Veneru?

– Jer je Venera bezopasna, oštro je odgovorio Jurij. – Venera je bila vodeni svijet. Ako se ondje uopće razvila neka inteligencija, morala je biti ograničena na ono što postoji u moru, koristiti metale iz geotermalnih izvora i takve stvari. Oni jednostavno nisu odašiljali takvu vrstu signala koji bi se mogli opaziti izdaleka. Izgraditi gradove i ceste.

– A Marsijanci su to učinili, rekla je Myra.

I nagrada za to im je bila silovit sterilizirajući udar.

Grendel je uzbuđeno mumljala. – Mislim da ovdje vidimo elemente koji su od strateškog značaja. Čini se kako je cilj Prvorođenih suzbiti civilizacije s naprednom tehnologijom. Ali oni djeluju... ekonomično. Ako im sustav neke zvijezde pruži razloge za zabrinutost, oni ih najprije udare sunčevom olujom. Sirov, ali jeftin način steriliziranja cjelokupnog sustava. Kladim se kako bismo, kad bi samo malo dublje kopali, pronašli ostatke od barem još jedne takve oluje iz daleke prošlosti. Ali ako to sa sunčevom olujom ne upali, ako svjetovi nastave stvarati probleme, onda oni gađaju kirurški precizno. Baš kao što su gađali Mars. Baš kao što su sada za cilj odabrali Zemlju.

– Moraš im priznati da su temeljiti, rekao je Jurij.

– A sada smo, od Atene i njezine Svjedokinje, saznali da nismo jedini, rekao je Aleksej. – Akcije Prvorođenih su ekstenzivne i u prostoru i u vremenu. "Vatra je gutala sve pred njima, a iza njih je ostajao plamen: do pred njima je poput rajskog vrta, a za njima opustošena divljina; da, i ništa im neće umaknuti."

Myra je podigla obrve. – Ne budimo licemjerni. Možda ona megafauna Australije i Amerike osjeća isto to prema nama.

– Oni su poput bogova, rekao je Aleksej, još uvijek u nekom apokaliptičnom raspoloženju. – Možda bismo ih trebali obožavati.

– Nemojmo suho je, rekao Jurij. – Marsovci ih nisu obožavali.

– To je točno, složila se sada Ellie. Ona je sada energično ušla u prostoriju, noseći meki zaslon. Marsovci su uzvratili udarac, a možda to možemo i mi. Usred njihova mračnog raspoloženja, ona se osmjehivala.

Sjećate li se ovoga? Raširila je svoj meki zaslon kako bi svi mogli vidjeti sada već poznati niz simbola:

– Dala sam mojim analitičarima neka razmisle što bi ovo moglo značiti. Došli su do zajedničkog zaključka... a bogami već je bilo i vrijeme... i ja mislim da to ima nekog smisla.

– Reci nam, brzo je zatražio Jurij.

– Pogledajte ove geometrijske likove. Što vidite?

Aleksej joj odgovori. – Trokut, četverokut, peterokut, šesterokut. I?

– Koliko imaju stranica?

– Tri, četiri, pet, šest.

– A što će se dogoditi ako nastaviš taj niz? Što slijedi?

– Sedam stranica. Heptagon. Osam. Oktogon. Zamislio se pa je brzo pogledao Myru. – Nonagon?

– Zvuči vjerojatno, odgovorila mu je.

– A potom? Ellie je bila ustrajna.

– Deset stranica, jedanaest, dvanaest... odgovorio je Aleksej.

– I ako tako nastaviš dalje, gdje će taj niz završiti?

– U beskonačnosti, rekla je Myra. – Poligon s beskonačnim brojem stranica.

– A to je?

– Kružnica... Što misliš što tu imaš, Ellie? upitao ju je Jurij.

– Marsijanci nisu mogli presresti ni otkloniti svoju Q-bombu ili ma što bilo to što su Prvorođeni koristili protiv njih. Ali mislim da je ovo simbolički zapis onoga što su postigli. Počevši od onoga što su mogli napraviti... vidite, trokut, kvadrat, jednostavni oblici. Nekako su uspjeli iz toga izvući daljnje zaključke. Pomoću ograničenih sredstava kojima su raspolagali, uspjeli su zahvatiti beskonačnost. I zarobili su Oko koje je sigurno bilo locirano točno ispod točke predviđene eksplozije i čekalo kako bi svjedočilo razaranju. Bacila je pogled prema Alekseju. – Izazivali su bogove, Aleksej.

– Kako optimistično! kiselo je primijetila Grendel. – Ali Marsijanci su ipak zbrisani. Kakva šteta što nisu tu s nama pa da ih zamolimo za pomoć.

– Ali jesu, odgovorila je Ellie. Svi su zurili u nju.

Myra je munjevito razmišljala. – Ona je u pravu. A što ako je postojao način da se pošalje poruka, ne na naš Mars, nego na onaj Mirov? Oh, tamo nema svemirskih brodova.

– Niti radija, dometnuo je Aleksej.

Myra se nije predavala. – Ali ipak...

Jurij se obrecnuo. – Kog vraga želiš reći?

Ellie je brzo uskočila. – Mogli bismo samo poslati ove simbole, za početak. To je dovoljno da pokaže kako smo razumjeli. Mogli bismo izazvati reakciju Mirovih Marsijanaca. Želim reći kako bi barem neki od njih mogli doći iz vremenskog odsječka u kojem su svjesni Prvorođenih.

Grendel je zatresla glavom. – Misliš li ti to ozbiljno? Tvoj plan je, dakle, poslati poruku u paralelni univerzum gdje, nadamo se, postoji nasukana marsijanska civilizacija u nekakvom operetnom solarnom sustavu. Jesam li dobro shvatila?

– Ne mislim da je sada vrijeme za zdrav razum, Grendel, rekla je Myra. – Ništa od onog konvencionalnog što su naše svemirske snage pokušale nije uspjelo. Treba nam, dakle, nekakva izuzetna obrana. Konačno, trebalo je mnogo čudnovatog načina razmišljanja da bi se domislio štit za Oluju sa Sunca i jedan neviđeni napor da bi se to postiglo. Možda moramo ponovo učiniti nešto takvo.

Uslijedila je prava bujica pitanja i raspravljanja. Je li neizvjesna komunikacijska veza kroz Oko do Bisesinog starog telefona dovoljno pouzdana da se to provede? I kako bi uopće mogli Amerikanci devetnaestog stoljeća, okovani ledom, razgovarati s Marsom? Telepatski?

Mnogo pitanja, ali malo odgovora.

– U redu, rekao je Jurij. – Ali najvažnije pitanje je što će se dogoditi ako Marsijanci odgovore? upitao je polako. – Što bi oni mogli učiniti?

– Mogli bi se oduprijeti Q-bombi svojim tronogim letećim strojevima i njihovim toplinskim zrakama, rekla je Grendel, rugajući se.

– Ozbiljno govorim, rekao je Jurij. – Moramo to promisliti. Predvidjeti neke scenarije. Ellie, možda bi to ti mogla obaviti.

Ellie je kimnula.

– Čak i ako Bisesa smisli kako to izvesti, rekao je Aleksej, – možda bismo trebali zadržati pravo nekakvog veta dok ne zaključimo kako bi Marsijanci mogli reagirati. I trebamo o ovome obavijestiti Atenu. Ta odluka ne bi smjela ovisiti samo o nama.

– U redu, rekao je Jurij. – U međuvremenu možemo raditi na tome. Dobro? Osim ako netko ima kakvu bolju zamisao. Njegova je ljutnja sada mutirala u nekakvo veselje. Hej, čemu sad sva ta smrknuta lica? Gledajte, mi smo tu kao hrpa polarnih medvjeda u zimskom snu. Ali ako ovo uspije, oči povijesti bit će uperene u nas.

Aleksej je prihvatio šalu. – Ako je to istina, onda mi je žao što se nisam obrijao.

– Dosta proseravanja, rekla je Grendel. – Krenimo na posao.

Razišli su se i prihvatili posla.

48. SIGNAL PREMA MARSU

Bisesa, Abdi i Emeline su još jednom bili pozvani u Riceov ured u gradskoj vijećnici.

Rice ih je čekao. Noge obuvene u čizme stavio je na ploču stola i otpuhivao dimove cigare. Tu je bio i profesor Oker, onaj astronom sa sveučilišta.

Rice je rukom mahnuo prema stolcima, pozvavši ih tako da sjednu. – Zatražili ste moju pomoć, rekao je naglo. Podigao je Bisesino pismo na kojem su bili načrčkani simboli s Marsa: trokut, kvadrat, peterokut i šesterokut. – Kažete da ovu ovdje poruku trebamo poslati Marsijancima.

– Znam da to zvuči ludo, ali... započela je Bisesa.

– Oh, imao sam ja posla i s daleko luđim stvarima nego što je ovo. Naravno, bio sam se obratio ovom ovdje Giffordu za savjet. Uzvratio mi je gomilom balezgarija o Hertzovim elektromagnetskim valovima i Jules Vernerovim "svemirskim vlakovima". Ti bokca, svemirski brodovi! Mi čak ne možemo povući ni željezničku prugu odavde do obale.

Oker je, sav jadan, odvratio pogled, ali nije ništa rekao. Bilo je očito kako je ovamo doveden samo da bi ga se ponizilo.

– I tako sam, nastavio je Rice, – proslijedio ovaj zahtjev jednom čovjeku u Chicagu koji bi mogao imati nekog blagog pojma o tome kako bismo to mogli učiniti. Ti bokca, sad mu je sedamdeset i devet godina, a nakon Zaleđenja se sav posvetio Komitetu za hitne slučajeve i što još sve ne, a to čak i nije njegov prokleti grad. Ali rekao je da će pomoći. Rekao je da će me nazvati u tri sata. Bacio je pogled na džepnu uru. – Što je, otprilike, sada.

Svi su morali provesti punu minutu čekajući u tišini. A onda se oglasio telefon na zidu.

Rice je prstom pozvao Bisesu i njih dvoje su otišli do telefona. Rice je podigao slušalicu i držao je tako da Bisesa može slušati što se govori. Uhvatila je samo dijelove monologa koji je dopirao iz telefona, izgovorenog u pompoznom i bombastičnom bostonskom stilu. Ali bit onoga o čemu je govoreno bila je jasna

– ...Signale je nemoguće poslati. Postavite neki znak, znak dovoljno velik da ga se vidi preko ovog svemirskog bezdana... Bijela površina na kapama leda je naše slikarsko platno... iskopajte jarke dugačke stotinu i pedeset kilometara, uklešite te znakove u ledu onoliko velike koliko se usudite... napunite ih drvima, naftom, ako je uopće imate, pa sve to zapalite... Ta svjetlost od vatre noću, a dim danju... Prokleti Marsijanci bi morali biti slijepi pa da to ne vide.

Rice je kimnuo prema Bisesi. – Jeste li shvatili ideju?

– Pod uvjetom da nam možete osigurati radnu snagu koja bi to izvela...

– Ti bokca, tim mamuta koji vuku plug učinit će to za mjesec dana.

– Mamuti na ledu Sjeverne Amerike grade signal za Mars. Bisesa je zatresla glavom. U bilo kojem drugom kontekstu ovo bi izgledalo čudno. – Samo jedno, gospodine gradonačelniče. Nemojte paliti vatre dok ne potvrdim da to trebamo učiniti. Razgovarat ću s mojim ljudima i provjeriti... prilično je drastično to što ovdje namjeravamo učiniti.

Polako je kimnuo. – U redu. Još nešto?

– Ne. Signali urezani u led. Naravno da postoji način da se to učini. Trebala sam se sama toga sjetiti.

– Ali niste, rekao je Rice, osmjehnuvši se oko svoje cigare. – Trebao nam je on pa da to smisli. Upravo to i je razlog zbog kojeg je on to što jest. Nije li tako? Hvala vam, rekao je u slušalicu. – Spasili ste ovaj dan, gospodine. Najljepša vam hvala, gospodine Edison. Objesio je slušalicu. – Taj čarobnjak iz Menlo Parka! Kakav momak!

49. AREOSINKRONA STAZA

Kolovoz 2070.

Osloboditelj je kliznuo u sinkronu stazu iznad Marsa. Libby je okretala brod tako da su prozirna vrata ispod Edninih nogu omogućavala pogled na planet.

Edna je već ranije bila u GEO, sinkronoj stazi iznad Zemlje. To iskustvo je bilo istovjetno. Mars je iz areosinkrone staze izgledao otprilike jednako velik kao i Zemlja gledana geosinkrone; planet veličine bejzbolske lopte, obješen daleko ispod njezinih nogu. Ali ovdje je bilo manje sunčeve svjetlosti i Mars je bio tamniji od Zemlje, smežurana voćka oker boje u usporedbi sa Zemljinim jedrim plavetnilom. Edna je mogla zapaziti svjetlost koja se reflektirala iz kupola Port Lowella, gotovo točno na crti razgraničenje između dana i noći, točno ispod Osloboditelja.

– Ne mogu vjerovati da smo ovdje, rekla je.

– Ja ne mogu vjerovati zašto smo ovdje, gunđao je John Metternes.

A ipak, bili su tamo. Nitko, na svim svjetovima nastanjenim ljudima nije mogao ne biti svjestan Osloboditelja, jer je šibao Sunčevim sustavom praćen kišom egzotičnih čestica antimaterije, i bez uključenog štita koji bi ga činio nevidljivim. Edna se pitala koliko lica Svemiraca na Marsu je u ovom trenutku podignuto prema nebu zahvaćenom ranim svitanjem, zureći u posve novu zvijezdu koja se pojavila u zenitu. Nadala se će ova Osloboditeljeva tako vidljiva nazočnost jednostavno toliko zastrašiti Marsijance da će dati sve što Zemlja od njih traži.

Začuo se zvuk zvona koji je najavljivao dolazeći signal.

John je gledao zaslone svojih instrumenata. – Protuvirusna zaštita aktivirana.

Bilo bi ironično kada bi, nakon što su projurili kroz Sunčev sustav, brod bio onemogućen nekim računalnim virusom koji bi se krio u poruci dobrodošlice. – Primi poruku, rekla je Edna glasom punim opreza.

Ispred Edne se stvorila hologramska glava: neka mlada žena, nasmiješena, ugodne vanjštine, pomalo praznog pogleda. Izgledala je nekako poznato. – Osloboditelju, ovdje Lowell. Dobro jutro.

– Lowellu, ovdje Osloboditelj, rekla je Edna. – Da, dobro jutro, možemo vidjeti vašu zoru. Lijep prizor. Ovo je Osloboditelj, bojni brod zračnih snaga, registracije SS-1-147...

– Znamo tko ste. Napokon, vidjeli smo vas kako dolazite.

– Prepoznajem vaše lice, rekao je John Metternes. – Umfraville. Da, Paula. Kći heroine.

– Ja vodim miran život, mirno je odgovorila djevojka.

Edna je kimnula. – Mislim, Paula, kako se svi nadamo da će danas biti miran dan.

– I mi se tako nadamo, ali to ovisi o vama, zar ne?

– Zar doista? Edna se nagnula naprijed, trudeći se izgledati više dominantno negoli se osjećala. Paula, ti i oni u čije ime govoriš dobro znate zašto smo došli.

– Bisesa Dutt nije u Port Lowellu.

– Neće joj se ništa dogoditi. Jednostavno je namjeravamo vratiti na Zemlju, gdje će je možda ispitati o nekim prošlim događajima. Bit će najbolje ako budemo surađivali. To će biti najbolje i za Bisesu.

– Bisesa Dutt nije u Port Lowellu.

Oklijevajući, Edna je rekla. – Imam ovlaštenja za uporabu sile. Zapravo, dobila sam upute da je koristim pri rješavanju ovog problema. Pomisli, Paula, što to znači. To će biti prvi akt neprijateljstva između predstavnika vlade sa Zemlje i zajednice Svemiraca. To baš ne bi bio dobar primjer, zar ne?

– I, gospođo Umfraville, dodao je John, – imajte na umu da Port Lowell nije utvrda.

– Morate postupiti onako kako vam to savjest nalaže. Lowell se isključuje.

Metternes je provukao ruku kroz svoju masnu kosu. – Možemo pričekati potvrdu sa Zemlje.

Edna je odmahnula glavom. – Naša zadaća je posve jasna. Samo odugovlačiš, Johne.

– Zar me zbog toga kriviš? Lowell je tu dolje nezaštićena meta. Imam osjećaj da smo nekako postali negativci...

Začuo se zvuk uzbune i svi paneli u zapovjednoj kabini su pocrvenjeli. Osjetilo se neko blago kretanje, kao kroz vodu. Brod se kretao.

– Sranje, rekla je Edna. – Što je to bilo?

Oboje su pokušali dijagnosticirati o čemu se radi.

Libby je bila ta koja je prva progovorila. – Navukli smo nevidljiv štit. Izbjegavat ćemo daljnju vatru.

– Što se dogodilo? oštro je upitala Edna.

– Izgubili smo samo neke antene i dio skupine solarnih ćelija. No svi sustavi na brodu imaju trostruku instalaciju komponenata pa kontakt sa Zemljom nije izgubljen...

– Laserska zraka, rekao je John, pregledavajući podatke i čudeći se. – Blagi Bože, opržila nas je laserska zraka.

– Odakle je došla? Jesmo li izloženi napadu?

– Došla je s ovog planeta. Nije s drugog broda. To je laser svemirskog elevatora.

– Ali Mars uopće nema svemirskih liftova.

– Još ih nema, ali već su montirali lasere. Svinje bezobrazne.

– Ovo je sigurno bio hitac upozorenja oglasila se Libby. Mogli su nas onesposobiti. Kao što sam rekla, sad smo pod štitom i uspostavljam manevre izbjegavanja.

– U redu, Libby, hvala ti. Edna je bacila pogled prema Johnu. – Je li situacija jasna? Slažeš li se da bismo trebali odgovoriti? Nije joj bilo potrebno njegovo odobrenje. Ona je ovdje bila vojni zapovjednik. Ali osjetila je kako ne bi mogla nastaviti bez njegovog prihvaćanja.

Napokon je kimnuo.

– Pripremi torpedo. Niski fisijski udar. Izvukla je kartu Port Lowella. Prstom je dodirnula zelenu kupolu. – Usmjerimo se na farmu. Tako ćemo izazvati najmanju štetu.

– Misliš reći kako ćemo tako ubiti najmanje ljudi? John se šuplje nasmijao. – Slušaj, Edna, to nije samo kupola s farmom. Tamo oni izvode eksperimentalne programe. Hibride oblika života sa Zemlje i Marsa. Ako to raznesemo...

– Začepi, Johne, i stavi torpedo, rekla je čvrstim glasom, potisnuvši i svoje vlastite sumnje.

Lansiranje torpeda bio je nasilan, fizički čin. Brod je zazvonio poput zvona.

U Mount Weatheru je prizor Osloboditeljevog napada bio šokantan, hologramski globus Marsa s ranom pogotka.

– Ne mogu vjerovati da se to događa dok sam ja na dužnosti, rekla je Bella.

Bob Paxton je gunđao. – Dobrodošla u moj svijet, madam predsjednice.

Cassie Duflot je sjedila pokraj Belle. – Eto zašto je moj muž umro. Zato da bismo, ako se pokaže nužnim, bili u stanju ovo izvesti.

– Ali ja sam se nadala da se takva nužda nikada neće pojaviti. Bella je suspregnula drhtanje. Ja sam ovdje, jer su ljudi mislili kako sam heroina iz dana nakon Sunčeve oluje. A sada nuklearnim oružjem gađam pripadnike ljudske vrste.

Paxton je promatrao montiranje prizora na zaslonu. – To je sad po svim medijima. Pa, to ste mogli i očekivati. Ako nuklearnim oružjem napadnete Mars čak će i svi tikvani i oni koji samo zure u televizijske sapunice obratiti pozornost. Do sada nema podataka o žrtvama. Osim toga, oni su prvi pucali.

– Bobe, ne mogu vjerovati da govoriš tako hladno, rekla je Bella s natruhom ljutnje. – Ti si bio prvi čovjek koji je zakoračio na Mars, a sada smo, u samo jednoj generaciji, zaratili na istom mjestu gdje si se ti spustio. To je kao kad bi Neil Armstrong zatražio da predvodi napad na More Tišine. Što sada misliš o tome?

Slegnuo je ramenima. Imao je na sebi svoju vojničku jaknu, raskopčanu, olabavljen čvor na kravati, a u svojoj ruci nalik medvjeđoj šapi držao je plastičnu bočicu soka. – Mislim da ovo nismo mi započeli. Mislim da su oni mulci na Marsu trebali učiniti ono što su im njihovi ovlašteni predstavnici vlade zapovjedili da učine i predati nam tu luđakinju Dutt. I mislim, kao što je gospođa rekla, kako nije imalo nikakvog smisla spiskati hrpetinu dolara i tucet života da bi se stvorilo nešto kao Osloboditelj, ako ga nemaš namjeru koristiti. Osim toga, tvoja kćer je ta koja je koristila nuklearno oružje.

Ali to je morala biti Edna. Bella je vjerojatno mogla pronaći neki način i poštedjeti svoju kćer te dužnosti; postojala je i druga smjena posade za Osloboditelja. Ali Belli je trebao netko kome može vjerovati, netko na koga će moću računati da neće baciti bombu ako bi joj Bella zapovjedila da se povuče.

– I, kakva je reakcija?

Paxton je kucnuo na zaslon koji mu je bio pokraj lakta i po zidu su počele brzo prolaziti slike ispražnjenih skladišta hrane, pustih ulica, gradova mirnih kao groblja. – Ništa se nije promijenilo. Alarm je bio već tjednima ugrađen, još otkad pokušaj s topovskom kuglom nije uspio. Svi su se šćućurili i čekali. Zasad se ni brojevi nakon nuklearke bačene na Mars ne mijenjaju.

– Kakvi brojevi? upitala je Cassie.

– On misli na blic ankete, pojasnila je Bella.

– Negativni nasuprot pozitivnima, rekao je Paxton, – ratni lobi protiv mirotvoraca, sve te predvidive stvari. A usred svega se nalazi golem, debeli lobi onih s parolom ne znam. Okrenuo se. – Bella, ljudi sad čekaju što će se sljedeće dogoditi.

Moglo bi postati još crnje, pomislila je Bella. Ako ovo grozno kockanje ne bude dalo ploda, njezin autoritet će biti uništen i netko drugi bi morao voditi Zemlju kroz ove posljednje dane približavanja Q-bombe. A to bi, pomislila je bespomoćno, za nju bilo golemo olakšanje. Ali još nije mogla spustiti taj teret sa svojih pleća, još ne.

– Stiže poruka s Marsa, rekao je Bob Paxton. – Ne ona mala Umfraville koje je bila glasnogovornica. Netko drugi se obratio Osloboditelju. Vjerojatno neovlašteno. Osmjehnuo se. – Neki blesan.

– I, gdje je Dutt?

– Na sjevernom polu Marsa.

– Reci Osloboditelju neka se miče.

– I... ah, sranje! Njegov se zaslon ispunio slikama koje su brzo promicale, ovoga puta bili su to prizori sa Zemlje. Uzvraćaju udarac, ti gadovi od Svemiraca. Napadaju naše svemirske liftove! Paxton ju je pogledao. – Tako, sada je to rat, madam predsjednice. Je li vam to olakšalo savjest?

Živi prizori s Marsa kružili su oko stola posade Wellsa. Atomska rana koju im je zadao Osloboditelj gorjela je intenzivno na ekvatoru i sada se minijaturni oblakgljiva uzdizao u rijedak marsovski zrak. Danas su mnogi snovi skončali, pomislila je Myra.

A izravno nad Marsovim polom visjela je jedna iskra koja je polako dolazila na mjesto. Svi su promatrali, osim Ellie koja je sjela podalje od ostalih, još uvijek radeći na analizi onih ratnih igara koje bi prikazale moguću reakciju Marsa na bilo kakav signal.

– Pogledajte tu prokletu stvar, rekao je Aleksej čudeći se. – Tko bi pomislio da će biti u stanju ovako lebdjeti u areosinkronoj stazi iznad pola.

– Vidiš što se može raditi s antimaterijskim pogonom i praktički neograničenom količinom delta-ve...

Myra je shvatila kako su ovi Svemirci bili instinktivno više povrijeđeni Osloboditeljevim očitim prkošenjem nebeskoj mehanici koja je vladala njihovim životima, nego samim ratnim djelovanjem.

Jurij je bacio pogled na zaslon. – Još pet minuta i bit će na položaju.

– Čini se da su u međuvremenu gađali sve Zemljine svemirske liftove, rekao je Aleksej. – Jakobove ljestve, Bandara, Modimo, Jianmu, Marahuaka, Yggdrasil... svi presječeni. Globalni koordinirani napad. Tko bi vjerovao da će se samo nekolicina Svemiraca dlakavih guzica moći toliko povezati da bi to postigli.

Jurij je neraspoloženo gledao u svoj zaslon. – Ali mi od toga nemamo nikakve proklete koristi, zar ne? Zaključci onih koji se bave ratnim igrama ne izgledaju dobro. Mi smo ovdje prilično ranjivi, ovo je napravljeno tako da podnese marsovske vremenske uvjete, a ne rat. A ovdje na polu čak ni nemamo nešto čime bismo im uzvratili... Osloboditelj ni ne mora nužno koristiti nuklearno oružje protiv nas. S ovolikom snagom koju ima, mogao je proletjeti kroz atmosferu i bombardirati nas... ma mogao nas je jednostavno počistiti svojom ispušnom cijevi. Igrači sugeriraju da bi Osloboditelj za manje od dvadeset i četiri sati mogao potpuno eliminirati ljudska bića na Marsu.

– Znači da je gotovo jednako učinkovit kao i Prvorođeni, rekla je Grendel ironično. – Nekako te čini ponosnim, zar ne?

– Slušajte, rekla je Myra, – moja mama ima svoj Thomas Edison signal posve spreman. I ako joj želimo poslati signal dopuštenja da ga aktivira, onda to mora biti prije nego Osloboditelj počne bacati bombe.

– Ellie, za ime Isusovo, potrebni su nam neki odgovori na pitanje kako će Marsijanci odgovoriti, rekao je Jurij.

Ellie je tjednima radila na svojim predviđanjima kako će Q-bomba odgovoriti na Bisesin signal. Uvijek joj je išlo na živce kad su je ometali u njezinom poslu i taj izraz koji je sada bio na njezinom licu Myra je dobro poznavala iz vremena kad je živjela s Eugenom. Analize su nedovršene...

– Ističe nam vrijeme, zarežao je Jurij. – Daj nam onoliko koliko imaš.

Jednu dugu sekundu je samo prkosno zurila u njega, a onda je spustila svoj zaslon dolje na stol. Pokazala su se logička stabla, grananja i bifurkacije. – Mi tu samo nagađamo, nagađamo motivaciju jedne potpuno strane kulture. Ali uzevši u obzir otpor kojeg su u prošlosti pružili Prvorođenima...

– Ellie, daj nam samo reci!

– Zapravo je gotovo posve svejedno što će Marsijanci učiniti. Jer budu li na bilo koji način djelovali protiv ijednog Oka koje još postoji u njihovom vremenskom odsječku... sjećate se kako smo postavili hipotezu da su sva Oka međusobno povezana, možda trodimenzionalne manifestacije jednog višedimenzionalnog objekta... sva ta Oka bi mogla biti jedno te isto Oko... i za njih bi moglo biti posve trivijalno premostiti ponor između svijeta Mira i našeg svijeta...

– Da, da požurivao ju je Jurij.

– To će izazvati reakciju u Oku koje je u Jami. U našem Oku. A to će, gotovo sigurno... pogledajte, ovdje možete vidjeti konvergenciju logičkih grana... natjerati Q-bombu na reakciju. Sigurno će biti svjesna prisilnog djelovanja na jedini drugi uzorak tehnologije Prvorođenih u ovom solarnom sustavu, a onda...

– I onda što? Ma daj, ženo. Kako će Q-bomba reagirati?

– Okrenut će se od Zemlje, rekla je Ellie. – Zaputit će se prema aktiviranom Oku.

– Ovamo. Na Mars.

Grendel ju je divlje pogledala. – I tako bi Zemlja bila spašena.

– O, da.

Mira je pomislila kako je Ellie sigurno trivijalan zaključak njezine logike. Ali bila je tu i druga posljedica.

– Pa, što ćemo reći mojoj majci da treba raditi?

– Ja mislim... rekla je Grendel.

– Čekajte!

Taj novi glas im je govorio iz zraka.

Myra je pogledala gore. – Atena?

– Moje lokalno utjelovljenje se prebacilo u sustave Postaje. Atena je na Kiklopu. Ellie, što se tiče akcije Marsijanaca, došla sam do istog zaključka kao i ti. A i što se tiče vjerojatne posljedice za oružje Prvorođenih. To nije odluka koju bi ti trebala forsirati, ili ja, ili bilo koji pojedinac. Pripremila sam izjavu. Tempirana je tako da omogući da stigne istovremeno do Zemlje, Marsa, Mjeseca i pojasa asteroida. Već je na putu. Sada vi morate stupiti u vezu s ratnim brodom.

Jurij je buljio gore u zrak. – S Osloboditeljem! Zašto?

– Trebat će još petnaest minuta da na svim mjestima prime objavu. Sumnjam da vi imate još toliko vremena.

– Znači, odugovlačit ćemo, rekao je Aleksej i osmjehnuo se Juriju. – Ma daj, veliki, možeš ti to. Reci kako ćeš im dati to što žele. Reci im da je Bisesa na zahodu. Reci im bilo što.

Jurij ga je ljutito gledao. Tada je kucnuo o meki zaslon. – Hanse, spoji me s tim brodom. Osloboditelju, ovdje postaja Wells. Osloboditelju, ovdje postaja Wells...

Tada je uslijedilo petnaest minuta koje su za Myru bile najduže u životu.

– Govori Atena. Obraćam se cjelokupnom ljudskom rodu, na Zemlji, Mjesecu, Marsu i još dalje. Dat ću vremena vašim sustavima da se pripreme za prevođenje s engleskog. Zastala je na pet točno odmjerenih sekunda.

– Sjećate me se. Ja sam, ili sam bila, um Štita. Surađivali smo tijekom Sunčeve oluje. Otkako sam se vratila u Sunčev sistem krila sam se. Shvatila sam da sam se vratila u doba podjela, kada je među nama mnogo tajni, mnogo tajni između vlada i vladara, između frakcija i stranaka u našem narodu.

– Sada je vrijeme za takve tajne isteklo. Sada opet moramo surađivati, jer moramo donijeti teške odluke. Odluke koje moramo dijeliti. Pripremite se za preuzimanje teksta...

Bob Paxton je u nevjerici zurio u podatke koji su mu preplavili zaslone. – Kriste! Ovo elektronsko siroče govori svima sve. O Osloboditelju, o Q-bombi, o cijelom tom prokletom cirkusu.

A Bella je, sa sve većim olakšanjem, pomislila kako je to dobro.

– Mi ne vjerujemo u to da možemo skrenuti Q-bombu, rekla je Atena, a u glasu se osjećala težina. – Hrabro smo pokušali, ali nije nam uspjelo. No mislimo kako, obraćajući se dalekoj prošlosti našeg solarnog sustava, možemo spasiti budućnost naših svjetova.

– Ništa nije sigurno. Možda možemo spasiti Zemlju. Ali trebat će se podnijeti žrtve. Ovo nije odluka koju bi netko od nas, bez obzira koliko bio snažan i na kojem položaju, trebao donositi sam. Niti jedna generacija u povijesti nije bila suočena s potrebom donošenja ovakve odluke. Ali niti jedna generacija nije bila ni tako ujedinjena kao što je ova, zahvaljujući svojoj tehnologiji. A implikacija je jasna: svi moramo podnijeti tu žrtvu.

Ta žrtva je Mars.

Grendel je širom otvorenih očiju gledala oko sebe. – Možda je to značenje onog kad se sazrije kao vrsta. Suočavanje s ovakvim odlukama.

Jurij je koračao prostorijom, ljutit, konsterniran i frustriran. – Bože moj, bio sam već dovoljno bijesan kad sam saznao da su nam Prvorođeni s tom svojom Olujom sa Sunca sjebali ledene kape. Ali sad ovo! Mars!

Atena je još uvijek govorila. – Svako ljudsko biće u Sunčevom sustavu, ako to poželi, može dati svoj doprinos u diskusiji koja mora uslijediti. Govorite na kojim god način želite. Koristite blog, elektronsku poštu. Govorite jednostavno u zrak, ako tako želite. Netko će vas čuti i velika skupina strojeva umjetne inteligencije će svrstati vaše stavove i proslijediti ih sortirane s ostalima. Brzina svjetlosti će usporiti raspravu, to se ne može izbjeći. Ali ovako i onako se neće poduzimati nikakva akcija sve dok se ne pojavi mogućnost konsenzusa...

Myra je vidjela kako su svi iscrpljeni. Svi osim Jurija, kome su gnjev i zlovolja davali energiju.

Ellie je prekrižila ruke. – Ma hajde, Jurij. Pa što ako i prebiju Mars? Nije li ta odluka očita? Myra ju je pokušala dograbiti za ruku i nekako je ušutkati, ali ova nikako nije prestajala. – Jedan svijet sa sedam milijarda stanovnika, zavičaj ljudske vrste, naspram ovoga. Mrtvog svijeta. Muzeja prašine. Što se tu uopće ima birati?

Jurij je zurio u nju. – Tako ti Krista, ti uopće nemaš srca. Ovo je bio planet ljudi još od vremena kad su ga lovci-sakupljači gledali kako luta nebom. A sada ćemo ga uništiti, obavit ćemo taj posao umjesto Prvorođenih? Sve dok bude ljudskog roda smatrat će nas kriminalcima.

Bob Paxton je pritiskao tipke. – Pokušavamo ovo onesposobiti, ali previše je ulaza.

– To su vaše mreže, rekla je Cassie Duflot. Bacila je pogled prema Belli. – Kako se osjećaš?

– Osjećam olakšanje. Nema više tajnovitosti, nema više laganja. Ma što sada uslijedilo, barem će izaći u javnost.

– Mi predviđamo, govorila je Atena, – da će dvanaest sati biti dovoljno, no možete to po potrebi i produžiti. Tada ću vam se obratiti ponovno.

Kad je utihnula, Paxton je planuo. – Napokon je začepila. Bud Tooke je uvijek govorio da je ona luđakinja, čak i kad je upravljala Štitom. E pa sad imamo doista posla. Pokazao je Belli svježe snimke oštećenih svemirskih liftova. – Presjekli su niti baš na svakom.

Bellu su pekle oči dok se pokušavala usredotočiti na ono što je govorio. – Koliki su gubici? Kolika je šteta?

– Naravno, svaki je elevator oštećen. A gornji dijelovi su jednostavno odletjeli u svemir; posadu se može pokupiti i kasnije. Donjih nekoliko kilometara je jednostavno sagorjelo u atmosferi. Zasloni su pokazivali upečatljive slike pokidanih niti, tragove srebrnog papira duge nekoliko stotina kilometara. – Ovo će koštati milijarde, gunđao je Paxton.

– U redu, rekla je Bella. – Ali jedan elevator ne može izazvati veliku štetu ako se sruši, zar ne? To nije kao kad se sruši neka konstrukcija čvrsto vezana uz tlo, kao na primjer zgrada. Gomila koja predstavlja masu, onaj kontrauteg jednostavno odleti u svemir. Tako je broj očekivanih žrtava...

– Nula, s malo sreće odgovorio je Paxton oklijevajući. – U svakom slučaju minimalne.

Uključila se i Cassie. – Ni s Marsa nije javljeno da ima žrtava.

Bella je nadula obraze. – Čini se kako smo se svi izvukli.

Paxton ju je bijesno pogledao. – Zar vi nekako izjednačavate te napade? Madam predsjednice, vi predstavljate legalno konstituiranu vladu ovog planeta. Napad Osloboditelja bio je ratni čin. Ovo je terorizam. Moramo odgovoriti. Ja sam za to da izdamo naredbu Osloboditelju neka zbriše cijelu tu jebenu ledenu kapu s lica Marsa, pa smo s tim gotovi.

– Ne, oštro je odgovorila Bella. – Zbilja, Bobe, kakvo dobro bi nam donijela eskalacija sukoba?

– To bi bio odgovor na te napade na elevatore. I stavilo bi točku na to prokleto curenje informacija.

Bella je trljala umorne oči. – Jako sumnjam da je Atena tamo. Osim toga... sve se mijenja, Bobe. Mislim da će ti trebati malo vremena da se tome prilagodiš, ali to je ipak tako. Pošalji signal Osloboditelju. Reci im neka se suzdrže do daljnjih naredbi.

– Madam predsjednice, uz štovanje... zar ćete se složiti sa subverzijom?

– U posljednjih nekoliko minuta smo naučili više nego tijekom našeg jurenja Sunčevim sustavom u posljednjih nekoliko mjeseci. Možda smo od samog početka trebali biti otvoreni.

Cassie je kimnula. – Da. Zar ne mislite kako je to možda oznaka sazrijevanja kulture, to nečuvanje tajni i govorenja istine, to da se o stvarima govori?

– Isuse Kriste na biciklu! rekao je Paxton. – Ne mogu vjerovati da čujem takve blezgarije. Madam predsjednice, Bella, ljudi će paničariti. Doći će do pobuna i pljački. Vidjet ćete. To je razlog zašto mi čuvamo tajne, gospođo Duflot. Zato što ljudi ne mogu razumno prihvatiti istinu.

Cassie je pogledala na zaslon. – E pa, admirale, čini se da to nije točno. Pristižu prvi odgovori...

Sami iznad Marsovog pola, u Osloboditelju, Edna i John su sjedili, fascinirani, dok su se na displeju njihovih konzola odvijale niti diskusija koje su se vodile diljem Sunčevog sustava.

– Gledaj ovo, rekao je John. – Ljudi ne glasuju samo o Q-bombi nego kolektivno smišljaju i druga rješenja. Ovo je povezanost i demokracija u svom najboljem izdanju. Mada se bojim da ovaj puta nemamo pri ruci nikakvo bolje rješenje.

– Neki od Svemiraca govore, rekla je Edna, – kako treba pustiti da Q-bomba uništi Zemlju, jer Zemlja je ljudska prošlost, a svemir je njihova budućnost. I kako zato trebamo odbaciti istrošeni svijet.

John je gunđao. – I nekoliko milijarda ljudi zajedno s njim? A da i ne spominjemo gotovo sva kulturna blaga ljudskog roda. Mislim da je to mišljenje manjine, čak i među Svemircima. A tu je i druga nit misli o održivosti ljudske vrste izgubimo li Zemlju. Oni tamo vani su još uvijek prilično mala zajednica. Malena, raštrkana i vrlo ranjiva... Možda nam je zaista još za neko vrijeme potrebna Velika Mama.

– Hej, pogledaj ovu zamisao. Ovu raspravu su vodili članovi nečeg što se zvalo Patriotski komitet. – Čula sam za to, rekla je Edna. – Oni savjetuju moju majku. Čitala je: "Prvorođeni dominiraju prošlošću i budućnošću, vremenom i prostorom. Oni su toliko napredni da u usporedbi s njima..." Prešla je na daljnji dio teksta. "Da, da. 'To postojanje Prvorođenih je okosnica oko koje se buduća povijest ljudskog roda mora stvarati i bude se stvarala. I zato trebamo prihvatiti njihovu naprednu mudrost'."

John je napravio grimasu. – Misliš reći, ako Prvorođeni odluče razoriti Zemlju, mi bismo se jednostavno trebali pokoriti toj 'naprednoj mudrosti'?

– Takvo je mišljenje. Jer oni najbolje znaju.

– Ne mogu reći da sam blizak toj zamisli. Što još imaš?

U tišini Stanice Wells ponovo je progovorila Atena. – Vrijeme je.

Jurij se divlje osvrnuo, gledajući u zrak. – Jesi li ovdje?

– Preuzela sam novo utjelovljenje, da.

– Još nije prošlo dvanaest sati.

– Ne treba nam više vremena. Imamo konsenzus... ne jednoglasno, ali većinom glasova. Jako mi je žao, mirno je rekla. – Počinit ćemo velik i strašan zločin. Ali to je odgovornost koju ćemo svi izglasati, ljudski rod i njegovi saveznici.

– Mora tako biti, Jurij, rekla je Myra. – I sam znaš da je tako...

– E, bogami ja ne idem odavde, ma što vi učinili, rekao je Jurij i izašao iz prostorije.

– Gledajte kako se odvija ova rasprava, rekao je Aleksej. – Mi smo u manjini. I zato se moramo pripremiti na asimetričnu borbu, jer se manjina uvijek nađe suočena s većinom i takve su se borbe vodile kroz povijest još od Aleksandra Velikog. U borbi s njima moramo se pripremiti na žrtve, moramo biti spremni umrijeti...

– Budućnost kao u onih bombaša samoubojica, rekla je Grendel. – Ali ako oni Marsijanci u onoj drugoj stvarnosti ne budu odgovorili, pred nama ne stoji nikakva budućnost.

Myra je gledala sumarni ispis diskusija, simboliziran u zraku i na zaslonima raširenima po stolu. Sadržaj im je bio složen, a poruka jednostavna: 'Učinite to. Jednostavno učinite to'.

Ellie je ustala. – Myra, molim te, pomogni mi. Mislim da je vrijeme da razgovaramo s tvojom majkom.

Myra je pošla za Ellie u Jamu.

50. INTERLUDIJUM: POSLEDNJI MARSIJANAC

Bila je sama na Marsu. Jedina od svoje vrste koja je prošla ono stvaranje vremenskih odsječaka.

Sagradila si je sklonište na Marsovskom sjevernom polu, toranj od leda. Bio je prekrasan, a bilo je to i bez smisla, jer nije bilo nikoga osim nje tko bi to mogao vidjeti. To čak i nije bio njezin Mars. Većina ovog vremenski raskomadanog svijeta, svi gradovi i kanali koji su preživjeli, bili pogođeni studenom sušom.

Kada je ugledala onu skupinu simbola kako gore na ledu Mira, trećeg planeta, doživjela je šok zadovoljstva zbog spoznaje da je u ovom novom sistemu um uz nju. Ali iako je znala kako je, ma što to živjelo na Miru, bilo u rodu s njenom vrstom, bila joj je to slaba utjeha.

Sada je čekala u svom tornju i razmišljala što treba učiniti.

Veliki eksperimenti sa životom na drugim svjetovima Sola tekli su usporedno, ali s različitim rezultatima.

Na Marsu, kad se pojavila inteligencija, Marsijanci su sa svojim okolišem upravljali kao i ljudi. Palili su vatre i gradili gradove.

Ali jedna Marsijanka nije bila ista kao čovjek.

Čak je i njezina individualnost bila upitna. Njezino je tijelo bilo nakupina stanica, oblik joj je bio promjenjiv, a kretao se između organizama koji žive čvrsto pripijeni uz neku podlogu i raznih faza onih koji se mogu kretati, ponekad disperzijom, ponekad okupljanjem. Možda bi se moglo reći da je prije bila sličnija nekoj slinavoj plijesni nego ljudskom biću. Uvijek je bila intimno povezana s nevjerojatno umreženim zajednicama jednostaničnih stvorenja koja su vlažila Mars. I ona zapravo nije bila "ona". Njezina vrsta nije imala spolnost kako je imaju ljudi. Ali bila je mati, pa je zato bila više "ona" nego "on".

Oduvijek je bilo samo nekoliko stotina tisuća pripadnika njezine vrste, koji su se raširili morima i ravnicama Marsa. Nikada nisu imali imena; uvijek ih je bilo tako malo da imena nisu bila nužna. Bila je svjesna svakoga od njih ponaosob, kao jedva čujnih glasova u jeci goleme katedrale.

Jednako je tako bila svjesna da su svi oni nestali, svi do jednoga. Obuzeo ju je osjećaj osamljenosti kakvog ljudsko biće ne može ni zamisliti.

A ono prilazeće oružje Prvorođenih, Marsova Q-bomba, je također otišla. Neposredno prije Diskontinuiteta ona je radila na Marsovom polu, nastojeći uhvatiti izobličeno prostorvrijeme u ono što su ona i njezini kolege koji su s njom radili uhvatili Oko Prvorođenih. Osjetilima koja su toliko pojačana da "vide" distorziju svemira, to je oružje bilo vrlo vidljivo, u zenitu, i spuštalo se ravno dolje prema Marsovom polu.

A tada je došlo do "rezanja" vremena. Ono Oko je ostalo u svojem kavezu. Oružje Prvorođenih je otišlo.

Ovaj odsječak Marsa bio je ruševina, atmosferu je činio samo tanak sloj ugljičnog dioksida, samo tragovi inja na dnu nestalih oceana i oluje prašine koja se uzdizala iznad suhog, jalovog pejzaža steriliziranog ultravioletnim zrakama Sunca. Mjestimično su još stajali gradovi, onakvi kakve je podizala njezina vrsta, napušteni, a u nekima su još uvijek gorjela svjetla. Ali svi njezini su otišli. A kad je kopala po suhoj, toksičnoj prašini, našla je samo metanogene i druge jednostavne bakterije, raspršene u tankom sloju, tek odjek velikih i bogatih zajednica koje su nekada nastavale ovaj svijet. Talog kojeg su tvorili njezini vlastiti posljednji potomci.

Ostala je sama. Igračka Prvorođenih. Osjećala se zlovoljno.

Marsijanci su mislili da su, donekle, shvatili Prvorođene.

Prvorođeni su sigurno bili jako stari.

Možda su preživjeli još od Prvih Dana, mislili su Marsijanci, od vremena koje je započelo samo petsto milijuna godina nakon Velikog praska, kada je svemir postao proziran za vidljivu svjetlost i kad je nesigurno zasjala svjetlost onih prvih zvijezda. To je bio razlog zašto su Prvorođeni poticali nestabilnost zvijezda. U njihovo vrijeme su sve zvijezde bile nestabilne.

A kako su bili stari, bili su i konzervativni. Kako bi postigli svoje ciljeve, prouzročili bi da se zvijezde nadmu i rašire ili da postanu nove ili da postanu promjenjive, ali ne i da posve eksplodiraju. Slali su svoje kozmološke bombe kako bi sterilizirali svjetove, a ne raznijeli. Činilo se da pokušavaju, što je više moguće, onemogućiti one kulture koje troše mnogo energije, a činili su to na štedljiv način.

Kako bi razumjeli zašto oni to rade, Marsovci su nastojali sebe sagledati očima Prvorođenih.

Svemir je pun energije, ali većina je u ravnoteži. Uravnotežena, energija ne može protjecati pa se zato ne može koristiti za obavljanje rada, baš kao što ni mirna površina vode u jezercu ne može biti upotrijebljena za pogon vodenice. Život ovisi o onom malenom dijelu "korisne" energije, o eksergiji.

A eksergija se posvuda rasipala.

Posvuda je evolucija vodila do napretka života, do sve kompleksnijih oblika, koji su ovisili o sve bržoj potrošnji raspoloživog toka energije. A onda je tu inteligencija. Civilizacije kao da su bile eksperimenti sve bržeg načina trošenja eksergije.

Marsijanci su nagađali kako su s uzvišene točke gledanja Prvorođenih proizvodi malenih civilizacija kao što je ona na Marsu bili irelevantni. Jedino je bio važan tok eksergije i brzina kojom se koristila.

Sigurno je da se tako stare civilizacije kao što je civilizacija Prvorođenih, tako samovoljno razvijena, zabrinu za sudbinu svemira kao cjeline zbog trošenja njegovih ograničenih resursa. Ako želite da neka kultura traje što duže, onda morate to štedljivije gospodariti njezinim resursima.

Ako ste željeli dosegnuti vrlo daleku budućnost... one Posljednje Dane, kad bujanjem kvintesencije konačno završava era tvari, restrikcije su vrlo velike. Marsijanci su izračunali da svemir još može podnijeti samo jedan svijet toliko napučen i gladan energije kao što je njihov vlastiti, po jedan svijet u svakoj od svemirskih stotinu milijarda praznih galaktika, ukoliko se želi doživjeti Posljednje Dane.

Prvorođeni su sigurno vidjeli kako je, ako se život treba održati na vrlo dugo vrijeme i ako se samo jedna nit svijesti želi prenijeti do najdalje budućnosti, nužna disciplina na kozmičkoj skali. Ne smije biti nepotrebnih rasipanja energije niti uzburkanog vremenskog toka.

Život: za Prvorođene nije postojalo ništa dragocjenije od života. Ali to je morala biti prava vrsta života. Uredan, miran i discipliniran. Nažalost, takav je bio rijetkost.

Naravno da su žalili zbog onoga što su učinili. Gledali su razaranje koje su izazvali i stvorili vremenske odsječke kao uzorke svjetova koje su uništili pa ih složili u svijetigračku. A Marsijanci su znali da je u tom svijetuigrački pozitiv njegove energije-mase uravnotežen s negativom energije gravitacije. A kad taj svijetigračka umre, kad mu dođe vrijeme, energije će se poništiti i cijeli će svemir kliznuti u apstrakciju nule.

Marsijanci su se između sebe prepirali oko toga zašto je Prvorođenima toliko važno da dosegnu te Posljednje Dane.

Možda je uzrok tome ležao u njihovom porijeklu. Možda u tome što su postali svjesni da su u Prvim Danima susreli... druge. Nekoga tko je bio toliko iznad njihovog svemira koliko su oni bili iznad svijetaigračke u kojeg su spremili svoje vremenske odsječke svjetova. Nekog drugog, višeg od njih, tko će se u Posljednjim Danima vratiti kako bi odlučio što treba ostati sačuvano.

Prvorođeni su vjerojatno vjerovali kako su u svojem sveopćem spaljivanju života bili dobrohotna bića.

Posljednja osoba na Marsu razmišljala je o signalu s Mira. Oni na Miru nisu željeli krotko sagnuti glavu pod udarac čekića Prvorođenih. Ni Marsijanci nisu željeli vidjeti kako njihova kultura umire za volju neke fiksideje nastale još dok je svemir bio mlad. I zato su uzvratili borbom. Upravo onako kako su se sada stvorenja s Mira i njegovog matičnog svijeta u izvornom svemiru pokušavala boriti.

Njezin izbor je bio jasan.

Za obavljanje priprema bilo joj je potrebno sedam marsovskih dana.

Dok je radila, razmišljala je o svojoj vlastitoj budućnosti. Znala je da ovaj igračka-svemir umire. Nije imala želje umrijeti zajedno s njim. I znala je da njezin jedini mogući izlaz vodi kroz jednu tvorevinu Prvorođenih, jasno vidljivu njezinim pojačanim osjetilima, kroz stvar koja se ugnijezdila na trećem planetu.

Sve to u budućnosti.

Nažalost, ta implozija vremenskog kaveza će oštetiti njezin toranj sagrađen od leda. Započela je s izgradnjom novog, malo podalje. Taj rad ju je veselio.

Novi toranj je bio tek napola dovršen kada je, prema modifikacijama koje je učinila, gravitacijski kavez zdrobio Oko Prvorođenih.

51. ODLUKA

Postojalo je samo jedno Oko, mada je imalo mnogo projekcija u prostorvremenu. I imalo je mnogo funkcija.

Jedna od tih funkcija bila je da služi kao informacijski kanal.

Kad se marsovske klopka zatvorila, ono tamo Oko je emitiralo signal za nevolju. Vrisak, odaslan svim njegovim sestrinskim projekcijama.

Q-bomba je bila jedini proizvod Prvorođenih u cijelom Sunčevom sustavu, osim Oka zarobljenog u Jami na Marsu. I Q-bomba je osjetila taj krik, signal kojeg nije mogla vjerovati niti razumjeti da se može dogoditi.

Zabrinuta, gledala je ispred sebe.

A tamo ispred bombe, svjetlucave igračke, lebdio je planet Zemlja sa svim svojim stanovnicima. Tamo dolje, na tom gusto naseljenom globusu, alarmi su sijevali preko bezbrojnih zaslona, veliki teleskopi su pretraživali nebo... a nesiguran ljudski rod se bojao da je povijest došla do svojeg kraja.

Ova Q-bomba mogla bi postati gospodar tog svijeta. No krik kojeg je čula prouzročio je konflikt. Konflikt koji se morao razriješiti odlukom.

Bomba je sredila svoje hladne misli, razmišljajući o svojim još ne neiskušanim moćima. I tada je skrenula sa svog puta.

PETI DIO

POSLJEDNJI KONTAKTI

52. PARADA

Bisesa i Emeline su posljednji put izašle iz stana. Obje su nosile naprtnjače i putne torbe. Nebo je bilo olovno sivo, ali barem nije sniježilo.

Emeline je pažljivo zaključala svoj stan i gurnula ključeve u džep svog debelog krznenog kaputa. Naravno da se više nikada neće ovamo vratiti i da neće dugo potrajati prije nego dođe led i zdrobi zgradu. Ali Emeline je usprkos tome zaključala. Bisesa nije ništa rekla; ona bi isto to učinila.

Bisesa je još jednom provjerila je li ponijela svoju jedinu zaista važnu stvar, njezin telefon, kojeg je utisnula u unutrašnji džep, zajedno s omotom baterija koje je uzela iz svemirskog odijela.

Tada su se zaputile prema Michigan aveniji.

Michigan, kanjon betona i opeke koji je tekao između pocrnjelih nebodera i zatvorenih prodavaonica, bila je uvijek vjetrovit tunel pa su Emeline i Bisesa okretale lice od sjevera kako bi zaštitile oči.

Ali povorka se već okupljala, tisuće ljudi je stajalo uokolo na smrznutom blatu, postupno formirajući urednu kolonu. Bisesa nije ni znala da ih je još uvijek toliko ostalo u Chicagu. Bilo je tu svih mogućih kola, od seoskih zaprega do gracioznih dvosjeda na četiri kotača koje su običnu vukla dva konja, te laganih otvorenih kola sa samo jednim sjedalom, u koje su bili upregnuti konji naviknuti na arktičke uvjete. Čak su i puna kola javnog gradskog prijevoza čekala na svoju posljednju vožnju.

Ipak, većina ljudi se zaputila pješice, noseći zavežljaje na leđima ili gurajući ih na kolicima, i s djecom ili unučićima koji su ih držali za ruke. Mnogi Čikažani su bili dobro umotani u svoje arktičke bunde, ali danas su neki prkosili vremenskim uvjetima i odjenuli ono što je izgledalo kao njihova najbolja nedjeljna odjeća, frakove i duge haljine, cilindre i krznene kapute. Čak su i mnoge gradske prostitutke izašle na danje svjetlo. Našminkanih usana i narumenjenih obraza i ne obazirući se na prkosno pokazivanje članaka nogu ili dekoltea, smijale su se i očijukale kao kakve šarene ptice. Posvuda se čuo žamor razgovora.

Paradu su trebala predvoditi blistava crna kola koja su se poredala ispred Lexington hotela. U njima će se voziti gradski uglednici, u prvom redu rođaci i saveznici gradonačelnika Ricea. Govorkalo se kako Thomas Edison, umotan u deke, sjedi u kolima koja je sam dizajnirao, a koja su bila grijana i osvijetljena pomoću prenosivog električnog generatora.

Riceova kočija od poliranog drveta ukrašenog crnom trakom bila je na samom početku kolone i Bisesa se zaprepastila vidjevši da je u nju upregnut vunasti mamut. Životinja je bila nemirna. Podizala je glavu s onom čudnom kvrgom iznad čela, a duge je kljove su bile zakrivljene prema gore. Kako su je njezini nervozni kočijaši udarali štapovima i bičevima, ona je trubila, tihim glasom koji se odbijao od prozora nebodera. Morala je priznati kako je to dobra Riceova ekshibicija, barem dok mamut ne zdrobi kola koja je trebao vući.

Sve je to bilo spektakularno, upravo onakvo kakvo je i trebalo biti, i Bisesa se divila Riceu i njegovim savjetnicima što su to tako organizirali, a i zbog izbora datuma. Prema kalendarima koje su izradili čikaški astronomi, na Miru je ovo bio četvrti srpanj.

Ali ova parada organizirana na Dan nezavisnosti bila je zapravo konačno napuštanje Chicaga. Ovo nisu bili sudionici u slavlju već izbjeglice i bili su suočeni s velikim izazovom dugog marša kroz predgrađa pa izvan grada, smjerom prema jugu, stalno prema jugu, s nadom da će negdje iza leda pronaći novi dom.

Čak je i sada bilo nekih koji su odbili pridružiti se zbjegu: huligani i hedonisti, pijanci i teški bolesnici, kao i nekoliko tvrdoglavih tipova koji jednostavno nisu htjeli napustiti svoje domove. Teško da će svi oni moći preživjeti još jednu zimu. Znači, ovdje će se nastaviti ljudski život. Ali danas je bio kraj suvremenog Chicaga. A tamo iza vedrog brbljanja ljudi, Bisesa je mogla čuti rezanje nestrpljivog leda.

Emeline je vodila Bisesu do njihovog mjesta među uglednim svijetom iza vodećih kočija. Postrojeni bubnjari su čekali dršćući od studeni, a njihove ruke u rukavicama grčevito su stegnule palice.

Brzo su pronašli Harryja i Joshua, Emelineine sinove. Harry, onaj stariji sin koji se odmetnuo od kuće, vratio se kako bi pomogao svojoj majci pri napuštanju grada. Bisesi je bilo drago što ih vidi. Obojica su bili visoki i vitki, mišićavi mladi ljudi, odjeveni u dobrano pohabane kapute izrađene od tuljanovog krzna, a lica su im bila masna od kreme kojom su se štitili od hladnoće pa su izgledali spremno za novi svijet. Bisesa je pomislila kako su se uz te momke umnogome poboljšale i njezine vlastite šanse da preživi ovo putovanje.

Iz mnoštva se izgurao Gifford Oker kako bi ih dočekao. Bio je odjeven u golem krzneni crni kaput, a na glavi je imao cilindar kojeg je navukao sve do očiju. Nosio je samo laganu naprtnjaču iz koje su virile samo kartonske tube. – Madam Dutt, gospođo White. Drago mi je što sam vas našao.

– Profesore, niste se baš pretovarili, našalila se Emeline. – Kakvi su to dokumenti?

– Karte neba, odgovorio je čvrstim glasom. – Pravo blago ove naše civilizacije. Imam i nekoliko knjiga... oh kako je užasno što nismo mogli isprazniti knjižnice! Jer kad se i jedna knjiga izgubi pod ledom, dio naše povijesti biva zauvijek izgubljen. A što se tiče mojih osobnih stvari, lonaca i tava, imam svoje robove nosače koji će mi pomoći oko svega toga. Oni se zovu diplomirani studenti.

Bila je to još jedna od oporih profesorovih šala. Bisesa se pristojno nasmijala.

– Madam Dutt, pretpostavljam da znate da vas gradonačelnik Rice traži. On će čekati sve dok povorka ne krene. Ali želi da ga dođete posjetiti u njegovu kočiju. Abdikadir je već uz njega.

– Da? Ja sam se nadala kako će Abdikadir biti s vama. Abdi je bio radio s profesorom Okerom i njegovim studentima.

Ali Oker je odmahnuo glavom. – Ono što gradonačelnik zatraži, to gradonačelnik i dobije.

– Pretpostavljam da će mi biti ugodno malo se voziti u toplom. Što on hoće od mene?

Oker je podigao obrvu. – Mislim da znate. Želi iscijediti vaše znanje o Aleksandru i njegovom Svjetskom carstvu. Ona koplja koja zovu sarissae i parni strojevi... moram priznati kako to i mene zanima!

Osmjehnula se. – Zar on još uvijek sanja o dominaciji svijetom?

– Gledajte na to s Riceove točke gledišta, odgovorio je Oker. – Ovo je kraj jednog velikog projekta, migracija iz starog Chicaga u novi, posao na kojeg je godinama trošio energiju. Jacob Rice je još uvijek mlad čovjek, gladan vlasti i pun energije i pretpostavljam kako bi nam to trebalo biti drago, jer bez toga sigurno ne bismo ovako daleko dogurali. Sada on traži nove izazove.

– Ovaj svijet je prilično veliko mjesto, rekla je Bisesa. – Ima dovoljno mjesta za svakoga.

– Ali nije beskrajno, primijetio je Oker. – Osim toga, tu su i veze s onima preko oceana. Uvjeren sam da Rice nije Aleksandar, ali ni on niti taj veliki kralj neće se pokoriti jedan drugome.

– Znate, možda ima nečega zbog čega je vrijedno boriti se. Rice je prihvatio ono što ste vi i Abdikadir rekli o budućnosti. Zahtijevao je od svojih znanstvenika, posebno od mene, da istražimo načine kako bi se otklonio kraj svijeta... ili čak da od toga pobjegnemo.

– Oh, pa on zaista misli u širokim potezima!

– I, znate, on misli kako je dominacija ovim svijetom nužan korak da ga se spasi.

Bisesa je pomislila kako bi Rice mogao biti u pravu. Ako je jedini način povratka natrag na Zemlju vodio kroz Oko u Babilonu, rat oko posjedovanja toga grada mogao bi se na kraju pokazati neizbježnim.

Oker je uzdahnuo. – Ipak, problem je u tome što je, kad vas Rice jednom ima u džepu, teško ponovo se osloboditi. To ja najbolje znam, rekao je žalosno. – A vi, Bisesa Dutt, morate odlučiti što vi želite.

Ona je sasvim dobro znala što želi. – Ja sam postigla ono zbog čega sam došla. Sada se moram vratiti natrag u Babilon. To je način na koji sam došla u ovaj svijet i to je moja jedina veza s mojom kćeri. A mislim da moram i Abdikadira povesti kući. Aleksandrovom dvoru je potrebna takva bistra inteligencija.

Oker je razmišljao. – Dali ste nam mnogo, madam... i to ne samo svijest o našem mjestu u ovoj čudnoj skupini višestrukih svjetova. Ratovi Jacoba Ricea nisu i vaši ratovi, njegovi ciljevi nisu i vaši. U nekoj točci ćemo vam pomoći da odete od njega. Pogledao je prema Emeline i njezinim sinovima koji su, kimajući, dali svoju potporu.

– Hvala vam, iskreno je rekla Bisesa. – Ali što će biti s vama, profesore?

– Pa, već je položen kamen temeljac za zvjezdarnicu u New Chicagu, za zgradu koja će meni biti dovoljna. Ali osim toga... pogledao je gore u gustu nakupinu oblaka. – Znate, ponekad se osjećam privilegiranim samo zato što sam ovdje, na svijetu kojeg vi zovete Mir. Bio sam projiciran na jedan potpuno novi svijet u kojem lebde drukčiji svjetovi i kojeg nitko od astronoma prije moje generacije nije proučavao! Ali vidljivost je uvijek loša. Rado bih u nekakvoj nebeskoj kočiji putovao iznad oblaka Mira, otišao na Mjesec ili na druge svjetove. Kako je sve to moglo biti postignuto u vaše doba nadilazi moju maštu, ali ako Aleksandar Veliki može imati parni stroj, onda New Chicago možda može dosegnuti zvijezde. Što vi mislite? Odjednom se posve dječački osmjehnuo.

Bisesa se nasmiješila. – Mislim kako je to izvrsna ideja.

Emeline se čvrsto držala za ruku Harryja, njezinog sina. – Možete si zadržati zvijezde. Sve što ja želim je komad zemlje na kojem barem neko vrijeme neće biti leda. A što se tiče budućnosti... kažeš još petsto godina? To znači da ćemo moji dječaci i ja preživjeti. Za mene je to dovoljno vremena.

– Vi ste vrlo mudri, rekao je Oker.

Oglasile su se lovačke trube.

Začulo se klicanje puno očekivanja. Muškarci, žene i djeca su se ustrčali, stavljajući svoj teret na leđa. Konji su rzali i propinjali se, čulo se zveckanje ormi i pomalo bezoblična gomila okupljena na ulici od zaleđenog blata počela je poprimati izgled povorke.

Bljesnula su svjetla i privukla Bisesinu pozornost. Električni reflektori obješeni na neboderima bacali su svjetlost preko zidova i sada se vidjelo kako su prekriveni američkim državnim zastavama. Klicanje je postajalo još glasnije.

– Sve su to pokupili sa Svjetskog sajma, rekla je Emeline, smiješeći se pomalo tužno. – Ja sam suzdržana što se tiče Jacoba Ricea, ali ne poričem mu smisao za stil! Kakav lijep način da se oprostimo od Stare Gospođe.

Mnoštvo bubnjara najavilo je ritam hodanja.

S protestnim trubljenjem, Riceov je upregnuti mamut poveo povorku, trgnuvši gradonačelnikova kola s mjesta. Gomila ljudi je bila tako tijesno stisnuta da je bilo potrebno nešto vremena da se pokret poput malenog vala pronese kroz njihove redove, pa je potrajalo nekoliko minuta prije no što su Bisesa, Emeline i ostali mogli krenuti. Napokon je gomila krenula Michigan avenijom na jug, prema Jackson Parku. Odredi vojnika sa žutim trakama oko rukava išli su s obje strane te zbijene povorke kako bi držali podalje divlje životinje. Čak su i žuta kola javnog gradskog prijevoza po posljednji puta zaštropotala i pokrenula se, mada nisu mogla svoje putnike odvesti daleko.

Dok su tako hodali, Čikažani su počeli pjevati, a ritam su im davali bubnjari i spor ritam koraka njihovih umotanih nogu. Najprije su posegnuli za domoljubnim pjesmama, ali nakon nekog vremena prešli su na pjesme koje je Bisesa ovdje čula mnogo puta, Tin Pan Alley, hit iz 1890ih. Bila je to lijepa tužaljka koja je govorila o starcu koji je izgubio svoju ljubav. Tužni glasovi su postali glasniji, odbijajući se od opeka, stakla i betona fasada, odbijajući se od tih praznih zgrada oko njih, a pjevali su o nadama koje su nestale "nakon bala"

Bisesa je čula lomljavu stakla, pijani smijeh i zatim mukli prasak. Osvrnuvši se, vidjela je kako plameni jezici već izlaze kroz zatamnjene gornje prozore Lexington hotela.

53. AURORA

7. prosinac 2070.

Sjedeći pokraj Billa Carela i Boba Paxtona, Bella Fingal je zurila kroz malen, zaobljen prozor šatla i promatrala kako prilaze jednoj od najslavnijih svemirskih letjelica u ljudskoj povijesti.

Nakon svih napetosti tijekom ovih posljednjih mjeseci, Bella je duboko u kostima osjećala iscrpljenost. Ali sada su gotovo pri kraju. Ostalo je još samo nekoliko dana do onog kada će Q-bomba najbliže prići Zemlji, do "Dana Q" kako su ga komentatori nazvali. Astronomi i vojne snage su je danima uvjeravali kako se bomba sada drži smjera na koj je skrenula nakon što je Oko na Marsu naglo buknulo; Q-bomba će doći blizu, čak će proći između Zemlje i Mjeseca, ali neće udariti u planet.

Bella je morala planirati svoje poslove kao da je ta tvrdnja točna. Danas je, na primjer, morala obaviti taj sastanak na Aurori, ispunjavajući tako jednu od svojih obveza koje si je sama zadala: potaknuti novu raspravu o budućnosti ljudskog roda. No sumnjala je kako će i ona, baš kao i ostatak ljudske vrste, povjerovati u tu budućnost tek kad Q-bomba zaista posve bezopasno prođe pokraj njih. I, kao i većina ljudi, planirala je taj Q-dan provesti sa svojom obitelji.

Nakon toga će napokon moći sa sebe skinuti teret odgovornosti i predati se sudu za ratne zločine u Den Hagu, a netko drugi će morati donositi odluke. Bila je time zadovoljna. Bila je zadovoljna i što su je smijenili s dužnosti prije nego se posljednji čin ove pogibeljne drame odigra u pustoši Marsa.

Šatl se okrenuo. Bila je rastresena, gotovo nije znala gdje se nalazi. Provirila je kroz prozor, usredotočena na izuzetan i poznat prizor.

Sjajeći na suncu, Aurora 2 je izgledala nespretno i krhko. Izgledala je poput onog štapića kojeg nose mažoretkinje; tanka, dugačka dvjesto metara, s prostorom za pogon i odjeljcima predviđenim za boravak. Brod je pretrpio gadna oštećenja, boja se ljuštila, a nizovi solarnih ćelija bili su pocrnjeli i deformirani, a dio kupole iznad kabine za posadu bio je spaljen i naboran, tako da je otkrivao potpornje i pregrade. Bilo je očito da je Aurom bila izložena strašnoj vatri. Ali postigla je ono što se od nje tražilo.

Aurora je bila drugi brod s ljudskom posadom koji je poslan na Mars. Trebala je pokupiti Boba Paxtona i njegovu skupinu i vratiti kući, gdje su ih trebali dočekati kao heroje. Ali Oluja sa Sunca je upropastila te planove pa je Aurora 2, jedan od najvećih svemirskih brodova svoga doba, bila potrebnija za druge svrhe pa su je vratili na Zemlju. L1, Lagrangeova točka između Sunca i Zemlje bila je logično mjesto da se postavi štit namijenjen zaštiti Zemlje od pobjesnjelog Sunca. Dakle, Aurora je trebala biti tu usidrena, služeći kao boravište za posade koje su radile na izgradnji.

Sada Štita više nije bilo. Oluja ga je pretvorila u monumentalnu ruševinu od koje su se potom uzimali dijelovi kako bi se od njih gradile nove stanice u svemiru i na Mjesecu. Ali sama Aurora je ostala tu u točki L1, kao stalno sjećanje na one šokantne dane, a uz nju je ostavljen i jedan dio Štita koji se oko nje širio spiralno, poput paukove mreže.

Bella je bacila kratak pogled na svoje suputnike. Bili Carel se, onako krhak, jedva vidljivo tresao, a lice mu je bilo puno bijesa zbog izdaje koju je počinio njegov sin i jedva je bio u stanju vidjeti brod koji je bio sve bliže.

Izraz Boba Paxtona bilo je teže pročitati.

I Bella je tijekom Oluje radila na Štitu, a kasnije je mnogo puta dolazila ovamo na dane posvećene umrlima, na otvorenje muzeja i na obljetnice. Ali za Boba Paxtona bilo je drukčije. Čim se nakon Oluje vratio na Zemlju, prošao je, što je brže bilo moguće, kroz sve ono s dodjeljivanjem odličja. Tada se opet bacio na izgradnju svoje vojničke karijere dok se na kraju nije posve posvetio problemu buduće ugroze od strane Prvorođenih. Paxton nije nikada posjetio L1 i vjerojatno nije vidio Auroru još otkad ju je s površine Marsa ugledao kako plovi nebom prolazeći pokraj planeta, napuštajući njega i njegovu posadu. Sada je lice starog nebeskog ratnika bilo naborano i zatvoreno pa nije mogla pogoditi što on misli.

Šatl se okrenuo uz tihi šum mlaznica, a zatim se, trbuhom prema dolje, ugnijezdio na krivudavi trup Aurore, na dijelu gdje se nalazio stambeni odjeljak. Sada se Sunce nalazilo točno ispod Belle, bacajući vertikalne sjene, a kroz malen prozorčić postavljen iznad njezine glave vidjela je Zemlju, modru lanternu obješenu točno nasuprot Suncu. Zemlja je, naravno, kao i uvijek gledano s L1, bila osvijetijena puna kugla. Bilo joj je žao što ne može jasnije vidjeti pojedinosti.

Kad je pristajanje završilo, šatl je ugasio svoje motore.

– Dobrodošli na Aurom 2 i Memorijalnu stanicu Štita.

Bella je uzdrhtala prepoznavši taj ugodan ženski glas. To je bilo drukčije u odnosu na sve njezine ranije dolaske. – Zdravo, Ateno, dobrodošla kući.

– Bella. Tako je lijepo opet razgovarati s tobom. Molim te, uđi.

U podu se otvorio prolaz. Bella je otkopčala pojas koji ju je vezao uz sjedište i zaplivala u zrak.

Aleksej Carel i Lyla Neal su ih čekali na zapovjednom mostu Aurore.

To je bilo najprestižnije mjesto na brodu, prostorija u kojoj je nekada Bud Tooke razradio plan spašavanja Zemlje. Sada je to bio muzej u kojem su bili sačuvani zasloni pomalo izgleda, kao i slušalice, notesi i razni drugi predmeti, koji su s ljubavlju čuvani pod slojevima prozirne plastike. Uvijek kad je navratila ovamo, Bella se osjećala starom.

Bili Carel je posljednji stigao na most. Nespretan u mikrogravitaciji, očigledno iscrpljen, izgledao je čudno smiješan u tom narančastom radnom odijelu. Ali kad je ugledao sina, izraz lica mu se iskrivio. – Ti prokleta mala budalo. A i ti, Lyla. Izdali ste me.

Aleksej i Lyla su se čvrsto držali, pomalo se zanoseći u mikrogravitaciji, nervozni i prkosni. Aleksej je bio mršav momak star svega dvadeset i sedam godina, a Lyla je izgledala još mlađe. Ali, pomislila je Bella, svi pravi Svemirci bili su još djeca.

– Mi to ne vidimo tako, tata, rekao je Aleksej. – Učinili smo ono što smo morali. Ono za što smo mislili da je najbolje.

– Uhodio si me, oštro je rekao Carel. – A ti si, Lyla, bila sjajna studentica. Briljantna. A sad ste se ovako srozali.

Lyla je bila mirnija od svog ljubavnika. – Bili smo na to prisiljeni vašim vlastitim ponašanjem, gospodine. Skrivali ste tajne. Niste htjeli reći ljudima ono što su trebali znati. Lagali ste! Ako smo mi griješili, griješili ste i vi.

– To je, umiješala se Bella, – prva razumna stvar koju je itko rekao.

– Slažem se, rekla je Atena suho. – Možda biste svi trebali sjesti. U stražnjem dijelu kabine je mali prostor za edukaciju...

Tamo je bio plastični stol preplavljen djeci prilagođenim informacijama o Sunčevoj oluji, a oko njega su stajali mali stolci i prečke ispod kojih se, zbog mikrogravitacije, trebalo podvući stopala. Njih petero je tu sjelo, iznad blistavih primarnih boja stola.

– Pa, u svakom slučaju sretna sam što sam ovdje, rekla je Atena.

Bella je pogledala gore. – Zar je to neka šala, Atena?

– Sjećaš se ti mene, Bella. Uvijek sam bila šaljivdžija.

– To tek misliš. Dakle, drago ti je što smo te s Kiklopa vratili kući. Ako se za na više mjesta raspršenu umjetnu inteligenciju uopće moglo reći da se negdje nalazi, onda je ona, ili bolje rečeno njezin najkompletniji dio bio pohranjen u sigurnosnoj memoriji u Aurorinoj napuštenoj strojarnici.

– Na Kiklopu sam bila dobrodošla, rekla je Aurora. – Tamo sam bila zaštićena. Ali stvorena sam da bih upravljala Štitom, rođena sam da bih bila ovdje. Naravno da ja, ova kopija mene, nemam sjećanje na samu Oluju. Za mene je zapravo poučno što sam ovdje i imam pristup uskladištenim podacima. Tako mogu, poput bilo kojeg drugog posjetitelja saznati što se toga dana događalo. To je ponižavajuće.

– A smijem li ja smjerno upitati, rekao je Bob Paxton kiselo, – za kog si nas vraga dovukla ovamo? Bilo je to prvi puta da je progovorio otkad je došao na brod.

Bella je položila ruke na stol, blaga kretnja koja je ipak privukla njihovu pozornost. – Jer je ovo neutralni teren, kako za Zemljane tako i za Svemirce, odnosno nešto što bi bilo najbliže tom pojmu. Čini se da smo se nekako provukli kroz krizu s Q-bombom, mada smo se tijekom tog procesa borili kao psi i mačke. Sada nam je potreban jedan drukčiji način suradnje.

– Čuo sam da ćete nakon Božića ostati dolje, rekao je Aleksej.

– I više od toga, zagunđao je Paxton. – Madam predsjednica će se vjerojatno naći pred sudom za ratne zločine. A isto tako i ja.

Lyla se namrštila. – Ali što je s onim napadima na svemirske elevatore? Tko će biti odgovoren za to?

– Meni će biti drago ako će mi suditi, rekla je Atena čvrstim glasom, – ako će to zaštititi one na čije djelovanje sam imala utjecaja.

Aleksej se nasmijao. – Oni ne mogu izvesti umjetnu inteligenciju na sud.

– Naravno da mogu, rekla je Bella. – Atena ima svoja prava. Ona je legalna Osoba (Ne-Čovjek). Ali s pravima dolaze i odgovornosti. Može joj se suditi baš kao i meni. Premda ne mislim da je itko smislio kakva bi za nju mogla biti kazna proglase li je krivom...

– Ta suđenja će biti otvorena za javnost, rekla je Atena, – a pred sudom će biti zastupljene obje zajednice, i Zemljani i Svemirci. Kakav god ishod bio, nadam se da će to biti početak procesa pomirbe. Zacjeljenje.

– Svi smo mi učinili ono što smo mislili da treba učiniti, rekla je Bella. – Ali sve je to sada prošlost. Ova Q-bomba je sve promijenila. Sada je sve drukčije.

Lyla ju je radoznalo promatrala. – Kako drukčije?

– Kao prvo, politika...

Ta široka rasprava koju je Atena potakla o odluci da se bomba skrene s putanje bila je kratak i traumatični šok za politički sustav. Možda je to bila kulminacija napetosti koje su se desetljećima skupljale među sve više povezanim pripadnicima ljudskog roda. Kasnije se pokazalo kako nije moguće zaustaviti tu raspravu.

– Nakon glasovanja sve teče glatko. Sada su se pojavili novi sukobi unutar skupina, nove interesne i protestne grupe, nove vrste lobija. Na Zemlji su srušene i posljednje barijere između starih nacija. Diljem Sunčevog sustava ljudi ignoriraju stare kategorije i sjedinjuju se s drugima s kojima su našli zajedničke interese, bez obzira na kojem svijetu ti drugi žive. Željeli mi to ili ne, zavladala je demokracija tako povezanih, neka masovna mudrost koja samu sebe ispravlja. Možda je dobro što je naša prva velika vježba u korištenju našeg kolektivnog glasa bila o nečemu oko čega se prilično lako možemo svi okupiti... konačno, možda su nam Prvorođeni napravili uslugu.

Aleksej je pogledao svog oca. – Slušaj, oče. I prilike u svemiru se moraju promijeniti. Mislim na odnose između Zemljana i Svemiraca.

– Misliš između mene i tebe, rekao je Bili Carel.

– I to također. Ta zamisao kako Zemlja može nametati svoju volju, bez obzira koliko ratnih brodova na antimaterijski pogon gradite.

U prosincu 2070. godine nije bilo Deklaracije o neovisnosti; nije postojala nacija Svemiraca i sada su svi Svemirci bili kolonisti i u formalno vazalskoj ovisnosti o nekoj od starih nacija na Zemlji. Naravno, i među Svemircima je postojalo njihovo međusobno rivalstvo. Ali kad su bacili pogled natrag prema Zemlji koja je bila reducirana tek na plavu svjetiljku na nebu, ako su i to mogli vidjeti, onda im je bilo sve teže o sebi misliti kao o američkim Svemircima naspram albanskih Svemiraca, britanskih Svemiraca naspram belgijskih...

– "Svemirac" je zaista apsurdna etiketa. Negativna je i zapravo znači "ne od Zemlje". Mi smo svi drukčiji i imamo naša vlastita mišljenja.

– Tu imaš posve pravo, zagunđao je Bob Paxton. – Postoji više mišljenja nego jebenih Svemiraca.

– Želim samo reći da nas više ne možete nadzirati. Čak ni mi ne možemo sami sebe nadzirati... a ne bismo to ni željeli. Nalazimo se na nekom novom putu, oče, i ni sami ne znamo kamo će nas voditi.

– Ili što ćete postati, rekao je Carel. – Ali ja te moram pustiti, bez obzira na to što će biti, zar ne?

Aleksej se osmjehnuo. – Bojim se da je tako.

I Bella je shvatila kako u razgovorima Zemljana i Svemiraca postoji i jedan podtekst. Ako majka olabavi svoj stisak, zauvijek će ostati bez svoje djece.

Paxton je gunđao. – Kriste, dođe mi da se raspekmezim.

– U redu Bobe, rekla je Bella. – Slušaj, ovo je ozbiljna stvar. Jedna od mojih posljednjih naredbi bila je da se inicira nova ustavna konvencija za sve nas... za Zemlju i cijeli Sunčev sustav... koja bi se temeljila na priznavanju ranijih ljudskih prava. Mislim da mi ne želimo svjetsku vladu. Ono što nama treba to su novi mehanizmi, nove političke forme kojima bi se priznao taj novi način. Da više ne postoje centri moći, da više nema tajni. Još nam trebaju mehanizmi koji će nas ujediniti ma novi način, koji će osigurati pravdu i jednakost resursa i mogućnosti... i agencije koje će u slučaju kriza hitno reagirati.

– Kako, kad su Prvorođeni po drugi puta udarili, rekao je Paxton.

– Da, ali trebaju nam načini da se nosimo s ugrozom bez žrtvovanja vlastitih sloboda. Pogledala je oko sebe, zagledavši im se u lica otvoreno i cinički. – Nemamo ranijih primjera za to kako bi se nacija koja se prostire na nekoliko svjetova trebala ustrojiti. Možda to Prvorođeni znaju, ali ako i znaju, nisu nam to rekli. Volim misliti kako je to jedan nov korak u sazrijevanju nas kao kulture.

– Sazrijevanje? To zvuči utopijski, oprezno je rekao Bili Carel.

Bob Paxton je mumljao. – Da. I samo se prisjetimo kako ćemo, ma koliko glava vama mutantima izraslo, svi mi i dalje biti jedinstveni oko jedne teme.

– Oko Prvorođenih, rekla je Lyla.

– Prokleto si u pravu.

– Da, rekla je Bella. – Zato nam, Bobe, sada iznesi te nove prijedloge. Sljedeću fazu Tvrđave Sol.

Uznemireno ju je pogledao. – Jeste li sigurni da to želite, madam predsjednice?

– Otvorenost, Bobe. Sad nam je to lozinka. Osmjehnula se ostalima. – Bob i njegov Patriotski Komitet radili su na izradi prioriteta. Iako je, kako su stvari krenule, i njihov vlastiti status doveden u pitanje.

Aleksej se smiješio. – Ne može se vas, stare ratnike, zaustaviti, zar ne, admirale Paxtone?

Paxton je izgledao spreman ubiti ga. Bella je položila ruku na njegovo rame i držala je tamo sve dok se nije smirio.

– U redu. Prioritet broj jedan. Moramo djelovati odmah. Između Sunčeve oluje i Q-bombe imali smo jednu generaciju vremena za pripreme. Dopuštam da nismo znali što nam se sprema. Ali gledajući unatrag, nismo učinili dovoljno i ne možemo opet ponoviti tu pogrešku. Što se tiče Q-bombe, jedina dobra stvar je ta što će mobilizirati javno mnjenje i potporu takvim mjerama.

– Drugi prioritet: Zemlja. Mnogi od nas su se tresli dok ste vi, vražji Svemirci, rezuckali naše svemirske liftove. Oduvijek smo znali koliko ste vi ranjivi u vašim kupolama i u onim vašim leptirićima od svemirskih brodova. Nismo znali koliko je i Zemlja ranjiva. Činjenica je da smo povezani ekonomijom nastalom u svemiru. Zato govorimo o tome kako Zemlju treba učiniti otpornijom.

Lyla se osmjehnula. – Zgodna riječ.

– Domovi kao bunkeri. Izvor energije pod zemljom, komunikacijske veze preko sigurnosnih kablova od optičkih vlakana. Takve stvari. Dovoljno da se izdrži opsada planeta. Parametri se još trebaju definirati.

– Treći prioritet, a u tome je i ključ... Paxton je sada govorio nagnut naprijed i napet... – Moramo se raspršiti. Već sada imamo značajne kolonije izvan Zemlje. Ali oni koji analiziraju ratne situacije kažu kako je, dugoročno gledano, malo vjerojatno da će, ako je Q-bomba usmjerila svoj napad na Zemlju, kolonije Svemiraca preživjeti. Ostat će vas premalo, genetski materijal premalen, vaša lažna ekologija previše krhka i sve to.

– I zato vas moramo ojačati. Učiniti našu vrstu neranjivom, čak i ako ostanemo bez Zemlje. Osmjehnuo se mladim Svemircima. – Tu sad govorim o masovnoj, agresivnoj migraciji. Na Mjesec. Na vanjske mjesece planeta. Čak bi moglo biti moguće živjeti i na Veneri, koja je bila tako sjebana Sunčevom olujom. Možda bismo mogli odaslati nekoliko brodova prema zvijezdama, idite loviti one Kineze.

– Ali to ne bi išlo, rekao je Aleksej. – Čak ni kada bismo imali, recimo na Veneri, milijun ljudi koji bi živjeli pod kupolama i udisali zrak iz strojeva. Bili bi jednako tako ranjivi kao što smo i mi sada.

– Jasno. Zato idemo dalje. Paxtonov je osmijeh sada bio širi. Činilo se da uživa šokirajući ih. – Lijepo je znati kako je jedan stari prdonja poput mene još uvijek u stanju misliti u širim potezima nego vi, djeco. A koje je najsigurnije mjesto za naseljavanje? Planet.

Lyla je zurila u njega. – Govorite li o stvaranju uvjeta života poput ovih na Zemlji?

– Govorim o pretvaranju Mjeseca ili Venere u svjetove dovoljno slične Zemlji da možete naokolo hodati po otvorenom, manjeviše nezaštićeni. Gdje biste se na otvorenom mogli baviti poljoprivredom. Gdje bi ljudi mogli preživjeti, čak i ako civilizacija propadne, čak i ako zaborave tko su bili i kako su uopće tamo došli.

– Oni na Marsu su razmišljali o tome, rekla je Lyla. – Naravno, sada...

– Izgubit ćemo Mars, ali Mars nije jedina mogućnost. Gledano na duge staze, samo je jedno jako rješenje opstanka, rekao je Paxton.

Činilo se da je Aleksej skeptičan. – To je ono što zagovornici svemirskog programa zagovaraju još od dana Armstronga i Aldrina i s čime nikada nisu prestali. To će značiti golemi prijenos resursa.

– Oh, da, složila se Bella. – Zapravo je ovaj Bobov stav naširoko prihvaćen. I uskoro će se s time započeti.

– A to je? radoznalo je upitala Lyla.

– Vidjet ćete. Ostavite mi to posljednje iznenađenje...

– Mi posve ozbiljno govorimo o tome, rekao je Bob Paxton, izazivački i autoritativno. – Toliko ozbiljno koliko sam bio ozbiljan u bilo čemu u čitavom mojem životu. Da bismo osigurali ljudskoj vrsti budućnosti, moramo osigurati sadašnjost. To je baza svega.

Ponovo su se vratili na raspravu o detaljima Paxtonove vizije, prepirući se i iznoseći neke dijelove, a odbijajući druge. Uskoro je Paxton raščistio površinu stola, sklonivši one šarene podatke koji su govorili o Oluji, i počeo pisati bilješke.

Bella je promrmljala Ateni. – Čini se da ovo funkcionira. Nikada nisam pomislila da ću vidjeti ovakve kao što su Bob Paxton i Aleksej Carel kako rade zajedno.

– Živimo u čudnim vremenima.

– Točno, Atena. I postaju svakim danom sve čudnija. Bilo kako bilo, ovo je nekakav početak. Bacila je pogled na svoj sat. – Ispričavam se, ali moram pogledati poruke koje su mi stigle. Ateno, hoćeš li im, molim te, donijeti kavu. Ili bilo što od onog što požele.

– Naravno.

Ustala je sa stolca i napustila prostoriju, idući prema šatlu i svojim ekranima. Iza nje se živahno nastavila diskusija. Čula je kako je Aleksej, napola ozbiljno, napola u šali rekao: – Ja ću vam reći što će nas sve ujediniti. Nepobjedivi Sol. Novi bog za novo doba...

54. DAN Q

15. prosinac 2070.

Raketoplan je Bellu spustio u Cape Canaveral.

Obratio joj se Tales. – Dobrodošla kući, Bella.

Bella, nagnuta iznad ekrana, bila je zapanjena kada je vidjela da se spustila. Cijelim putom od L1 radila je na svojim porukama i promatrala tijek dva velika događaja koja su se danas trebala odigrati: puštanje u pogon novog sustava svemirskog lifta u Atlantiku i najbliža točka prilaza Q-bombe Zemlji. Oboje je bilo na rasporedu, barem koliko se znalo. Ali bilo je teško ne nastaviti provjeravati.

Kotači su se prestali okretati i raketoplan je utihnuo.

Ugasila je svoj ekran i smotala ga. – Hvala ti, Tales. Lijepo je vratiti se. Pozdravila te Atena.

– Nekoliko puta sam razgovarao s njom.

Bella osjeti čudnu nelagodnu. Uvijek se pitala kakvi se razgovori vode između najvećih umjetnih inteligencija iznad glava ljudi. Čak ni kao predsjednica Vijeća to nikada nije u potpunosti saznala.

– Vani te čekaju kola, Bella. Spremna su odvesti te u ZSV, gdje te čeka obitelj.

Još uvijek joj je izazivao poteškoće povratak u punu gravitaciju. – Ovo mi je svaki puta sve teže. Talese, podsjeti me da naručim jedan oklop.

– Hoću, Bella.

Sišla je na pistu. Dan je bio vedar, sunce nisko, a zrak svjež i pun soli. Pogledala je na sat koji se već prebacio na lokalno vrijeme; sletjela je malo prije deset ujutro, u ovo svježe prosinačko jutro.

Bacila je pogled prema moru gdje su se tanke vertikalne niti uzdizale u nebo.

Tales je mrmljao. – Još samo sat vremena do prolaska Q-bombe, Bella. Astronomi izvještavaju kako nema promjene u njezinoj stazi.

– Iako su svi proračuni u redu, ljudi to moraju vidjeti svojim očima.

– Susreo sam se već ranije s tim fenomenom, rekao je Tales mirno. – Razumijem, Bella.

– Nisam baš sigurna u to, promrmljala je. – Ne, ako ti to nazivaš "fenomen". Ali mi te svi svejedno volimo.

– Hvala ti, Bella.

Kola su krenula. Stakleni mjehur. Otmjen i prijateljski. Odvezao ju je od trupa njezinog šatla, koji se još hladio, ravno prema dugačkoj zgradi, takozvanoj ZSV, odnosno Zgradi za sastavljanje raketa.

U ZSV-u ju je dočekala čuvarica, žena dobro raspoložena, ali naoružana do zuba. Od tog trenutka, ona je poput sjene pratila Bellu.

Bella je pošla ravno u lift staklenih zidova pa se, brzo i tiho, popela kroz interijer ZSV-a. Gledala je dolje u rakete, složene na hrpu kao neka blijeda debla. Nekada su u ovoj zgradi sastavljali Saturne i raketoplane. Sada je zgrada bila stara stotinu godina i još uvijek je bila jedan od najvećih zatvorenih prostora na svijetu i pretvorena je u muzej iz prve herojske ere američkih istraživanja svemira s ljudskom posadom, od Atlasa preko raketoplana do Aresa. A sada je zgrada opet bila u funkciji. Ispraznili su jedan kut za sastavljanje Apollo-Saturn kombinacije: novi Apollo 14, spreman za svoje stogodišnje lansiranje u veljači.

Bella je voljela ovaj golemi hram tehnologije, još uvijek impozantan u svojoj veličini. Ali danas ju je više zanimalo onaj tko je čeka na krovu zgrade.

Edna ju je dočekala odmah ispred dizala. – Mama.

– Zdravo, draga. Bella ju je zagrlila.

Dok su njih dvije hodale, za njima je koračala čuvarica, a za njima se kotrljao robot za snimanje novosti, blistava lijepa kugla s lećama. Bella je to morala očekivati; učinila je sve što je mogla kako bi ignorirala tu tihu, sveobuhvatnu kontrolu. Konačno, danas je ipak povijesni dan. Stavljajući u današnji program to pokretanja Bimini elevatora, namjeravala je dan Q-bombe pretvoriti u slavlje i pokazalo se da će tako i biti, iako je osjećala kako je u ovom času raspoloženje više na rubu nervoze nego slavljeničko.

Taj golemi krov odavno je pretvoren u platformu s panoramskim pogledom. Danas je bio krcat, tu su bili veliki šatori, podij na kojem je, kako se očekivali, Bella trebala održati govor, a posvuda uokolo sjatili su se ljudi. Bio je tu čak i mali park, ruglo lokalne flore i faune.

Dva čudno odjevena muškarca, vitki i visoki, u plavocrnim odorama oslikanim zlatnim suncima, zurili su u malenog aligatora, kao da je to najvažnije stvorenje koje su ikada vidjeli, a koji je možda to i bio. Pomalo nesigurno su se zagledali u vlastita stopala, lica su im bila debelo namazana kremom protiv sunca; to su bili svećenici nove Crkve Nepobjedivog Sola, misionari koji su na Zemlju došli iz svemira.

Edna se kretala oprezom svemirskog radnika koji se vratio u područje pune gravitacije i malo je ustuknula na tom jakom svjetlu, povjetarcu i nekontroliranoj klimi živog svijeta. Bella je, sa svojom majčinskom zabrinutošću, pomislila kako joj kćer izgleda umorno i starije od svoje dvadeset i jedne godine.

– Nisi dobro spavala, zar ne, draga?

– Mama, znam da u ovom trenutku ne možemo o tome razgovarati. Ali jučer mi je uručen sudski poziv. – Zbog tvog saslušanja, i zbog mojeg vlastitog.

Bella je uzdahnula. Borila se kako bi sačuvala Ednu od potrebe da se pojavi na sudu. – Preživjet ćemo to.

– Ne smiješ misliti kako me moraš štititi, rekla je Edna pomalo ukočeno. – Ja sam učinila svoju dužnost, mama. I ponovo bih učinila to isto. Kad na sudu dođe moj dan, reći ću istinu. Prisilila se na osmijeh. – U svakom slučaju k vragu sa svim tim. Thea jedva čeka da te vidi. Tu smo se ulogorile, malo dalje od velikih šatora i barova...

Edna se smjestila u dijelu krova ZSV-a, blizu ruba. Bilo je to savršeno sigurno mjesto, zatvoreno staklenim zidom koji se krivio prema unutra. Raširila je tamo prostirke za piknik i stavila stolić i stolce na rasklapanje i otvorila nekoliko posuda. Cassie Duflot je već bila tamo, sa svoje dvoje djece, Tobyjem i Candidom. Igrali su se s Theom, Edninom kćerkom. Bellinom četvorogodišnjom unukom.

Djeca su se igrala s igračkama, okružena ukrasnim omotnim papirom i trakama. S njima je sjedio neki stariji čovjek, pomalo u neprilici, ali s osmjehom koji nije silazio s njegovog umornog lica.

Thea je dotrčala. – Bakice!

– Zdravo, Thea, rekla je Bella, dopustivši da joj mala zagrli koljena, a onda se sagnula i nježno zagrlila svoju unuku. I ostala su djeca dotrčala k njoj, vjerojatno se nejasno prisjećajući ljubazne stare gospođe koja im je na sprovod njihova oca donijela uspomenu. No djeca su se brzo odvojila i vratila igri.

Onaj čovjek je pružio Belli ruku. – Ja sam John Metternes, madam predsjednice, rekao je. – Letio sam s vašom kćerkom na Osloboditelju.

– Da, naravno. Vrlo mi je drago da sam vas upoznala, Johne. Obavili ste dobar posao tamo gore.

– Nadam se da će se sucu s time složiti, progunđao je. – Slušajte, ne bih se htio nametati. Vidim da su ovo obiteljske stvari...

– Silom sam ga dovukla ovamo, rekla je Edna pomalo kiselo. – Taj gnjavator bi spavao u kabini Osloboditelja kada bi mu ekipa za održavanje to dopustila.

– Ne dopusti, Johne, da te gnjavi. Lijepo je od tebe što si došao.

– Privukla si veliku gomilu na svoj domjenak, Bella, rekla je Cassie.

– Čini se da je tako...

– Mama, ti još nisi vidjela ni pola toga, rekla je Edna. Ponovo je uzela svoju majku za ruku i odvela je do ruba zgrade gdje je bio onaj stakleni zid.

Na rubu je Bella mogla vidjeti na istoku ocean, nad kojim je nisko poput svjetiljke visjelo Sunce, a prema sjeveru i jugu pružala se kilometrima duga obala. Canaveral je bio prepun. Kola su se nagomilala uz samu obalu i bila su parkirana sve tamo gore do Beach Roada na sjeveru, a prema jugu na Marritt Islandu i samom Capeu, prekrivši poput tepiha do stare i napuštene baze Zračnih snaga. Posvuda su se na jakom povjetarcu vijorile zastave.

A vani, u moru, vidjela je siv, kockasti obris ponovo korištene naftne platforme. Uzdižući se s nje, tekla je dvostruka nit, potpuno uspravna i vidljiva kad ju je sunce obasjalo.

– Došli su na svečano otvaranje, rekla je Edna. – Ti si, mama, oduvijek bila šoumen. Možda političari to i moraju biti. A današnje ponovno otvaranje američkog svemirskog elevatora je zbilja dobar trik. Mislim da se ljudi osjećaju kao da su na nekom slavlju.

– Oh, ovo je mnogo više od samo još jednog svemirskog lifta. Vidjet ćeš.

– Novi putevi prema naprijed, mama?

– Upravo stižem s konferencije na kojoj Bob Paxton i drugi razgovaraju o planovima duboke obrane. O velikim planovima. Na primjer, o programima teraformiranja.

– Šališ se.

– Ne. Samo moraš misliti u širokim okvirima. I morat ću jednom porazgovarati s Myrom Dutt. Pogledala je u nebo. – Moramo nešto učiniti s Mirom... onim drugim mjestom na koje je Myrina mama bila otišla. I tamo su ljudi. Ako bismo mogli razgovarati s njima, kako Aleksej Carel tvrdi da je njima to uspjelo s Marsa, onda bismo sigurno mogli pronaći način kako ih dovesti kući...

Nastalo je komešanje. Bella je bila svjesna dolaska ljudi, samo na ovom krovu stotine očiju uperenih u nju, a robot se vrtio i blistao pokraj njezinih nogu kao kakvo štene. Čak su i oni svećenici uz jezerce s aligatorom sada zurili u nju i osmjehivali se od uha do uha.

Pogledala je na sat. – Mislim da je vrijeme.

– Mama, htjela si nešto reći.

– Znam. Samo još minutu. Pogledala je prema moru, u one sjajne vertikalne trake elevatora. – Edna, pozovi djecu, da i oni vide.

Djeca su došla i pridružila im se, zajedno s Cassie i Johnom Metternesom koji je podigao Theu na svoja ramena.

S one naftne platforme je liznuo plamen, ružičasta iskra iza koje se vukao dim. Zatim je došlo do nekog kretanja duž trake elevatora, sjajne kapljice su se uspinjale jednom od dvije niti. Oko njih se začulo klicanje koje je ubrzo odjeknulo i u široj masi raštrkanoj posvuda po Canaveralu.

– Radi, rekla je Bella ispod glasa.

– Ali što to nose? mrmljala je Edna, škiljeći. – Povećaj... K vragu, stalno zaboravljam da sam na Zemlji.

– Nose vodu, odgovorila je Bella. – To ti je onaj lanac s vjedrima. Podići će ih do vrha elevatora i onda baciti.

– Baciti kamo?

– Za početak na Mjesec. Kasnije na Veneru.

Edna je zurila u elevator. – Odakle im energija? Ne vidim da je na platformi postavljen ikakav laser.

– Nema nikakvog izvora energije. Nema ničega osim rotacije Zemlje. Edna, ovo zapravo nije elevator. Ovo je sifon.

Ednine su oči zablistale od čuđenja.

Orbitalni sifon bio je proširenje koncepta svemirskog elevatora, koji se temeljio na njegovoj osebujnoj mehanici. Iznad geosinkrone staze, centripetalne su sile nastojale odbaciti masu od Zemlje. Trik sa sifonom svodio se na iskorištavanje te sile. Pustiti korisnom teretu da pobjegne, ali tijekom tog procesa povući još više mase sa Zemljine površine. U biti, energija Zemljine rotacije prenosila se na masu koja je tako odbacivana s površine Zemlje.

– Znači uopće ti ne treba unos nikakve vanjske energije, rekla je Edna.– Ja sam taj način proučavala, no velik problem je bio uvijek imati na umu kako tu prokletu stvar moraš stalno držati u pogonu, treba ti cijelo jedno more kabina, dan i noć, kako bi se održavao tok tereta. Ali ako je sve što tovariš morska voda...

– Mi to zovemo Bimini, rekla je Bella. – Taj naziv prilično odgovara. Jedan američki domorodac je rekao Ponceu de Leonu za neki izvor mladosti na otoku Bimini. On ga nikada nije pronašao, ali je nabasao na Floridu...

– Izvor mladosti?

– Izvor Zemljine vode koja će svjetove opet učiniti mladima. Najprije Mjesec pa onda Veneru. Slušaj, Edna, želim ovim demonstrirati Svemircima kako mislimo ozbiljno. Za to će biti potrebna stoljeća, ali s ovakvim resursima, stvaranje uvjeta kao na Zemlji po prvi puta postaje stvarna mogućnost. A ako Zemlja smanji razinu svojih oceana samo za djelić i ako se Zemljina rotacija uspori za neosjetni dio pa da neki svijet opet postane plav, onda mislim da se takva žrtva isplati, slažeš li se?

– Ja mislim, mama, da si ti luda, ali to je prekrasno. Edna ju je zgrabila i poljubila je.

Oglasio se Tales. – Ovo je zaštićeni kanal. Bella, Edna... do najbliže točke prilaza Q-bombe Zemlji ostala je još minuta.

Zaštićena linija ili ne, činilo se da se vijest u trenutku proširila. Muk je zavladao u šatorima na krovu i među gomilom okupljenom u Canaveralu. Odjednom je raspoloženje postalo kiselo i puno straha. Edna je od Johna uzela Theu i čvrsto je prigrlila uza se. Bella je uzela kćerkinu slobodnu ruku i čvrsto je stisnula.

Gledali su gore u sjajno nebo.

55. Q-BOMBA

Izbor je bio učinjen. Bomba je već gledala ispred sebe, prema zadnjoj postaji svoga puta.

Ovaj plavi, bujni svijet i svi njegovi narodi ostajali su iza nje, sve manji.

Kao i svaki dovoljno napredan stroj, i Q-bomba je bila do izvjesnog stupnja osjećajna. A njezina zamrznuta duša bila je dirnuta žaljenjem kada je, šest mjeseci nakon što je prošla pokraj Zemlje udarila u pijesak Marsa i tako zauvijek skončala.

56. MARS 2

Ovdje u Hellespontusu bilo je izuzetno mnogo prašine, čak i kad je riječ o Marsu, muzeju prašine Sunčevog sustava.

Myra je sjedila s Ellie von Devender pod kupolom svoje kabine dok se rover probijao preko niskih dina. Ovo je bila južna hemisfera Marsa i vozili su se kroz brda Hellespontusa, područje niskih brežuljaka nedaleko od zapadnog ruba Hellas bazena. Ali kotači rovera su na vjetrobransko staklo podizali toliku prašinu da se gotovo ništa nije vidjelo. U ovakvim uvjetima infracrveni skeneri, pa čak ni radar, nisu bili ni od kakve koristi.

Myra se dosta dugo bavila poslom vezanim uz svemirsku tehnologiju da bi znala kako mora imati povjerenja u strojeve koji su je štitili. Prema teoriji, rover je znao kamo ide i pronalazio je svoj put skrećući u skladu s preciznim izračunima. Ali instinkt u njoj se bunio protiv ovakvog napredovanja naslijepo.

– Ali ne možemo usporiti, rekla je Ellie uzrujano. – Nemamo vremena. Ona je upravo, ni ne gledajući kroz prozor, analizirala astronomske podatke. Njezin osnovni zadatak bio je daleko važniji, stalni napor kako bi se precizno shvatilo koliku je štetu Q-bomba napravila na Marsu kada je, prije pet mjeseci, udarila u njega udarcem koji sam po sebi nije bio posebno jak, ali koji je posijao sjeme kvintesencije koja će uskoro razbiti cijeli Mars.

– Smeta mi sva ta prašina, rekla je Myra. – Nisam čak ni na Marsu očekivala ovakve uvjete.

Ellie je podigla obrve. – Myra, ovo područje je poznato kao takvo. Čini se da se upravo ovdje rađaju one velike planetne pješčane oluje. Nisi to znala? Dobrodošla u Centar prašine. Ali znaš da nam se žuri. Ako ne pronađemo tu staricu na njezin stoti rođendan, razočarat ćemo sentimentalno stanovništvo na svim svjetovima. Gledala je Myru i posve opušteno se osmjehnula.

Bila je u pravu. Svi su čekali detaljne podatke o lošim vijestima, a elektronski pogled cijelog čovječanstva bio je prikovan na Mars i Marsijance. To je bilo i suosjećajno i morbidno, ovisi s koje se strane gleda. A od svih grozničavih aktivnosti koje su prethodile konačnoj evakuaciji s tog svijeta, niti jedna nije plijenila ljudsku maštu toliko koliko je to činila, kako je to stari cinik Jurij nazivao, "potraga za blagom"

Mars je bio pun ostataka iz pionirskih dana kada su roboti istraživali Sunčev sustav, tih sedamdesetak godina trijumfa i gorkih razočaranja kojima je došao kraj kada je Bob Paxton ostavio prvi trag ljudske noge na crvenom pijesku. Mnogi od tih zaustavljenih rovera i nepomičnih sondi, kao i razbacanih ostataka još su uvijek nedirnuti ležali u prašini. Prvi naseljenici na Marsu nisu imali dovoljno energije da bi je mogli rasipati na odlazak u potragu za tim trofejima ili se mnogo zanimati za njih, jer su morali gledati u budućnost, a ne u prošlost. Ali sada, kad se činilo da nakon svega Mars možda ni nema budućnosti, bučno se zahtijevalo da se spasi što je moguće više tih starih mehaničkih pionira.

Nije to bio neki posao koji bi u marsovskim uvjetima zahtijevao veliku stručnu sposobnost, pa je bio idealan zadatak za Myru koja je zbog nedavnih okolnosti sada bila stanovnica Marsa. Ipak, iz sigurnosnih razloga nije mogla ići sama na takvo vozikanje planetom pa je tako bila dodijeljena kao društvo Ellie, koja je pak bila više fizičarka nego specijalistica za Mars i koju su mogli bolje zaposliti negdje drugdje. Ellie je bilo drago što će biti s Myrom, jer je u roveru mogla jednako dobro nastaviti s vlastitim radom kao da je u Lowellu ili Wellsu... rekla je kako je ovo čak i bolje, jer je manje ometaju.

Naravno, Elliein rad je bio daleko važniji od potrage za trofejima. Surađivala je u cijeloj skupini fizičara i kozmologa na predviđanjima što će se dogoditi s Marsom. Upravo sada je promatrala udaljena zvjezdana polja. Koliko je Myra razumjela, njihovi najbolji podaci nisu stizali sa samog Marsa nego iz proučavanja neba. Premda je to bilo teško shvatiti, udaljene zvijezde nisu više s Marsa izgledale onako kako su izgledale sa Zemlje. Myra jednostavno nije mogla zamisliti kako je nešto takvo moguće.

No program prikupljanja povijesnih ostataka je dobro napredovao. Uz pomoć orbitalnog kartografiranja, Myra i ostali su pronašli Vikinge, tone teškog i nezgrapnog visokobudžetnog hladnoratovskog inženjerstva, kako mirno leže u suhim, kamenitim pustinjama kamo su ih oprezni planeri misija bili zaputili. Ona slavna, hrabra Pathfinder letjelica sa svojim malenim robotiziranim vozilom donesena je iz njenog "kamenog vrta" u Ares Vallis. S njom je bilo lako, jer je nađena nedaleko Port Lowella, prvog mjesta gdje su se ljudi spustili. Myra je znala da su oči Britanaca usmjerene na donošenje ostataka Beagle 2, intrigantne i ingeniozne sonde nalik na igračku, koja nije preživjela putovanje na Isidis Planitia. Zatim su se obnavljali i ponovo koristili roveri Spirit i Oportunity, istrošeni putovanjima koja su daleko premašivala njihove mogućnosti. Svi ti stari artefakti bili su namijenjeni muzejima na Zemlji i Mjesecu.

Te ekspedicije za prikupljanje predmeta imale su i svoje znanstvene ciljeve. Željelo se vidjeti kako su stvari koje su proizveli ljudi podnijele gotovo stoljetnu izloženost uvjetima kakvi vladaju na Marsu. A i sama mjesta gdje su se spustili pobuđivala su zanimanje... inače sonde ne bi ni bile poslane upravo tamo. Tako su Myra i Ellie odrađivale taj u zadnji čas donesen znanstveni program prikupljanja tih uzoraka, njihovog bilježenja u karte i svrstavanja.

Bilo je čak i pokušaja prikupljanja predmeta koji su nekada davno poslani u Marsovu stazu i koji su još uvijek kružili oko njega, a o kojima se dugo šutjelo. Nastalo je opće razočaranje kad je otkriveno da više ne postoji Mariner 9, prvi umjetni satelit koji je kružio oko Marsa; ako je i izdržao do 2040-ih godina, sigurno je nestao kad je silna vrućina Sunčeve oluje proširila Marsovu atmosferu.

Myri je bilo drago što obavlja neki koristan posao. Ali nije očekivala tako intenzivan javni nadzor i praćenje te njezine potrage za blagom, gdje su pratili svaki njezin pokret. Ekipama je bilo obećano da se neće slati snimke iz same kabine rovera. No Myra je uvijek imala na umu kako se roverovi sustavi vrlo lako mogu "hakerski" provaliti pa je bilo lako moguće da bude nadzirana u svakom trenutku.

Dan je već bio pri kraju i dnevno se svjetlo, koje je već ionako bilo oslabljeno onom prašinom koju je rover podizao, počelo gubiti. Myra se već počela bojati da do spuštanja mraka ipak neće pronaći ostatke Marsa 2.

Tada je Ellie zastala zureći u složen grafički prikaz na njezinom ekranu.

Myra ju je promatrala. Već je dovoljno dobro poznavala ovu nervoznu fizičarku i znala je kako ovo nije nikakav ekstravagantan ispad nikakvih emocija, nego pokazivanje iritiranosti. Kad se radilo o Ellie, ovakvo zastajanje i buljenje bilo je veliki ispad.

– Što je?

– Eto, tu je to. Ellie je kuckala po svojem zaslonu. – Sudbina Marsa. Pokazala se.

– Dobro. Možeš li sada, jednostavnim riječima, reći što to znači?

– Morat ću. U skladu s ovim, morat ću za nekoliko sati sudjelovati u tiskovnoj konferenciji tri svijeta koja će se o tome održati. Naravno da je s matematikom uvijek lakše. Preciznija je. Zaškiljila je gledajući van u onu prašinu i zamislila se. – Recimo to tebi ovako. Kad bismo mogli vidjeti nebo i kada bismo imali dovoljno jak teleskop, mogli bismo vidjeti kako najudaljenije zvijezde bježe. Kao da se ekspanzija svemira odjednom ubrzala. Ali to isti ne bismo vidjela sa Zemlje.

Myra je razmišljala o tome. – I što to znači?

– Q-bomba je kozmološko oružje. To smo oduvijek znali. Oružje nastalo tehnologijom Prvorođenih, koji su saznali sve o nastanku svemira.

– Da. I...?

– Bomba je Mars bacila u njegov vlastiti mali univerzum. Neka vrsta odvajanja. Sada je taj maleni Marsov univerzum još nježno povezan sa svojom majkom. Ali to djetešce će biti odvojeno, ostavljajući Mars izoliranim.

Myra se trudila shvatiti. – Izoliran u vlastitom univerzumu?

– Tako je. Nema Sunca, nema Zemlje. Samo Mars. Možeš vidjeti kako je ovo oružje samo trebalo... mhm... odvojiti jedan komad Zemlje. To bi prouzročilo devastaciju planeta, ali sam planet bi manjeviše ostao. No za manji Mars, bomba je prejaka. Ona će taj mali svijet posve izbaciti iz ovog svemira. Osmjehnula se, ali u očima joj nije bilo radosti. – Tamo u tom novom svemiru bit će samotan. I studen. Ali to neće dugo trajati. To djetešceuniverzum će implodirati. Mada će to iznutra izgledati kao eksplozija. To je u minijaturi prikaz Velikog Raspuknuća koje će jednoga dana pogoditi naš svemir. Pretpostavljam da bismo ovo mogli nazvati Malo Raspuknuće.

Myra je razmišljala o tome i nije ni pokušala slijediti taj paradoks implozija i eksplozija. – Otkud znaš sve to?

Ellie je pokazala na tamno nebo. – Iz gibanja zvijezda koje smo promatrali teleskopima na Marsu, njihovog bijega koje ne možeš vidjeti sa Zemlje. To je iluzija, naravno. Zapravo se Marsov univerzum počeo povlačiti od majke. Ili, jednako tako, obratno.

– Ali mi još uvijek možemo sići s te površine. Otići u normalan svemir, natrag na Zemlju.

– O da, za sada još možemo. Između tih univerzuma postoji jedna slobodna poveznica. Zavirila je na svoj ekran pa pogledom prešla preko još nekih rezultata. – Zapravo će to biti fascinantan proces. Mladi univerzum je rođen usred našeg Sunčevog sustava! Sada ćemo naučiti o kozmologiji više negoli tijekom jednog stoljeća. Pitam se jesu li Prvorođeni svjesni koliko učimo od njih...

Myra se tjeskobno obazrela po kabini. Ako su ih hakeri snimali, onda ovo pokazivanje akademske mirnoće baš neće biti dobro primljeno. – Ellie, daj se samo na minutu ponovo pridruži ljudskoj rasi.

Ellie ju je oštro pogledala, ali se onda povukla. – Oprosti.

– Još koliko?

Ellie je opet pogledala svoj zaslon i pregledavala svoje rezultate. – Podaci se još uvijek sređuju. Malo mi je teško odgovoriti na to pitanje. Otprilike... još tri mjeseca do odcjepljenja.

– Znači da Mars treba evakuirati do... kada, veljače?

– Tako je. A nakon toga, možda tri mjeseca kasnije doći će do implozije tog malog univerzuma.

– I to će biti kraj Marsa. Znači ostalo je još šest mjeseci za svijet koji je star gotovo pet milijarda godina. – Kakav zločin!

– Da. Hej, gledaj! Ellie je pokazivala na zgužvanu, prašinom umrljanu krpu koja je virila iz crvenog da. – Izgleda li tebi ovo kao padobran?

– Rover, zaustavi se. Vozilo je trznulo i stalo, a Myra je pogledala. – Povećaj! Mislim da imaš pravo. Možda su ga kovitlaci vjetra podizali i tako spriječili da se ne zatrpa. Što sonar pokazuje?

– Pogledajmo. Rover...

I bio je tu, zakopan ne nekoliko metara ispod vjetrom raznošene marsovske prašine, stisnut, nalik kutiji čiji je oblik sonar lako prikazao.

– Mars 2, rekla je Myra.

Mars 2 bila je sovjetska sonda koja je 1971. odaslana na Mars, dio ne baš najbolje flote u koju spada i američki Mariner 9. Pokušala je sletjeti usred najgore pješčane oluje koju su astronomi ikada vidjeli.

– Izgleda kao neki cvijet tiho, je rekla Ellie. – Te četiri latice.

– To je bila metalna lopta veličine kućnog hladnjaka. Te latice su se trebale otvoriti i uspraviti je, bez obzira na koji svoj kraj pala.

– Izgleda da je nastradala, jer se padobran spetljao. Nakon što je prošla toliki put...

Srušio se ili ne, Mars 2 je bio prvi ljudski predmet koji je ikada dodirnuo površinu Marsa. I spustio se baš na ovo mjesto prije točno stotinu godina, 27. studenog 1971. – Uspjelo mu je. A i nama.

– Je. A sad je dva metra pod prašinom. Ellie je otkopčala pojas na svojem sjedištu i ustala. – Dodaj koplje.

57. BABILON

Kad je kapetan Nathaniel Grove u Troji čuo da se Bisesa Dutt vratila u Babilon, požurio je tamo s Benom Batsonom.

Kod Ishtar Gatea susreli su Eumenesa, koji se još uvijek održao kao časnik u vojsci sve hirovitijeg Aleksandra. – Bisesa je u Mardukovom hramu, rekao mu je, služeći se onim formalnim i pomalo pompoznim engleskim jezikom. – Ne želi izaći.

Grove je napravio grimasu. – To sam mogao i očekivati. Bilo je toga već i ranije. To je loše, loše. Možemo li je posjetiti?

– Naravno, no prije toga moramo vidjeti još jednog, ah... pustinjaka... i to ne dragovoljnog, bojim se. Želio je sastati se s vama, ako se vratite u Babilon. Zapravo je tražio susret s bilo kim od onih koje on naziva "moderni".

Pokazalo se kako je to Ilicius Bloom, onaj "konzul" iz Chicaga. Tu odmah iza gradskih zidina, u blizini Ištar dveri, Aleksandrova straža ga je zatvorila u kavez.

Bilo je očito da je to kavez namijenjen životinjama. Bio je pod otvorenim nebom i nije bio dovoljno visok da bi se Bloom mogao u njemu uspraviti. Uz kavez je stajao stražar, jedan od Aleksandrovih falangista, i vidjelo se da mu je dosadno. Na stražnjem dijelu kaveza visjelo je nešto nalik oderanoj životinjskoj koži koja je bila suha i stisnula se.

Čučeći na svojim prljavim prnjama, blijedog pogleda na smrknutom licu, Ilicius Bloom je drhturio i kašljao, mada dan nije bio hladan, a zadah izmeta natjerao je Grovea da ustukne. Bloom je bio patetično zahvalan što ih vidi, no bio je i dovoljno svjestan svojeg stanja pa je zapazio taj Groveov trzaj. – Usput rečeno, nemojte misliti kako je taj zadah od mene. Ovdje su ranije držali čovjekolikog majmuna. I neku buhama izgriženu kuju. Prekapao je po prašini oko sebe. – Pogledajte ovo... sasušen repić čovjekolikog majmuna. Silovito je njime udario o željezne rešetke kaveza. – Noću dolaze štakori, a to nije zabavno. A pogodite kamo su stavili tu ženku čovjekolikog majmuna? U hram, zajedno s onom šašavom Bisesom Dutt. Možete li to vjerovati? Nego, Grove, morate mi pomoći. Neću moći još dugo ovdje izdržati, to shvaćate i sami.

– Smirite se, čovječe, rekao je Grove. – Recite nam zašto ste ovdje, a tada ćemo možda imati mogućnost da vas izvučemo odavde.

– E pa želim vam uspjeh. Znate, Aleksandar razmišlja o ratu.

– O ratu? Protiv koga?

– Protiv Amerike. Europa mu nije dovoljna... kako bi mu i bila, kada zna da postoje cijeli kontinenti koje se može osvajati. Ali jedini izvor podataka koje on ima o Americi, ili točnije rečeno o Chicagu sam ja.

– Ah. I zato vas sada ispituje.

Bloom je podigao ruke s raskrvavljenim jagodicama prstiju. – Možete to tako nazvati. Naravno da sam propjevao, sve do promuklosti. Nemojte me, kapetane Grove, sada gledati tako svisoka. Ja nisam britanski časnik. A osim toga, ni ne vidim u čemu bi bila razlika. Jeste li u posljednje vrijeme vidjeli Aleksandra? Ne vjerujem da će ta podbuhla beštija još dugo živjeti, a da i ne govorimo o prekomorskom ratu s one strane Atlantika. Rekao sam mu sve čega sam se mogao sjetiti, a kad je tražio još više, onda sam mu mirno lagao. Što sam drugo mogao? Ali nije mu nikad bilo dosta, nikada dosta. Pogledajte ovo! Okrenuo se u svojem kavezu. Kroz tanku, prljavu odjeću na njegovim leđima, Grove je na Bloomovim leđima vidio prugaste tragove bičevanja. – I pogledajte ovo! Rukom nalik na pandžu pokazao je na onaj komad kože koji je visio na zidu izvan kaveza.

– Što je to? upitao je Ben Batson.

– Znate, volio sam je, rekao je Bloom.

– Koga, čovječe? strpljivo je pitao Grove. Koga ste voljeli?

– Isobel. Sjećate je se, Grove, ona djevojka iz Middena. Rodila mi je derište. Oh, bio sam okrutan, bio sam sebičan, ali takav sam, to je Ilicius Bloom. Nasmijao se i odmahnuo glavom. A ipak sam je volio, onoliko koliko je to moja nesavršena duša mogla. Zaista sam je volio.

– Naravno, to su učinili kako bi me slomili, šapnuo je Bloom, zureći u Grovea. – Bila su dvojica i učinili su to pred mojim očima. Ogulili su je kao naranču. Zderali su joj lice. Živjela je još nekoliko dugih minuta, onako oguljena. Sigurno je svaki centimetar njezinog tijela bio središtem strašne agonije... pomislite samo! A tada...

Batson je gledao onaj komad kože. – Vjerujte mi na riječ, kapetane.

– Ja vjerujem... Makni se, rekao je Grove, vukući ga natrag.

Blooma je svladala panika. – Vidite kako su me sredili. Razgovarajte s Eumenesom. Recite Riceu. Oh, kako žudim za tim da ponovo čujem neki američki glas! Molim vas, Grove... Uspjelo mu je provući cijelu ruku kroz rešetke. Stražar ga je ležerno svojim mačem pljoštimice pljesnuo po mesu. Bloom je zaurlao i povukao ruku.

Eumenes je otpratio Grovea i Batsona odande. – Ilicius Bloom je mrtav čovjek. Sam je sebe ugrozio kada se pokušao pogađati s Aleksandrom oko svojih nedostatnih podataka. A onda se posve upropastio lažima. Već bi on bio u grobu, kad im ne bi bilo tako jeftino držati ga na životu. Ukoliko želite, mogu vam s Aleksandrom o dogovoriti razgovor o Bloomovoj sudbini, no upozoravam vas kako će to vjerojatno donijeti malo koristi, a vi ćete sebe staviti u opasnost... Ali najprije morate posjetiti Bisesu Dutt.

58. ODVAJANJE

27. veljača 2072.

Raketoplan je stajao na smeđesivoj prašnjavoj ravnici. Sunce je bilo blijedi disk na narančastom nebu. Ovdje, na Xanthe Terri je, računajući prema lokalnom vremenu, bilo je skoro podne. Brod je bio debeo, krnji stožac nezgrapnog izgleda. Stajao je na kraju dugog ožiljka u prašini, ostatak vlastitog kliznog slijetanja. Sada je bio spreman podići se s Marsa u stazu. Vidljiv donji dio raketoplana, pokriven pločicama koje štite od visoke temperature, bio je izgreben mnogostrukim ulaženjima u atmosferu, a i boja oko njegovih sapnica se napuhnula. Kraj njega su stajali roveri čiji tragovi su krivudali prema obzoru. Otvori za ulaz u unutrašnjost broda bili su otvoreni, a muškarci, žene i roboti vukli su stvari u brod.

Stojeći tu u svojem marsovskom odijelu, Myra je to promatrala i pomislila kako u ovoj ptici nema ničeg posebnog. To je bio samo svojevrsni kamion koji je vozio od površine do staze, izvevši to već desetak puta, a možda i više.

Ali ovo je bila posljednja svemirska letjelica koja će ikada napustiti površinu Marsa!

Znala je da je ovo simbolični trenutak. Većina ljudske populacije je već odavno otišla s Marsa, zajedno sa svim onim što su mogli ponijeti. Različite umjetne inteligencije, vozila i dijelove opreme, sve je bilo spašeno onoliko koliko se to moglo učiniti, u skladu sa zakonima koji su regulirali prava na zaštitu Legalnih Osoba (Ne-Ljudi); u njihove posljednje kopije bila je prebačena sva zaliha podataka planeta koji će nestati. Ali nije bilo ničega što bi toliko dirnulo ljudsko srce kao pogled na zadnje utovarene omote u zadnji brod, zadnjeg otiska stopala, zadnjeg zatvaranja komore za ulazak u brod.

Zato su posvuda oko tog mjesta snimale kamere. I zato su kineski delegati stajali okupljeni, podalje od ostalih. I zato je grozničav rad na utovaru bio prekinut dolaskom Belle Fingal, sada smijenjene predsjednice Svjetskog svemirskog vijeća, odjevene u svemirsko odijelo koje je izgledalo dva ili tri broja preveliko, a koja je stajala okružena manjom skupinom ljudi.

– Jedan sat, rekao je ugodan glas automata u Myrinoj kacigi. Po suptilnim reakcijama drugih, shvatila je kako su i oni dobili isto upozorenje. Ostao je još jedan sat do napuštanja Marsa prije... prije negoli se dogodi nešto nezamislivo.

Myra se povukla kako bi se pridružila malenoj skupini u kojoj su svi bili odjeveni u svoja odijela, poput skupine debelih zelenih snjegovića.

Bella je sad rekla: – Šteta što nismo mogli iz Port Lowella obaviti ovo posljednje lansiranje. Zapravo su se nalazili pedeset kilometara od Lowella, vani u Xanthe Terri, u uvali na rubu velike Vastitas Borealis. – Bilo bi primjereno da smo mogli prirediti posljednji odlazak s Marsa baš na istom mjestu gdje su se Bob Paxton i njegova posada po prvi puta spustili.

– Pa možda smo i mogli, samo kad Lowell ne bi još uvijek bio radioaktivan, oštro je promrmljao je Jurij O'Rouke. Pozvao je Hansea Critchfielda, koji je ponosno nosio izložbeni pladanj s materijalima. – Madam predsjednice. Evo. rekao je, bez ikakvih ceremonija. – Ovo je izbor iz znanstvenih materijala koje smo skupljali tijekom ovih posljednjih mjeseci. Pogledajte. Uzorci različitih geoloških skupina, od južnih visoravni do sjevernih ravnica i obronaka velikih vulkana. Komadi ledene jezgre s polarnih kapa, koja za mene imaju posebnu vrijednost. I, možda najdragocjenije od svega, uzorci života na Marsu. To su ostaci prošlosti, pogledajte... vidite, ovdje imamo čak i fosil iz sedimentnog dna jezera i prirodne organizme iz sadašnjice, kao i primjerke genetski križanih oblika života s kojima smo eksperimentirali.

Grendel Speth je suho dodala. – Marsijance koje možete jesti.

Bella je bila malena žena umornog izgleda, sada joj je bilo gotovo šezdeset godina. Činilo se da je iskreno dirnuta ovom gestom. Osmjehnula se ispod svojeg vizira. – Hvala vam.

– Da. Ovo je i kraj jedne ljudske priče, zar ne? Nema više snova o Marsu. Ali, Jurij, nećemo zaboraviti. Uvjeravam vas kako će se proučavanje Marsa nastaviti čak i kad sam planet bude izgubljen. Nastavit ćemo učiti o Marsu i truditi se da shvatimo.

– I u ovom posljednjem trenutku želim vam reći zašto je sve ovo vrijedilo truda... čak i ove grozne cijene.

Rekla im je da su pristigli novi rezultati s Kiklopa.

Ta velika zvjezdarnica bila je podignuta prije Sunčeve oluje, sa zadatkom da traži svjetove slične Zemlji. Od Oluje, a posebno nakon povratka Atene, njezine su velike Fresnelove oči bile okrenute u taman prostor između zvijezda.

– I svugdje kamo astronomi pogledaju, vide izbjeglice, rekla je Bella.

Kiklopovi teleskopi su vidjeli infracrvene tragove generacijskih brodova koji su se uputili prema zvijezdama; one polagane i zdepaste kakvi su bili kineski, te onih u kojima su letjele cijele civilizacije. A bilo je i golemih, krhkih brodova čija su jedra bila stotine kilometara široka, kako brode na svjetlosti zvijezda koje eksplodiraju. Otkrili su čak i signale lasera za koje pretpostavljaju kako su to tragovi napora da se izvede teleportiranje, očajničkih pokušaja da se pošalje živo biće kodirano u radiosignal.

Myra je bila zapanjena i pokušavala sve to zamisliti. U svakom od tih kratkih prikaza krila se priča, cijeli roman. – To je djelo Prvorođenih. Oni su posvuda. I posvuda rade ono što su pokušali učiniti i nama, i Marsijancima i na Procyonu... istrebljenje. Zašto?

– Kad bismo to znali, rekla je Bella, – kad bismo razumjeli Prvorođene, mogli bismo se nositi s ugrozama koje postavljaju. Koliko znamo, ovakva će biti naša budućnost, ma koliko daleko mi putovali. Bella je predala pladanj s uzorcima jednom od pomoćnika i učinila jedan korak natrag. – Molim da oni koji sada odlaze stanu iza mene.

Većina skupine zakoračila je naprijed, uključujući Ellie von Devender, Grendel Speth i Hansea Critchfielda. Među onima koji su ostali bili su Myra, Jurij i Paula Umfraville. I Kinezi su ostali. Jedan od njihovih delegata je prišao Belli i ponovo joj rekao da oni planiraju ostati kako bi brinuli o spomenicima koje su podigli svojim palima na dan Sunčeve oluje.

Bella se okrenula prema svima njima. – Kako sam razumjela, imate dovoljno svega što vam može zatrebati... hrane, energenata... da izdržite dok...

– Da, madam predsjednice, za sve to su se pobrinuli, rekao je Jurij.

– Zapravo ne razumijem kako ćete moći razgovarati jedni s drugima... na primjer Lowell s polarnom stanicom. Zar u trenutku odvajanja nećete izgubiti vaše komunikacijske satelite?

– Položili smo kablove u tlu, rekla je Paula vedro. – Bit će nam sasvim fino.

– Fino? Izraz Bellinog lica se promijenio. – To nije riječ koju bih ja koristila. Molim vas... pođite s nama, rekla je impulzivno. – Čak i sada imate još vremena predomisliti se. U raketoplanu ima dovoljno prostora. A moja kći čeka na stazi s Osloboditeljem, spremna da vas odveze kući.

– Hvala vam, rekao je Jurij mirnim glasom. – Ali mi smo odlučili. Netko mora ostati. Mora biti svjedoka. Osim toga, madam predsjednice, ovo je moj dom.

– Moja majka je ovdje sahranjena, rekla je Paula Umfraville. – Ne bih je mogla ostaviti. Njezin osmijeh je bio jednako profesionalan kao i uvijek.

– A i ja sam ovdje izgubila moju majku, rekla je Myra. – Ne bih mogla otići i ostaviti to neriješeno.

Bella se okrenula Myri. – Znaš da ćemo učiniti sve kako bismo nastavili s kontaktima koji su bili uspostavljeni s Mirom. Za to ti dajem svoju riječ i uvjeravam te kako je to obećanje koje će se održati.

– Hvala vam, rekla je Myra.

– Ali vi idete u još čudnije mjesto, zar ne? Ima li ovdje bilo koga tko bi želio govoriti u vaše ime?

– Ne, hvala vam, madam predsjednice. U ovim mjesecima otkad je Q-bomba udarila, Myra je stalno pokušavala uspostaviti kontakt s Charlie i Eugenom. Nije bilo odgovora. No oni su se još davno odvojili od njezinog osobnog svijeta. Sredila je svoje stvari. Za nju nije ostalo ništa nigdje osim na Marsu.

– S poštovanjem, ali moram vas upozoriti, sada morate otići, rekao je Jurij, bacivši pogled na kronometar ugrađen u njegovo odijelo.

Uslijedilo je još zadnje uzbuđenje, kad su ljestve bile povučene i pretkomore zatvorene. Myra je sudjelovala u posljednjoj rundi grljenja s Ellie, Grendel i Hanseom, pa i s Kinezima, čak i s Bellom Fingal. No marsovska odijela učinila su te zagrljaje nespretnima i nezadovoljavajućim, jer su onemogućila ljudski kontakt.

Bella je bila posljednja koja je stajala pri dnu kratke rampe koja je vodila u unutrašnjost. Osvrnula se. – Ovo je kraj Marsa, rekla je. – Ovdje je izvršen grozan zločin i mi ljudi smo sukrivci u tome. To je strašan teret kojeg moramo nositi i mi i naša djeca. Ali ne mislim da bismo trebali otići posramljeni. Tijekom posljednjeg stoljeća, na Marsu se dogodilo više toga nego u prijašnjoj milijardi godina i sve što je dobro poteklo je od djelovanja ljudskog roda. Moramo to upamtiti. I gubitka Marsa se trebamo prisjećati s ljubavlju, a ne sa sramom. Pogledala je dolje u grimiznu prašinu pod svojim nogama. – Mislim da je to sve. Žustro se uspinjala rampom koja se podizala kako bi je progutala i ubacila u utrobu raketoplana.

Myra, Paula i Jurij su požurili natrag do rovera koji ih je odvezao na sigurnu udaljenost od jednog kilometra od mjesta lansiranja. Kad se rover zaustavio, opet su izašli i uvukli se u svoja svemirska odijela.

Stajali su u redu, Myra između Jurija i Paule, i držali se za ruke. Našli su se okruženi manjom skupinom robotkamera, koje su vozile, klizile ili skakutale za njima.

Kad je došao trenutak lansiranja, brod se podigao bez ikakvih problema. Gravitacija Marsa je bila malena i uvijek je bilo lako penjati se kroz njegovo gravitacijsko polje. Prašina koju je ovo posljednje lansiranje podignulo brzo je kroz rijedak zrak pala na tlo, a brod se udaljavao narančastim nebom, postavši blijedi dragulj, a njegov trag pare bio je sve samo ne nevidljiv.

– Eto, to je to, rekla je Paula. – Koliko još ima vremena dok se ne pojavi svjetlost?

Jurij je pogledao na sat, a onda i još malo razmislio. – Ne dugo. Želite li se vratiti u rover i riješiti ovih odijela?

Nitko nije želio. Nekako se činilo da je u redu biti tu vani, na tlu Marsa, ispod njegovog tajanstvenog neplavog neba.

Myra se osvrnula oko sebe. Pejzaž, samo ravna pustinja i neplodne planine u daljini. Ali u nedalekom jarku bilo je zelene vegetacije, slične mahovini. Život se vratio na Mars Sunčevom olujom i otad je bio brižno čuvan ljudskom rukom. Myra se čvrsto držala svojih prijatelja. – Ovo je san star milijun godina, stajati ovdje i vidjeti ovo, rekla je.

– Da, složio se Jurij.

A tada se svjetlost povukla, odjednom, nebo se smračilo kao da je netko prekidačem prigušio svjetlo. Sunce se brzo udaljilo, posisavši svu svoju svjetlost. Nebo je postalo tamnosmeđe, tada tamnosivo poput ugljena i napokon posve crno.

Myra je stajala u mraku, čvrsto se držeći za Paulu i Jurija. Čula je kako kamere oko njih nervozno škljocaju.

To je trajalo samo nekoliko sekunda.

– Nadam se da je kamera ovo uhvatila, mrmljao je Jurij.

– Ovo izgleda kao potpuna pomrčina, rekla je Paula. – Jednom sam na Zemlji išla vidjeti jednu pomrčinu. Bilo je nekako uzbudljivo, čudno...

I Myra je osjetila uzbuđenje zbog tog iskonskog, izuzetnog događaja. Čudna svjetlost na nebu. Ali stojeći tamo u mraku, osjetila je tračak straha kad se podsjetila da Sunce baš nikada više neće sjati iznad Marsa.

– Dakle sad smo sami u ovom univerzumu, rekao je Jurij. – Mi i Mars.

Tlo se blago zatreslo.

– Potres!, odmah je rekla Paula. – To smo očekivali. Samo smo izgubili plimne sile gravitacije Sunca. To će proći.

Upalila su se svjetla rovera, treperavo, sve dok se svjetlost nije stabilizirala. Usmjerila su se u marsovsko tlo i Myrina se sjena razvukla daleko ispred nje.

A ispred nje u zraku bio je krug. Poput ogledala, pun složenih odraza osvijetljenih svjetlima vozila. Myra je napravila korak naprijed i vidjela vlastiti odraz kako joj prilazi.

Ta stvar u zraku imala je promjer otprilike jedan metar. Bilo je to Oko.

– Ti kopile, rekao je Jurij. – Ti kopile! Nezgrapno se sagnuo, zahvatio punu šaku marsovskog kamenja i bacio ga na Oko. Kamenje je udarilo o metal i taj je zveket bio jedva čujan kroz rijedak i studen zrak.

Tlo se nastavilo tresti, taj malen, tvrd planet podrhtavao je kao zvono.

A tada je neka bijela mrlja proletjela ispred Myrinog vizira. Slijedila ju je pogledom, sve dok nije pala na tlo, gdje je sublimirala. Bila je to pahulja snijega.

59. HRAM

U Hramu Marduka dočekao ih je Abdikadir Omar.

Gomila koja se okupila ispred hrama bila je uporna. Neki su čak tu i prespavali pod tendama i šatorima. Kroz gomilu su prolazili prodavači, nudeći hranu, vodu i neke tričarije, svete suvenire. Abdi je rekao da su to hodočasnici koji su došli izdaleka, čak iz Aleksandrije i Judeje.

– A jesu li došli ovamo zbog Oka ili zbog Marduka?

Abdi se osmjehnuo. – Neki su došli radi Oka. Neki zbog samog Marduka, ako ga se sjećaju. Neki su došli zbog Bisese. Neki čak i zbog čovjekolikog majmuna koji je s njom tamo unutra.

– Izvrsno, rekao je Grove. – Hodočasnici iz Judeje dolaze ovamo kako bi vidjeli ženu iz dvadesetprvog stoljeća!

– Ponekad se pitam, rekao je Eumenes, – nije li se ovdje rodila cijela nova religija. Obožavanje Prvorođenih, s Bisesom kao njihovim prorokom.

– Sumnjam da bi to bilo zdravo, rekao je Grove.

– Čovjek je i prije obožavao destruktivne bogove. Hajde. Idemo porazgovarati s Bisesom Dutt.

Abdi ih je otpratio kroz gomilu, pa kroz zakučastu unutrašnjost hrama i onda gore, do odaje u kojoj je bilo Oko.

Tom malenom prostorijom, čiji su zidovi bili od opeke, posve je dominiralo Oko koje je lebdjelo u zraku. Pri svjetlosti uljanice, Grove je vidio svoj vlastiti odraz, apsurdno iskrivljen, kao u onim ogledalima na sajmovima. No samo Oko je bilo monstruozno, prijeteće i činilo mu se kako osjeća njegovu gravitaciju.

Bisesa je u kutu sobe napravila neku vrst gnijezda od pokrivača, papira, odjeće i komada hrane. Kad su Grove i ostali ušli, ona se nasmiješila i nespretno ustala.

Tu je bio i čovjekoliki majmun. Bila je to štrkljasta i snažna zrela ženka koja je čučala u svom kavezu, jednako mirna i pozorna kao što je to bilo i samo Oko. Imala je bistre plave oči. Promatrala ga je i Grove je bio prisiljen skrenuti pogledom.

– Bogami, rekao je Batson, držeći se za nos, – Ilicius Bloom nije lagao kada je rekao kako taj smrad ne potječe od njega nego od tog majmuna!

– Naviknut ćete se na to, rekla je Bisesa. Toplo se rukovala s Batsonom, a Grove je dobio zagrljaj koji ga je postidio. – Bilo kako bilo, Hvatačica je društvo.

– Hvatačica?

– Grove, zar je se ne sjećaš? Tvoji vojnici su zarobili ženku i njezino mladunče, na sam dan Diskontinuiteta. Vojnici su je zvali Hvatačica, zbog načina na koji se koristila tim svojim rukama, vežući, iz zabave, čvorove na slamkama. Posljednje noći prije Oluje pokušali smo mene poslati kroz Oko na Zemlju. Tražila sam da ih oslobodite. Eto, ja mislim da je ovo ovdje to mladunče, samo sada je već odrasla. Ako taj australopitek živi podjednako dugo kao na primjer čimpanza, onda je to posve moguće. Mogu se zakleti da je dovitljivija od mene.

– Kako je, zaboga, ona dospjela ovamo? upitao je Grove.

– Zapravo se sama za to pobrinula, odgovorio je Eumenes. Pripadala je čoporu koji je radio probleme na zapadnoj željezničkoj pruzi. Ova ovdje je slijedila prugu cijelim putem do Babilona i gnjavila seljake izvan grada. Stalno je pokušavala doprijeti do gradskih zidina. Nisi je mogao otjerati. Na kraju su je uhvatili u mrežu i doveli je u grad kao kuriozitet. Držali smo je u Bloomovom kavezu, ali stvorenje je podivljalo. Bilo je posve jasno kako želi nekamo ići.

– To je bila moja zamisao, rekao je Abdi. – Vezali smo je i dopustili joj da nas vodi kamo hoće.

– I onda je ona došla ovamo, rekla je Bisesa. – Privučena je ovamo baš kao što sam i ja bila. Čini se da je ovdje prilično mirna, kao da je pronašla to što je željela.

Grove je razmišljao. – Sjećam se kako smo jednom držali tog čovjekolikog majmuna i njezinu majku u šatoru kojeg smo postavili ispod lebdećeg Oka... sjećaš li se, Bisesa? Bio sam pomislio kako je to nedostatak poštovanja prema Oku. Možda je ta nesretna životinja tada uspostavila nekakvu vezu s Okom. Ali kako je dovraga mogla znati da ovdje postoji jedno Oko?

– Ima mnogo toga što mi ne razumijemo, kazala je Bisesa. – Blago rečeno.

Grove je s isforsiranim zanimanjem promatrao ovu Bisesinu jazbinu. – Pa, čini mi se da se ovdje osjećaš sasvim dobro.

– Sve je kao u modernom domu, rekla je, a taj izraz je zbunio Grovea. – Imam svoj telefon. Šteta što je Odijelo Pet ostalo bez energije, jer bi mi i ono moglo biti dobro društvo. A ovdje je i moj kemijski zahod, sačuvan još iz Ptičice, srušenog helikoptera. Abdi se brine o tome da budem sita i čista. Ti si moja veza s vanjskim svijetom, nije li tako, Abdi?

– Da, složio se Grove. – Ali zašto si ovdje?

Začuo se Eumenesov ozbiljan glas. – Trebali biste znati kako Aleksandar misli da ona pokušava pronaći način kako bi se Oko moglo iskoristiti u njegovu korist. Kada ne bi bilo te činjenice da Kralj vjeruje kako Bisesa služi njegovoj svrsi, Bisese ne bi ovdje uopće bilo. Morate se sjetiti toga, satniče, kad se budete susreli s njim.

– Hvala na upozorenju. Ali, Bisesa, što je u svemu tome istina?

– Želim otići kući, odgovorila je jednostavno. – Onako kako sam to ranije činila. Želim se vratiti mojoj kćerki i unuci. A ovo je jedini mogući način. Čast svemu, ali na Miru ne postoji ništa što bi mi bilo jednako važno kao to.

Grove je promatrao tu ženu, odvojenu od onog što joj je dragocjeno, samu među svim ovim nepoznatim stvarima. – Znaš i ja sam imao kćer, rekao je i začudio se kada je čuo kako mu je glas hrapav. – Tamo kod kuće. Ma znaš. Mislim da bi sada mogla biti tvojih godina. Razumijem zašto si ovdje, Bisesa.

Osmjehnula se i ponovo ga zagrlila.

Bilo je malo toga što se još trebalo reći.

– Ponovo ću te posjetiti, rekao je Grove. Mislim da ćemo biti u Babilonu još nekoliko dana. Mislim da bih zaista trebao pokušati nešto učiniti za tog nesretnog Blooma. Pretpostavljam da bismo se mi moderni trebali potpomagati.

– Ti si dobar čovjek, satniče. Ali nemoj sebe dovoditi ni u kakvu opasnost.

– Ne brini, ja sam lukava stara ptica...

Ubrzo nakon toga su otišli.

Grove se jednom osvrnuo i pogledao Bisesu. Sama, ako se ne računa pozorni čovjekoliki majmun, hodala je oko lebdeće kugle i golim rukama pritiskala površinu Oka. Činilo se da ruke samo bočno skliznu, odgurnute nekom nevidljivom silom. Grove je bio pun strahopoštovanja kada je vidio kako je ona opušteno bliska s tom krajnje monstruoznom stranom stvari.

Okrenuo se. Bilo mu je drago što u tmini hodnika hrama može sakriti vlažnost tih njegovih ludih starih očiju.

60. KUĆA

30. ožujka 2072.

Paula je zvala, koristeći se vezom preko optičkog vlakna. Otkad su se odvojili od Sunca, velike umjetne inteligencije u New Lowellu su poboljšavale svoja predviđanja o tome kada će to raspuknuće napokon pogoditi Mars.

– Dvanaestog svibnja, rekla je Pula. – Oko 14 sati.

Šest tjedana. – Pa dobro, sada i to znamo, rekla je Myra.

– Kažu mi kako će pri kraju svesti predviđanje na atosekundu.

– To će biti jako korisno, suho je prokomentirao Jurij.

– Također vodimo predviđanja stanja tvoje nuklearne centrale, rekla je Paula. – Svjestan si da ti nestaje goriva.

– Naravno, kruto je odgovorio. – Ponovno snabdijevanje je ponešto problematično.

– Predviđamo da će ti potrajati do raspuknuća. Jedva. Možda posljednjih nekoliko dana neće biti baš raskošno.

– Možemo štedjeti. Ovdje nas je samo dvoje.

– U redu, ali za vas u Lowellu uvijek ima mjesta.

Jurij je pogledao Myru, koja mu je uputila osmijeh. – I da napustimo dom? rekla je. – Ne, Paula, hvala ti. Završit ćemo ovdje.

– Mislila sam da ćete to reći. U redu, ako promijenite mišljenje, roveri su dovoljno zdravi da vas dovezu ovamo.

– Znam. Hvala, rekao je Jurij sumornim glasom. – Jer je jedan od njih naš.

Razgovarali su o poslu i kako se svi nose s problemima.

Marsovsko posljednje ljeto kao da je netko drastično prerezao. Sunce je nestalo dva mjeseca prije nego je trebalo nastupiti ljeto i započela je zima.

To ovdje na polu i nije činilo veliku razliku, gdje je ionako pola godine bilo mračno. Myrin glavni gubitak je bio u tome što joj je nedostajalo redovito skidanje filmova i vijesti, kao i pisma od kuće. Nije joj toliko nedostajala samo Zemlja koliko joj je nedostajala pošta.

Ali ako im se u Wells i vratila zimska rutina, u Lowellu, blizu ekvatora, nisu bili tako naviknuti na tminu, pa je bio pravi šok kad je i tamo počelo sniježiti. Nisu imali nikakvu opremu koja bi im pomogla pri preživljavanju. Tako su Jurij i Myra natovarili jedan od dva polarna specijalna rovera opremljena ralicom za snijeg i ostalim nužnim stvarima. Jednog rovera su ostavili u Lowell kako bi ga posada mogla koristiti, a zatim se odvezli drugim roverom, prelazeći cijeli put natrag do Wellsa. To putovanje preko četvrtine planeta, uz svakodnevno padanje snijega od suhog leda, uzrokovalo je ukočenost, depresiju i iscrpljenost. Nakon toga Myra i Jurij više nisu napuštali okružje baze.

– Opet ćemo razgovarati, rekla je Paula. – Čuvajte se. Njena slika je nestala s ekrana.

Myra je pogledala Jurija. – Dakle, to je to.

– Vratimo se poslu, rekao je.

– A da prije popijemo kavu?

– Daj mi još sat vremena, a onda ćemo se baciti na kućne poslove.

– U redu.

Nakon posljednje evakuacije rutinski su poslovi postali teži. Bez ustaljenog rasporeda nadomještanja potrošenih sirovina, nije bio onemogućen rad samo nuklearki, nego i drugoj opremi. A sada su, u bazi namijenjenoj desetorici, bili samo njih dvoje, a Myra, premda je brzo učila, nije imala dovoljno iskustva u svemu tome.

Ipak, bacila se na posao. Toga jutra se bavila zatrpavanjem hidroponskih gredica i čistila začepljeni bioreaktor, te pokušavala ustanoviti zašto gotovo svakodnevno otkazuje sustav za vađenje vode. Naučila je i raditi s umjetnom inteligencijom i snalaziti se u poplavi znanstvenih podataka, premda su senzorski sustavi zbog različitih kvarova uporno zatajivali ili su jednostavno bili zaglibili u sve dubljem snijegu.

U većini slučajeva je umjetna inteligencija bila u stanju raditi neovisno, čak i postavljati svoje vlastite znanstvene ciljeve, te razvijati programa pomoću kojih će to postići. Ali taj dan je bio DZP, Dan zaštite planeta, kada je morala obaviti redovit formalan pregled kako bi bila sigurna da je okoliš bio pravilno uzorkovan u kilometrima širokom pojasu oko Stanice, dakle promatrati sporo prodiranje njihove ljudske nazočnosti u kožu Marsa. Postojao je čak i komad papira kojeg je potpisala kao posljednju prezentaciju jednoj agenciji na Zemlji. Naravno da to izvješće neće nikada doći na Zemlju, no ona ga je svejedno potpisala.

Nakon otprilike sat vremena naložila je umjetnoj inteligenciji neka potraži Jurija. Trebao je biti vani, u šatoru opreme za bušenje i slagati opremu koja se više neće koristiti, a to je bilo održanje obećanja danog Hanseu Critchfieldu. Zapravo je bio u Konzervi Šest.

Skuhala je kavu i oprezno je nosila kroz hodnike do Šestice. Ostavila je poklopce na šalicama jer se još uvijek nije priviknula na prolijevanje kave zbog jedne trećine G.

Zatekla je Jurija kako kleči na podu Šestice. Držao je male saonice za vuču, koje su prilagođene uvjetima na Marsu imale sklopive kotače za kretanje preko vodenog leda tvrdog poput bazalta. Trpao je na to malo vozilo srušeni šator, omote hrane i komade opreme koja je izgledala kao da je uzeta od one za održavanje života.

Pružila mu je njegovu kavu. – A što sada?

Sjeo je i pijuckao kavu. – Imam jednu neispunjenu ambiciju. Zapravo imam ih više, ali ova me zbilja muči.

– Reci mi.

– Želim sam osvojiti Marsov sjeverni pol, bez ičije pomoći. Uvijek sam planirao kako ću to pokušati. Znaš, počeo bih na rubu stalnog leda, samo ja i jedno ovo zaštitno odijelo i saonice. I hodao bih vukući sanke sve do samo sjevernog pola. Da me nitko ne dovozi i da nitko ne dolazi po mene, da nema nigdje ničega osim leda i mene.

– Je li to uopće moguće?

– O da. To je najviše tisuću kilometara, ovisno o tome koju rutu odabereš. Odijelo će me usporavati... nemamo odijela koje bi bilo namijenjeno takvoj izdržljivosti i pokretljivosti. Morat ću obaviti neke preinake. Ali trebaš imati na umu kako s ovom jednom trećinom gravitacije mogu vući tri puta više tereta nego bih to mogao na Antarktici, recimo negdje oko četiri stotine kilograma. I Marsov okoliš je na neki način lakši od uvjeta kakvi vladaju na Zemljinim polovima. Nema snježnih mećava, niti smanjene vidljivosti zbog snijega ili magle.

– Morat ćeš nositi sav svoj kisik.

– Možda. Ili bih se mogao poslužiti jednim od ovih. Među onom opremom za održavanje života odabrao je malu kutiju za sakupljanje leda, komplet za elektrolizu, za razdvajanje vode na kisik i vodik. – Ovo je zapravo trampa. Ovi kompleti su lakši od boca s kisikom, ali njihovo svakodnevno korištenje bi me usporavalo. Ja znam, Myra da je to ekshibicija, ali je vraška ekshibicija, zar ne? I nitko to ranije nije pokušao. Tko bi to mogao bolje od mene?

– Morat ćeš sve to dobro isplanirati.

– Da. Mogao bih sve isplanirati tijekom zime. A kad dođe ljeto, mogao bih odabrati period kad se Zemlja nalazi iznad obzora i onda pokušati. Mogao bih složiti opremu pa sve to iskušati tu na ledu oko baze. Tmina neće pritom igrati nikakvu ulogu. izgledao je zadovoljan što je pronašao svoj novi projekt. Ali je nesigurno podigao pogled prema njoj. – Misliš li da sam lud?

– Ništa luđi od bilo koga od nas. Mislim da ne vjerujem u dvanaesti svibanj. A ti? Nitko od nas ne vjeruje da će se to ikada dogoditi, da će smrt doći po nas. Kad bismo to vjerovali, vjerojatno ne bismo mogli funkcionirati. To je samo malo jasnije za nas na Marsu i to je sve.

– Da. Ali...

– Nemojmo razgovarati o tome, rekla je odlučno. Kleknula je dolje pokraj njega na hladan pod. – Pokaži mi kako ćeš spakirati stvari. Kako ćeš jesti? Raspakiravat ćeš šator dva puta dnevno?

– Ne. Planirao sam ga raspakirati uvečer i jesti noću i ujutro. Danju bih samo mogao popiti kakav topli napitak kroz cijev na odijelu...

Razgovarajući, razmišljajući i prtljajući s dijelovima opreme, planirali su tu ekspediciju, dok je vani studeni zrak Marsa vitlao snježnim naletima oko stupova modula.

61. HVATAČICA

Hvatačica je bila ta koja je prva primijetila promjene na Oku.

Razbudila se polako, čvrsto se držeći, kao i uvijek, svojih već otrcanih snova o stablima. Na razmeđi između životinje i čovjeka, imala je samo nejasno shvaćanje budućnosti i prošlosti. Memorija joj je bila poput galerije živih slika... lica njezine majke, topline gnijezda u kojem je bila rođena. I kavezi. Mnogi, mnogi kavezi. Zijevnula je, protegnula ruke i pogledala oko sebe. Visoka žena s kojom je dijelila špilju još je spavala. Svjetlo je padalo na njezino lice.

Svjetlo?

Hvatačica je pogledala prema gore. Oko je sjalo. Bilo je kao minijaturno sunce uhvaćeno u kamenu prostoriju.

Hvatačica je podignula ruku prema Oku. Nije emitiralo nikakvu toplinu, samo svjetlo. Ustala je i s jednom podignutom rukom, širom rastvorenih očiju, zurila u Oko.

Sada je tu opet bilo nešto novo. Sjaj Oka više nije bio jednolik. Nizovi sjajnijih horizontalnih traka raširile su se na sivoj podlozi, uzorak koji bi čovjeka mogao podsjećati na iscrtane paralele na globusu Zemlje. Te su linije prelazile preko "ekvatora" Oka i smanjivale se, sve dok nisu nestale na „sjevernom polu". U međuvremenu, pojavio se još jedan niz, ovoga puta okomit, počeo se pojavljivati na isti način, idući od pola s jedne strane ekvatora, nestajući na drugoj strani. Treći niz crta išao je od polova pod pravim kutom u odnosu na ona prva dva niza. To mijenjanje, tiho pokazivanje sivih pravokutnika bilo je zadivljujuće i prelijepo. A tada se pojavio četvrti niz crta... Hvatačica je pokušavala slijediti kamo one idu, no odjednom ju je nešto u glavi silno zaboljelo.

Kriknula je. Trljala je dlanovima svoje ovlažene oči. Osjetila je toplinu na unutrašnjoj strani bedara. Urinirala je stojeći.

Ona žena koja je spavala sada se počela micati.

62. MALO RASPUKNUĆE

12.svibanj 2072.

Započeli su dan bez riječi.

Uslijedila je rutina koju su stvorili u ovim mjesecima koje su proveli zajedno. Kad se Myra probudila, ostalo je još samo nekoliko sati do Malog Raspuknuća. Nije se mogla sjetiti ničega što bi još trebali napraviti.

Jurij je započeo dan, kako je to sada radio svakog dana, pripremajući se za odlazak na skupljanje zbirke leda. Sustav za crpljenje vode se napokon potpuno pokvario. Tako je Jurij morao svakoga dana odlaziti do jarka kojeg je kopao u vodenom ledu gdje je, improviziranim cepinom, odlamao kocke leda kako bi ih donio u toplinu kuće gdje će se otopiti. To zapravo i nije bilo teško; slojevit led je bio kao sitnozrnati pješčenjak i lako se lomio. Kad su ga donijeli u kuću, morali su iz otopljenog mulja filtrirati prašinu.

Kada je s time završio, Jurij je otišao obaviti, kako je znao reći, Hanesov posao, brinući o atomskoj centrali, klimatizaciji i ostalim mehaničkim pomoćnim sustavima koji su ih održavali na životu. Otišao je zviždukajući. Jučer se dokopao nekih stvari na koje je čekao. Pojavio se jedan samohodni rover kojeg je poslala posada iz New Lowella; Paula i ostali su tamo skupljali opremu iz radioaktivne ruine Lowella. Jurij je bio zadovoljan onim što je našao u toj posljednjoj pošiljci i jedva je čekao da tog jutra ode na posao.

Poslao je rovera natrag otkuda je i došao, iako će mu za taj put trebati nekoliko dana i nakon Dana Raspuknuća. Činilo se kako Jurij instinktivno zna da se te strojeve treba držati zaposlenima onako kako su to bili i njihovi ljudski gospodari, pa Myra nije imala razloga prepirati se s njim oko toga.

I Myra je radila. Imala je još jedan posao kojeg je sačuvala za ovaj dan.

Uvukla se u zaštitno odijelo, kao i uvijek poštujući sve planetarne protokole o zaštiti, i otišla do malenog vrta biljki koje su rasle vani i koje su trpjele ovu novu marsovsku zimu. Redovit posao je bio otpuhati snijeg i zaleđen zrak koji se svakodnevno zgrušavao. Uzela je spravu za puhanje toplog zraka koji je izgledao kao debeli fen za kosu.

Dok je radila, bila je svjesna nazočnosti Oka koje je lebdjelo iznad vrta. Ovdje su Oči bile posvuda, čak i u nekim elementima baze namijenjenim stanovanju. Kao i obično, ona ih je namjerno ignorirala.

Danas se posebno potrudila. Ostavila je opremu u toliko dobrom stanju koliko je bilo moguće. I dodirivala je "kožnate" listove svake biljke, želeći ih osjetiti kroz svoje debele rukavice.

Tog zadnjeg dana, Bella je promatrala Marsa.

Iz svemira, iz kabine Osloboditelja, moglo se vidjeti da je nešto još uvijek tamo. Ta stvar koja je zamijenila Mars bila je grubo okruglog oblika i sjala je nekako tamno, mutno crveno, poput tinjajuće žeravice. Od njega se nije odbijala radiojeka, a pokušaj da se na njega spusti sonda završio je gubitkom letjelice, a da ste je proučavali spektroskopom vidjeli biste kako ta čudna površina izgleda kao da se povlači i kako joj se svjetlo svelo na grimiz na crvenom dijelu spektra.

Tamo gdje je trebao biti Mars, nalazio se čvor energije-mase. Stvorio je gravitacijsko polje dovoljno jako da sputa skupinu promatračkih letjelica, pa čak i da održi Marsove male mjesece, Fobos i Deimos na njihovim starim stazama. Ali to nije više bio Mars.

– Ovo je samo ožiljak koji je ostao kad je Mars bio odsječen, rekla je Edna.

– A danas taj ožiljak zacjeljuje, rekla je Bella.

Gledala je na svoj ekran koji je pokazivao kako još pristižu druge letjelice, još više promatrača koji su poput lešinara, došli promatrati zadnji čin drame. Pitala se što se događa na samom Marsu, ako još uvijek postoji u ikakvom razumnom smislu te riječi.

Jurij i Myra su pripremali objed koji se sastojao od jaja u prahu, obogaćenog krumpira i malo marsovskih zelenih biljaka, pomalo "gumenih" no ukusnih. Jurij je predložio vino, marsovsku berbu iz uništenog vinograda u Lowellu, a koje je nekada bilo izuzetno skupo. Myra je uvijek mislila kako je to loše vino, bez obzira bilo ono skupo ili ne.

Zajedno su pripremali ručak, prostrli stol i iznijeli hranu, a da se niti jednom nisu našli jedno drugom na putu. – Mi smo poput starog bračnog para, znao je često reći Jurij. Myra je vjerovala da je zaista tako, mada su oboje imali svojih mušica i mada nikada između njih nije bilo nikakvih intimnosti, ničega osim zagrljaja koji su trebali pružiti utjehu, a to se i trebalo očekivati od dva jedina ljudska bića na polu jednog svijeta.

Ovi posljednji mjeseci nisu bili tako loše razdoblje u njihovim životima. Ona je prije uvijek bila u nečijoj sjeni, mislila je, najprije u majčinoj, a onda u Eugenovoj. Nikada nije imala priliku sagraditi vlastiti dom. Nije mogla reći je li to učinila ovdje na Marsu. Ali ovo je bilo mjesto gdje je Jurij pustio svoje korijenje, ovo je bio svijet kojeg je on sagradio. A u ovim posljednjim mjesecima mogla je s njime dijeliti njegov dom. Sa seksom ili bez njega, imala je ona u životu i daleko gore odnose od ovog s Jurijem.

Ali nedostajala joj je Charlie i to tolikim intenzitetom da ni sama nije vjerovala da je to moguće. Kako se Dan Raspuknuća približavao, tako je to bilo poput čeličnog kabla koji joj sve više razdire utrobu. Nije znala hoće li Charlie znati što se dogodilo s njezinom mamom. Čak nije imala niti jednu sliku novijeg datuma, ni fotografiju niti film, koju bi mogla gledati. Trudila se ne misliti na to, držati to zatvorenim u nekom pretincu svog uma. Naravno, Jurij je znao.

Bacila je pogled na sat. – Kasnije je nego što sam mislila. Ostao je samo još jedan sat.

– Onda se moramo prihvatiti jela.

Sjeli su.

– Znaš, danas sam imao dobro jutro. Oni iz Lowella su mi napokon poslali one zamjenske filtre koje sam tražio. Sada bi nam zrak trebao ostati dobar još jednu godinu. I ugasio sam reaktor. Sada se koristimo energijom iz ćelija, ali mislim da će one izdržati. Htio sam da ta stara cijev uranija bude ugašena kako treba. Malo sam se požurio kako bih sve obavio na vrijeme, no mislim da sam sve dobro konzervirao.

Mogla je vidjeti kako je bio zadovoljan svojim poslom, baš kao što je i ona bila zadovoljna svojim.

– Oh, jučer je roverom stigao od Paule još jedan omot. Rekla je kako bismo ga otprilike u ovo vrijeme trebali otvoriti. Uzeo je omot s hrpe opreme koju je sortirao kako bi pronašao filtre. Bila je to mala plastična kutija i on ju je stavio na stol.

Kad ju je otvorio, pokazala se postavljena unutrašnjost u kojoj se smjestila jedna kugla, velika otprilike kao loptica za tenis. Ispod kugle je u kutiju bila ugurana plastična vrećica s pilulama. Stavio ih je na stol.

Myra je uzela kuglu. Bila je teška i imala je glatku crnu površinu.

– Ovo sam očekivao, rekao je Jurij. – Ovo je obloženo istom onom tvari od koje su bile napravljene ploče za štit protiv zagrijavanja. Ona može upiti veliku količinu topline.

– Znači da će ostati čitava ako se planet raspadne?

– To je i bila zamisao.

– Ne znam kakva je korist od toga.

– Ali razumiješ kako funkcionira Q-ekspanzija, rekao je, govoreći s punim ustima jaja. – Raspuknuće djeluje obrnuto razmjerno, veće strukture prije pucaju. Najprije će otići planet, a tek tada ljudsko tijelo. Ova mala spravica trebala bi preživjeti kraj planeta, čak i ako se razleti svemirom i trebala bi potrajati malo duže nego ljudima odgovara. Okružena krhotinama planeta, pretpostavljam. Kamenje se sve manje i manje pretvara u prah.

– Ima li u njoj instrumenata?

– Da. I trebala bi nastaviti bilježiti sve dok se ekspanzija ne spusti do centimetarske skale i Raspuknuće ne otvori kuglu. Čak i za to postoji plan. Kugla će osloboditi oblak s još finijim senzorskim jedinicama, s "moljcima" kako ih zovemo. To je nanotehnologija, Myra, strojevi veličine molekula. Oni će nastaviti s prikupljanjem podataka, sve dok ekspanzija ne dosegne molekularnu skalu. Nakon toga više nisu imali što ponuditi. Paula je rekla kako je cilj bio izdržati do posljednje mikrosekunde. Na taj način možeš sakupiti još trideset minuta.

– Znači, bilo je vrijedno truda.

– O, da.

Myra je držeći kuglu pokušavala odrediti njezinu težinu. – Kakva krasna mala spravica. Kakva šteta što nitko neće moći koristiti te podatke.

– Nikad se ne zna, rekao je Jurij.

Odložila je kuglu na stol. – A ove pilule?

Zamišljeno je vrtio vrećicu s pilulama. – Jenny u Lowellu je rekla kako će pripremiti nešto takvo. Jenny Mortens je bila liječnica u Lowellu, jedini liječnik koji je ostao na Marsu. – Znaš što je to. Moglo bi biti lakše na taj način, jednostavno ih popiti.

– Mene bi bilo sram da doguram ovako daleko i onda u posljednjoj minuti odustanem. Zar ne misliš tako? A osim toga, moram misliti i na svoju majku.

– Imaš pravo. Osmjehnuo se i jednim pokretom bacio vrećicu s pilulama u kantu za smeće.

Pogledala je na svoj sat. – Mislim da će biti bolje da krenemo. Nije ostalo još mnogo vremena.

– Dobro, rekao je i pokupio suđe. – Mislim da možemo potrošiti malo vode i oprati ovo. Okrenuo se i nakratko je pogledao. – Što misliš o uporabi svemirskih odijela?

Oboje su htjeli u onom posljednjem trenutku biti vani. Ali ona nije bila sigurna želi li odijelo. – Mislim, Jurij, da bih željela malo ljudskog kontakta.

Osmjehnuo se. – Kako je to lijepo rečeno.

– Prekasno je da se sada sramimo.

– Znaš na što sam mislila, rekla je, pomalo ljutita što joj se ruga.

– Naravno da znam. Slušaj, ja sam se pobrinuo za to. Pođi sa mnom do odijela pa ćeš vidjeti što sam učinio. Vjeruj mi. Mislim da će ti se svidjeti. A ako ti se ne svidi, onda još uvijek imamo dovoljno vremena vratiti se unutra.

Kimnula je. – U redu. Daj da najprije ovo uredno složimo.

I tako su sve pospremili. Nakon posljednjeg gutijaja kave, mislila je kako je sada posljednji puta osjeća u ustima. Myra je oprala suđe u malo one njima dragocjene vruće vode i onda ga spremila. Otišla je u kupaonicu, umila se, oprala zube i otišla na zahod. I odijela su imala tu mogućnost, ali htjela je to izbjeći.

Prolazila je kroz taj popis jednostavnih ljudskih aktivnosti po posljednji puta. Nikada neće ponovo spavati, ili jesti, piti kavu, pa čak ni otići na zahod. Još otkad je tog jutra ustala, mislila je na takav način, usprkos svim svojim naporima da obavlja poslove kao i obično.

S Jurijem je po posljednji puta obišla stanicu. Jurij je nosio crnu senzorsku kuglu iz Lowella. Već su bili zatvorili veći dio Wellsa, ali sada su dali naredbu stanici umjetne inteligencije da spusti rad sustava na minimum i pogasi svjetla, tako da su, kad su otišli, iza sebe ostavili mrak. Sve je bilo uredno, očišćeno i složeno tamo gdje treba biti. Myra je zbog toga osjetila ponos.

Na kraju je ostala gorjeti samo jedna fluorescentna cijev u kupoli, osvjetljavajući malu pretkomoru kroz koju su morali proći kako bi došli do svojih odijela. Navukli su donja odijela i Jurij je gurnuo senzorsku kuglu u komoru za opremu.

– Ti idi lijevo, ja ću desno rekao je. Ako se moraš počešati po nosu onda je sada dobro vrijeme za to.

Zastali su. Onda su se zagrlili, a Myra je upila njegov miris.

Razdvojili su se. – Svjetla, povikao je Jurij. Ona posljednja cijev se ugasila ostavivši stanicu u mraku. – Zbogom, H.G., nježno je rekao svojoj bazi. Myra ga nikada ranije nije čula da je tako zove.

Otvorila je komoru i vještinom koju je stekla tijekom mjeseci provedenih na Marsu kliznula je, s nogama naprijed, u svoje odijelo. Kad je ugurala desnu ruku u rukav, iznenadila se. Rukavica koju je očekivala nije bila tamo. Umjesto toga, ruka je kliznula u topao stisak. Nagnula se naprijed i u svjetlosti svojeg odijela vidjela je kako je rukavica njezinog odijela odrezana, a njezin desni rukav je bio zašiven uz Jurijev lijevi.

Jurij je gledao iz svoje kacige. – Kako ti se sviđa rezultat mojeg šivenja?

– Obavio si dobar posao, Jurij.

– Naravno, odijelima se to ne sviđa. Oba misle da su probušeni. Ali neka idu k vragu. Taj privremeni šav ne bi trebao dugo držati. Naravno da ćemo sve trebati raditi zajedno, kao sijamski blizanci. Kako je tvoje odijelo?

Ona je već provela rutinsku dijagnostičku provjeru odijela. Gledala je u zaslon na Turijevim prsima, kako bi bila sigurna da njemu ništa nije promaklo, a on je pak za nju učinio isto to. – Sve je u redu, osim primjedbi zbog rukavice.

– Dobro, rekao je. – Onda, idemo. Tri, dva, jedan... Uspravili su se i ruke su im bile spojene.

Kad su izašli, ona se po navici okrenula, uzela mekanu četku i očistila otvor kupole od marsovske prašine. Jurij je učinio isto. Bilo im je malo nespretno s rukavima koji su im bili spojeni.

Tada se Jurij sagnuo kako bi pokupio senzorsku kuglu u svoju desnu ruku, a onda su krenuli naprijed.

Bio je mrkli mrak, snijeg je uporno padao, a bezoblične pahulje smrznutog marsovskog zraka bile su osvijetljene svjetlima na njihovim odijelima. Ali tlo je bilo prilično čisto; jučer su očistili stazu.

Mala robotska kamera se kotrljala za njima, čak i sada beskonačno snimajući, a onda se zaglavila u snijegu pokraj puta. Myra ju je udarcem noge oslobodila, a kamera se otkotrljala ispred njih, a na njoj su svijetlila crvena svjetla.

Jurij se zaustavio i položio senzorsku kuglu na tlo. – Može ovdje?

– Mislim da može. Ne mogu zamisliti zašto bi to bilo tako važno. Uspravio se. Snijeg je i dalje padao. Ispružio je ruku i uhvatio pahulje. Izgledalo je kao da mu na ruku slijeću debeli noćni leptiri i onda se rastope. – Oh, Bože, rekao je, – ovdje ima toliko čuda. Znaš, ove pahulje imaju strukturu. Svaka jezgra se najprije uhvati za zrnce prašine, zatim vodeni led i tek tada vanjska ljuska suhog leda. To je kao luk. I sve to pada ovdje, svake zime. To su tri globalna ciklusa prašine, vode i ugljičnog dioksida, presjek svake pahulje. Jedva smo počeli razumijevati Mars. Glas mu je bio na rubu ogorčenosti kakvu Myra nije od njega čula već mjesecima. – Za neke bi ovaj svijet bio pakao. Ta studen i taj mrak. Ali za mene nije.

– Niti za mene, šapnula je, stisnuvši mu ruku unutar onih spojenih rukava. – Jurij?

– Da?

– Hvala ti. Ovih posljednjih nekoliko mjeseci je za mene...

– Radije to nemoj reći.

Začuo se udarac kao da su zalupila vrata i prenio se do njih preko njihovih odijela. U Myrinim ušima je zazvonio alarm, a na displeju na bradi upalilo se svjetlo.

Tlo se zatreslo.

– Točno kao sat, rekao je Jurij.

Gledali su se. Ovo je nakon nestanka Sunca bio prvi jasan znak da se nešto izuzetno događa. U grlu je osjetila strah. Odjednom je poželjela da se to ne događa, da se mogu vratiti natrag u stanicu i nastaviti sa svojim danom. Čvrsto se primila za Jurijevu ruku i onda su se sudarili u onim glomaznim odijelima, kao dva zelena sumo hrvača. Jurij se izvio, nastojeći vidjeti sat pričvršćen na ruku s vanjske strane odijela.

Tlo se još jače zatreslo, a onda je oko njih šiknuo led, u sitnim česticama. Okrenuli su se kako bi pogledali, još uvijek se držeći za ruke. Konzerva koju su zvali domom se probušila i iz nje su izlazili zrak i voda i istog trena se zaledili.

– Bit će bolje da se odmaknemo još malo dalje, rekla je.

– U redu. Išli su naprijed, nesigurno, jer se tlo opet treslo. – Bit će prokleto teško zakrpati tu rupu.

– Onda zovi Hansea neka se vrati.

– Taj prokleti vrag nikada nije tu kad ga trebaš... oh. Spotaknuo se i povukao je za sobom, tako da se i ona spotakla.

– Što ti je?

– Udario sam se u glavu. Okrenuli su se, a pred njima je lebdjelo Oko. Ovo je moglo imati promjer od jednog metra, a najniža točka mu je bila u visini glave. – Kopile! Jurij je zamahnuo i udario ga. – Sranje! Kao da sam udario po betonu.

– Ne obaziri se na njega.

Drhtanje je prestalo samo na trenutak. Stajali su zajedno pokraj Oka, zadihani.

– Imao si pravo kada si rekao kako trebamo otići van, rekla je.

– A ti si bila u pravu kada si tražila malo ljudskog kontakta. Mislim, gospođo Dutt da smo u posljednji nekoliko mjeseci shvatili puno toga.

– Mislim da se slažem, gospodine O'Rourke. Disala je duboko. – Znaš, Jurij...

Tlo se naglo rastvorilo.

U odaji hrama, visoka žena se budila. Najprije polako.

No čim je vidjela Oko, brzo se razbudila.

– Sranje, sranje. I baš sada, kad moram mokriti. Ma daj, Odijelo Pet. Mrtav si kao ptica dodo, ali još si uvijek najbolja zaštita koju imam... Dok ju je Hvatačica promatrala, počela se uvlačiti u onu zelenu stvar i stavila je neki sjajni kamen na tlo.

– Zar me opet napuštaš, Bisesa?

– Slušaj, telefone, nemoj mi nabijati osjećaj krivnje. To smo već raščistili. Ti si mi jedina veza sa Zemljom. I ako Abdi uspije sa svojim programom proizvodnje baterija, imat ćeš beskrajno mnogo energije.

– Slaba mi je to utjeha.

– Neću te zaboraviti.

– Zbogom, Bisesa. Zbogom...

– Sranje. Oko. Što to radi?

Hvatačica je čvrsto stajala, tresući se, ali uspravna, zureći u svjetla koja su oko prostorije bacala složene obrasce sjena. Peti niz linija... šesti niz, koje su nestajale u nemogućim smjerovima...

Visoka je žena kriknula.

Myra je ležala na poput kamena tvrdom komadu vodenog leda, licem okrenutim prema dolje i čvrsto pritisnutim na podlogu. Jurij je nespretno pao negdje iza nje i njezina je desna ruka bila savijena unatrag. Osjetila je u trbuhu pritisak kao da se uspinje liftom.

Trudila se podići glavu. Manipulatori odijela su cviljeli napinjući se da joj pomognu.

Pogledala je dolje, u Mars.

Vidjela je gromade leda i kamenja, čak i tragove magme, sve osvijetljeno tamnocrvenim tinjanjem iznutra. Sve to joj je ispunjavalo vidno polje, sve do kamo je mogla vidjeti, i nalijevo i nadesno. Bilo je kao da gleda dolje u dubok ponor.

A kad je pogledala gore, malo dalje je vidjela Oko, možda ono isto, kako se uzdiže i prati je.

Strah je nestao. Pridržavajući se za komad leda, još uvijek stišćući Jurijevu ruku, osjetila se gotovo posve iscrpljenom. Možda bi mogli ovo preživjeti, još malo poživjeti.

Ali onda se ravno u nju, vrteći se, ravno iz srca raspadajućeg Marsa, poput goleme šake podigao mlaz rastopljenog kamena.

Onaj ožiljak u svemiru je postao proziran pa je Bella mogla kroz njega vidjeti sjaj zvijezda, njihovo svjetlo, kovitlavo i blijedo.

A onda je posve nestao, kao da je ispario.

Zagrlila je svoju kćer.

– Dakle, to je to, rekla je Edna.

– Da. Odvezi me kući, draga.

Osloboditeljev tupi nos se okrenuo i usmjerio prema Zemlji.

Oslobodivši se gravitacijskog polja svojeg roditelja, Marsovi mali mjeseci su otišli iz svojih staza. Sada će se oni okretati oko Sunca i postati samo još dva nezanimljiva asteroida. I onaj tanak oblak satelita koje su ljudi postavili oko Marsa počeo se raspršivati. Neko su vrijeme gravitacijski valovi prolazili sustavom, a planeti koji su ostali oko Sunca su se naginjali i poskakivali kao da se klimaju, kao lišće na jezercu u koje je upravo bio bačen kamen. Ali ti kolobari su se ubrzo smirili.

I Mars je nestao.

63. VREMENSKA ODISEJA

Vrata su se otvorila. Vrata su se zatvorila. U jednom trenutku vremena, koji je bio previše kratak da bi se mogao izmjeriti, svemir se sam otvorio i zatvorio.

To nije bilo kao hodanje. To je bilo naglo pojavljivanje, udarac činela. Oči su joj zjapile širom otvorene i bile su ispunjene zasljepljujućom svjetlošću. Duboko je udahnula zrak u pluća i uzdahnula šokirana samospoznajom.

Ležala je na leđima. Iznad nje je bilo nešto strašno svijetlo... sunce, da, sunce, bila je na otvorenom.

Okrenula se na trbuh. Zaslijepljena suncem jedva je išta vidjela.

Ravnica. Crveni pijesak. U daljini erodirani brežuljci. Čak je i nebo izgledalo crveno, iako je sunce bilo visoko.

To joj se činilo poznatim.

Bilo je nemoguće, no bilo je tako.

Bisesa je brzo puzala kroz pijesak kako bi došla do svoje kćerke. Kao i Bisesa, i Myra je na sebi imala zeleno marsovsko odijelo. Ležala je na leđima, nezgrapna riba nasukana na toj čudnoj plaži.

Myrin vizir se povukao i ona je zakašljala u oštar, suh zrak. Zurila je u svoju desnu ruku. Nedostajala je rukavica, a meso na ruci ju je bilo blijedo.

– To sam ja, draga.

Myra ju je zaprepašteno pogledala. – Mama?

Čvrsto su se zagrlile.

Postalo je mračnije. Bisesa je pogledala gore.

Sunčev disk je bio izobličen. Izgledao je poput lista kojem je dobar dio bio otkinut. Zahladilo je, i Bisesa je vidjela trake sjena kako hitaju preko erodiranog tla.

– Ne opet, pomislila je.

– Ne bojte se.

Obje su se okrenule, obrćući se u prašini.

Nad njima je stajala neka žena. Bila je bez kose, a lice joj je bilo glatko. Nosila je radno odijelo boje mesa, tako glatko da je izgledalo kao da je gola. Smiješila im se.– Mi smo vas očekivali.

– Bože moj. Charlie? rekla je Myra.

– Tko je to mi? Pitala je Bisesa.

– Mi sebe zovemo Posljednjerođeni. U ratu smo. Gubimo. Ispružila je ruke. – Molim vas. Pođite sada sa mnom.

Bisesa i Myra, još uvijek zagrljene, posegnule su svojom slobodnom rukom. Vrhovi njihovih prstiju dotakli su Charliene.

Udar činela.

O PISCIMA

Arthur Clarke smatra se najvećim piscem znanstvene fantastike svih vremena, a i po mnogo čemu drugome uživa velik međunarodni ugled. Tako je, na primjer, iz jednog njegovog rada objavljenog 1945. godine proizašla satelitska tehnologija. Clarkeove knjige prozne i znanstvenopopularne prodane su u nakladi od preko sto milijuna primjeraka diljem svijeta. Živi na Sri Lanki.

Stephen Baxter je inženjer koji je diplome stekao na sveučilištima u Cambridgeu i Southamptonu. Spisateljsku slavu stekao je romanima Vremenski brodovi i Evolucija. Dobitnik je "Britanske nagrade za znanstvenu fantastiku", nagrade časopisa Locus, nagrade "John W. Campbell" i nagrade "Philipp K. Dick", a nominiran je i za nagradu "Arthur C. Clarke".

KRAJ