Brin Dejvid

OBALA BESKRAJA
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Brin David INFINITY'S SHORE, 1997.

Serija "Uzdizanje"
(5)

POLARIS
1998.

POSADA BRAZDAČA

     (pet jadura ranije)

KA

     * Koja me čudna donese sudba
     * koje oluje ludi bes
     * kroz nebula pet

     * Kroz pad, kroz spin
     * kroz kvar i dim,
     * golog, u ovaj život fin?

     Tako je razmišljao, dok se vijao kroz more, prevrtao i zaletao kroz vodu, mašući repom oduševljeno, uživajući u milovanju vode po golom telu.
     Mrljasti sunčev sjaj prodirao je u mlazevima kroz kristalno čiste vode plićaka, ukoso pored asura od upletenih, plovećih morskih trava i cvetova. Srebrnasta lokalna stvorenja, nalik na ribe sa ravnim, spljoštenim ustima, prolazila su kroz blistave zone, privlačeći njegov pogled. Ka suzbi svoju nagonsku želju da pojuri za njima.
     To možda kasnije, pomisli on.
     Nastavio je da se prepušta tečnoj teksturi vode koja je klizila okolo bez one primese masnoće koja se tako lepila za njega, svojevremeno, u uljastim morima Oake; jednog zelenog, zelenog sveta, gde su iz Kaovog otvora za disanje izlazili mehurovi nalik na sapunicu kad god bi on izronio na površinu da diše.
     A tamo baš nije ni vredelo disati, pomisli Ka. Na Oaki. Bila je to tako grozna kugla. Na njoj vazduha, dobrog vazduha, nije bilo dovoljno ni da utaži potrebe jednog dabra u komi.
     Ovo more imalo je dobar ukus, takođe. Ne grub, kao more na Kitrupu, gde svako plivanje izvan broda podrazumeva da se toliko nagutaš teških metala da je to već trovanje.
     Voda na ovom svetu, na Jijou, stvara utisak da je čista; ima određenu slanost, koja podseća Ka na Golfsku struju u blizini Floridske akademije. To su bili dani... neki srećniji dani, na dalekoj Zemlji.
     On pokuša da žmiri pomalo i da zamišlja da se vratio kući, da opet jurca za cipalima i drugom sitnom ribom blizu Ki Biskejna. Bezbedan, daleko od surove Vaseljene. Ali ovaj pokušaj glume brzo propade. Jedna bitna razlika podsećala ga je neumitno da je ovo druga planeta, tuđinska.
     Zvuk.
     - sudaranje plime sa kontinentalnim pragom: složen ritam, jer ovde morsku vodu vuku tri različita meseca, a ne samo jedan.
     - odjek prosipanja talasa po obalama čiji je pesak čudnovato oštar, abrazivan.
     - povremeno ječanje, koje kao da dopire iz samog morskog dna.
     - vibracije njegovog sopstvenog sonarnog oglašavanja, koje mu se vraća iz vodenih daljina i donosi ultrazvučnu sliku o jatima ovdašnjih ribolikih stvorenja koja, u plivanju, pokreću peraja na neobične načine.
     - nadasve, brujanje motora iza njega... kadenca mašinerije koja ispunjava njegove dane i noći već pet godina bez prestanka.
     Sad se začu još jedan zvuk, mešavina stenjanja i coktanja. Sažeta poezija dužnosti.

     * Uspori, Ka, i kaži nam
     * prozom istraživača
     * je li bezbedno da dođemo?

     Ovaj glas progonio je Ka kao treperava sonična savest. On, nerado, zaokrete i suoči se sa podmornicom 'Hikahi', sklepanom od prastarih delova koji su pronađeni razbacani po dubokom morskom dnu na raznim mestima širom ove planete - improvizacija, dakle, ploveća skalamerija baš prikladna za posadu begunaca koja je takođe nasumce sastavljena. Vrata nalik na školjku sklopiše se kao usta, kao ogromne teške čeljusti grabljive zveri. Bila su spremna da se uskoro otvore i propuste druge, koji će isplivati iz podmornice... ako on saopšti da je napolju situacija 'čista'.
     Ka posla odgovor na trinarnom jeziku, pojačan sejzer-jedinicom koja mu je bila uključena u lobanju, iza levog oka.

     * Kad bi voda bila sve
     * mogli bismo i u raju biti sad.
     * Ali pričekajte da vidim gore.

     Njegova pluća već su postavljala zahtev, tako da on pođe da posluša nagon. Nekoliko zamaha repom bilo je dovoljno da Ka jurne uzlaznom spiralom ka svetlucavoj površini.
     Evo me, Jijo, reče on u sebi. Spreman ili ne... ja dolazim.
     Voleo je taj proboj napete granice između mora i neba, zatim trenutak bestežinskog letenja, pa pljuskav pad nazad u talase; i šum svog disanja dok se to dešava. Ispustio je sav vazduh... Ipak, malo je oklevao pre udisanja. Onda, sa drhtajem nervoze, ipak udahnu.
     Vazduh - čak ukusniji od ove vode! Ka se zavrte, oduševljeno zamlatara repom. Prava je sreća što je poručnica Tišt dopustila baš njemu da se javi kao dobrovoljac za ovo: da postane prvi delfin, prvi Zemljanin, koji je ikad zaplivao ovim slatkim, stranim morem.
     Onda mu oči pogladiše zupčastu sivosmeđu liniju opruženu duž jednog horizonta, ne mnogo daleko.
     Obala. Planine.
     Zaustavi se u svom vijanju kroz more, zagleda se netremice u obližnji kontinent. Znaju da je nastanjen, ali ne znaju kakvim žiteljima.
     A mislilo se da na Jijou ne može biti nikakvih inteligentnih bića.
     Možda se i oni kriju ovde, reče Ka sebi. Kao što se krijemo mi: od neprijateljskog svemira.
     To je bila jedna od teorija.
     Dobro, barem su izabrali jedan prijatan svet, dodade on sebi, uživajući u ovom vazduhu, ovoj vodi, odmeravajući pogledom veličanstveno postrojene kumuluse nad onom divovskom planinom tamo.
     Pitam se da li su ribe dobre za jelo, pomisli on.

     * Dok čekamo šta ćeš reći
     * stisnuti u ovoj vazdušnoj komori,
     * treba li da igramo piljke?

     Ka žmirnu, pogođen poručnicinom ironijom. Žurno posla odgovor, pomoću modifikovanih talasa, kao i malopre.

     * Dobra sreća opet se osmehuje,
     * sirotinjska, za umorne mangupe.
     * Dobro došli na obale Ifnine, prijatelji.

     Možda je malo drsko prizivati u ovakvom času boginju slučajnosti i sudbine, ćudljivu Ifni, koja je sve do sad bila uvek spremna da zaskoči posadu Brazdača još jednim, sledećim iznenađenjem. Novom nevoljom; novim čudesnim izbegavanjem katastrofe. Ali Ka je oduvek osećao sklonost prema toj neformalnoj svetici-zaštitnici putnika koji brode svemirom. Možda u istraživačkoj službi Teragens postoje i bolji piloti od njega, ali ne postoji nijedan koji bi dublje poštovao dobru sreću. Uostalom, njegovi nadimci su Srećko i Laki.
     Naime, to su bili. Donedavno.
     Začu, iz dubine, potmulu buku otvaranja onih ogromnih vrata. Uskoro će mu se pridružiti Tišt i ostali da zajedno razgledaju površinu Jijoa - sveta koji su dosad samo nakratko gledali sa orbite, a onda, mnogo duže, motrili iz najhladnijih, najdubljih jama na dnu ovog ili onog mora ili okeana. Stižu njegovi drugari, njegovi kompanjoni; a dok ne stignu, sve ovo će biti samo njegovo: voda kao svila, plimni ritmovi, mirisni vazduh, nebo, oblaci...
     On se izvi prednjim delom tela visoko iz vode, mašući pojačano repom da bi se mogao održavati u tom položaju.
     Onaj oblak tamo nije običan. To nije normalan oblak, reče on sebi. Zurio je ka ogromnoj planini koja je dominirala istočnim horizontom. Njen vrh sav je omotan belim oblacima koji se nadimaju iznutra, klobuče. Sočivo ugrađeno u Kaovo desno oko prođe kroz ciklus spektroanalize i posla rezultate u njegov optički nerv. Vodena para, razni oksidi ugljenika i nagoveštaj vreline rastopljenog materijala.
     Vulkan, uvide Ka. Njegovo oduševljenje malčice splasnu. Planeta, dakle, geološki vrlo aktivna. Iste one sile, zahvaljujući kojima je ovo mesto pogodno za skrivanje, čine ga i opasnim.
     Aha, ono stenjanje sigurno dolazi odatle, pomisli Ka. Od seizmičke aktivnosti. Niz mini-zemljotresa, kretanje gasova kroz planetnu koru, i delovanje ta dva na srazmerno tanki sloj vode koji leži odozgo. A ta voda, to je more.
     Neki treptaj mu privuče pažnju, nešto u istom pravcu, ali mnogo bliže. Bledo, naduvano, reklo bi se oblačak nad talasima, ali, gle kako je klonulo, lepeće, sad hvata vetar i kao da se želi takmičiti s njim.
     Pa, to je jedro, shvati on. Gledao je, zatim, njihanje i približavanje tog jedra preko mora, kroz sve oštriji vetar. Lađica je bila škuna, sa dve katarke. Graciozna u kretanju; bolno poznat, blizak prizor, viđen toliko puta u njegovoj vodenoj domovini... u Karipskom moru.
     Pramac je sekao vodu, gurajući ispred sebe pramčani talas koji se zatim trouglasto širio iza brodića. Svaki delfin bi voleo da jaše na takvom talasu.
     Sočivo zuma je uvećavalo, izoštravalo, i najzad Ka uspe da razazna, mutno, dvonožne stvorove na palubi. Potežu konope, vrzmaju se po palubi, kao što bi svaka ljudska posada.
     ...Ipak nisu ljudi. Ka uoši krljuštava leđa, oštre bodlje koje strše duž kičme. Noge zarasle u gusto, belo krzno. Ispod široke donje vilice pulsiraju vreće sa vazduhom, kao kod žabe. Posada peva, to je potmula, jednolična radna pesma koju Ka čuje čak i odavde i uspeva da prepozna.
     Prođoše ga hladni trnci nezadovoljnog shvatanja ko je na tom brodu.
     Huniši! - reče on sebi. Šta će oni ovde, za ime Pet galaksija?
     Ka začu šum peraja ispod sebe: do površine stižu Tišt i ostali. Mora im odmah javiti: ovde žive neprijatelji Zemlje.
     Ka sumorno uvide da takve vesti neće pomoći da mu se vrati njegov nadimak. Ko će ga sad zvati 'Srećko'?
     Opet se seti nje, ćudljive boginje koja donosi neizvesnu sudbinu. Priseti se šta je maločas rekao svojima.

     * Dobra sreća...
     * Dobro došli....
     * Ifnine obale...

PRERANO DOŠLI

STRANAC

     Život viđen kao lutanje kroz neku ogromnu kuću u kojoj je posvuda nered. Kroz kuću koju su zemljotresi rušili, a požari pustošili, i koja je sad ispunjena nekakvom gorkom, neobjašnjivom maglom. Kad god on uspe da otškrine neka vrata, da virne u neki ugao prošlosti, to otkriće skupo plati: naiđu talasi oštrog, strašnog bola.
     Prolazi mnogo vremena. On postepeno uči da ne popušta onome što bol od njega traži. Naprotiv: svaki nalet bola njemu je sada putokaz, oznaka, dokaz da je krenuo stazom koja mora biti ona prava.

     Strmoglavio se na ovaj svet zaista sa neba, kroz vatru. Trebalo je da se to završi milosrdnom prazninom nepostojanja. Umesto toga on je sa lomače pao u kužnu močvaru koja ga je ugasila. Tako ga je sreća bacila.
     Čudna neka sreća.
     Od tog dana, postao je blizak poznanik svih vrsta patnje. Od onih grubih, banalnih bolova, pa sve do žaoka druge, finije vrste. On ih razvrstava, sređuje u katalog, postaje poznavalac svakovrsnih načina na koji se bolovi mogu obrušavati na čoveka.
     One prve agonije, neposredno posle stropoštavanja sa neba, vrištale su grubo iz rana i opekotina; bila je to oluja tako žestoke patnje da je on jedva bio svestan da ka njemu vesla, u nekakvom čamcu, šarena družina urođenika i da ga izvlače kao što bi grešnici izvlačili palog anđela iz močvarnog tresetišta blizu sela. Spasli su ga od davljenja, samo da bi se posle suočio sa mnogim drugim stradanjima.
     Ta bića su navaljivala da se on mora boriti za svoj skršeni život. A bilo je neuporedivo lakše predati se.
     Kasnije, kad su se očigledne rane zalečile, a ožiljci stvrdnuli, drugi tipovi muke preuzeli su da budu glavni instrumenti u toj simfoniji bola.
     Muke uma, kao i duha.

     Svud po njegovom životu zjape rupe, ogromne zone koje su samo praznine, bez svetlosti, puste; tu nedostaju uspomene koje su sigurno obuhvatale mnogo megaparseka i mnogo godina. Svaka takva praznina kao da se sledila. Svaka je svojevrsna rana, i svaka svrbi. Nepodnošljivo svrbi; kao kad neko svrabno mesto ne možeš dohvatiti, kad je nemoguće počešati se.
     Još od kad je počeo da luta kroz ovaj jedinstveni svet, on pokušava da istraži taj mrak u sebi. Optimista je: čvrsto drži ono malo trofeja što je dosad izborio. Jedan trofej: Jijo.
     Prevrće tu reč po umu... Ime ove planete, gde se šest odbačenih etničkih grupa zgurilo i gde imaju, između sebe, nekakav naoružani mir. Mešovitu kulturu, kakve nema nigde drugde, pod milijardama zvezda.
     Druga reč lakše dolazi jer je on češće koristi. Sara. Osoba koja ga je negovala kad se vraćao sa samog praga smrti. Bilo je to u onoj njenoj kućici na drvetu, nad seoskom vodenicom. Osoba koja je umirila talase njegove panike kad je pri prvom buđenju video štipaljke ogromnih kraba ispred sebe, i kandže, i naslagane, sluzave, debele prstenove - telesnu građu kraba Gheuena, čovekolikih Huniša, kupastih Trekija, i drugih koji zajedno žive u ovom primitivnom pribežištu.
     Zna on i još neke reči, kao što su 'Kurt' i 'Priti'... prijatelji u koje sada ima poverenja gotovo isto onoliko kao u Saru. Prija mu pomisao na ta imena, a pomišlja ih lako, glatko, onako kako je pomišljao sve reči u vremenima pre nesreće, pre osakaćenja.
     Naročito se ponosi jednim nedavnim trofejem. Emerson...
     To je njegovo ime. Tako se on zove. Izmicalo mu je dugo, predugo. Oslobodilo se tek posle vrlo jakih šokova - jer upravo on je isprovocirao jednu bandu ljudskih buntovnika da izda svoje urske saveznike. Zbog toga je nastala bitka noževima, takav pokolj da je u poređenju s tim kosmička bitka maltene aseptična stvar. Bilo je to krvavo mahnitanje, a okončalo se silovitom eksplozijom koja je pocepala grubi karavanski šator, zabila mlazeve svetlosti Emersonu u oči, iako je čvrsto žmurio, savladala čuvare razuma.
     A onda je, u onom blesku, on na tren video... svog kapetana. Koji se zvao Kraidaiki.
     Blesak se preobratio u uskomešanu, penušavu vodu punu svetlosti, kroz koju mlataraju repna peraja. Napred se izdvojila dugačka, siva njuška sa završetkom koji se sužava kao boca prema grliću; na kraju toga, blistavi zubi. Ta glatka, sliveno oblikovana glava se iscerila, iako je na sebi imala, iza levog oka, strašnu ranu... sličnu ovoj rani koja je Emersonu otela moć govora.
     Iz mehurića vode izdvojio se i zvuk, govor, ali govor na nekom drugom jeziku. Emerson ne zna da ijedan od ovih 'urođeničkih naroda' na Jijou, niti ijedan 'veliki galaktički klan', govori tim jezikom.

     * U kruženju, u ciklusima
     * raznim
     * dođe i vreme za proboj

     * na površinu.
     * U praznim danima

     * krije se poziv
     * da se počneš baviti stvarima

     * važnim.
     * Potraži misli ovog mora,

     * diši, radi,
     * i pridruži se njegovom, morskom
     * snu.

     Prepoznao je, zapanjen, ali iza toga je naišla tuga neopisiva, jad bolniji od ma kakve patnje tela, teži od ma kakve nemoći.
     Stid. Malo je nedostajalo da u tom trenutku on umre od sramote. Jer nikakvo stradanje, osim smrti same, nije opravdanje da on zaboravi...
     Kraidaikija.
     Teru... a to znači Zemlju.
     Delfine...
     Hanes.
     Džilijan.
     Kako su mogli svi oni iskliznuti iz njegovog uma, kako ih se nije setio tokom ovih meseci lutanja po ovom varvarskom svetu, plovidbe čamcem, jahanja u karavanu?
     Krivica ga je lako mogla udaviti u tim prvim sekundima prisećanja o njima. Ali otrgao se, jer njegovim novim prijateljima bilo je neophodno da on, baš on, stupi u akciju tog trenutka, da iskoristi kratkotrajnu prednost stečenu eksplozijom, da savlada i zarobi njihove otmičare. On je ustao oružjem protivu otmičara i u sumrak, na pocepanom šatoru i na gomili leševa, pomogao Sari i Kurtu da vežu sve preživele neprijatelje: i Uriše, i ljude. Sara je, doduše, nagoveštavala da će im to doneti samo kratkotrajnu bezbednost.
     Jer očekivalo se da neprijatelju uskoro stignu pojačanja, kudikamo fanatičnija.
     Emerson je znao šta pobunjenici žele. Želeli su njega. Nije bila nikakva tajna da je on čovek koji je stigao sa zvezda. Pobunjenici bi ga ponudili nebeskim lovcima, nastojeći da postignu razmenu, trampu: daće njega, ovako postradalog, a u zamenu će dobiti zajemčenu bezbednost.
     Kao da bi ikakvim pogodbama bilo moguće jemčiti bezbednost ovim jijoanskim odbačenim rasama, sad kad su ih snage Pet galaksija pronašle.
     Dok su čučali zgureni oko slabe vatre, bez ikakvog zaklona, ogrnuti komadima pocepanog šatorskog platna, Sara i ostali gledali su kako zastrašujući nebeski nagoveštaji preleću preko ledenih sazvežđa.
     Prvo je došao moćni svemirski titan, koji se sa rikom stuštio ka obližnjim planinama, rešan da počini užasnu osvetu.
     Kasnije, istom putanjom, prolete drugi džin, ali neuporedivo veći, tako ogroman da se činilo da privlačna snaga Jijoa postaje nešto manja dok to prolazi iznad njihovih glava; svakome je bilo jasno da je velika nevolja na pragu.
     Ubrzo posle toga, zlatne svetlosti zatreperile su između planinskih lanaca... nesporazum između dva kolosa. Emersonu nije bilo važno ko će pobediti. Znao je da ni jedan ni drugi svemirski brod nisu njegovi. Nisu onaj dom među zvezdama za kojim je on čeznuo... i molio se Bogu da ga nikad više ne vidi.
     Ako ima sreće, bar malo sreće, Brazdač je već veoma daleko od ovog ukletog sveta; daleko i sve dalje; a u svom spremištu nosi veliko blago, sačinjeno od drevnih misterija - koje bi mogle biti ključ za jednu novu galaktičku eru.
     Zar nije celokupno njegovo, Emersonovo, žrtvovanje bilo usmereno da omogući Brazdaču bekstvo?
     Kad su levijatani proleteli svojim putem, ostale su samo zvezde, a u suvoj stepskoj travi ledeni vetar. Emerson je krenuo da traži tovarne životinje karavana, koje su se u međuvremenu razišle kud koja. Ako bi pojahali magarce, njegovi prijatelji možda bi mogli pobeći pre nego što pristignu nove horde fanatika...
     Onda je tle ispod njegovih nogu počelo podrhtavati u ritmu koji kao da je glasio:

     tara-rap, tara-rap
     tara-rap, tara-rap

     Galop. A ko bi galopirao nego urski odredi, očekivano pojačanje neprijatelja. Dolaze da ponovo zarobe Emersona i njegove prijatelje.
     Onda, čudo: umesto neprijatelja pojavili su se saveznici. Urski, kao i ljudski odredi, ali prijateljski. Sa sobom su doveli zapanjujuće životinje.
     Konje.
     Osedlani konji. Za Saru su predstavljali iznenađenje očigledno u istoj meri kao i za njega. Emerson je verovao da su ta stvorenja na ovoj planeti odavno izumrla, a gle - pojaviše se iz noći, kao iz sna.
     Tako je počela sledeća faza njegove odiseje. Pojahali su ka jugu, bežeći od senke tuđinskih svemirskih lađa, prema obrisu nemirnog vulkana.
     I sad se on pita, prevrće po svom ranjenom mozgu pitanje - postoji li neki plan? Odredište?
     Stari Kurt očigledno ima poverenja u ove iznenadne spasitelje koji ih vode nekud. Ali mora biti da tu ima još nečeg.
     Emersonu je dodijalo da stalno samo beži od nečega.
     Mnogo bi više voleo da pojuri ka nečemu.

     Konj pod njim grabi napred. Pozadinskoj muzici njegovog života, a to je muzika bola, pridružuju se dva nova mala motiva: preosetljiva, bolna koža na butinama, maltene oguljena od sedla, i uz to bol u kičmi zato što životinja u galopu stalno i grubo bacaka ovakvog jahača gore-dole.

     tara-rap, tara-rap, tara-rap
     tara-rap, tara-rap, tara-rap

     Krivica ga grize: osećaj da neke svoje dužnosti nije ispunio. I tuga nad verovatnom sudbinom njegovih novih, jijoanskih prijatelja, čija je skrivena kolonija sada 'provaljena'.
     Pa ipak...
     Vreme prolazi, a Emersonu se vraća u sećanje način na koji jahač može da se prilagodi njihanju sedla. Sviće zora, sunčevi zraci podižu rosu sa lepezastog lišća drveća na obali reke. Rojevi blistavih buba zujkavo plove kroz kose mlazeve svetlosti, plešu nad poljem punim purpurnog cveća koje oprašuju. Ispred njega jaše Sara, i kad god se ona okrene i pogleda Emersona (a to retko čini), njegovi bolovi i tuge kao da postanu lakši. Čak postane blaži i strah od tuđinskih letećih mašina sposobnih da rascepe nebesa, od njihove mašinske oholosti. Galopira družina begunaca u opasnosti još nepoznate.
     Emerson oseća da ga, i protiv njegove volje, nosi talas nove nade. To je jače od njega: priroda mu je takva. Kopita gruvaju po starom tlu jijoanskom, ritmom koji povlači Emersona ka nekoj niti pamćenja. Ka nekoj ritmičnoj muzici... koja je vrlo daleko od ma kakve elegije. Kopita, kopita:

     tara-rap tara-rap tara-rap
     tara-rap tara-rap tara-rap

     I najednom nešto se uklapa unutra, telo nehotice reaguje, nove reči kreću neočekivano iz nekog do sad zatvorenog kutka u njegovom mozgu. Reči, ali i melodija koja srce dira. Stihovi kreću kao da je odvrnuta česma, i on, jašući dalje, počinje da peva, iznenađujući time i samog sebe.

     "Frka je, frka je, frka frka je
     beže svi, beže svi, sklanjaju se svi,
     frka je, frka je, frka frka je -
     aaaaaaaaaaaal ne plašimo se mi."
     Njegovi prijatelji se smeškaju. Nije prvi put da se ovako nešto dešava njemu. Sara se smeje, a onda se pridružuje jer on peva tu strofu ispočetka, u žustrom ritmu konjskih kopita. Čak i njihovi tmurni urski pratioci istežu dugačke vratove nalik na kentaurske i pokušavaju se uključiti u pesmu.

     "...aaaaaaaaaal ne plašimo se mi."

I

     Svaka od šest 'prerano došlih' rasa koje učestvuju u Zajednici Jijoa ima svoju posebnu priču o onome što je bilo. Priča se prenosi sa pokolenja na pokolenje, i sa njom objašnjenje zašto su preci odustali od moći maltene božanskih i izložili se mogućnosti užasne kazne, samo da bi se nastanili u ovoj zabiti. Zašto su se provukli pomoću svojih 'šunjajućih brodova' pored patrola Galaktičkog instituta, pored robota-čuvara, pored loptastih brodova Zanga. Ukupno sedam talasa grešnika je došlo, svaki sa ciljem da zasadi svoje zabranjeno seme na ovoj planeti gde je svako naseljavanje zabranjeno. Ovom svetu je određena sudba da se odmara i oporavlja na miru. Tako bi i bilo, da nismo mi došli.
     Prvi su G'Keki došli na ovu zemlju, koju danas nazivamo Nagib, između maglenih planina i svetog mora - pola miliona godina posle odlaska sa Jijoa poslednjih legalnih zakupaca, Bujura.
     Zašto su ti g'kečki osnivači naseobine svesno odustali od života građana Pet galaksija, međuzvezdanih bogova? Zašto su se opredelili da život nastave kao rasa palih, kao primitivci, bez udobnosti tehnologije, bez ikakvog moralnog uporišta osim nekoliko spisa ugraviranih u platinu?
     Legende kažu da su naši rođaci G'Keki bežali od genocida: naime, načinili su ogromne kockarske dugove, pa im je dosuđena strašna kazna, istrebljenje cele njihove rase. Ali ne znamo sigurno da li je tako bilo. Veštinu pisanja izgubili smo i ponovo je stekli tek kad su došla ljudska bića; zato ono što pamtimo može biti izobiličeno proticanjem vremena.
     Ali sigurno znamo da nisu zbog sitnice, zbog neke male pretnje, napustili kosmoplovni život koji su voleli i spustili se na teški Jijo, gde njihovi telesni točkovi moraju tako mukotrpno savladavati kamenito tle. Svaki G'Keki ima po četiri elegantna pipka navrh glave, a na kraju svakog pipka po jedno oko: oštar vid, sposoban da se usmeri u svakom pravcu. A da li su oni davni G'Keki oštro videli neku mračnu sudbinu koju su im donosili kovitlaci galaktičkih vetrova? Zar to prvo pokolenje nije videlo baš nikakvu drugu mogućnost? Valjda su prokletstvo ovakvog pada ostavili svojim naslednicima samo zato što ništa drugo nisu mogli.

     Nedugo posle G'Kekija, pre oko dve hiljade godina, sa neba se navrat-nanos sjurila grupa Trekija, u očiglednom strahu da bi ih neki dušmanin mogao sustići. Nisu časili ni časa: odmah su potopili svoj šunjalački brod u najdublju morsku provaliju, a onda se nastanili na ovom kontinentu i postali najmiroljubiviji narod Nagiba.
     Koja ih je to nemeza oterala sa spiralnih putanja galaksije?
     Svakome ko je na Jijou rođen dobro je znan, i blizak, izgled Trekija: kupasto debelo telo sazdano od nekoliko debelih prstenastih torusa, spratova nalik na đevreke koji leže jedan na drugome, sve manji i manji. Povremeno ispuštaju iz sebe mirisna isparenja, a ponekad blagu mudrost. Ima ih u svakom selu Nagiba. Teško je zamisliti da bi Treki mogli imati neprijatelje.
     Vremenom su sami Trekiji ispričali šta je bilo. Oni nisu bežali od neke druge rase, niti je protiv njih bila objavljena zajednička užasna vendeta, osveta, udruženih zvezdanih bogova. Bežali su od jednog vida sebe samih. Neki od njihovih prstenova su modifikovani, nedavno, u agresivna i moćna bića, Jofure, kojih su se počeli plašiti i stari, uzvišeni galaktički klanovi.
     Tu sudbinu su neki od Trekija smatrali neizdrživom, pa su se dali u bekstvo. Zavukli su se na ovu planetu pod tabuom, postali su prekršioci zakona, samo da bi izmakli svome zlu.
     Obavezi da se bude 'veliki'.

     Kaže se da su glaveri - tada sa velikim G, dakle, Glaveri, narod - došli na Jijo ne iz straha nego zato što su tragali za Stazom iskupljenja; za onim nevinim zaboravom posle koga nestaju sve uspomene i svi računi, zauvek. A to su i našli. Ostvarili su taj svoj naum, mnogo uspešnije nego iko drugi. Pokazali su svima nama put. Samo, treba i 'stisnuti petlju', pa krenuti tom stazom.
     Bez obzira na to da li će ta sveta staza postati i naša, ili neće, moramo ceniti njihovo dostignuće. Pretvorili su se u blažene nišče duhom. Dok su bili besmrtnici na zvezdanim stazama, mogao ih je neko možda pozvati na odgovornost za neka njihova zlodela, kao što je, na primer, iskrcavanje na Jijo. Ali sada su u konačnom pribežištu, u čistoti potpunog neznanja, slobodni da počnu iz početka.
     Mi smo dobri prema njima. Puštamo glavere da riškaju po zemljištu iza naših naselja, iza kuhinja, da traže crviće, kojima se i hrane. Nekadašnji moćni intelekti... a sad nisu čak ni sedmi narod Zajednice na Jijou. Nisu narod. I nisu više uprljani gresima svojih otaca.

     Gheueni su prvi koji su se doselili krijući u sebi i neku ambiciju.
     Izgledaju kao krabe, sa ogromnim, oštrim štipaljkama/hvataljkama na kraju svake od pet nogu. Raznih su boja. U ono vreme predvodile su ih fanatične sive ženke, gospodarice. Podsmešljivo su škljocali tim svojim prirodnim 'makazama' na svaku pomisao o pristupanju Zajednici. Imali su cilj: vladavinu nad svima ostalima.
     Vreme je sahranilo taj njihov plan. Plavi i crveni Gheueni, krabe podjednako, odlučili su da odbiju da dalje trpe istorijski nametnutu poslušnost prema sivima. Otišli su po dnu jijoanskih reka, daleko, i potražili neku svoju sudbu. Ostavši same, sive kraljice Gheuena više nisu mogle da nameću staro feudalno ropstvo drugim narodima.

     Naša braća Huniši stoje uspravno; prilično su visokog rasta. Kad god ih neko upita "Otkud vi ovde?" oni počnu ubrzanije, dublje da udišu vazduh. Huniš, vidite, na grlu ima veliku kožnatu vreću koju može ispuniti vazduhom, a onda, ako se upusti u duboko razmišljanje, počne u njoj da proizvodi jedan dubok, mumlav zvuk. I krene priča, razliveno: kako njihovi preci nisu bežali ni od kakve velike opasnosti, niti od tiranije, niti od neželjenih obaveza.
     Dobro, pa onda zašto ste došli? Izložili svoje potomke užasnoj kazni, ako ikad budu otkriveni ovde?
     Najstariji Huniši na Jijou na ovo samo slegnu ramenima, veselo, a mi ostanemo bez odgovora. Ponašaju se kao da ne znaju i ne mare.
     Neki ipak pomenu jednu legendu, vrlo kratku, koja kaže da je neko galaktičko proročište jednom prilikom progovorilo i da je ponudilo zvezdoplovnom narodu Huniša jedinstvenu priliku, pod uslovom da se odvaže da je iskoriste. Trebalo je, navodno, da zatraže da im bude vraćeno nešto što je od njih bilo oteto i opljačkano tako davno da su i sami zaboravili šta je to bilo. Ali, svakako, nešto veoma dragoceno; nešto što bi po pravu nasleđivanja trebalo da pripadne upravo Hunišima. Nešto što bi moglo biti otkriveno na nekoj zabranjenoj planeti.
     Retko kad se to od njih čuje. U većini slučajeva, kad ih pitate o prošlosti, jedan od tih visokih stvorova naduva kesu na grlu i počne da mumla 'pesmu' u kojoj se veselo raspreda kako su oni pametno pravili prve splavove na Jijou, nedugo posle odbacivanja svog svemirskog broda; pa brodiće, i na kraju brodove za plovidbu morem, pronalazeći sve iz početka, sopstvenim snagama. Njihovi nadmeni preci ne bi pristali da potraže tako primitivne stvari ni u sveznajućoj Galaktičkoj biblioteci, a kamoli da svojim šakama prave tako nešto.

     Imamo mi i Ure, ili Uriše, kako ih još zovu. Liče otprilike na kentaure. Njihove legende kažu da su njihove pretkinje, prve Urkinje na Jijou, dobegle ovamo zato što su želele da prekrše zakone o razmnožavanju - da se namnože daleko više nego što je to u Pet galaksija dopušteno. Urkinje žive kratko, veoma su temperamentne, a u seks se bacaju bez oklevanja. Mogle su prekriti ceo Jijo svojom sortom... ili izumreti, kao kentauri iz pradrevnih legendi.
     Bilo je velikih bitaka i muka, ali je urski narod izbegao obe te krajnje sudbine. Svojim postignućima uz nakovanj i kovačko ložište, ali i na bojnom polju, izboriše se za časno mesto u Zajednici šest naroda Jijoa. Njihov je život vreo i težak, i kad krdo tutnji po ravnici, a i kad čekić odzvanja po gvožđu; pa i ne primetiš koliko kratko traje pojedinačni urski život na ovom svetu, među nama.

     Na kraju su, pre samo dva veka, stigli i ljudi, Zemljani. Doneli su sa sobom šimpanze i druga bogatstva. Najveću dobrobit Zajednici učinili su tako što su doneli hartiju i izgradili veliko svetilište štampane reči - Biblos. Tako su u našoj jadnoj zajednici izgnanika postali nosioci najvećeg znanja. Štampa i školovanje izmeniše život na Nagibu, stvoriše novu tradiciju akademske učenosti. Zato su kasnija pokolenja odlučila da prouče ovaj svoj novonaseljeni svet, svoju hibridnu civilizaciju, pa i sebe same.
     Ljudska priča o razlozima za ilegalni dolazak na Jijo i za ovaj ubogi život zgurenog skrivanja pod neprijateljskim nebom možda je i najčudnija od svih jijoanskih šest, ili sedam.

     Etnografija Nagiba, Dorti Čeng-Džounz i Huf-alh Huo.

PRERANO DOŠLI

ALVIN

     Nisam imao po čemu da ocenim koliko je vremena proteklo. Ležao sam ošamućen i napola paralizovan u metalnoj ćeliji; osluškivao motorno brundanje ovog mehaničkog podmorskog zmaja koji je progutao mene i moje drugare i nosio nas, sada, u neznanom pravcu.
     Mislim da je sigurno prošao čitav jedan dan, možda i dva, od kraha naše improvizovane podmornice, koja se onako divno zvala - 'San Vufona'. Tek tad sam se pribrao dovoljno da se zapitam šta će biti dalje.
     Mutno sam se prisećao kako je lice tog čudovišta izgledalo kad smo ga prvi put ugledali kroz naše primitivno stakleno okno. Jedino osvetljenje bio je naš pokretni reflektor, takođe improvizovan. Bio je to samo jedan trenutak sagledavanja ogromne metalne stvari koja je izlazila iz mraka, iz ledenih dubina, i jurila ka nama. Bilo nas je četvoro u 'Snu Vufona': Hakica, Štipko, Ur-rona i ja. Bili smo se već pomirili da je svemu kraj, da živi nećemo ostati... već da ćemo ostati zgnječeni, mrtvi i zaboravljeni na dnu mora. Uviđali smo da je naš podmorski pohod propao i nismo se više osećali kao odvažni podvodni pustolovi, nego pre kao prestravljeni klinci. Ponekome je, priznati se mora, malčice i popustio poneki 'izlazni ventil' na organizmu. Čekali smo da svirepa provalija u koju smo tonuli zdrobi naše izdubljeno deblo i pretvori ga u milijarde mokrih cepki.
     Odjednom se to ogromno metalno stvorenje ustremilo na nas. Zinulo je i progutalo 'San Vufona' u jednom zalogaju.
     Nije ostao baš ceo. U prolazu smo samo okrznuli unutrašnju stranu tih divovskih čeljusti, i to je bilo dovoljno da se naša drvena podmorničica razvali i raspadne na bezbroj komada i komadića.
     Ono neposredno posle toga ostaće u mojoj uspomeni, valjda, zauvek mutno; i bolno, svakako bolno.
     U redu, valjda je bilo kakva sudbina bolja od smrti, ali ti sati i dani doneli su mi nekoliko razdoblja takvih bolova u leđima da sam poželeo da naduvam ovu moju jadnu ugruvanu kesu na grlu i da odmumlam jednu poslednju oproštajnu pesmu i da više nema Alvina Hf-Vajuoa, mladog lingviste, tobož kao nekog pisca, potpunog pustolova, neposlušnog sina Mu-fauvg i Joug-Vajoua iz luke Vufon Port, u pokrajini Nagib, planeta Jijo, galaksija četvrta, Vaseljena.
     Ali ostadoh živ.
     Mislim da sam zaključio da nije u skladu sa mojim huništvom da odustanem, posle svega kroz šta smo moji drugari i ja prošli da bismo dospeli ovamo. Šta ako sam jedino ja ostao živ? U tom slučaju, dužnost je moja, prema našoj Hak i prema ostalima, da se borim dalje, da nastavim naše delo.
     Ova moja ćelija - bolnička? zatvorska? - ima dva sa dva metra, a u visinu tri. Tesno, za jednog Huniša, čak i za Huniša koji, kao ja, još nije sasvim odrastao. Postaje mnogo tesnije kad god uđe jedan demon sa šest nogu, sav oklopljen metalom, koji nešto petlja oko moje povređene kičme. Pretpostavljam (nadam se!) da on to pokušava da me leči. Ali njegova dobrota svakako je vrlo trapava; poželim, očajnički, da dobijem samo malo onih anestetika koje tako dobro pravi naš seoski apotekar, Treki, onaj koga smo u mom selu zvali 'Stari Smrdljivko'.
     Padalo mi je na um da možda nikada više neću moći da hodam... da možda nikad više neću videti svoju porodicu, niti morske ptice kako se kovitlaju iznad lađa sa šljakom koje se otiskuju na pučinu, a ni druge takve lađe koje čekaju usidrene u našoj luci, ispod raširenih grana kamuflažnog drveća.
     Pokušavao sam da razgovaram sa tim insekatskim džinom i sa drugima koji se, njemu slični, pojavljuju ponekad na vratima moje ćelije.
     Šta reći o njima - dužina tela im je veća nego što je moj tata visok, širina im je (u zadnjem delu tela) velika, a oklop izgleda da je tvrd kao bujurski čelik, pa ipak, za mene su to samo uvećani funthui. Znate, funthu je naziv za onu šestonogu gamad koja gricka zidove drvenih kuća i stvara neki slatkasti smrad oko sebe. Ova 'uvećana verzija' stvarala je miris mašinerije koja se suviše napreže.
     Probao sam da upotrebim desetak različitih galaktičkih i zemaljskih jezika, ali uzalud. Činilo se da bi veće prilike bile da naučim govoru one prave, male funthue, u mojoj kući, one koje smo Hakica i ja hvatali kad smo bili deca, hvatali i pokušavali da naučimo da nastupaju u našem minijaturnom cirkusu.
     Nedostajala mi je Hak tokom tog vremena tame. Nedostajao mi je njen hitri g'kečki um, njena ironična mudrost. Čak mi je nedostajao onaj njen fazon da svojim telesnim točkovima zahvati malo mog nožnog krzna i počupa ga, da bi privukla moju pažnju ako sam predugo gledao horizont, ako me je uhvatio onaj huniški mornarski trans. Te njene točkove poslednji put sam video kad su se vrteli bespomoćno u čeljustima ovog podmorskog zmaja, neposredno posle katastrofe našeg amaterski pravljenog 'Sna Vufona', kad smo se onako 'prosuli' po čeličnoj palubi.
     Zašto joj nisam priskočio u pomoć, u tim sumornim trenucima našeg kraha? Pa, hteo sam, ali strahovita oluja vazduha pod pritiskom počela je da izbija iz metalnih zidova i da potiskuje nadole i napolje gorku morsku vodu koja je zajedno sa nama bila prodrla u taj zatvoreni prostor; nisi mogao gotovo ništa da vidiš, ni čuješ, a ni učiniš. Moja prva bitka bila je da dišem, makar kako, makar malo. A posle toga, kad sam pokušao da se uspravim, leđa su me izdala. Ostala su nepokretna.
     Pamtim da sam u tim smućenim trenucima video i Ur-ronu. Razmahivala je tamo-amo svojim dugačkim vratom, vrištala je, bacakala se sa sve četiri svoje noge i obe vitke ruke, užasnuta što se našla u tolikoj količini vode, koja je za Uriški narod vrlo neprijatna kad im dospe na kožu. Ur-rona je i krvarila, jer je njena svetlosmeđa koža bila na mnogo mesta zasečena i probodena oštrim komadima stakla - ostacima istog onog okna koje je baš ona, svojeručno, izlivala od rastopljenog stakla u kovačnici kod Urijele Kovačice, nadomak vrha jednog vulkana.
     Bio je tu i Štipko, a on je, dabome, bio ponajbolje opremljen da preživi potonuće. Štipko je crveni Gheuen. Za njega je bilo normalno da se šeta po dnu morskih plićaka. On hoda na vrhovima štipaljki, koje su hitinske, debele, oklopne. Ali ni on ne bi preživeo potonuće u morsku provaliju. Sećanje me vara. Mislim da je bio živ kad sam ga poslednji put video... ali nisam siguran. Možda je to samo priželjkivanje.
     Sve je bilo uskovitlano, izmešano, i sve se pred mojim očima ugasilo... Probudio sam se tek u ćeliji, sam, u delirijumu.

     Ponekad ovi ogromni funthui urade sa mojom kičmom nešto što mi toliko 'pomogne' da bih, u takvim bolovima, rado priznao sve tajne koje sam ikada znao. Kad bi me oni pitali. Ali saslušanja nema: nikada nisu ništa pitali.
     Zato nisam imao kome da priznam kakvu nam je misiju Urijel Kovačica bila poverila: traganje za zabranjenim blagom koje su njeni preci ostavili, pre mnogo vekova, na dnu ovog mora. Onda kad su potopili svoj zvezdani brod i svoju visoku tehnologiju i postali samo još jedna od ovdašnjih palih rasa. Sporazum jijoanskih naroda potpuno zabranjuje dizanje takvih stvari sa morskog dna; takav, u suštini, šverc, dovlačenje kontrabandne robe. Ja znam da Urijel ne bi nikada pogazila Sporazum, osim ako bi bila naterana najgorom nevoljom.
     Ali, pojam 'najgora nevolja' sasvim odgovara onome što se jeste dogodilo, a dogodio se dolazak silnika i pljačkaša odozgo, sa neba; oni su nasrnuli na godišnju svetkovinu šest rasa, poznatu kao Okupljanje, i zapretili da će istrebiti svih šest. Zapretio je, dakle, genocid.

     Posle nekog vremena bolovi u kičmi toliko su popustili da sam ja mogao potražiti ono što je ostalo sačuvano u rancu na mojim leđima. Našao sam ovaj iskrzani dnevnik i pisaljku, i zato sam, evo, ažuirirao uspomene na našu pustolovinu koja zaista nije bila pod srećnom zvezdom. Pisanje me je malo razvedrilo. Možda niko od nas četvoro neće ostati živ, govorio sam ja sebi, ali možda će barem ovaj dnevnik ostati, možda će ga jednog dana čitati narod u Vufonu.
     Ja sam žitelj Vufona, ali odrastao sam u malom huniškom selu. Kao dete, naprosto sam 'gutao' pustolovine koje su napisali ljudski pisci: Klark i Rostan, Konrad i Ksu Ksiang. Sanjao sam da će narod širom Nagiba jednog dana govoriti: "A-uh, kakav je izvanredan pisac bio taj Alvin Hf-vajuo, njegove priče nisu ništa lošije od priča ma kog starog zemaljskog autora."
     Ovaj dnevnik mi je možda prva i poslednja prilika za to.
     Moja pisaljka je šiljak od ćumura. Stiskam je u mojoj kvrgavoj huniškoj pesnici. Provodim, tako, duge midure, škrabucam jedan po jedan pasus, lagano. Evo, stigoh i do ovog. Upotpunjujem izveštaj o načinu na koji dopadosmo ove nevolje.
     - Kako je četvoro prijatelja načinilo podmornicu od koža skinka i od izdubljenog balvana garu drveta, a sve u želji da pođu u lov na blago na dnu Velikog Midena.
     - Kako je Urijel Kovačica, u svom uporištu na planini, punom snagom podržala naš projekat i omogućila da se od nedomišljenog petljanja pretvori u nešto stvarno, u stvarnu ekspediciju.
     - Kako smo se nas četvoro krišom uvukli u Urijelinu opservatoriju, i tamo čuli kako jedan ljudski mudrac govori o dolasku zvezdanih brodova, koji bi mogli izvršiti predskazanu galaktičku presudu nad ovih šest naroda skrivenih na Jijou.
     - I kako je uskoro potom 'San Vufona' visio sa jednog krana blizu stene zvane Terminus, gde sveti podmorski rov Miden prolazi najbliže kopnu. Urijel nam je rekla, šišteći kroz svoju rascepljenu gornju usnu, da se jedan zvezdoplov zaista spustio negde na severu, ali da u toj krstarici nisu nikakve galaktičke sudije niti sudska komisija nego da su došli nekakvi kriminalci, i to vrlo zle vrste, gori čak i od naših grešnih predaka.
     Zato smo zaptili okno, a veliki čekrk počeo se okretati. Ali kad smo stigli na planirano mesto, ustanovili smo da je Urijelino blago već nestalo! I još gore: pošli smo u potragu za tom prokletom stvari, ali je 'San Vufona' izgubio orijentaciju i stumbao se sa ruba podmorske provalije... u dubine mnogo veće.
     Prelistavam te stranice i sada vidim da ih je pisala ruka prožeta strašnim bolovima. Ali napisane su sa takvim osećanjem drame da ja to sada ne mogu nikako nadmašiti. Naročito ne onu scenu kad naši točkovi ostaju bez uporišta i kad se prevrćemo u bezdan, u onaj pravi Miden.
     U sigurnu smrt.
     Bila je, zapravo, sigurna - sve dok nas ovi funthui nisu ugrabili.

     Evo me, dakle, progutanog, u metalu, pod vladavinom kriptičnih bića koja ne zbore i ne romore; ne znam ni da li su moji prijatelji živi ili sam ostao sam. Ili su osakaćeni, možda, ili možda blizu smrti.
     Imaju li moji zarobitelji ikakve veze sa sletanjima svemirskih brodova na naše planine?
     Ili su sasvim zasebna zagonetka, koja je izronila iz davne prošlost Jijoa? Zaostala nekolicina Bujura, možda? Ili aveti još mnogo starije?
     Odgovora niotkud, a ja, pošto sam završio prepričavanje našeg sunovrata, ne mogu traćiti ovaj dragoceni papir na nagađanja. Moram ostaviti pisaljku, iako ću time ostati bez poslednje odbrane od usamljenosti.
     Čitavog života mene su nadahnjivale knjige pisane u ljudskom stilu, i uvek sam sebe zamišljao kao junaka u nekoj super-kul pustolovini. A sad, da bih sačuvao zdrav razum, moram naučiti da uživam u strpljenju.
     Neka vreme prolazi - neću obraćati pažnju na to.
     Eto prilike da najzad i ja živim i mislim onako kako to jednom Hunišu, zapravo, dolikuje.

ASK

     Možete me zvati Ask.
     Vi, raznobojni prstenovi, naslagani jedan na drugi, visoko; vi iz kojih povremeno izlaze mirisni smaradovi; vi koji koristite životne sokove što kruže kroz našu zajedničku unutrašnju šupljinu; i hvatate ponešto od našeg voska sećanja, koji curi nadole iz našeg senzornog vrha.
     Vi, prstenovi, koji igrate različite uloge u ovom našem objedinjenom telu, u ovoj mlitavoj kupi koja je, ipak, visoka maltene kao Huniš, teška maltene kao plavi Gheuen, a po terenu se vuče kao omatoreli G'Keki sa napuklom osovinom.
     Vi, članovi moji, prstenovi, koji svakog dana iznova glasate, svako ponaosob, da li želite da obnovite svoje učešće u ovoj našoj koaliciji.
     Od vas, prstenovi, ja/mi tražim/o sada odluku. Hoćemo li nastaviti ovu opsenu, da smo jedna osoba, jedan 'Ask'?

     Unitarna bića - ljudi, Uri, i drugi naši dragi ortaci u izgnaništvu - tvrdoglavo koriste tu reč, Ask, da obeleže ovu samo ovlaš ujedinjenu hrpu debelih torusa. Kao da je meni/nama to pravo ime; kao da nije samo etiketa za jedan 'grupni portret'.
     Naravno, sva unitarna bića su ludaci, sto posto. Mi Treki odavno smo se pomirili sa činjenicom da moramo živeti u Vaseljeni koja je puna takvih egoista.
     Naravno da se nismo mogli pomiriti sa izgledima - a to je i razlog što smo dobegli u ovaj egzil - da baš Trekiji postanu najgori egoisti.

     Ove naduvene cevi svijene u krug, pa natrpane ovako jedna na drugu, sve manjeg i manjeg prečnika prema vrhu, dakle ja/mi, svojevremeno sam/smo bili skromni seoski farmaceut. Apotekar - posao moj/naš. Služili smo narodu, dajući svoje skromne sekrete. Bilo je to blizu primorskih močvara Dalekog Vlažnog Pribežišta. Onda neki počeše da dolaze kao na hodočašće, da traže savet, da nam se obraćaju tim imenom 'Ask' koje bi na jednom jeziku moglo značiti i 'Onaj koga pitaju'; počeše da govore da smo mi glavni mudrac naroda Trekija. Izabraše nas da budemo, ispred trečke rase, član rukovodećeg saveta šest rasa.
     A pazi gde smo sada. Stojimo u pustoši, ovde je eksplozija raznela teren koji je donedavno bio svetkovinski. Naši čulni prstenovi i neuronski ogranci još su u grču zbog izvesnih prizora koje ne mogu podneti. Iz tog razloga sada smo maltene slepi. Torusi od kojih sam/smo sačinjen/i nalaze se na udaru svakovrsnih polja koja se šire iz dva zaustavljena zvezdana broda. I jedan i drugi brod veliki su kao planine.
     Gubi se i ono malo opažanja... ne vidimo ništa više...
     Ostajemo u tami.

     Šta to bi!
     Smireno, prstenovi. Dešavale su se takve stvari i ranije. Prejak šok može izbaciti razne komponente Trekija iz sinhronizacije. Razdešeni, Trekiji ostaju privremeno bez velikih delova svoje kratkoročne memorije. Ali zato mi imamo onaj drugi, bolji način da pamtimo šta se desilo. Nervna memorija je lepršava, sad je tu, a sad nije. Koliko je bolje osloniti se na spori/pouzdani vosak.
     Promišljajte ovaj sveži vosak koji lagano curi niz naše zajedničko jezgro, još vruć/klizav; u njega su učitani događaji koji su se odigrali tu skoro na ovoj zlosrećnoj livadi gde su donedavno vesele šatre stajale, a zastave lepršale u srećnom vetru planete Jijo. Bejaše svetkovina, tipična godišnja proslava jijoanska, okupljanje šest rasa voljnih da proslave stogodišnjicu mira. Kad, najednom...
     To li je uspomena koju smo zatražili?
     Osmotrite... zvezdoplov stiže na Jijo! Ne šunja se kroz noć, kako dolažahu naši preci. Niti plovi nadmeno kao globularni brod tajanstvenih Zanga. Ne, ovo je nadmen upad, nasilnički; krstarica je stigla, nekog naroda iz Pet galaksija, ali u njoj su tuđinska bića zvana Rotheni.
     Pođite tragom ove uspomene, do trenutka kad smo videli prvog Rothena da izlazi, konačno, iz njihove metalne jazbine. Zgodan, otmen, gleda nas sa takve visine, projektuje magičnu harizmu što zasenjuje čak i njihovu poslugu koja se sastoji od nebeskih ljudskih bića. Kako je to slavno biti nebeski bog! Pa makar i 'kriminalac' po galaktičkim zakonima.
     Zar oni nisu prema nama, jadnim varvarima, kao blistavo sunce prema bednoj sveći lojanici?
     Ali mi mudraci proniknuli smo u istinu koja je užasna. Ovi će nas unajmiti samo da im pomognemo, svojom upućenošću u ovdašnje prilike, da što bolje opljačkaju ovu planetu. Onda će otići, ali ne smeju da ostave ni jednog jedinog svedoka.
     Pobiće nas sve. Do poslednjeg.

     Ne, to je predaleko zalaženje u prošlost. Daj nešto bliže.
     Hoćete ove modrice koje smo nedavno zadobili, prstenovi moji? Erupciju crvenog plamena u tišini noći? Eksploziju koja je prekinula naše hodočašće? A pamtite li kako je izgledala baza Rothen-Danika, nešto kasnije: razvaljena, sva u dimu i iskrivljenim gredama? Celokupna njihova zaliha prikupljenih bioloških uzoraka - izgorela? I, najgore od svega, dvoje mrtvih, jedan Rothen i jedno ljudsko biće sa neba?
     Pri svetlosti zore, grozne optužbe su bacali jedni na druge Ro-ken i naši mudraci. Jezive pretnje.
     Ne, i to je bilo pre više od jedan dan. Pogladi vosak noviji od toga.

     Ovde nalazimo široko platno užasa, koje stravom blista niz naše uljasto jezgro. U tim kolorima i teksturama mešaju se krv i hladna vatra, izbijaju dimni mirisi razbuktalog drveća i ugljenisanih leševa.
     Pamtite kako je komandovao Ro-ken, jedini preživeli od rothenskih gospodara, na osvetu protiv šest rasa se zaklinjući, robotima svojim da krenu napred?
     "Sve pobiti, sve! Smrt svakome ko vide naših tajni razotkrivanje!"
     Ali, gle čudo zatim! Čete naše hrabre. Teritorijalci; branioci. Kao da ih je neko prosuo iz okolne šume. Divljaci jijoanski, samo lukove i strele imaju, i puške sa metalnim zrnima, i svoju hrabrost. Pamtite li kako su jurnuli na pobesnele demone smrti... i pobedili!
     Ne laže vosak. Za samo nekoliko sekundi desilo se to, a za to vreme ovi matori trečki prstenovi nisu mogli da učine baš ništa, nego su samo zurili u jezivo bojno razaranje, zapanjeni da se nisu već pretvorili, kao i toliki drugi unaokolo, u plamteći leš.
     Iako su mrtvi i ranjeni ležali svud oko nas, pobeda je bila blistavo jasna. Pobeda šest rasa! Bez robota, Ro-ken i njegovi bogoliki služitelji ostali su i bez oružja; uvređeno i zapanjeno su gledali, očima raširenim, ovaj preokret Ifninih kockica koje se večito tumbaju.

     Da, prstenovi moji. Znam da to nije poslednja od naših dosadašnjih uspomena. Bilo je to mnogo midura pre ovog, sadašnjeg trenutka. Jasna stvar: isključili smo se, a događaji se oko nas nastavljaju. Nešto grozno se desilo, sumnje nema.
     Možda se vratio izviđački nebeski čun Danika, u kome je bila jedna od onih nebeskih ljudskih ženki koje obožavaju Rothene kao svoje pokrovitelje i gospodare. Ili se čak vratio glavni brod Rothena, sa namerom da pokupi biološko blago, i zatekao pustoš, sve njihovo upropašćeno, a njihove preživele drugare u našim rukama kao taoce.
     Time bi se mogao objasniti ovaj miris čađavog uništenja koji ovoga trenutka ispunjava naše nozdrve.
     Ali šta da se radi kad nismo u stanju, sada, da očitamo ništa od toga, nijednu noviju uspomenu od one koju poslednju pomenuh. Taj vosak se još nije zgusnuo.
     Što jednom trekiju znači da se ti događaji još nisu ni desili.
     Nisu stvarno. Nisu još.
     Možda sve neće ispasti tako loše kao što sad izgleda.
     To je jedna od sposobnosti koje su se nama Trekima vratile kad smo se spustili na Jijo. Dar je to jedan, koji nam pomaže, ovde: olakšava nam da živimo bez svega onoga što smo napustili kad smo se odrekli i zvezda.
     Sposobnost da se veruje u sopstvena priželjkivanja.

RETI

     Siloviti vetar nastao zbog brzine kojom su leteli uspevao je ponovo i ponovo da otrgne vlagu iz njenih očiju, iako su se one stalno punile novim suzama. Utoliko bolje, jer bila bi sramota da suze poteku niz njene obraze izbrazdane ožiljcima. Plakala je Reti, od besa. Razmišljala o svim nadama koje su joj sad propale. Ona sad leži potrbuške na tvrdoj metalnoj ploči, za čije ivice se drži rukama i nogama; po njoj huji vetar, ali povremeno nalete i grančice drveća, koje je šibaju po licu, po kosi, ponekad i raskrvare.
     Plače, ali se drži svim silama, jer pasti bi značilo poginuti.

     Ta tuđinska mašina ispod nje trebalo bi da je njen verni sluga! Ali nastavlja ovo panično bekstvo i nikako ne pristaje da uspori, iako je odavno izvan domašaja svake moguće opasnosti. Čak i ako bi Reti uspela da sada doskoči na zemlju, bili bi joj potrebni dani da se dovuče nazad u svoje rodno selo, u kome se pre manje od jedne midure dogodila zaseda, kao i okršaj, kratak ali žestok.
     U njenom mozgu sve se komeša. Za samo nekoliko otkucaja srca propali su joj svi planovi, i to zbog onog Dvera!
     Čula je kako taj mladi lovac ječi, stisnut metalnim pipcima koji se nalaze sa donje strane ovog letećeg metalnog predmeta. Ranjeni bojni robot leti dalje i ne ispušta Dvera. Reti ne oseća neko veliko žaljenje zbog Dverove patnje. Sam je kriv: ko ga je terao da pešači do ovih gadnih Sivih brda iz svog bezbednog zavičaja blizu mora - sa Nagiba, gde šest inteligentnih rasa živi na mnogo višem nivou bede i neznanja nego ovi njeni jadni divljaci među kojima se rodila. Ko je uopšte terao tu grupicu Nagibara da pešače stotinama kilometara kroz pakao samo da bi stigli u ovaj neplodni i siromašni predeo?
     Šta su to želeli Dver i njegova družina da postignu? Da pokore maleno, brutalno pleme Retinih rođaka?
     Oni smrde. Neka ih pokori Dver, neka ih vodi, šta nju briga! Baš kao što nju nije ni najmanje briga za onu bandu Uriša koji su zašli u ove zabranjene predele i time postali 'prerano došli', a onda naleteli na Kuna koji ih je zasuo paljbom iz svog izviđačkog letećeg čamca i uništio ih. Nek nosi Dver i njih. Ali zar nije mogao da čeka u šumi i ne meša se, bar dok Reti i Kun ne dovrše svoj posao ovde i ne odlete natrag? Zašto je morao da sve zbrza, čemu onaj napad na robota na kome je ona još jahala?
     Kladim se da je to uradio samo da nazlobi meni, pomisli ona. Nije mogao otrpeti pomisao da sam ja jedina Jijoanka koja ima priliku da uzleti sa ove nikakve, bedne planete.
     U sebi je, ipak, znala da nije tako bilo; da Dver, u svome srcu, nije takav.
     Ali ja jesam takva, reče ona sebi.
     On se oglasi novim ječanjem, a ona progunđa: "Tek ćeš ti da vidiš, Dver, šta će da bude, ako zbog tebe ne odletim sa ove blatnjare!"

     Eto šta ostade od njenog slavnog povratka kući.
     Na početku je prijalo. Iz neba, prošaranog oblacima, među divljake sleće Kunov čamac nalik na srebrnu strelu, a onda izlazi ona, gorda; vide je njeni rođaci koji su i sad u dronjcima kao što su uvek i bili, oni isti koji su nju kinjili četrnaest godina bez prestanka. Zapanjeni su. Kakav divan rasplet njenog očajničkog kockanja sa životom, koje je počelo pre nekoliko meseci, kad je konačno skupila hrabrost da pobegne iz te prljavštine i bede, da se otisne sama u svet, da potraži taj legendarni Nagib sa koga su njeni pradedovi krenuli na istok željni 'slobodnog' života, pa i po cenu da postanu divljaci i prestupnici.
     Slobodni od mudračkih dosadnih zanovetanja: ovu životinju je dozvoljeno loviti, onu nije. Slobodni od dosadnih ograničenja koliko beba sme da se rodi. Slobodni od obaveze da trpe u svojoj blizini neke susede koji imaju četiri noge, ili pet nogu, ili se kotrljaju na dva točka koji su im telesni organi.
     Reti frknu prezrivo, željna da tako iskaže šta misli o osnivačima svoga plemena.
     Slobodni od knjiga, i od lekova, reče ona sebi. Slobodni da tavore kao životinje!
     Njoj se takvo životarenje smučilo. Zato je krenula da potraži i nađe nešto bolje, ili da, u tom pokušaju, pogine.
     Pogibiji se zaista primkla, kad je gazila preko ledenih bujica i preko sušnih predela gde ni kapi vode nije bilo. Najbliže smrti bila je kad je bežala jednim od prevoja koji vode ka Nagibu, i tamo, jureći za tajanstvenom metalnom pticom, upala u mrežu mulk-pauka. U klopku koja se zatim počela stezati oko nje. Nebrojeni pipci tog pauka pokrenuli su se, a iz njih su curile zlatne kapi koje žrtvu očuvaju... na užasan način.
     Dođe joj, nehotice, uspomena - kako je Dver jurišao kroz tu strašnu šumu pipaka, vitlajući blistavom mačetom, i kako ju je svojim telom zaklonio kad je deo mreže planuo.
     Zapamtila je dobro kako se blistava ptica bacakala, smrtno pogođena izdajničkom vatrom jednog robota koji je izgledao isto kao ovaj njen sadašnji 'sluga' na kome se ona vozi. Koji, zapravo, nju odvlači, protiv njene volje, Ifni zna kuda.

     Nagli zaokret umalo da zbaci Reti sa ploče; taj trzaj bio je dovoljan da je odvoji od razmišljanja o prošlosti.
     "Idiote!" povika ona na robota ispod sebe. "Niko više ne puca na tebe! To je bilo samo nekoliko Nagibara, i svi su išli pešice. Ništa na Jijou ne može te sustići sad!"
     Ali skalamerija ispod nje grabila je mahnito napred, klizeći na jastuku neverovatne božanske sile.
     Može li ta sprava da oseti moj prezir? - zapita se Reti. Dver i dvoje-troje njegovih drugara, naoružani samo primitivnim vatrenim štapovima, za samo nekoliko dura oštetili su i oterali ovog tobožnjeg ratnog 'bota', to jest robota. Doduše, za to su i platili izvesnu cenu.
     Tako mi Ifni, zaplela sam se žestoko, pomisli ona. Zagleda se u čađavu rupu na mestu gde je Dverov iznenadni napad otrgao sa robota antenu.
     Kako ću objasniti Kunu ovo? - pomisli Reti.
     Njen nedavno osvojeni status usvojenice zvezdanih bogova već je bio veoma neizvestan. Tuđinski pilot mogao bi nju naprosto ostaviti negde u ovim brdima gde je odrasla, među divljacima kojih se gadila.
     A, ja se ne vraćam u ono pleme, reče ona sebi. Bila je to zakletva.
     Radije ću se pridružiti glaverima, pa zajedno sa njima isisavati bube sa leševa na Otrovnoj ravnici.
     Naravno da je Dver kriv za sve. Ona oslušnu još jedno njegovo ječanje. Glupander jedan mladi.
     Letimo na jug, kuda je i Kun odleteo. Robot sigurno žuri da lično podnese izveštaj, zato što ne može više da govori na daljinu, zaključi ona.
     Pošto se nagledala Kunovih mučiteljskih veština, sad se u duši ponada da će se Dveru otvoriti ona rana na nozi. Ako momak iskrvari i umre, to će mu biti mnogo bolja sudbina, lakša.

     Mašina je, u bekstvu, napustila Siva brda i sjurila se nad preriju, prošaranu tu i tamo po kojim drvetom. Potočići su se približavali jedan drugom i postajali potoci, a onda se udružili u reku, koja je lenjo krivudala ka tropskim krajevima.
     Putovanje postade glatkije. Reti se odvaži da se pridigne u sedeći položaj. Robot je, međutim, dosta krivudao; umesto da ide očiglednim prečicama preko tih meandri, držao se svake pojedine, najčešće iznad same priobalne trske i vodene trave.
     Predeli ispod njih izgledali su pitomo i privlačno. Ovde bi se dobro mogla čuvati stoka, ili obrađivati zemlja; samo treba umeti, znati kako. I, naravno, ne plašiti se da ćeš biti uhvaćen.
     Ovo joj vrati uspomene na sva ona čudesa koja je videla na Nagibu, posle bekstva od mulk-pauka. Onaj narod koji tamo živi raspolaže svakojakim veštinama i mudrostima koje su njenom narodu nepoznate. Vetrenjače i vrtovi postoje na Nagibu, metalne alatke i papirne knjige. Pa ipak, kad je Reti stigla na Livadu okupljanja, jasno je videla da su svi nekako ošamućeni i prepadnuti.
     Svih šest rasa... zbog dolaska samo jednog zvezdanog broda. Koji je, međutim, okončao dvehiljadugodišnju izolaciju.
     Pridošlice iz svemira ostavili su na Reti čudesan utisak. Ogroman brod, čiji su gospodari Rotheni, koji se ne pojavljuju pred narodom; ali zato su u brodu i ljudi, koji se itekako pojavljuju. Ljudi koji služe Rothenima; ljudi tako zgodni i tako puni znanja da bi Reti dala sve samo da bude kao oni. Da ne ostane ukleta divljakuša sa izbrazdanim licem, koja jedva životari na planeti pod zabranom.
     Odvažna ambicija rodila se tada u njoj... i, zahvaljujući čistoj hrabrosti, ostvarila se! Reti se upoznala sa tim nadmenim muškarcima i ženama sa zvezda; zvali su se Ling i Beš (žene) i Kun i Ran. Nekako je uspela da im se omili, da stekne njihovu naklonost. Kad je žestoki Kun jednog dana zatražio da ga ona odvede do njenog nekadašnjeg plemena, rado je pristala. Svoje ranije, epsko putovanje sada je ponovila, vratila se istim putem, ali leteći; za samo četvrt dana stigli su u Siva brda. Usput je Reti grickala galaktičke poslastice i posmatrala, kroz prozore izviđačkog čamca, puste zemlje ispod njih.
     Za onolike godine maltretiranja dobila je nadoknadu kad su njeni rođaci, prljavi i musavi do očiju, počeli zapanjeno da gledaju ko silazi iz letećeg čamca... Reti, zvezdana boginja. A donedavno samo jedna od devojčica iz njihovog plemena, jadno derište bez igde ičega.
     Eh, da je taj trijumf samo malo duže potrajao.

     Trgla se: taj glas. To Dver izgovara njeno ime.
     Ona virnu preko ivice. Vide njegovo lice ogrubelo od vetra i sunca, njegovu divlju crnu kosu sada stvrdnutu od osušenog znoja. Jedna nogavica od jelenske kože bila je stisnuta kompres-zavojem ispod koga se videla smeđa mrlja; ali Reti ne vide svežu krv. Robotovi pipci nepopustljivo su držali Dvera, a Dver je isto tako uporno stiskao u rukama svoj dragoceni luk, ručno proizveden, kao da je to najdragocenija stvar, poslednja koju bi ispustio kad bi umirao. Reti se sad čudila sebi - kako je ikada mogla i pomisliti da taj primitivni luk vredi dovoljno da ga ona ukrade.
     "Šta hoćeš sad?" upita ona.
     Mladi lovac pogleda je u oči. Promuklo graknu.
     "Ako bih mogao dobiti... malo vode?"
     "Pod pretpostavkom da ja imam neku vodu", progunđa ona, "kaži mi jedan razlog da je delim s tobom!"
     Neko šuškanje negde kod njenog opasača... Iz kožne kese, pričvršćene na opasač, izviri jedna uzana glava na gipkom, dugačkom vratu. Tri oka zagledaše se u nju netremice: dva sa kapcima, i jedno, facetovano, bez kapaka i bez zenice.
     "Žena ne lagati ne!" začu se glasić njenog minijaturnog 'muža'. "Ima voda ima. Jii miriše kako gorka. U boci."
     Reti uzdahnu zbog ovog ometanja.
     "Imam, ali samo pola boce", reče ona. "Niko mi nije reko da ću na put."
     Mali urski mužjak zašišta sa neodobravanjem. "Žena da da i ovome, inače loša loša sreća. Nijedna rupa sigurna za larve!"
     Reti je malo nedostajalo da mu tada kaže da ona nije stvarno njegova žena jer brak ljudske žene sa jednim malim Urom ne može biti stvarno brak. Nikada njih dvoje neće 'imati larve' kojima bi se razmnožavali. Ali ovaj malecki Jii kao da je rešio da bude njena prenosiva savest, čak i u ovoj situaciji gde je jasno da se svako bori samo za sebe po načelu 'spasavaj se ko može'.
     Nije trebalo da mu ispričam kako me je Dver spasao od onog mulk-pauka, reče ona sebi; smatra se da su mužjaci urskog roda glupi, ali ja, kakve sam sreće, naleteh na genija među njima.
     "Dobro, dobro!" reče mu Reti.
     Ta boca bila je još jedno od vanjijoanskih čuda; bila je teška jedva nešto malčice više od vode koja se u njoj nalazila. "Al' nemoj da ispustiš", reče ona, spuštajući bocu tako da mu crveni konopčić bude u dohvatu. Dver ga željno zgrabi.
     "Ej, budalo! To nije čep, pa da se vadi. To se odvrne, ej. Pih, kako ništa ne znaju ovi glupi Nagibari."
     Nije napomenula da se i sama svojevremeno dugo mučila sa tim zatvaračem dok nije 'provalila' kako se otvara. Bilo je to u nekim davnim danima kad su je Kun i ostali usvojili, kad je dobila provizorni status Danika. Kad još nije bila ovako pametna kao sad.
     "I ne prosipaj nimalo. I nemoj slučajno da si sve popio, je l' čuješ! Eto, to je dosta. Dvere! Dosta, hej, dosta si popio, eeeeeej!"
     Ali on i ne haje, nego pije li pije, a ona uzalud viče i psuje. Ostade čutura prazna; popio je sve do kapi. Onda joj se osmehnu ispucalim usnama.
     Reti je bila toliko šokirana da nije ni mogla da reaguje. Ali znala je: isto tako postupila bi, da je na njegovom mestu, i ona.
     Pa da, ja bih to učinila, reče neki njen unutarnji glas; ali nisam očekivala da on bude takav.
     Gnev se komešao u njoj dok se Dver migoljio u robotovom zahvatu, pokušavajući da nagne telo u pravcu kojim je robot jurio. Žmirkavo se zagledao u vetar; jednom rukom stiskao je luk, a drugom njenu bocu. Reti steče utisak da Dver očekuje da se svakog trenutka nešto desi. Leteća mašina se uzdiže nad jedan breg, preskoči neke nezgodne trnjake, onda jurnu niz drugu stranu brega, zamalo izbeže grane nekog drveća. Reti se opet čvrsto uhvati obema rukama za ploču na kojoj je sedela. Mali Jii je bezbedan u njenoj kesi...
     Drmusanje prestade. Reti opet pogleda dole, preko ivice, da vidi šta Dver radi. Ali trže se unazad: jer tačno ispred njenog nosa pojavilo se jedno drugo lice, sa dva svetlucava crna oka!
     Opet onaj prokleti nur, reče ona sebi. Onaj kome je Dver nadenuo ime 'Blatko'. Izgleda da se sve vreme vozio sa njima, valjda zavučen negde između Dvera i robotove donje ploče. Ono što je naročito zasmetalo Reti bilo je - kako taj grabljivac gleda njenog malog muža. Pokazuje zube oštre kao brijač, oblizuje se, očigledno mu ide voda na usta. Poče se pentrati sa Dvera na gornju ploču robota.
     "Ma, beži!" reče Reti i izmahnu rukom da ga udari po tom uzanom, iscerenom licu. "Hoću da vidim šta radi ovaj Dver."
     Nur uzdahnu i vrati se dole, u svoje skrovište ispod robota, a ipak iznad Dvera.
     Nešto plavo poče hitro promicati ispod njih, a Dver naglo ispruži nadole ruku u kojoj je držao bocu, sada samo za konopčić. Izvi se na tu stranu i boca zapara otvorenim prednjim krajem po vodi reke. Za koji trenutak Dver je povuče gore ka sebi, sada punu. Iz boce se čulo prijatno pljuskanje.
     Setila bih se i ja toga, reče ona sebi. Samo da sam bila dovoljno blizu vode.
     Dver je taj koji je iskrvario; zato je jedino pošteno pustiti ga da pije prvi. Možda i da popije celu čuturu, i napuni je ponovo. Onda će je dodati njoj, gore.
     Da, da, pošteno; a on je pošten, pa će to uraditi, reče ona sebi. Daće ti čuturu punu.
     Reti se suoči sa jednom neugodnom mišlju.
     Ti u njega imaš poverenja, reče ona sebi.
     Pa, on je neprijatelj. On je napravio tebi i Danicima ogromne probleme. A ti, kakva si, ti bi mu i svoj život poverila.
     A ne bi Kunu, tom zvezdanom ratniku koji voli Rothene. Međutim, baš sa Kunom će uskoro morati da se suoči.
     Dver napuni čuturu još jednom i pruži joj. "Hvala, Reti... tvoj sam dužnik."
     Njoj se zacrveneše obrazi; taj osećaj nije volela. "Zaboravi to. Nego, samo mi dodaj kanap."
     On izmahnu da bi kanap čuture poleteo gore ka Reti. Ona pokuša da uhvati kanap, ali ne uspe. I sledećih pet-šest pokušaja bilo je neuspešno, mada je vrhovima prstiju pomalo dodirivala kanap. Šta ako ga nikako ne dohvatim? - pomisli ona.
     Životinja zvana nur pruži se iz svoje udubine i dohvati taj kanap, ali zubima. Uspentra se po Dverovim prsima, pa pođe nagore, koristeći jednu slupanu robotovu lasersku cev kao oslonac. Poče prilaziti sve bliže Retinoj pruženoj ruci.
     Dobro, pomisli ona; ako on može da pomogne...
     I upravo kad je dohvatala kanap, nur se baci uvis i uzvera se uz njenu ruku kao uz granu drveta. Reti dreknu, ali pre nego što je stigla da reaguje, nur se već nađe na gornjoj strani robota, sav isceren, zadovoljan.
     Mali Jii se oglasi jednim paničnim "Jaip!" i uvuče se dublje u Retinu kesu na opasaču, koju za sobom čvrsto zatvori.
     Reti vide da se duž njenog rukava pojavljuju mrljice od krvi, na mestima gde su se nurove kandže pozabadale u njenu kožu. Razmahnu besno, ne bi li zbacila ludog nura sa gornje ploče robota. Ali nur lako izbeže udarac. Nasmešen zubato, ali umiljato, on pruži ka Reti čuturu, koju je držao pomoću svoje dve spretne prednje šape.
     Reti teško uzdahnu, a onda ipak uze čuturu i dopusti nuru da sedne mirno na ploču - ali podaleko od Jiia.
     "Izgleda da ja nikako ne mogu da se otkačim nikoga od vas trojice, a?" upita ona glasno.
     Blatko nešto vrlo hitro promrmlja. A odozdo se začu Dverov kratak smeh, ironičan i umoran.

ALVIN

     Bilo je to vreme samoće. Provodio sam ga u tesnoj metalnoj ćeliji, u bolovima. Daleko brundanje motora podsećalo me je na uspavanke koje je moj otac umeo da 'umbla' - tako mi kažemo za naš huniški govor uz pomoć ove kese na grlu. Neki od vas bi to nazvali mumlanj. To mi je pevao kad god sam ležao bolestan od nožnih boginja ili od svrabeža kese. Ali ponekad se ton tog mašinskog zvuka menjao, pa bi mi se sve krljušti naježile, jer to je onda zvučalo kao ječanje drvenog broda koji naleće na sprud što će mu biti koban.
     Jednog dana, zaspim ja...
     I probudim se užasnut: drže me dva šestonoga, oklopna čudovišta i pritežu me kaiševima u nekakav ram od čeličnih cevi! Na prvi pogled izgledalo je kao jedna od onih sprava za mučenje koje sam video na Doreovim ilustracijama za knjigu Don Kihot. Počnem ja da se opirem i bacakam, ali ništa ne postignem, osim užasnog bola u leđima.
     Posle nekog vremena sam shvatio, a onda sam se osetio postiđeno. Nije to bila sprava za mučenje, nego neka vrsta proteze; odgovarala je spoljašnjim oblicima mog tela, a svrha je bila da se rastereti moja povređena kičma. Pritegnut metalom sa raznih strana, borio sam se da suzbijem paniku. Osoviše me na noge. Videh, sa iznenađenjem i olakšanjem, da sad mogu da stojim, pa i da hodam pomalo, mada nesigurnim korakom. Imao sam dva produžetka u rukama, kao štake. Bolelo je.
     "Pa, hvala vam, bubetine ružne", rekoh bližem super-funthuu. "Samo, trebalo je da mi prvo kažete."
     Nisam očekivao nikakav odgovor. Međutim, taj stvor okrete prema meni svoj oklopni trup - grbav, sa velikim proširenjem pozadi - i nagnu se ka meni. Ja sam to shvatio kao gest učtivosti, kao naklon; ali, ko zna šta njima jedna takva kretnja zapravo znači.
     Ovog puta su, odlazeći, ostavili za sobom otvorena vrata. Ja polako, praveći grimase zbog tog napora, iskoračih prvi put iz čeličnog 'mrtvačkog sanduka' u kome sam bio. Ta dva masivna stvorenja odmicala su teškim hodom niz jedan uzani hodnik; ja, za njima.
     Dobro, shvatio sam već, do tada, da se nalazim u nekakvoj podmornici, toliko velikoj da bi u nju mogao ceo da stane i najveći huniški brod na Jijou.
     Ali video sam i da je sklepana svakojako. Pomislio sam na Frankenštajnovo čudovišta, skrpljeno od delova uzetih sa mnogo različitih leševa. Ova ogromna podmornica, koja me je nosila ko zna gde, bila je sastavljena od 'tuđih' delova. Prođem kroz jedna brodska čelična oklopna vrata i nađem se u delu koji je toliko različit kao da pripada nekoj drugoj podmornici. Prođem kroz sledeća takva hermetična vrata i, gle, kao da sam stupio u neki treći brod. Videlo se da su te brodske sekcije tvorevina različitih majstora... različitih civilizacija. U jednom delu podmornice, zidovi, pod i plafon bili su od čeličnih ploča koje su, između sebe, bile pričvršćene nitnama, zakivcima. A u drugom delu, sve od neke vlaknaste supstance, savitljive, ali snažne. Menjale su se dimenzije i razmere hodnika: negde je bio širok, negde bolno uzan. Plafon negde visok, a negde tako nizak da sam se morao saginjati... što nije osobito zabavno sa ovakvim leđima.
     Najzad se ispred mene otvoriše, sa tihim šištanjem, jedna klizeća vrata. Jedan od ovih šestonogih stao je sa strane i pokazao mi, pokretom svoje povijene mandibule, da uđem. Nađoh se u odaji sumračnoj, ali mnogo prostranijoj od one ćelije.
     Moje srce poskoči od radosti. Jer tu su stajali moji prijatelji... svi! Živi!
     Bili su okupljeni oko okruglog podmorničkog prozora za gledanje napolje; zurili su u mastiljasto plave okeanske dubine. Pomislio sam da im se prikradem i iznenadim ih, ali Gheueni i G'Keki imaju, bukvalno, oči i na zadnjoj strani glave. Iz tog razloga, malo ko može da iznenadi Hakicu i Štipka.
     (Ali sam ja uspeo i to da postignem, dva-tri puta.)
     Kad su to dvoje povikali moje ime, Ur-rona hitro zaokrete tim svojim dugačkim vratom, a onda pojuri, uz topot svoja četiri kopita, i stiže do mene prva. Zagrlismo se svi - vrlo raznovrsno.
     Hak se prva vratila u normalu, tako što je počela da gunđa na Štipka. "Šta si se ti razmlatarao tim štipaljkama? Misliš ako si kraba, da si neka posebna faca? Polomićeš mi paoke! A što se Alvina tiče, zar ne vidite da je ranjen? Aj, odmaknite se malo!"
     "Eh, ko nan kaže", odgovori Ur-rona. "A ti si njega upravo nagazila levin točkon na prste, ti četvoropipkasta glavo!"
     Ja do tog trenutka nisam ni primetio da mi je ta ženska jednim svojim telesnim točkom nagazila na prste jedne noge. Toliko sam srećan bio što opet čujem njihovo mladalačko koškanje.
     "Hrrr-m", rekoh. "Čekajte vi da vas ja pogledam. Ur-rono, ti izgledaš toliko... suvlje... nego kad sam te poslednji put video."
     Naša ortakinja Urkinja nasmeja se frktavo kroz svoju jedinu nozdrvu. Na njenom krznu videla su se prostrana 'ćelava' mesta gde su joj sve dlake pootpadale zbog onog natapanja morskom vodom. "Našin donaćinina vilo je potrevno izvesno vrene da podese vlažnost u nojoj sovi, ali na kraju su uspeli", reče ona. Na njenom telu videli su se i veliki ožiljci, grubo zašiveni - tako je dejstvovala 'hirurgija' naših paukolikih domaćina, koji su svakako primetili koliko je krvarila zbog posekotina od stakla zadobijenih kad se okno naše podmornice razbilo. Na sreću, Uri ne zasnivaju svoj izbor partnera za sparivanje na istim načelima kao mi, Huniši. Nije im važna lepota nego samo status. Ovako 'krpljena', Ur-rona će čak biti u prednosti jer će drugi pripadnici njenog naroda videti kroz šta je sve prošla u životu.
     "A-ha", reče Hakica. "Bar smo saznali kako kentaur miriše kad se okupa. Trebalo bi češće to da im se..."
     "A ti, kad tebi pođe taj zeleni znoj iz očnih pipaka..."
     "Dobro je, dobro je, eeeeej", rekoh ja i nasmejah se. "Obustavite to, bar dovoljno dugo da vas vidim, je l' može?"
     Ur-rona je bila u pravu. Pipci sa očima, na Hakicinoj glavi, nisu bili u najboljem stanju; bila im je potrebna nega. A ni točkovi njenog tela, na kojima se kretala, nisu bili u dobrom stanju. Na mnogo mesta paoci su bili okrznuti ili čak polomljeni, a nova vezivna vlakna tek su počinjala da rastu. Ovo je značilo da njeno kretanje mora biti, u predstojećem razdoblju, obazrivo.
     Štipko je, međutim, u svojoj crvenoj ljušturi, izgledao vedriji nego ikad. "Mislim", rekoh ja njemu, "da si bio u pravu kad si mucao ono tvoje: 'Č-č-čudovišta iz dubina'. Al' ovi sa šest nogu uopšte ne liče na on... Ajoj!"
     Kao da mi je neko pozabadao oštre iglice u leđa. One su se hitro ispentrale do mog vratnog grebena. Brzo sam prepoznao režanje Hufua, našeg malog nura; ta životinjica, naša maskota, izrazila je zadovoljstvo na taj način što je zahtevala da ja odmah počnem nešto da umblam.
     Pre nego što sam mogao ustanoviti da li je moja kesa na grlu dovoljno zdrava i sposobna za takav poduhvat, Ur-rona nas zviždukom pozva da priđemo oknu od tamnog stakla. "Opet su uključili reflektore", reče ona, sa treperenjem divljenja i strahopoštovanja u glasu. "Alvine, požuri. Ovo noraš videti!"
     Nespretno, uz pomoć štaka, dovukao sam se tamo; moji drugari su ostavili mesto za mene pred tim oknom. Hakica me pogladi po ruci. "Oduvek si želeo da vidiš ovo, drugar", reče ona. "E, pa, gledaj, sad i divi se. Dobro došao u Rift!"

ASK

     Evo uspomene još jedne, prstenovi moji. Događaj je to koji se desio posle one kratkotrajne bitke na Livadi okupljanja; usledio je dok su odjeci bitke još mučili okolne šume i kanjone.
     Da li se vosak dovoljno zgusnuo? Možete li ga pogladiti i doživeti užasan nemir i stravičnu lepotu tog sutona, kao i oštrog, postojanog sjaja koji je tada prošao iznad naših glava, po nebu?
     Pratite pogledom masnu uspomenu na tu bleštavu tačku koja je proletela nebom, počela se spiralno spuštati i približavati.
     Svi smo, bez nedoumice, znali ko to dolazi.
     Krstarica Rothena... da pokupi plen, biološke uzorke ukradene sa ovog krhkog sveta.
     Da pokupi, štaviše, deo svoje posade, ostavljen na Jijou.
     A šta će naći na tlu? Stanicu razlupanu, posadu pobijenu ili odvedenu u zarobljeništvo.
     I nešto još gore: činjenicu da smo mi otkrili kako stvarno izgledaju njihova lica! Mi, izgnanici, mogli bismo svedočiti protiv Rothena pred galaktičkim sudom. Ako ostanemo živi.
     Ne treba biti genije pa dokučiti u kakvoj nevolji smo se, time, našli. Mi, šest izgnaničkih rasa na nesretnome Jijou.
     Kao što bi neki pisac sa Zemlje mogao kazati - našli smo se u lošemirisnim odbačenim materijama. Vrlo dubokim.

SARA

     Putovanje se, od smućene bežanije, pretvorilo u nešto lepo, uzvišeno... maltene transcendentno.
     Nije bilo takvo na početku.
     Kad su dograbili Saru i stavili je, bez ikakve pripreme, na leđa jednog stvorenja koje je iskočilo pravo iz mitologije, i kad je to stvorenje onda krenulo galopom, Sarine prve reakcije bile su strah i iznenađenje. Konj! Životinja koja ima ogromnu glavu, kojom odmahuje silovito; a na glavi dve velike nozdrve. Videti konja živog - štaviše, naći se na njemu, to je sasvim druga stvar nego gledati onu jedinu statuu konja, sakrivenu u srušenom vrtu u gradu Tareku. Sara je statutu videla, ali tada je verovala da je konj izumrla životinjska vrsta. Kako je mišićav, u stvarnosti, i kako se ti mišići gibaju sa svakim skokom napred! Sari su kloparali zubi od drmusanja. A njen konj je, sa ostalima, grabio preko bregova Središnjeg Nagiba, pod bledom svetlošću jednog od Jijovih meseca.
     Posle dva dana i dve noći bez sna, zaista je ličilo na san: odred ljudi, ratnika, upada jašući na tim legendarnim životinjama, u pratnji svojih saveznika, takođe naoružanih, ali kentaura. Zaposedaju razbijeni logor družine Urunthai; a u njemu urunthajski fanatici leže ili mrtvi, ili zarobljeni, pa vezani trakama platna od iscepanog logorskog šatora. Jer Sara i njeni prijatelji uspeli su, do tog trenutka, da se izbore sa otmičarima, i da opet steknu slobodu. Čuvši tutnjavu nebrojenih kopita kako se približava, mislili su da će svakog trenutka biti zarobljeni; ali iz mraka su tad izronili ne novi neprijatelji nego neočekivani spasioci.
     Svi su ih gledali zbunjeno, svi sem Kurta eksplozera, koji ih je pozdravio kao prijatelje čiji je dolazak očekivao. I dok su Jomah i Neznanac izražavali čuđenje što vide žive, stvarne konje, Saru već ubaciše u sedlo; jedva je imala vremena da trepne.
     Blejd se dobrovoljno javio da ostane pored sumorne logorske vatre i neguje ranjenike; ali po svakom tužnom okretu kupole na njegovim krabastim oklopnim leđima videlo se da zavidi onima koji će krenuti odatle na konjima. Sara je u tom trenutku bila voljna da se zameni s njim, da ona ostane kod ranjenika, ali Blejd ne bi mogao da jaše, iz jednostavnog razloga što je, sa tim svojim hitinskim oklopom, pretežak za svakog konja. Stigla je samo da mahne Blejdu u znak ohrabrenja. Sledećeg trenutka odred je okrenuo konje i zatutnjao nazad, putem odakle je i došao. U noć.
     Od te tutnjave, od samog tog zvuka, Saru je ubrzo počela boleti lobanja.
     Ali ipak mi je bolje ovako, pomisli ona, nego u zarobljeništvu kod Dedingerovih ljudskih šovinista i kod onih fanatičnih Urunthajki.
     Bila je to koalicija verskih zelota, zapaljiva kao eksplozerska smeša; zajedničkim snagama oteli su Neznanca, koga su naumili da prodaju rothenskim osvajačima. Potcenili su, međutim, tog zagonetnog putnika. Iako je, zbog duboke rane na glavi, izgubio moć govora, taj međuzvezdani putnik našao je načina da izazove razdor između dva krila, ljudskog i urskog, te nesigurne koalicije. Sve se završilo opštim sukobom i ogromnim krvoprolićem.
     I tako smo opet postali gospodari svoje sudbine, pomisli ona. Ali gospodari samo privremeno... ne dugo.
     Sada oko nje jaše i galopira jedna drugačija koalicija ljudi i Ura! Sa mnogo više srdačnosti između sebe. Ipak, podjednako rešena da odvede nju i Neznanca negde; i to u pravcu podjednako nepoznatom.
     Kad se Torgen digao u nebo i prosuo svoju tečnu svetlost po bregovima Jijoa, Sara poče pažljivije razgledati urske ratnice, čiji su kentaurski bokovi tamne oker boje bili takođe našarani ratnim bojama, ali ne onako drečavim i napadnim kao kod pripadnica društva Urunthai. Svejedno, u njihovim očima goreo je isti onaj mračni plamen koji natapa urske duše kad počne neki ozbiljan sukob, kad počnu da isparavaju mirisi bitke. One su galopirale u klinastoj formaciji, spremne za okršaj. U svojim vitkim rukama držale su arbaleste. Njihovi dugački vratovi napeto su se vijali levo, desno. Iako mnogo manje od konja, Urkinje su davale utisak itekakve snage.
     Sarini ljudski spasioci ostavljali su, na nju, još jači utisak. Šest ljudskih bića, i to žena. Dojahale su ovamo, na sever, vodeći sa sobom samo još tri osedlana konja, kao da su očekivale da će na povratku voditi sa sobom samo dvoje ili troje spasenih.
     A nas je šest, pomisli Sara. Kurt i Jomah. Priti i ja. Dedinger, i Neznanac.
     Nije bilo problema. Stroge jahačice bez oklevanja su ustupile tri konja, a same su pojahale po dve istog konja; bukvalno po dve u istom sedlu.
     Da li su zato sve žene? - pomisli Sara. Da bi bio manji teret na konju u ovakvim slučajevima?
     Jahale su lako, ali se činilo da sa nepoverenjem i nelagodnošću gledaju okolna brda, jaruge, kamenite šiljke. Sara je zaključila da one, naprosto, ne vole da idu noću po nepoznatom terenu. To im nije mogla zameriti.
     Nijedno od tih šest ljudskih lica nije joj bilo poznato. To je za Saru bilo iznenađenje: trebalo bi da poznaje bar nekog, jer ljudska populacija na Jijou nije velika.
     Mora biti da je Nagib veći nego što sam ja mislila, reče ona sebi.
     Dver, njen brat, često ide u istraživačka putovanja po Nagibu, zato što to mudraci od njega traže. Posle o tim svojim putovanjima priča svakojake priče. Po njegovoj tvrdnji, bio je na svim mestima u krugu od hiljadu liga odavde - a to bi značilo, tri hiljade kilometara.
     I nikad, ni u jednoj priči, nije pomenuo Amazonke na konjima.
     Sara nakratko razmisli o mogućnosti da su one sa neke druge planete; da nisu rođene na Jijou. Ionako je ova godina sva u znaku svemirskih brodova. Ipak, nisu; one između sebe razgovaraju jednim ljudskim jijoanskim narečjem koje je njoj poznato, iz njenih lingvističkih istraživanja. Samo im je naglasak malo čudan. Iako nisu poznavale ovaj kraj, ipak su znale dovoljno da se sklanjaju od migurv-drveća kad je odred prolazio pored njega. Umele su da izbegnu to lepljivo, resasto lišće. Neznanac to nije umeo. Govorili su mu da se drži podalje, ali on je dojahao bliže, da vidi jednu od mahuna sa migurv semenkama, pa je na onaj nezgodniji način konačno saznao kakvo je migurv drveće.
     Sara baci pogled na Kurta. Izmršavelo lice tog seoskog eksplozera pokazivalo je, sa svakom miljom pređenom ka jugu, sve veće zadovoljstvo. A postojanje konja nije bilo, za njega, nikakvo iznenađenje.
     Nama se govori da živimo u otvorenom društvu, pomisli Sara. Ali očito, ima nekih tajni koje su poznate samo malom broju odabranih.
     Nisu svi eksplozeri znali za postojanje konja; Kurtov nećak je neprestano pričao kako je zapanjen time. Obraćao se uglavnom Neznancu, sa kojim je razmenjivao i široke osmehe.
     Pa, nije to više Neznanac, ispravi Sara svoju misao. Sad mu znamo ime... Zove se Emerson.
     Bacila je još jedan pogled ka tom tamnom čoveku koji se pre nekoliko meseci onako sručio sa neba, i čiju su zapaljenu odeću ugasile vode jedne uboge močvare blizu sela Dolo. Posle toga, jedva živ, taj Emerson je proveo dugo u njenoj kućici na grani jednog divovskog drveta u selu. Sara je tog stradalnika negovala kao najbolja bolničarka. Sada on više nije onako bespomoćan; štaviše, pokazao se kao prilično snalažljiv pustolov. I sad je govorio vrlo malo i vrlo slabo, pa ipak, pre nekoliko midura postigao je nešto što bi za njega moglo biti prekretnica: počeo se busati u prsa i ponavljati tu reč - Emerson, Emerson - sav zajapuren od ponosa što zna da kaže nešto što je svima ostalima bilo najnormalnija stvar, naime, zna da kaže kako se zove.
     Emerson se na konju ponašao kao stari, iskusan jahač. Da li to znači da se konji i danas koriste na raznim drugim svetovima, tamo gde se kreću bogovi, u Pet galaksija? Ako je tako, čemu služe? Čemu bi uopšte mogli služiti konji, osim za zabavu, na planetama gde je svako okružen čudesnim mašinama koje ispunjavaju sve što im se naredi, svaki mig, svako klimanje glavom?
     Sara pogleda i u kakvom je stanju šimpanza, mala Priti, njena pomoćnica. Ovo žestoko jahanje moglo bi otvoriti Pritinu nedavno zadobijenu ranu od metka. Priti je sedela na istom sedlu kao Sara - štaviše, držeći se obema rukama oko Sarinog struka. Pritine oči bile su celim putem čvrsto zatvorene; nesumnjivo se povukla u svoj omiljeni svet apstraktnih oblika, čiste geometrije - bolji od ovog sveta tuge, nelinearnosti i neurednosti.
     Preostao je samo Dedinger, vođa pobunjenika. On je jahao vezanih ruku. Sara nije osećala nimalo sažaljenja prema tom bivšem naučniku, sada 'proroku'. Taj je godinama propovedao militantni fundamentalizam, Stazu iskupljenja; stekao je, u pustinji, znatan broj sledbenika. Zna, valjda, šta je strpljenje. Sad ima priliku da to i pokaže. Na njegovom orlovskom licu bio je neki izraz koji je Saru nervirao.
     Izraz tihog izračunavanja šta će se desiti.

     Tempo galopa znatno se pojačao kad su sa brdovitog terena prešli na ravnicu. Ubrzo su Ulaštu i njene urske ratnice zaostale; nisu mogle održati korak sa konjima.
     Pa, nije ni čudo da su mnogi urski klanovi bili nezadovoljni kad su ljudski doseljenici doneli konje na Jijo, pomisli Sara; mi smo, na tim životinjama, imali veću pokretljivost. Urske komandantkinje mnogo vole da imaju nadmoćnu mobilnost.
     Pre dva veka prvobitno društvo Urunthai potuklo je ljudske pridošlice u ratu, a kao ratni plen zatražilo je i dobilo sve konje na Jijou, i sve ih poubijalo.
     Smatrale su da mi nećemo nikad više predstavljati problem za njih, jer ćemo moći samo da pešačimo i da se borimo samo kao pešadija, reče ona sebi.
     To im je bila greška, što se i pokazalo kad je Drejk Stariji obrazovao koaliciju, saterao predvodnice Urunthaija na mesto zvano Močvara Mokrog Kopita i sve ih podavio u vodi.
     A konji, reče ona sebi. Konji, izgleda, nisu, ipak, bili svi pobijeni. Negde je, sve ovo vreme, postojao konjanički klan. Kako je to moguće? I još važnije pitanje: čemu ovaj izlazak na javnu scenu, baš sada, posle toliko godina skrivanja? Zar samo da bi bio spasen eksplozer Kurt?
     Svakako je ovo u nekoj vezi sa krizom, pomisli ona. Sa nailaskom zvezdanih brodova. Okončala se jijoanska blagoslovena/prokleta izolacija, je li tako? Pa zašto bi onda iko čuvao ikakve tajne, ako je sudnji dan nastupio?
     Dok se jutro uspelo progurati kroz oblačno nebo, Sara je već bila premorena i otupela. A pred njima se opružilo prostranstvo valovitih bregova iza kojih se videla tamnozelena močvara.
     Ljudski odred najzad sjaha pored jednog potoka u šumici, u senci drveća. Šake usmeriše Saru prema ćebetu na koje se ona sruši sa drhtavim uzdahom.

     San, prožet strujanjima slika: ljudi, oni koji su ostali za njom, dok je ona hitala dalje.
     Nelo, njen ostareli otac; nastavio je da proizvodi papir u svojoj radionici, ne znajući da neko sprema uništenje ne samo radionice nego i celog sela.
     Melina, njena majka, umrla je još pre nekoliko godina; u selu Dolo bila je večiti stranac, još od dana kad se pojavila u selu sa bebom na rukama, svojim sinom, pa sve do kraja života.
     Lepi, ali krhki Jošu, njen ljubavnik u gradiću Biblosu. Momak slabog zdravlja i još slabijeg poštenja. Uz njegove dodire, zaboravljala je čak i uzdignutu Kamenu Pesnicu. Posle njegove smrti, ostala je da se kovitla kroz usamljenost.
     Dver i Lark, njena braća. Obojica su krenula na ovogodišnju svetkovinu u visokom Rimerskom gorju... gde su kasnije sleteli zvezdoplovi.
     Sara se pokretala u snu, prevrtala. Um - sav uskomešan.
     Dođe joj na kraju i slika Blejda, koji je Gheuen. Blejd i ostali pripadnici gheuenskog legla u vodi veštačkog jezera kod brane Dolo bavili su se uzgajanjem jastoga. Dobri stari Blejd. On je u logoru Urunthaija spasao Saru i Emersona od propasti.
     "Ja kao da se uvek sa zakašnjenjem uključim", kaže taj njen prijatelj, zviždukanjem iz tri ventila na nogama. "Ali, ne brini, stići ću kad bude pravi trenutak. Toliko toga se dešava što zaista ne treba propustiti."
     Blejdovo oklopno samopouzdanje bilo je Sari oduvek kao stena oslonca. Sada, u snu, ona mu odgovori.
     "Zadržavaću Vaseljenu... Obezbediću da se ništa zanimljivo ne desi, sve dok se ti ne pojaviš."
     Imaginaran ili ne, Gheuenov smeh nalik na orgulje zagreja Saru, i njeni nemirni snovi pređoše u neke blaže ritmove.

     Sunce je već odskočilo na pola puta do zenita kad neko, drmusanjem za rame, vrati Saru u svet. Učinila je to jedna od ćutljivih jahačica. Rekla je Sari samo jednu reč, arhaično izgovorenu, 'dorčak', dovoljno da Sara shvati da je spremljen doručak. Ona se podiže na noge, nesigurno; iz čitavog tela stizali su, u talasima, signali koji su govorili: ovo je ugruvano; ono boli.
     Gladno je pojela punu činiju žitne kaše začinjenu nekim trekijevskim začinima koji joj nisu bili dobro poznati. Za to vreme jahačice su sedlale konje i pomalo gledale Emersona koji je sedeo i svirao na svom voljenom dulcimeru - harfi starinske vrste. Ispunjavao je zaklonjenu jarugu u kojoj su prenoćili veselom melodijom, baš dobrom za polazak na putovanje. Sari to nije osobito prijalo, jer ju je počela hvatati neka nervoza; ali znala je da taj čovek sa zvezda samo nastoji da se prilagodi svojoj situaciji. Muzika i pesma njemu su pomagali da prevaziđe svoj hendikep, svoju nesposobnost da govori.
     Sara nađe Kurta eksplozera. Upravo je namotavao ćebe u rolnu i vezivao ga.
     "Čuj", reče ona starom eksplozeru. "Nisam nezahvalna, poštujem to što su me spasili, i tako dalje. Ali ne mislite valjda ozbiljno da stignete ovako, na konjima sve do... planine Guen." To je rekla tonom kao da kaže: do jednog od Jijoovih meseca.
     Osmeh se vrlo retko pojavljivao na Kurtovom licu; sada se pojavi. "Imaš li boljih predloga? Znam ja da si ti planirala da odvedeš neznanca pred najviše mudrace šest naroda, ali put donde blokirale su ljute ratnice Urunthai. Osim toga, imaj na umu da smo noćas videli da su dva broda sletela sa zvezda, jedan za drugim. Odleteli su pravo ka Livadi okupljanja. Mudraci sad sigurno imaju pune ruke, i pipke, posla."
     "Kako bih mogla to zaboraviti?" promrmlja ona. Da, titani su doleteli, sa urlikom, preko neba; slika koja je ostala plameno urezana u njenu svest.
     "Ti bi se mogla sa njim smestiti u neko od sela do kojih ćemo uskoro stići, ali zar neće Emersonu biti potreban prvoklasan farmaceut, čim mu ponestane onaj Pzorin lek?"
     "Ako produžimo ka jugu, stići ćemo u Gent. Odatle nas rečni brodić može odvesti u grad Ovoom."
     "To pod pretpostavkom da rečna flota još ide... i da grad Ovoom još postoji. Pa i ako je sve tako, da li je opravdano da ti kriješ tvog prijatelja vanjijoanca sad kad se dešavaju ovako krupni događaji? Šta ako on može odigrati neku ulogu? Ako može na neki način da pomogne mudracima i Zajednici? Šta ako ti upropašćuješ njegovu jedinu priliku da se vrati svojoj kući?"
     Sara shvati na šta Kurtov cilja: da je zapela da zadrži Emersona samo za sebe, kao kad dete izleči neku šumsku životinjicu, a onda neće da je pusti na slobodu, u divljinu.
     Roj mušica vrste 'svitbek' doplovio je do Emersona. Lebdele su u vazduhu, letucale po ritmu njegove muzike, u skladu sa njegovom čudnom melodijom. Gde li je on tu melodiju naučio? Negde među tuđinskim zvezdama? Ili na Zemlji?
     "I najzad", reče Kurt, "ako možete još samo malo da izdržite jahanje na ovim ogromnim životinjama, mogli bismo stići do planine Guen pre nego što bismo do grada Ovooma."
     "Svašta! Pa, ako ćemo ići morem, neizbežno je da prvo prođemo kroz Ovoom. Druga mogućnost je lošija - kroz one uzane kanjone, i kroz Dubravu."
     Kurtove oči su na to zasvetlucale. "Koliko čujem, postoji i... direktnija putanja."
     "Šta ti to znači direktnija? Misliš, pravo na jug? To bi značilo proći pored Genta, pa kroz Dolinu Oštropeščanu, a to je prelazak očajnički težak čak i pod povoljnim uslovima, što ovi sadašnji, koje imamo, nisu. Jesi li zaboravio da Dedinger upravo tamo ima sledbenike?"
     "Ne, to nisam zaboravio."
     "Pa, onda, pod pretpostavkom da prođemo pored peščanih ljudi i pored gorućih dina, naišli bismo na Spektralni Tok, a to je pustinja takva da u poređenju sa njom sve druge pustinje izgledaju kao travnate livade."
     Kurt na to samo slegnu ramenima. Očigledno, jedino je želeo da Sara pođe sa njim do te daleke vrele planine, vrlo daleko od mesta gde je ona nameravala da odvede donedavnog Neznanca, Emersona. Daleko od Larka i Dvera, daleko od užasavajuće privlačnosti dva svemirska broda, njihovog sjaja i žestine. Ali, zato, bliže jednom škrtom, premda svetom delu Jijoa. Bliže mestu gde se planeta obnavlja tako što na ogromnoj temperaturi pretvara svakovrsne materijale u lavu.

ALVIN

     Možda je to bilo zbog komprimirane atmosfere koju smo udisali; možda zbog neprekidnog brujanja motora. Ili zbog savršene tame napolju, koja je doprinosila utisku da smo u nekoj neverovatnoj dubini. Svakako smo bili dublje nego kad je naš jadni mali 'San Vufona' pao u provaliju, a zatim u čeljusti ove ogromne podmornice. Ovi su uključili reflektor, samo jedan, ali neizmerno jači od onog našeg improvizovanog eik-svetla koje smo imali na našoj mini-mini podmornici. Koplje svetlosti rascepilo je podmorsku tamu, obasjavajući teritoriju koja je nadmašivala moje najgore noćne more. Čak ni živopisna mašta Verna, Puškina ili Melvila nije me pripremila za ono što sam sada gledao, dok smo plovili malo iznad dna podmorskog kanjona u koji je još od davnih vremena bacano sve i svašta, veliko i malo. Na mahove smo uspevali da ugledamo stvari zaista titanske, gde leže nabacane jedna preko druge. Ja...
     Priznajem da ne znam kako da pišem ovo dalje. Postoje priručnici u fazonu Kako postati pisac, na angliskom jeziku. Tamo kažu da pisac, kad želi da opiše nešto sasvim nepoznato, ima na raspolaganju dva osnovna načina da to postigne. Prvi je da navodi mere, veličine, razmere, prizore, zvuke. To bi išlo na primer ovako: jedan predmet bio je sačinjen od divovskih kockastih elemenata koji su bili spojeni poluprovidnim šipkama. Drugi je bio kao ogromna kugla ulubljena i provaljena sa jedne strane, kugla iz koje se vuče nešto izduženo i svetlucavo, kao da se kroz vodu pružila neka tečnost koju, iz nekog razloga, morska struja već vekovima ne uspeva da sasvim otkine i odnese.
     Mogao bih ja da nastavim tako, ali od navođenja mera nema ništa jer nisam znao šta je koliko veliko, naprosto zato što nisam mogao oceniti šta je koliko udaljeno. Oči su pokušavale da nađu neki nagoveštaj o tome, uzalud. Na sve strane ista blatnjava panorama. Činilo se da su neki predmeti, bačeni na dno tog rova, mnogostruko veći od naše ogromne podmornice, koja se provlačila kao ribica-belica kroz krdo ogromnih behmo-zmija. Nisi mogao razaznati ni boje; uprkos ogromnoj snazi reflektora, voda je uspevala da 'popije' sve boje osim samrtničke plavosive. A to je dobra boja za mrtvački pokrov, u toj provaliji ledene smrti.
     Drugi način koji je u priručnicima ponuđen za opisivanje sasvim nepoznatih stvari bio bi stalno poređenje sa najpribližnijim poznatim stvarima. Ali ni to ne bi, u ovom slučaju, uspelo jer stvari koje smo mi videli na dnu Velikog Midena nisu ličile ni na šta nama poznato. Čak je i Hak, koja je inače sposobna da nađe 'sličnosti' između stvari koje meni ne izgledaju uopšte slične, sada ćutala; sva četiri oka uperila je napred, da netremice razgledaju dno mora, ali nije umela ništa da kaže.
     Dobro, bilo je i nekih objekata koje smo lako prepoznali. Na primer, videli smo bujurske zgrade oburvane u more: redovi provaljenih prozora, zidovi, spratovi, razvaline. Mnoge od tih kula ležale su bukvalno naglavačke, a neke su čak bile zarivene jedna kroz drugu. Sve zajedno činile su grad, veći od ijednog o kome sam ikad išta čuo ili čitao, čak i u drevnim spisima. A ipak, neko je svojevremeno čitavu tu metropolu iskopao iz temelja, podigao i sručio u more; neko je prepustio sve to da bude reciklirano na jedini način na koji se tako ogromne stvari mogu reciklirati - rastapanjem u magmi, u vatrenoj majčinskoj utrobi planete.
     Prisetio sam se nekih knjiga koje sam čitao davno. Nastale su na Zemlji u takozvanom Vremenu odluke, pre prvog kontakta ljudi sa galaktičkim rasama. Tada je ljudski rod odlučivao, sasvim samostalno, kako da odraste i kako da spasi svoju planetu koju je do tada, vekovima, koristio kao septičku jamu. U jednom krimiću Alise Hemet, pod naslovom Slučaj polupojedenog klona, ubica se izvuče na sudu, ne uspeju da ga osude za ubistvo koje je počinio, ali onda dobije deset godina zatvora zato što je dokaze bacio u more. U tim vremenima, ljudski rod nije video nikakvu razliku između morskog dna uopšte i najdubljih rovova. Bilo je svejedno gde ćeš nešto istovariti, sve je to podjednako bilo 'bacanje u more'.
     Čudnovato je to osećanje bilo, gledati ovo divovsko smetlište istovremeno iz dve perspektive. Po galaktičkom zakonu, ovo mesto bilo je prava svetinja: dokaz da se planeti omogućuje razdoblje obnavljanja. Dokaz savesnog gazdovanja. Ali ja sam odrastao čitajući ljudske knjige, pa sam umeo i da promenim perspektivu i da kažem sebi: kako su ovi unakazili morsko dno! Zaista su rđavo postupili prema ovoj planeti; to im je veliki greh.
     Posle nekog vremena taj veliki 'grad' ostao je iza nas. Opet smo zurili u groblje neprepoznatljivih predmeta, u svakojake sprave koje je civilizacija zvezdanih bogova odbacila. Nije bilo nade da išta od toga shvatimo mi, obični smrtnici. Povremeno sam opažao treperenja u tami izvan svetlosnog mlaza našeg reflektora. Nešto kao iskra, ili nešto kao mala munja, uspevalo je povremeno da blesne tu i tamo među stumbanim otpadom. U pojedinim odbačenim mašinama zadržavao se poneki ostatak starih energija, poput izbledelih uspomena.
     Razgovarali smo prigušeno, mrmljavo. Svako se oslanjao na ono što je najbolje znao. Ur-rona je nagađala o upotrebljenim materijalima: šta je od čega napravljeno, šta je čemu nekada služilo. Hak je tvrdila da vidi ispisane reči kad svetlost reflektora zahvati iskosa, i samo delimično izvadi iz senke, neke od okolnih površina. Štipko je za svaku drugu potopljenu strukturu tvrdio da je sigurno bila zvezdani brod.
     Midenski ponor primao je i ta naša nagađanja jednako kao što prima sve drugo: sa strpljivom, samrtnom tišinom.
     Neki od potopljenih predmeta već su urasli duboko u morsko dno, tako da su se samo vrhovima pokazivali iznad blata i drugog nataloženog materijala. Bili smo već na mestu gde taj deo morskog dna zalazi, potiskivan tektonskim, geološkim kretanjima, pod kontinentalnu ploču... i odlazi u dubinu planete. To dno, prepuno svakojakog otpada, bukvalno je putovalo pod kontinent, pod Nagib, da se tamo užari i postane lava. Ove moćne odbačene zgrade i brodovi pojaviće se u nekom dalekom budućem veku kao lava u grotlu nekog vulkana, ili će postati dragocena ruda u nekom geološkom sloju. A rude će eksploatisati neka buduća rasa... neki novi zakupci i stanari Jijoa.
     Navodilo me je to na razmišljanje o jedrenjaku moga oca, i o rizičnim putovanjima na koja je on išao samo da bi istovario u more sanduke svetog otpada, uglavnom šljake. Svih šest naroda Jijoa slali su svoj otpad na to smetlište, i svaki put su na taj način iskupljivali po jedan delić krivice svojih praotaca. Postoje u svakom selu godišnji obredi u kojima seljaci prekopaju i proseju izvesnu količinu zemljišta; sve što pronađu, sve čime su oni sami ili Bujuri pre njih zagađivali prirodu, bude tada uklonjeno.
     Možda će nas Pet galaksija kazniti što smo živeli ovde, pomislio sam tada. Pa, neka nas kazne - ali pridržavali smo se zakona, bili smo verni Spisima.
     Ima kod mog naroda, huniškog, jedna pesma koju mumlaju narodni pevači. Ona govori o Hunišu koji se zvao Fu-ufjavuo. Bio je kapetan broda za prenošenje i izručivanje otpada. Jednog dana video je da nailazi oluja, pa je izručio otpad u plitko more, mnogo pre nego što je lađa stigla do dubokog plavog Midena. Umesto u ovu ogromnu jamu za recikliranje, burad i sanduci padoše na dno tamo gde je ono plitko i gde ne zalazi, baš nimalo, pod kontinent, što znači da se nikad neće reciklirati. Drugim rečima, unakazio je nešto što kasnije neće biti podložno promeni. Kažnjen je tako što je vezan i odveden u Ravnicu Oštrog Peska. Tamo je ostao doživotno. Životario je u pećini, u stenama oko kojih su se kretale peščane dine. Svakog dana priroda mu je davala zelenu rosu, i to su mu bile jedina voda i hrana; dovoljno da telo preživi, ali ne i duša. Kad je umro, njegova srčana bodlja samlevena je i rasuta po pustinji, na prostoru gde nikada neće biti dovoljno vode da odnese ili opere te trunčice, tako da one nikad neće ponovo biti čiste.
     Trebalo je ovde da baci, u Miden, razmišljao sam ja; u ovaj prostor koji mi sad vidimo prvi.
     Ako se ne računa, naravno, posada ove podmornice.
     I ako se ne računaju još neki žitelji ovih dubina, žitelji za čije postojanje možda još ne znamo.
     Primetih da me počinje hvatati umor. Iako sam imao na sebi protezu za leđa, koja je pojedinim svojim delovima dejstvovala kao da imam i štake, leđa su me bolela sve više. Ali nikako nisam uspevao da se otrgnem od ovog ledeno hladnog okna podmornice.
     Baš tada smo, ploveći za sopstvenim reflektorskim zrakom, zaronili u još dublji deo rova, kao u rudnik. Pred nama je bilo nešto svetlucavo, nalik na gomilu dragulja. Pojedini od tih predmeta imali su oblik igle, ili grudve, ili blistave palačinke, ili kvrgavog valjka. Kad smo prišli bliže, videli smo da je to čitava podmorska planina, prostranija nego zaliv Vufon, masivnija nego vulkan Guen.
     "E, ovo svakako jesu svemirski brodovi!" proglasi Štipko, izmahujući jednom štipaljkom u tom pravcu.
     Čvrsto naslonjeni i 'zalepljeni' na staklo, gledali smo tu šumu predmeta. Cevi, sfere, cilindri; mnogi sa izbočinama koje su ličile na nekakve rogove ili na bodlje uznemirenog stenovrebača.
     "Ono mora da su, kako beše, nešto za verovatnoću", reče Hakica. To je bila njena ocena, data na osnovu čitanja mnogih priča iz epohe kad je Kivot leteo.
     "Prenosnici za verovatnoću", reče Ur-rona, ali na galaktičkom šestom jeziku. U pitanjima tehnologije bila je znatno ispred Hakice i mene. "Transferatori probabiliteta. Da, mislim da su to."
     Naš prijatelj Gheuen oduševljeno pozdravi sledeći zaokret reflektora, koji je sad obasjavao jednu ogromnu gomilu izduženih predmeta. Ubrzo smo svi prepoznali šta su jer čitali smo o njima i gledali takve slike u drevnim knjigama. Teretnjaci, kurirski brodići, poštanski brodovi i krstarice. Svi napušteni, bačeni još u davnoj prošlosti.
     Brujanje mašine stišalo se malčice. Nastavili smo kretanje ka toj planini odbačenih svemirskih brodova i brodića. I najmanji među njima bio je u poređenju sa ovom podmornicom, po masivnosti, kao potpuno odrasli Treki prema loptici balege herd-pilenceta.
     "Pitam se da li se u ovog gomili nalazi i neko vozilo naših predaka", reče Hak glasno. "Znate, neko od onih koja su donela naše osnivače na Jijo? Šta ako je tu i Ladu'kek ili Kivot."
     "Nije berobatno", odgovori Ur-rona, ovog puta na angliskom, u kome nije mogla izgovoriti neke glasove ispravno. "Ne zavoravite, ni sno tek u Procepu, zvanon i 'Rift', koji jeste deo Nidena, ali nanji deo. Postoji i nnogo veći veo, onaj zapadni, gde je sručena glavna količina ovakvog naterijala. Naši preci su svoje vrodove verovatno vacili tano."
     Žmirnuo sam slušajući to. Ovo je manji deo Midena, takozvani Procep, ili Rift? Ovo je manji deo odbačenog bujurskog materijala, a negde drugde leži glavnina?
     Naravno, to je bilo tačno. Ur-rona je naprosto ponovila jednu činjenicu koju smo svi mi znali od ranije. Ali ipak, pred ovim prizorima reći tako nešto, to je stvarno da pamet stane. Koliko li tek ima bačenih mašina i građevina u glavnoj deponiji, ako je ova titanska deponija - sporedna. Sigurno tako mnogo da ni tektonskim silama neće biti lako da sve to samelju i gurnu u lavu. Nikakvo čudo da uzvišeni Galaktici, kad odlučuju koliko će vremena neki svet biti zabranjen za naseljavanje, nikada ne barataju brojkama manjim od deset miliona godina. Očigledno da planeti treba najmanje deset, ili dvadeset, ili trideset miliona godina da 'svari' i u sirove elemente prirode pretvori nešto ovako.
     Pomislih opet na brod moga oca. Pogon? Jedra. Škripuću jarboli. Istovaruju se sanduci sa šljakom i drugim materijalom koji mi, izgnanici, nismo uspeli reciklirati. Ali koja količina? Posle dve hiljade godina, sve što smo mi na ovoj planeti proizveli ne bi se čak ni primetilo ovde, na dnu, pokraj samo ove jedne hrpe odbačenih zvezdoplova.
     Kako su bogati morali biti Bujuri i drugi bogovi, kad su mogli ovako nepojamna bogatstva da bace na smetlište! Neki od tih bačenih brodova izgledali su mi dovoljno veliki da u njih stanu sve kuće, khute, legla i druga skloništa ikada izgrađena trudom naših šest rasa na Jijou. Gledali smo portale, kule sa naoružanjem, stotine drugih detalja... uglavnom je sve bilo u senkama i u mraku. Jedna činjenica bila nam je bolno jasna. Vlasnici su ovu svoju imovinu bacili sa namerom da ona tu i počiva, da bude u večnom miru. A ne da bude uznemiravana dolaskom nekakvih uljeza kao što smo, na primer, mi.
     Nekako smo se strašno brzo ustremili u ovaj sprud mrtvih brodova. Zapitah se da li iko sem mene primećuje da smo uhvatili malčice zastrašujući zalet.
     "E, možda je ovo njihov dom", reče Štipko kad se podmornica usmeri pravo u jednu izvijenu, ovalnu kršinu, veliku otprilike kao polovina grada Vufona.
     "Možda su ovi funthui napravljeni od delova pokradenih sa mašina koje su bačene ovde", reče Hak. "Možda sastavljaju sebe na taj način? Pa, i ova njihova podmornica očigledno je sklepana od starih delova koji..."
     "Nožda su vili sluge Vujura", upade joj Ur-rona u reč. "Ili su rasa koja je živela nnogo ranije. Ili su nutanti, kao u onoj priči o..."
     Ja upadoh njoj u reč. "Ma, narode, zašto ne pomislite na najjednostavniju mogućnost? Da su isto što i mi?"
     Svi moji prijatelji okrenuše svoje organe vida ka meni. Ja slegnuh ramenima, kao što bi ljudsko biće učinilo. "Možda su i ovi funthui 'prerano došli'. Jeste li ikada pomislili na tu mogućnost?"
     Jedini odgovor bili su njihovi prazni izrazi lica. Očigledno da im je moja ideja bila uverljiva kao da sam rekao da su gospodari ove podmornice nuri, ili neke takve zverčice.
     Pa, šta. Nikad nisam tvrdio da sam osobito hitre pameti. Naročito ne kad mi smetaju užasni bolovi u leđima.
     Nismo imali tačan utisak perspektive, daljine, brzine. Pa ipak, Hakica i Štipko počeše nervozno da se domunđavaju između sebe, videći da jurimo pravo u jednu ogromnu ploču zarđalog metala, mnogo veću od podmornice. Ja mislim da je motor sada radio unazad, u nastojanju da nas koliko-toliko uspori.
     I mislim da smo svi podskočili, svako na svoj način, kad se ta korodirana tabla metala ispred nas naglo pokrenula i energično sklonila u stranu, samo dve-tri dure pre nego što bismo naleteli na nju i razbili se. Podmornica ulete u zjapeću rupu, i pokaza se da tu postoji hodnik ili tunel, sastavljen od delova brodskih korita poskidanih sa različitih zvezdoplova. Ova podvodna planina međuzvezdanog krša i loma imala je, dakle, svoju unutrašnjost, u koju smo uplovili.

ASK

     Čitajte, prstenovi moji, ovaj vosak koji tek što se zgusnuo.
     Vidite kako se naš narod, od šest rasa sastavljen, razbežao. Poneli su sve ranjenike, razmontirali i odneli svetkovinske paviljone, i, hajd - kud koji; u strahu da će se uskoro iz nebesa sjuriti brod Rothena.
     Jedan od naših starijih mudraca, Vuben od G'Keka, recitovao je iz Spisa predznaka onaj odlomak koji upozorava da ne podlegnemo razdorima između sebe. Uistinu, čas je da svih šest rasa ulože napor, veći nego ikad, da prevaziđu sve međusobne razlike ljuštura i omotača, kože i torga.
     "Idite kućama svojim", govorili smo mi, mudraci, narodu. "Popravljajte kamuflažne rešetke i mreže. Zakrpite blur-platno gde je pocepano. Živite blizu tla, u raznim skrovitim mestima Jijoa. Budite pripravni da ratujete ako bude neminovno. I da poginete, ako se bude moralo ginuti."
     Zeloti, koji su ovu krizu i isprovocirali, rekoše da rothenski brod možda ima načina da pronađe zarobljenike. Možda tako što bi nanjušio moždane talase Ro-kena i njegovih slugeranja. Ili radio-implante u njihovom telu. "Za svaki slučaj, hajde da ih bacimo u lavu!"
     Postojala je i suprotna klika, koja je sebe nazivala 'Prijatelji Rothena'. Oni su zahtevali da odmah pustimo na slobodu tog jednog Rothena i ostale zarobljenike - štaviše, i da se bezuslovno, u svemu, podvrgnemo božanskoj rothenskoj volji. U ovoj grupi bili su ne samo neki ljudi nego i neki Gheueni, G'Keki, pa čak i dve-tri Urkinje, zahvalne za lečenje dobijeno u klinici tih tuđina iz svemira. Ima nekih koji veruju da se iskupljenje za grehe praotaca može postići već u ovom životu, bez hodanja dugim drumom kojim su se glaveri zaputili.
     Ali ima, konačno, i nekih koji smatraju da je sad prilika za lov u mutnom i za naplatu starih računa. Šire se govorkanja o anarhiji na pojedinim delovima Nagiba. O rušenju i spaljivanju mnogih dragocenih stvari.
     Kakva raznovrsnost! Ta ista sloboda koja čini da jedan narod bude živopisan, u isti mah otežava stvaranje jedinstvenog fronta. Da li bi za nas bilo bolje da smo svi pod jednom čvrstom komandom, kao u feudalnom društvu koje su pokušavale stvoriti gheuenske sive kraljice, u davnoj prošlosti?
     Prekasno je za kajanje. Imamo vremena još samo za improvizacije - a ta umetnost, improvizovanje, nije mnogo cenjena u Pet galaksija, kažu mi.
     Ali nama, jadnim divljacima, možda ne preostaje nikakva druga nada.

     Da, prstenovi, torusi moji. Sad smo u mogućnosti da se prisetimo svega toga.
     Pogladite ovaj vosak i gledajte kako polaze karavani, prema ravnicama, i šumama i gorama, i prema moru. Zarobljenike odvedoše na mesta odakle ni signali najverovatnije ne mogu da se probiju do zvezdanih brodova, niti sa njih.
     Sunce beži. Zvezde premošćuju onu ogromnu teritoriju gore, koja se zove Vaseljena. To je vilajet nama zabranjen, a naši krvnici po njemu krstare kako god im je volja.
     Nije se baš sav narod razbežao. Neki ostadoše na Livadi okupljanja. Čekaju brod.
     Glasali smo, zar ne? Mi, torusi, prstenovi ovog 'Aska'? I izglasali, svojom slobodnom voljom: ostaćemo tu. Naš ujedinjeni glas obratiće se tuđinima, govoriće u ime cele Zajednice. Popeli smo se na jednu stenovitu zaravan, nalegli smo svojim najnižim prstenom na tvrdi kamen. Odmaramo se, tako, a da bi nam vreme lakše prolazilo, slušamo složene obrasce koje emituje Sveto jaje; te vibracije prizivaju, u našoj masnoj unutrašnjosti, čudnovate treperave motive.

     Avaj, prstenovi moji, nijedna od ovih uspomena ne objašnjava zašto su nam sad sva čula isključena. Kakva li se to nepojamna strahota dešava...?
     Ah, evo još jedne trunčice zgusnutog voska: ona klizi odozgo. Da vidimo šta pokazuje.
     Ono treperavo, blistavo na nebu, je li to svemirska lađa? Spušta li se ka nama?
     Ili se to usred noći vratilo sunce, pa sad gnevno lebdi nad ovom dolinom?
     Moćna lađa osmatra dolinu, ukrštaju se istraživački zraci sa neba. Dođoše tuđini, dakle. Tragaju, sada, za svojima. Koje su tu ostavili, pre nekog vremena.
     Da, da, prstenovi moji. Za ovom voštanom uspomenom treba ići.
     Da li ćemo tako otkriti šta nas je užasnulo toliko?

LARK

     Leto je naleglo na Rimersko gorje, pritisnulo ga teško; leto takvo da su se počeli topiti nezaštićeni delovi pojedinih glečera mnogo starijih od svih šest razumnih rasa na ovoj planeti. Povremeno pucketa statički elektricitet. Na alpskim kosinama, nebrojene vlati trave uzdižu se, kao da nemaju težinu, ka nebu. Posežu kao očajne niti, kao tanani pipci jednog bića. Žestoko sunce, povremeno prekidano pljuskovima: zavese i draperije vode spuste se sa neba, natapaju ove planinske kose, idu ka višim terenima, na kraju vidiš da su i vrhovi pojedinih planina zaogrnuti dÖgom, kao krunom; iza toga još sevne poneka zbijena munja.
     Pa se dovalja odjek sa visina, od groma; sve do obale ovog otrovnog jezera i do ovog gustiša od četrdeset hektara natrulih lijana obuzetih gljivicama. Ovo mesto bilo je, nekada, jedno od moćnih uporišta galaktičke kulture, a sad ispod puzavica leže samo porušene kamene ploče; ono što je nekada na njima pisalo, davno je izbrisano, sastrugano abrazivnom snagom vekova. Ovo je malena dolina, a prepuna kiselinskih mirisa. Kaustični sokovi kaplju iz biljaka, erozija napada svaku poru.
     Najnoviji mudrac Zajednice Jijoa počupa malo žute mahovine sa jednog izjedenog kabla koji je nekadam davno, sa još hiljadama sličnih, sačinjavao telo mulk-pauka. Ta životinja bila je stara pola miliona godina; uspela je da uništi glavninu ovdašnje ogromne bujurske građevine i da je vrati prirodi; ali je, nedavno, umrla. Lark je već jednom video ovo mesto. Stigao je dovde prateći, po snegu, otiske stopala Dvera i Reti, dvoje ljudi koji se jedva živi skloniše od gneva istog ovog mulk-pauka koji je upravo tada bio u agoniji. Sve je bilo u mahnitosti. Stvari su se, od tada, izmenile. Veliki delovi paukovih pipaka, dakle mulk-kablova, naprosto su nedostajali, neko ih je odneo, neko se oko toga potrudio; kakva je to 'žetva' bila, to Larku niko nije objasnio kad su ga upućivali da istraži ovu oblast. Glavnina preostale paukove lešine bila je sad prekrivena ovom upornom mahovinom.
     "Spirolegita cariola", progunđa Lark latinski naziv te vrste mahovine. Rastrlja između palca i kažiprsta taj otkinuti uzorak. Nekakva izobličena, devijantna varijacija kariole. Mutacija. Ovaj čudni, okrutni teren kao da je naročito podesan za nastajanje svakojakih mutacija.
     Pitam se šta će ovo mesto učiniti meni - svima nama - ako se zadržimo ovde još dugo, pomisli on.
     Nije tražio ovo zaduženje. Ali, eto; postao je tamničar; čuvar zatvora. Već od samih tih reči osećao se nekako manje čisto.
     Niz reči koje su njemu zvučale kao da su 'bez veze' natera ga da se okrene ka nadstrešnici od kamuflažnog blur-platna koja je bila razapeta između dve pljosnate stene.
     "...čistionantni prosejavator za refinditalasanje viška torzi..."
     Taj glas dopirao je iznutra, iz duboke senke. Ženski alt, pun snage, mada sad donekle posustao, rezigniran. Začu se kako je nešto tiho zveknulo: bacila je još jedan predmet na hrpu već pregledanih, i uzela sledeći.
     "Na prvi pogled rekla bih, ali to je samo nagađanje, da je ovo nekada bio glannis truncator i da je korišćen u obredima jedne čihanske sekte... mada bi mogla biti i jedna od onih spravica koje su Bujurima služile samo kao najpovršnija zabava."
     Lark rukom zakloni oči od sunca i zagleda se pod taj svod, da vidi Lingovu, mladu naučnicu rođenu na nebu, sluškinju Rothena, nebeskih bogova. Ling je radila na Jijou nekoliko nedelja, kao rothenski 'čovek za vezu sa urođenicima'... ali je bitka na Livadi okupljanja sve to preokrenula, za samo nekoliko sekundi. Posle te neočekivane pobede, mudraci su poverili Larku da čuva tu zarobljenicu i pazi na njenu dobrobit. Takvo zaduženje, iako ga nije želeo ni tražio, značilo je za Larka veliku promociju, veliki uspon u društvu.
     Sada sam, pomisli on ironično, vrač, nadrilekar, visokog ranga. U jednom plemenu divljaka.
     Ujedno sam meštar od tamnice. Čuvar jedne tuđinke iz svemira.
     I možda egzekutor. Dželat njen. Larkov um izbegavao je da se suoči sa tom mogućnošću. Mnogo je verovatnije da će ova zarobljenica biti razmenjena. Njene daničko-rothenske kolege napraviće neki 'dil' sa mudracima Jiijoa, u suštini otkupiće je. Ili će u jednom trenutku sa neba dozujati horde nezadrživih robota, savladati Larkov mali odred pratilaca koji su naoružani mačevima, rasterati ih kao što čopor santijskih medveda rastera nemoćne branioce zil-medenog drveta.
     U oba slučaja, razmišljao je Lark, ona će otići odavde slobodna. I možda će živeti još trista godina na svojoj rodnoj planeti, negde u Pet galaksija, pa će pričati malo ulepšane, ojačane priče o svojim pustolovinama među krvožednim divljacima na jednoj bednoj ilegalnoj koloniji.
     Za razliku od toga, mi koji smo pali možemo se u najboljem slučaju nadati da nećemo biti pobijeni, reče on sebi. Da ćemo nastaviti da životarimo i grebucamo po ovom jadnom, umornom Jijou, i da ćemo biti srećni kad god još neka od naših šest rasa odšepesa polako za glaverima, niz Stazu iskupljenja. U blaženi gubitak pamćenja.
     Lark je smatrao da bi lepši bio neki junački, uzvišen kraj. Braniti ovaj krhki svet, i u odbrani izgnuti do poslednjeg. Eto načina da se Jijo vrati svom miru, bez daljih uznemiravanja.
     Ovo je, dabome, bila jedna posebna vrsta jeresi, njegova lična. Ortodoksni stav glasio je da šest rasa jesu grešne, ali da svoju krivicu mogu iskupiti tako što će, na Jijou, živeti u miru. Lark je, međutim, smatrao da je to licemerno: čista hipokrizija. Ako je kršenje zakona živeti ovde, onda treba prestati sa kršenjem zakona. Učiniti to blago i dobrovoljno, ali što pre.
     Proteklih godina nije skrivao svoj radikalizam... Utoliko je čudnije da najviši mudraci sada poveravaju njemu ovako važnu funkciju vlasti.
     Strankinja više nije imala na sebi onu svetlucavu odeću kakvu nose zvezdani ljudi, Danici, tajanstveni klan obožavalaca Rothena, koji su im gospodari. Umesto toga, dobila je bluzu od jijoanskog domaćeg, ručno tkanog platna, koja joj nije bila baš po meri. Dali su joj i kilt-suknju od istog materijala. Ipak, Larku nije bilo lako da skrene pogled sa njene robusne lepote. Pričalo se da nebeski ljudi mogu, kao od šale, da kupe sebi novo lice; da to, tamo gore, nije nikakav problem. Lingova je tvrdila da joj nije nimalo stalo do takvih stvari. Pa ipak, nijedna ljudska žena na Nagibu nije imala ni približno takvu lepotu lica.
     Pod budnim, upornim pogledom dvojice narednika milicije, Lingova je sedela prekrštenih nogu i pregledala jedan po jedan drevni predmet pronađen pokraj mrtvog mulk-pauka. Bili su to uglavnom metalni predmeti čudnovatih oblika. Svaki predmet bio je obuhvaćen providnom čvrstom materijom nalik na staklo, ali sa zlatastom nijansom boje; kao insekti u prastarom, okamenjenom ćilibaru. Bile su to sitnice zaostale po odlasku Bujura, poslednjih legalnih zakupnika Jijoa, pre pola miliona godina, kad je planeta ostavljena 'na ugar', da se odmori i prirodnim putem regeneriše. Pokojni mulk-pauk ostavio je za sobom, na pepelu, na obali jezera, čitavu hrpu takvih providnih 'jaja', ili zrna, sa po nečim sačuvanim unutra. Umesto da sve tragove prisustva Bujura razjede kiselinama i uništi, on je ponešto sačuvao.
     Sakupljač; bio je sakupljač, reče Lark sebi. Bar ako je verovati priči Larkovog polubrata, Dvera.
     Ta staklasta materija, koju je pauk umeo da izlučuje iz pora pojedinih svojih krakova, izazivala je kod Larka nervozu. Jer pomoću iste te materije pauk je pokušao da uguši i Dvera i onu devojku, divljakušu sa istoka, Reti. Bilo je to iste one noći kad su se dva tuđinska robota mnogo gadno posvađala. Posledica njihove svađe bio je požar, koji je zahvatio živu močvaru paukovih pipaka prepunih raznih korozivnih hemikalija. Te noći završio se paukov veoma dugotrajni, ludi život. Zlatasta materija, a providna; na dodir vrlo čudna, kao da je spolja jedan sloj tvrdog kristala, a unutra neka čudnovata tečnost koja se lagano pokreće.
     "Ah to je toporgik", rekla je Ling za tu prozračnu materiju, jednom prilikom, kad su odnosi između njih bili, na trenutak, uljudni. "Veoma retko se viđa. Koliko su meni rekli, to je pseudomaterijalni substrat napravljen od organski presavijenog i naslaganog vremena."
     Šta god to značilo. Zvučalo je kao nešto što bi Sara mogla reći kad počne da objašnjava svoj voljeni svet matematike. Lark je, međutim, bio biolog, i njemu se činilo da je naprosto bizarna pomisao da jedno živo biće izlučuje iz sebe kapljice 'presavijenog vremena'. A navodno je pokojni mulk-pauk radio baš to.
     Lingova je, kad god bi završila pregled jednog sačuvanog predmeta, napravila i belešku o tome. Nagnuta nad najbolji Larkov papir, prilježno je pisala; svako slovo 'crtala' je pomno, kao malo umetničko delo. Kao da nikada ranije nije držala pisaljku u ruci, kao da to sad radi prvi put ali pod nekakvom zakletvom da će veštinom pisanja ovladati odlično. Ona je galaktička putnica, naviknuta da rukuje čitavim poplavama informacija; da manipuliše multidimenzionim displejima; da kompjuterski prosejava podatke o složenim ekosistemima ovog sveta; da pretražuje čitavu planetu u potrazi za biološkim blagom koje bi njeni gospodari Rotheni mogli poželeti da ukradu. Sad pisati rukom jedno po jedno slovo, za nju je to sigurno kao pad sa zvezdanih brzina na ona drvena kolica u kojima pomoćnici ponekad vuku Trekije.
     Da je pad, pad je, bogami, pomisli Lark. U jednom trenutku, poluboginja. U sledećem, talac primitivnih prerano došlih.
     Ona tako vredno pravi beleške... Sigurno joj to pomaže da ne misli na nedavne događaje - na onaj traumatični dan, kad je, samo dve lige, to jest šest i po kilometara niže od ležišta Svetog jajeta, eksplodirala njena baza, i kad su se jijoanski narodi podigli na masovni ustanak. Ipak, Lark je osećao u tome i nešto više, ne samo hotimično skretanje pažnje sa drugih briga. Video je da ona, ispisujući reči po hartiji, nalazi u tom poslu isto ono usredsređeno zadovoljstvo kao i pri obavljanju raznih drugih vrlo jednostavnih poslova. I to je cenio i poštovao kod nje, iako nije prestajao osećati, iz drugih razloga, i potmuli gnev prema njoj.

     Postojale su narodne legende o mulk-paucima. Navodno, neki malo 'utripuju' tokom eona jednoličnog života (uvek na jednom istom mestu, bez mogućnosti da ikud odu) i jednoličnog rada (grickanja i nagrizanja drevnih ruševina i olupina). Razviju svakojake čudne opsesije. Lark je svojevremeno odbacivao takve priče kao narodne izmišljotine, ali za ovog jednog mulk-pauka dokazalo se, posle slučaja sa Dverom i Reti, da je zaista imao jednu čudnu opsesiju. Kao kakav fetišist, prikupio je kolekciju od više stotina ovih sačuvanih predmeta, koji su nađeni u pepelu, u ostacima paukovog tela. (A ti njegovi telesni ostaci su svojevrstan gustiš, maltene džungla.) Bila je to najveća zbirka bujurskih ostataka koja se mogla naći igde na Nagibu.
     Upravo zato ova jezerska obala puna svakojakih otrova bila je idealno mesto za prikrivanje uhvaćene tuđinke. Kad se brod Rothena vrati, možda će početi sistematski da pretražuje čitav Nagib, u nastojanju da pronađe pojedine članove posade. Ling jeste pretresena do gole kože, i sve njeno oduzeto, ali možda bi negde u njenom telu mogao da se nalazi neki element koji bi se mogao iz daljine otkriti; ne bi to bilo čudno, kod nekoga ko je odrastao na dalekim galaktičkim svetovima. Pa, ako je tako, ove razbacane bujurske stvari mogle bi maskirati njeno prisustvo.
     Bilo je i drugih ideja.
     Brodski senzori neće moći da prodru u pećinu duboko ispod zemlje, govorio je jedan od jijoanskih znalaca tehnike.
     Otvoreni tok lave najbolje će zaslepiti tuđinske oči, sugerisala je jedna Urkinja, kovačica crnog gvožđa.
     Druga dva taoca - Ro-ken i Ran - odvedeni su na takva mesta, u nadi da će bar jedan od tri različita sistema skrivanja uspeti. Pošto su na kocki bili životi sve dece i svih larvi svih šest jijoanskih naroda, vredelo je pokušati bilo šta... bilo šta. Zato je i ovaj zadatak, poveren Larku, bio od vrhunske važnosti. Pa ipak, on se nervirao, priželjkujući da nešto, ipak, i radi, a ne samo da čeka da nastupi kraj sveta. Pričalo se da se mnogi drugi pripremaju za ratovanje protiv zvezdanih kriminalaca. Lark je o naoružanju znao malo; njegova oblast stručnosti bili su prirodni tokovi života, kretanja raznih živih vrsta. Ipak, zavideo je tim budućim borcima.
     Jedan zvuk, nalik na krkljanje i šištanje, natera ga da pojuri u drugi kraj skloništa. Tamo je njegov prijatelj Uthen ležao na zemlji kao hitinska grudva boje pepela. Lark dohvati aspirator koji je sklepao od bambusovih cevi, svinjske bešike i lepljivog mulk-soka koji se brzo suši. Zavuče kraj bambusove cevi u ventil na jednoj od pet nogu ogromne 'krabe' i stade da pumpa, energičnim pokretima ruku. Iz cevi poče ispadati gusta tečnost, koja je pretila da uguši Uthena; šlajm. Lark ponovi ovaj postupak i sa preostale četiri 'krabaste' noge. Sada je njegov saradnik, takođe biolog, lakše disao. Središnja kupola na Uthenovim leđima, koja je bila klonula, sada se izdiže; na njoj traka za gledanje postade sjajnija.
     "Hva-la-la-la Lark. Žao mi je što sam na tere-tere-teretu..."
     Glas je izlazio iz svih pet nogu, ali nekoordinirano, iz svake noge u drugom trenutku, tako da se sticao utisak da govori petoro Gheuena, a svaki nejako i svaki smetajući ostalima. Ličilo je to, takođe, na Trekija koji ima nekoliko oratorskih prstenova, kad se oni posvađaju i svaki počne da priča šta on hoće. Bilo je jasno da je Uthen veoma slab i obuzet temperaturom i groznicom. Ova činjenica stiskala je Larkova prsa bolnom brigom. Sad je trebalo odgovoriti, kazati neke laži koje će zazvučati vedro, veselo; ali kako to izvesti, kad reči zapinju u grlu.
     "Samo se ti odmaraj, brate moj po kandžama. Krenućemo nas dvojica uskoro opet na teren... iskopavaćemo fosile i smišljaćemo nove teorije, i to takve da će majke u tvom leglu poplaveti od nezgodacije."
     Ovo je donelo Gheuenov tihi, krkljavi smeh. "Kad si već pomenuo jeres... izgleda da će se ostva-va-va-variti ona tvoja i Haruleno-no-no-nova."
     Pominjanje tog drugog sivog Gheuena koji je bio Larkov prijatelj došlo je u nepovoljnom trenutku; Larkovo lice trznu se od udvostručene tuge. Uthen još nije doznao šta se dogodilo sa tim njegovim rođakom. Lark je bio čvrsto rešen da mu ne kaže.
     "Kako to misliš - ostvariće se?"
     "Meni se čini da su Rotheni našli način da oslobode Jijo od barem jedne-ne-ne-ne suvišne rase..."
     "A, pa nemoj tako govoriti", reče Lark. Ali Uthen je samo rekao glasno nešto što je svakome bilo u mislima. Uthenova bolest bila je nerazumljiva i lekaru, G'Kekiju, koji se sad odmarao (a sva četiri očna pipka mu klonula, od premora) u susednom skloništu. I stražari su svi zazirali od obolelog: ceo odred. Svi su znali da je Uthen zalazio, sa Larkom, u razlupanu bazu Danika, i da su njih dvojica tamo petljala nešto po zabranjenim stvarima.
     "Meni je bilo žao-ao-ao-ao kad su zeloti minirali tuđinsku bazu." Uthenov hitinski oklop zadrhta pri toj pomisli; njegova borba za dah se nastavi. "Čak i kad su Rotheni pokušali da zloupotrebe naše Sveto jaje... kad su emitovali lažne snove samo da bi između šest rasa zabili klin-in-in-in... Čak ni tad nisam smatrao da je opravdano da naše goste poubijamo-mo-mo-mo-mo..."
     Lark obrisa suzu iz jednog oka. "Imaš više samilosti nego većina nas."
     "Dopusti da završim-šim-šim-šim-šim. Hoću reći da sada znamo šta je bio njihov plan od samog početka. Nešto mnogo gore od snova. Pravljenje virusa-irusa-irusa-irusa. Da nas sve pobiju."
     Znači, Uthen je čuo šta se oko njega govorka... ili je i sam došao do istog zaključka.
     Da je počeo biološki rat. Genocid.
     "Kao u romanu Rat svetova", reče Lark. Bila je to jedna od njegovih omiljenih starih knjiga. "Samo su uloge zamenjene."
     Na ovo poređenje, sivi krab se nasmeja: to je zvučalo kao promukli, neujednačeni zvižduk.
     "A ja sam se uvek identifikovao... sa onim jadnim... Marsovcima-ima-ima-ima-ima..."
     Njegovo trakasto oko se zamagli, gubeći svetlost svesti, a kupola klonu. Lark proveri disanje svog prijatelja i utvrdi da nije pogoršano. Uthen se naprosto premorio.
     A tako je snažan, pomisli Lark i potapša hitinski oklop.
     Mi zamišljamo da su sivi Gheueni najrobusnija bića na Jijou, reče on sebi; možda i jesu, ali ovaj hitinski oklop ne može zaustaviti neke stvari.
     Harulen je to saznao. Smrt je sustigla tog Uthenovog sivog rođaka za vreme bitke na Livadi okupljanja, kad su bataljoni teritoerijalne odbrane šest naroda izveli svoj masovni juriš i uspeli, ali jedva, da obore Ro-kenove robot-ubice. Samo zahvaljujući elementu iznenađenja to im je uspelo; tuđini nisu pretpostavljali da će divljaci umeti da proizvedu jednostavno, ali snažno vatreno oružje sa spiralnim žlebovima unutar cevi - to je jednostavna tehnologija, ali na malim rastojanjima ubitačna.
     Pobeda je stigla prekasno za Harulena. Previše odan svojoj dužnosti, ili previše tvrdoglav, on nije hteo da beži; potrošio je poslednje trenutke svog života zviždeći na pet strana istovremeno, izgovarajući na taj način kitnjaste pozive svima da zadrže mir i razum, da ostave oružje i da se lepo dogovore o svemu. Onda je jedan od robota-ubica, masakrirajući jijoanski narod, zakačio i Harulena laserskim zrakom i presekao njegovo masivno, kraboliko telo na dve nejednake polovine. Samo koji tren posle toga, raketna bojeva glava zarila se u tog robota i oborila ga, raskomadala u plamenu.
     Ožaliće Harulena u gradu Tarek, pomisli Lark; nastaće tuga itekakva među sivim gheuenskim matronama tamo.
     Lark se nasloni obema rukama na Uthenovu široku ljušturu, položi glavu na tu mrljastu sivu površinu. Oslušnu kako se njegov prijatelj muči da diše kroz šlajm. Požele, svim srcem, da uzmogne učiniti nešto više. Da može nekako da ga izleči.
     Ironija je bila samo jedna od nekoliko gorčina u njegovim ustima.
     A ja uvek zamišljao, reče on sebi, da će, ako dođe do 'nečega', Gheueni biti poslednji pobijeni. Da će odoleti najduže.

EMERSON

     Sada predeli jijoanski protiču brzim tokom pored njih, kao da se tajanstvene jahačice plaše da bi svako zadržavanje moglo pretvoriti njihove nade u šaku prašine.
     Emerson nije u stanju da govori. Zato nema pojma ni kuda jašu tako žurno, ni zbog čega.
     Sara se ponekad okrene u sedlu, uputi Emersonu ohrabrujući osmeh. Ali reug na njegovoj glavi, svojom membranom koju je razapeo ispred Emersonovih očiju, dodaje tom licu neke boje. To su boje neodobravanja, zameranja. Emerson taj oreol oko Sarinog lica čita sasvim lako, kao što je nekada, davno, lako čitao značenje iz slova na kompjuterskim ekranima. Možda bi trebalo da se Emerson uznemiri zbog njene uznemirenosti; to je osoba od koje on zavisi, ona je njegov jedini vodič kroz ovaj čudnovati, opasni svet. Ali Emerson ne uspeva da navede sebe na zabrinutost. Dešava se, naprosto, suviše mnogo drugih stvari, o kojima on mora da misli.
     Vlažniji vazduh sklapa se oko njih; kavalkada se ustremila u jednu krivudavu rečnu dolinu. Vlažni mirisi bude u njemu sećanja na onu močvaru u koju se onako 'strmeknuo' sa neba, kad je njegova letelica bila oborena. Sav se polomio, osakatio, potonuo je tada u bol. Ali on ne beži od tih prisećanja, naprotiv, i najbolnija uspomena mu je dobrodošla ako će probuditi još neku, drugu uspomenu, o bilo čemu; o nekom zvuku, mirisu, možda o prizoru iza sledeće okuke.
     I gle, priseća se nečega. Doplovilo je nešto preko provalije vremena i gubitka. Uspomene koje su mu odavno nedostajale. Povezuju se imena i lica. Čak i odlomci nekih događaja.
     Tom Orli... tako jak i pametan. Ne može da omane u jednom: uvek će napraviti neku gužvu. Naravno da je doneo nevolje i na njihov brod... dovoljno nevolja za svih Pet galaksija.
     Hikahi... najslađa delfinka. Najbolja prijateljica. Odjurila jednog dana da spase svog ljubavnika i svog kapetana... i nije više nikad viđena.
     Tošio... dečački spreman na smeh. Junačko srce odraslog momka. Gde li je on sad?
     Kraidaiki... delfin, njihov kapetan. Mudri vođa. Ali sada osakaćen isto kao on, Emerson.
     Emersonu ovo zastaje u mislima: gle, otkud ta sličnost? Kako to da su obojica ranjena na isti način? Ali iza ovoga usledi munja užasnog bola, toliko grozna da odgovor, kao tornadom zavitlan, odleće u daljine i izgubljen je.
     Tom... Hikahi... Tošio... Ponavlja ta imena, svako ime je jednom išlo zajedno sa po jednim prijateljem. Ali on te prijatelje nije video još od, od... A-uh, odavno.
     Druge uspomene, nedavnije, kao da je teže dohvatiti i kao da su bolnije. Otežan je access, pristup.
     Suezi... Tišt... Džilijan...
     Polako obrazuje ustima oblike tih reči. Izgovara ih, iako mu ponekad zubi zazveče od ovog silovitog galopa. Izgovara ih, iako je njemu vrlo teško da koordinira jezik i usne. Trudi se da vežba; jer, kako će inače ikada vratiti onu svoju negdašnju veštinu govora, veštinu da priča slobodno i mnogo; pa, njega su znali kao pametnog momka... pre nego što mu se pojavila ova velika rupa u lobanji, i još veća u pamćenju.
     Neka imena dolaze sasvim lako, jer ih je naučio posle buđenja na Jijou, posle delirijuma, u onoj kolibi na grani divovskog drveta.
     Priti... majmunica. Mala šimpanza. Ona ga poučava samo svojim ličnim primerom. Ne ume da govori, ali dobro barata matematikom, a ponekad progovori pokretima ruku, i tad su njeni komentari vrlo ironični.
     Jomah i Kurt... to su zvuci povezani sa jednim istim uzanim licem, ali ono se pojavljuje u dve varijante, staroj i mladoj. Jedan je majstor, a drugi je šegrt, a njihova umetnost stvarno je jedinstvena: minirati i razbucati u paramparče sve brane, gradove, sve kuće koje su nezakoniti naseljenici podigli na jednom proskribovanom svetu. Emerson se priseća: Biblos. Arhiva. Papirne knjige. Tamo je Kurt pokazivao svom nećaku eksplozivne naboje majstorski uvučene u najosetljvije tačke pećine. Da se sruči cela i da biblioteka bude sasvim uništena. Ako naređenje ikad dođe.
     Zarobljeni fundamentalista... Dedinger. Eno ga, on jaše iza te dvojice eksplozera. Lice potamnelo i duboko izbrazdano od sunca i vetra. On je vođa nekih ljudskih pobunjenika čije ideje Emerson ne razume. Ali ti pobunjenici svakako nemaju nimalo ljubavi prema posetiocima sa neba.
     Kolona tutnji dalje, a Dedingerove oči ispituju okolinu, lutaju, kalkulišu njegov sledeći potez.

     Nekoliko imena su imena mesta, Emerson ih ume izgovoriti - štaviše, imaju značenje za njega. To je nekakav napredak, ali Emerson nije budala; zna da je najverovatnije znao stotine reči pre nego što se srušio na ovaj svet i sav polomio. Ovi jahači oko njega povremeno se raspričaju, ali to su za njega samo prazni zvuci, samo nekakvo vah-vah-vah. Brbljanje. Na tren kao da uhvati značenje jedne reči ili dve; to ga samo izaziva, a ne zadovoljava.
     Ponekad bujica tuđih reči zamara. On se pita - da li bi ovi narodi imali manju sklonost ka međusobnoj borbi ako bi manje pričali, a više gledali i slušali?
     Na sreću, reči nisu njegov jedini projekat. Postoji i uznemirujuća bliskost muzike. Postoji još nešto: kad god zastanu da odmore konje, Priti, Sara i on počinju da crtaju geometrijske oblike na zemlji, otpočinju razne matematičke igre. To dvoje su njegovi prijatelji, on je radostan kad se oni smeju.
     Ima on još jedan, dodatni prozor u svet.
     Kad god može, namesti opnu reuga preko očiju, kao masku. Kroz nju vidi svet preobražen, zapljusnut dodatnim bojama, koje kao da su došle odnekud iskosa. Ni na jednom od svojih dosadašnjih putovanja nije susreo takvo stvorenje - živu vrstu koju svih šest ovdašnjih rasa uspešno koristi za očitavanje osećanja sagovornika. Ali ako mu reug ostane predugo pred očima, Emersona počinje da boli glava. Očaravaju ga aure oko Sare, Dedingera i drugih. Ponekad boje kao da prenesu i još nešto, a ne samo emotivno stanje... ali on ne uspeva da kaže sebi tačno šta. Ne uspeva još.
     Jednu istinu Emerson pamti. Taj savet, dobijen nekada od nekoga, iskočio je iz mračnog bunara njegove prošlosti, i sad mu pomaže da se dobro čuva.
     Život ume da bude pun opsena.

II

     Legende kažu da je mnogo tekstova, dragocenih, izgubljeno jedne gorke noći, za koju neki ljudi imaju naziv 'Noć aveti'. Tada je izgorela četvrtina arhive u Biblosu. U surovom zimskom sutonu nestadoše mnoge neprocenjivo vredne knjige, a među njima i ona u kojoj su postojale - kažu - slike Bujura, pripadnika te moćne rase koja je do pre pet hiljada vekova držala Jijo pod zakupom.
     Poneki škrt dnevnički zapis o toj nesreći ostavili su očevici, ali ne o Bujurima. Međutim, neki ljudi koji su pomalo čitali zbirku ksenonauke pre nego što je izgorela nastojali su, kasnije, da se prisete šta je pisalo o Bujurima. I kazali su: Bujuri behu zdepasto građeni stvorovi, izdaleka nalik na žabe krastače koje su prikazane na str. 96 Klierijevog Vodiča za zemaljske žive vrste. Razlike: četiri stubaste, slonovske noge, i oštre oči uperene pravo napred. Navodno su bili veliki majstori za stvaranje namenski oblikovanih, korisnih organizama; takođe velike šaljivdžije.
     Ali druge, ne-ljudske rase prerano došlih na Jijo već su znale toliko o Bujurima; naprosto su zapamtile i sačuvale usmenim predanjem, iz starih dana. Osim toga, svako je mogao videti mnogobrojne pametne bujurske uslužne organizme kako letucaju po šumama Jijoa i tragaju, možda, za svojim davno otišlim gospodarima. Malo šta drugo znamo o toj rasi čija je moćna civilizacija zgusnuto pritiskala ovu planetu tokom više od milion godina.
     Kako je moguće da se za samo jednu noć izgubi onako ogromna količina znanja? Danas to izgleda čudno. Zašto ljudski kolonisti nisu naštampali mnogo primeraka tih dragocenih tekstova, zašto ih nisu umnožili pre nego što su svoj svemirski 'šunjalački' brod poslali na dno okeana? Zašto nisu obezbedili da na mnogo mesta, širom Nagiba, postoje duplikati, koji ne bi mogli ni u jednoj nesreći biti uništeni svi odjednom?
     U odbranu naših predaka, mi ljudska bića možemo reći ovo. Setite se samo kakva su to napeta vremena bila, pre nastupanja Velikog mira, pre dolaska Svetog jajeta. Pre ljudi, na Jijo se ilegalno spustilo pet drugih razumnih rasa (glavere ne računamo); oni su između sebe postigli neku napetu ravnotežu, pre nego što je zvezdani brod Kivot kliznuo pored prašnjavog, drečavog sjaja zvezde Izmunuti i doneo na Jijo i nas, još jednu rasu ilegalaca, da kao kriminalci započnemo svoje štetočinsko postojanje na ovom namučenom svetu. U tim danima često su se događale bitke između urskih klanova i nadmenih gheuenskih vladarki, a huniška plemena upuštala su se u okršaje između sebe zbog njihovih dugotrajnih etičkih nesuglasica oko građanskih prava Trekija. Postojali su mudraci tih pet naroda, ali nisu imali mnogo uticaja; glavni njihov posao bio je da čitaju i tumače Spise, jedine do tada postojeće pisane dokumente.
     U ovu napetu klimu spušta se još jedna invazija, još jedan talas izbeglica; oni nalaze za sebe jednu još neiskorišćenu ekološku nišu, koja ih čeka. Ali ljudskim kolonistima nije bilo dovoljno da se popnu na divovsko drveće i tamo naprave baštice u kojima će uzgajati za sebe hranu; hteli su oni i više, a ne samo da postanu još jedan klan nepismenih kolonista. Upotrebili su motore Kivota još jednom, za poslednji zadatak, za koji je i bila potrebna snaga nalik na božansku, pre nego što su taj zvezdoplov potopili. Rezali su jednu planinu tako i toliko da je nastala tvrđava Biblos, duboko u stene usečena; osim toga, posekli su hiljadu div-stabala i pretvorili ih u kašu od koje su načinili štampane knjige.
     Ovaj čin toliko je zaprepastio ranijih pet rasa, da je samo malo nedostajalo da ljudski naseljenici budu pobijeni svi do poslednjeg. Razbesnele kraljice kraba iz grada Tareka krenule su u napad, neizmerno mnogobrojnije, pa se ljudski tabor našao pod njihovom opsadom. I drugi narodi bili su ogromno uvređeni ljudskim postupkom, koji je izgledao kao jeres protiv Spisa. Ali nisu napadali, i to samo zato što mudraci-sveštenici nisu pristali da daju svoj blagoslov za polazak u sveti rat. Ali glasanje o tome bilo je tesno. Tako se dogodilo da su ljudske vođe dobile izvesno vreme za manevrisanje. Počele su da prave različite pogodbe. Davale su raznim narodima i grupama korisne savete i alate, i tako uspevale da ih primame k sebi, da stvore savezništva. Za točkove G'Kekija: ojačanja za paoke. Kapetanima lađa, a to su bili sve Huniši: bolja jedra. Urkinje u kovačkim radionicama dobiše, od ljudi, davno željenu formulu za livenje bistrog stakla.
     Sve je postalo bitno drugačije samo nekoliko pokolenja potom. Nova vrsta mudraca-učenjaka stupila je na vlast. Oni su se okupili i proglasili Veliki mir. Svoje potpise stavili su na novoproizvedenu hartiju i poslali po jedan primerak u svako selo i svaki zaselak na Nagibu. Čitanje postade opšta navika žitelja, a čak i pisanje je sad dozvoljeno - ne smatra se više za greh.
     Postoji jedna manjina ortodoksnih, koja se i sada protivi treskanju štamparskih mašina. Ovi pravovernici pobožno drže da pismenost dovodi do pojačanog pamćenja, pa time i do one gordosti koja je naše pretke odvela u svemir i u nevolje. A mi, naravno, moramo negovati kod sebe (kažu oni) zaborav i nezainteresovanost da bismo uspešno hodali Stazom iskupljenja.
     Možda su oni u pravu. Ali u ovim našim vremenima, malo ima onih koji se primetno žure da odu tom blagoslovenom putanjom za glaverima. Jer, još nije vreme za to. Moramo, prvo, da pripremimo dušu.
     A mudrost, kažu novi mudraci, može da izraste i iz stranica knjige.

     Izgradnja mira, jedna meditacija i umblanje o istoriji, Homer Auf-puthvajou

POSADA BRAZDAČA

KA

     Nasukan, sudbom nepopustivom, na obalu Ifninu.
     Nasukan, kao kad se kit nasuče; povratka kući neće biti nikad.
     Na pet načina nasukan.
     Kao prvo, odsečen od Zemlje, napadom tuđina koji su ubilački ljuti na sve što je zemaljsko, ali na posadu Brazdača naročito, iako Ka nikad nije stvarno razumeo koji ih razlozi na to navode.
     Drugo, u nemogućnosti da se vratim čak ni u Galaksiju u kojoj se Zemlja nalazi; ćud hiperprostora oduvala nas je sa predviđene putanje u sasvim drugi deo svemira. Igra slučajnosti; mada mnogi u posadi i sad okrivljuju Ka za to, kažu da je bilo loše pilotiranje. Pilotova greška, kažu.
     Treće, zvezdani brod Brazdač morao je potražiti utočište na jednoj planetici koja je pod tabuom, planski ostavljena da se odmori od razumnih bića. Neki kažu: idealno sklonište. Klopka! kažu drugi.
     Četvrto, kad su umorni motori te lađe zvezdane najzad od truda svoga odahnuli, ona je potonula u najdublji, najmračniji kutak, u vilajet sablasti, daleko od vazduha i svetlosti.
     A sada ovo, peto, pomisli Ka. Čak i moja posada izgnanika - izgnala je mene.
     Naravno, poručnica Tišt ovo nije rekla baš tim rečima, kad je zatražila od njega da ostane u malenom 'isturenom uporištu' zajedno sa još samo tri druga dobrovoljca.
     "Ovo će biti tvoja prva značajna komandna dužnost, Ka. Prilika da pokažeš svoje sposobnosti."
     Da, da, reče on sebi. Pokazaću se naročito ako me ovi Huniši nabodu harpunom, izvuku na palubu i raspore.
     A to umalo da se desi, juče. Pratio je jedan jedrenjak kojim brode lokalni žitelji na ovoj planeti, nastojeći da ustanovi svrhu njihove plovidbe i odredište ka kome su krenuli, kad jedan od njegovih troje mladih pomoćnika, Mopol, jurnu napred i pope se na pramčani talas koji se vukao za tim drvenim jedrenjakom... omiljena zabava delfina na Zemlji, gde na taj način možeš da se besplatno i bez ikakvog truda vozaš kad god prolazi neki brod. Ali ovde je takav postupak bio toliko glup, da se Ka nije setio da ga zabrani unapred.
     Mopol se branio upravo tim argumentom, kao pravi advokat, kasnije, kad su se vratili u sklonište. I još je rekao: "Pa, dobro, nije bilo nikakve štete."
     "Nije bilo štete? Dopustio si da te oni vide!" grdio ju je Ka. "Pa, zar ne znaš da su počeli da bacaju harpune u vodu, upravo u trenucima kad sam te ja spasavao odatle?"
     Mopolov glatki trup i kljun kao grlić boce ostadoše u buntovnom položaju. "Oni nikad ranije nisu videli delfina. Verovatno su mislili da smo mi neka ovdašnja vrsta ribe."
     "I tako treba i ubuduće da misle, jesi li čuo!"
     Mopol je izjavio da jeste čuo, ali to je rekao na dvosmislen način, uz gunđanje. Čitava ova epizoda veoma je nervirala Ka.
     Posle nekog vremena Ka se, razmišljajući o sopstvenim nedostacima, zaputio na dno mora. Tamo je, u vodi punoj uskovitlanog blata, morao da uradi jedan posao - da priključi optičko vlakno na kabl koji je podmornica Hikahi položila dok je putovala nazad ka mestu gde Brazdač leži skriven. Ka je valjano namestio jednu kameru na takav položaj da će oni od sad moći da drže pod prismotrom koloniju Huniša koji u obližnjem zalivu imaju, pod kamuflažnim zaklonima, dokove i kuće. Za sada je osmatranjem ustanovio da su sve huniške mere prikrivanja organizovane protiv eventualnog osmatranja odozgo, sa neba, a na sa mora. Nadao se da će od te informacije biti neke koristi.
     Ali njega nikad nisu spremali da bude uhoda. Prošao je, do vraga, samo pilotsku obuku!
     A ni od nje nije imao mnogo koristi u prvim danima Brazdačeve misije, dok se dosađivao u senci glavnog pilota Kipirua, koji je uvek dobijao teška, ali slavna zaduženja. Kad je, na Kitrupu, Kipiru nestao zajedno sa kapetanom i nekoliko članova posade, Ka je najzad (na sreću, ili na nesreću) dobio priliku da radi ono za šta se uvežbavao.
     Ali sada je sigurno, reče on sebi, da Brazdač neće nikud više ići. Navučen je na stene; pilot mu više nije potreban. Prema tome, ja sam potrošiv; bez mene se može.
     Ka je završio uključivanje kablova i već je povlačio mehaničke radne ruke nazad u svoj am kad našto srebrnosivo projuri pored njega i zasu ga pravim rafalom sonara, kao i tečnim udarnim talasima. Pucketavi delfinski smeh ispuni plićake.

     * Priznaj, zvezdani tragaču!
     * Nisi me ni čuo ni video
     * dok sam jurio iz polumraka!

     Ka je, zapravo, još pre nekog vremena opazio da mu se mladi Žaki prikrada, ali nije hteo da ga obeshrabruje u tome vežbanju.
     "Na angliskom govori", naredi mu kratko.
     Kupasti zubići zablistaše u kosom zraku sunca koji se probio kroz vodu. Mladi Tursiops se okrenuo i sad je gledao Ka licem u lice. "Ali mnogo je lakše govoriti trinarnim! Ponekad me od angliskog zaboli glava."
     Da su kojim slučajem ljudski slušali ovaj razgovor dva neo-delfina na angliskom, najverovatnije ne bi razumeli nijednu reč; bila su to uglavniom kratkotrajna stenjanja i cviljenja. Jedino je gramatika bila bliska standardnoj angliskoj. A gramatička pravila upravljaju načinom tvog mišljenja - tako je, bar, govorio Kraidaiki, majstor kinenk umetnosti, kad je živeo među posadom Brazdača i svojom mudrošću ih vodio.
     Ali Kraidaikija nema već dve godine, pomisli on. Napustili smo i njega, i gospodina Orlija, i druge, kad smo na Kitrupu pobegli od bojnih flota. Nedostaje nam on i danas, iz dana u dan - bio je ono najbolje što naša rasa može dati.
     Kad je Kraidaiki govorio, mogao si nakratko zaboraviti da su delfini nedovršena, grubo sklepana bića, najnovija i najnesigurnija razumna rasa u Pet galaksija.
     Ka pokuša da odgovori Žakiju na onaj način na koji bi, po njegovoj pretpostavci, kapetan Kraidaiki odgovorio u takvoj situaciji.
     "Taj bol koji ponekad osetiš zove se koncentracija. Nije lako trpeti je, ali ona je omogućila našim pokroviteljima, ljudima, da stignu do zvezda, i to samo svojim snagama."
     "Jeste, a vidi koliko im je to dobra donelo", uzvrati Žaki.
     Pre nego što je Ka mogao odgovoriti, Žaki se oglasi signalom 'vazduha!' i jurnu pravo ka površini; nije plivao nagore u spirali koja omogućuje da se osmatra okolina, kao što propisi, zbog eventualnih opasnosti, zahtevaju. Ovo je značilo da se obojica izlažu riziku. Ali sa svakim novim danom na Jijou čvrsta disciplina izgledala je sve manje i manje potrebna. Tako je mekano i blago bilo ovo more, tako prijateljsko, da se strogost rastapala.
     Ka ćutke pređe preko ovog prekršaja - štaviše, pođe i sam za Žakijem pravo na površinu. Izduvali su vazduh iz pluća i udahnuli svež. U njemu osetiše blagi nagoveštaj mirisa dolazeće kiše. Sad je trebalo govoriti angliski izvan vode, svako kroz svoju genetski modifikovanu rupu za disanje na vrh glave. Za to je bio potreban drugi dijalekt, šištav i pljuckav, ali mnogo bliskiji ljudskom načinu izgovaranja angliskog jezika.
     "Dobro", reče Ka. "Sssad raport-t."
     Drugi delfin zabaci glavu. "Crvene krabe ne slute ništa. One paze samo na svoje kaveze sa jastozima. Mi prolazimo, a tek poneka kraba digne glavu da nas pogleda."
     "Nisu krabe. To su Gheueni. A ja sam vama dao stroga naređenja: ne prilaziti blizu, ne biti viđen!"
     Smatralo se da su Huniši opasniji, zato je Ka zadržao taj deo misije, osmatranje Huniša, za sebe. Verovao je da će Žaki i Mopol diskretno motriti na gheuensku koloniju na bočnom delu jednog podvodnog grebena.
     Očigledno sam verovao pogrešno, pomisli on.
     "Mopol je hteo da gricne nešto od tih delikatesa koje Gheueni gaje za sebe. Zato smo izveli diverziju. Ja sam pojurio jedno jato onih ribičona sa zelenim perajima - one šššto imaju ukus kao sargaska jegulja. Naterao sam ih pravo kroz koloniju Gheuena! I znaš šššta se pokazalo? Gheueni imaju spremne mreže koje same iskaču kad-d im naiđe tako dobra sreća! Čim se jato našlo u njihovom prostoru, mreže sssu iskočile i uhvatile ga celo!"
     "Sreća vaša šššto nisu uhvatile i vas. A šššta je Mopol radio za to vreme?"
     "Dok su crvene krabičonke imale posla, Mopol je opelješio jedan njihov kavez sa jastozima." Žaki frknu oduševljeno. "Sačuvo sam jednog-gg za tebe, evo. Ukus predivan."
     Žaki je na boku imao pričvršćen miniam, sa samo jednom mehaničkom rukom koja se, tokom plivanja, svijala uz telo. Sada, pokrenuta nervnim signalom, ova mehanička ruka zahvati u torbu na njegovom struku i izvuče jedno stvorenje koje ponudi Kau.
     Šta ću sad? - pomisli Ka, gledajući stvorenje koje se migoljilo. Prihvatiti, i time podržati njihovo kršenje discipline? Odbiti, pa ispasti tvrdoglav i nerazuman?
     "Ja ću kasnije; prvo da vidim da li će vama dvoma biti muka", reče on mladiću. Smatralo se da ne treba svojim sopstvenim telom vršiti opite sa ovdašnjom faunom. Za razliku od Zemlje, ekosistemi na većini planeta bili su mešavina svakojakih bića donetih iz svih pet udruženih galaksija; obično su ih donosile i ostavljale one rase koje zakupe neku planetu i na njoj ostanu milion godina ili duže, ili čak onoliko koliko je najviše dopušteno - deset miliona godina. Dosad se pokazalo da su mnogi lokalni riboidi na Jijou ukusni i zdravi za jelo, ali već sledeća sorta koju probaš mogla je da ti se osveti za sve - naime, da te otruje.
     "Gde je Mopol sada?"
     "Vratio se da radi ono što nam je stavljeno u zadatak-kk", reče Žaki. "Gleda kako se odvijaju kontakti crvenih kraba sa Hunišima. Već smo videli kako krabičonke odvlače prema luci dva puna tovara ubrane morske trave, na sankama. Vratile su se sa tovarima drveta. Znaš... stabla isečena u komade."
     Ka klimnu glavom. "Znači, oni trguju, kao šššto smo i naslućivali. Huniši i Gheueni; žive zajedno, na zabranjenoj planeti. Baš se pitam šššta to znači."
     "A ko će znati? Da nisu tajanstveni, ne bi bili vanzemaljci. Da se ja vratim kod Mopol, može?"
     Kau nije bilo nejasno šta se dešava između to dvoje mladih. Verovatno je ta veza ometala njihov rad, ali ako on počne to da im zamera, Žaki će ga optužiti da je moralista ili, još gore, da je ljubomoran.
     Eh, da sam ja neki pravi vođa, pomisli Ka. Nije trebalo da poručnica poveri komandu meni.
     "Dobro, ti se sad vrati tamo", reče on. "Ali strogo samo da bi pozvao Mopola; vraćamo se svi odmah u sklonište. Već je prilično kasno."
     Žaki se uzdiže telom visoko iz vode, održavajući se na repu kojim je silovito praćakao.

     * Da, o uzvišeni!
     * Tvoju komandu preneću njima,
     * kao što mesece sluša plima!

     Pa se prevrte na leđa i zaroni. Posle nekog vremena Ka vide kako iz nemirnih talasa izviruje mokro, svetlucavo leđno peraje mladoga delfina u brzom udaljavanju; ništa više.
     Poče razmišljati o dvosmislenosti i drskosti ovih Žakijevih poslednjih reči, koje su bile na trinarnom jeziku.
     U ljudskim terminima - po logici uzroka i posledice, koju su ljudi nastojali usaditi svojim štićenicima, delfinskoj rasi - okean se pomera i ponegde ispupčuje zato što ga neki prirodni satelit, dakle mesec, ili više meseca, a takođe Sunce, vuku k sebi. Ali postoje i neki drevniji načini razmišljanja, koje su preci iz roda kitova koristili mnogo pre nego što su se ljudi počeli mešati u njihove gene. U tim epohama, niko se nije protivio uverenju da su plime najmoćnije sile. U onoj staroj preiskonskoj religiji, plime su kontrolisale Zemljin Mesec, a ne obratno.
     Drugim rečima, Žakijeva trinarna izjava bila je drska, bliska neposlušnosti.
     Pogrešila je Tišt, razmišljao je Ka ogorčeno, plivajući ka skloništu; nikako nije trebalo da nas četvoro ovde ostanemo sami.
     Dok su proticali ovi dani, osetio je šta čini najveću pretnju njegovoj misiji: ne huniški harpunisti, niti gheuenske oštre hvataljke; čak ni tuđinske bojne krstarice; ne, nego Jijo sam.
     Neko bi se mogao i zaljubiti u ovo mesto, pomisli on.
     Doziva ga ukus ovog okeana, a somotna tekstura vode isto tako. Mami; na isti način kao što mame ribolika bića koja iskazuju svoje uvažavanje tako što beže od njega, ali ne toliko brzo da ih on ne bi mogao i uhvatiti, ako se malo potrudi.
     Najzavodljivije od svega: odjeci u noći, kao puls u crnim vodama; odjeci koji prolaze kroz zidove njihovog uporišta. Ritmovi daleki, maltene suviše tihi za sluh. Kao od nekih duhova. Ali podsećaju na pesme kitova, na ono daleko more koje je bilo dom.
     Za razliku od Oake, sveta zeleno zelenog, i za razliku od užasnog Kitrupa - na ovoj planeti more kao da poštuje Boga. Ovo je more u kome bi delfin mogao plivati u miru.
     I možda zaboraviti.

     Brukida je čekao kad je Ka prošao kroz ulazni ciklus vazdušne komore, koja je bila tako tesna da je samo jedan po jedan delfin mogao ulaziti u sklonište. A sklonište je bilo veliki mehur, gornjim delom pun vazduha, a donjom polovinom pun vode, sidrima pričvršćen za okeansko dno. Uz jedan zid bila je postavljena laboratorija za rad geologa-metalurga, jednog ostarelog delfina čije je zdravlje postajalo sve krhkije kako se Brazdač sve više udaljavao od matične planete.
     Brukidini uzorci uzeti su kad je podmornica Hikahi plovila za huniškim jedrenjakom, tačnije ispod njega, sve do pučine dubokog mora. Kad su doplovili nad provaliju, oni drugari iz jedrenjaka počeli su da svoj tovar - izbacuju u more! Bačve, sanduke, vreće: pljus, pljus, u tamne dubine. Podmornica je svojim čeljustima bukvalno progutala nekoliko tih predmeta, i evo ih sada na analizi, dok Hikahi stremi natrag ka svojoj bazi.
     Taj ostareli naučnik, Brukida, već je našao 'anomalije' - tako ih je nazvao - ali je sad bio uzbuđen zbog nečeg drugog.
     "Stigla nam je poruka dok ste vi bili napolju. Tšššt je uhvatila nešto zapanjujuće dok je plovila ka Brazdaču!"
     Ka klimnu glavom. "Pa, bio sam ja ovde kad je podnosila taj raport-t, seti se. Našli su jedno prastaro spremište, koje su ostavili ilegalni naseljenici kad-d..."
     "Ne, to nije ništa." Ka odavno nije video tog starog delfina tako uzbuđenog. "Tšššt se posle javila još jednom. U vodi su našli neku decu i spasli ih od davljenja..."
     Ka žmirnu.
     "Decu? Ne misliš valjda..."
     "Ne ljudsku, niti sa perajima. Čekaj samo dok čuješ ko su... šta su. I kako su dospeli dole, u dubinu mora."

PRERANO DOŠLI

ALVIN

     Samo nekoliko dura pre nego što bismo se zarili u taj zid od metala, on se pomače u stranu. Neravna ploča planinski velika, koju kao da su divovi iskovali od brodskih korita nekoliko slupanih zvezdanih brodova, magično se povukla i otvorila prolaz podmornici, koja uđe u dugačak tunel.
     Zidine tog tunela sad su proletale pored nas, pored stakla kroz koje smo gledali; zidine neravne kao klisurine. Reflektor se ugasi, ostadosmo u seni. Motori zagrmeše punom snagom unazad... onda utihnuše sasvim.
     Tresak metala o metal, masivan; pa drugi, treći; podrhtava čitavo brodsko korito podmornice. Nekoliko trenutaka posle toga, otvoriše se vrata prostorije u kojoj smo mi bili. Jedna ruka koja se završavala hvataljkom-štipaljkom mahnu nam da iziđemo.
     Čekalo nas je nekoliko funthua. Ta stvorenja izgledala su insektoidno. Trup im je bio oklopljen metalom, a oči ogromne, staklasto crne. Naši tajanstveni spasitelji, dobročinitelji, tamničari.
     Moji prijatelji su hteli da mi pomognu u hodanju, ali im ja rekoh da nije potrebno.
     "Ma, hajte, narode. Dovoljno je teško snaći se na ovim štakama i bez guranja gomile vas odasvud. Samo vi krenite, ja ću odmah za vama."
     Na jednoj raskrsnici hodnika ja pođoh levo, u pravcu moje stare ćelije, iako su naši šestonogi vodiči pokazivali desno. "Trebaju mi moje stvari", rekoh najbližem funthaću. Ali on načini gest ne svojom štipaljkom-hvataljkom mašinskog izgleda i zapreči mi prolaz.
     Do vraga, pomislih. Imao sam na umu moju beležnicu i ranac; sve je to ostalo u ćeliji. Izračunah da ću se valjda vratiti po to, kasnije.
     Pešačenje je potrajalo, kroz mnoge zbunjujuće zaokrete, kroz svakojaka kapak-vrata sa mogućnošću hermetičkog zatvaranja, niz dugačke hodnike obložene metalom. Ur-rona je primetila da je zavarivanje metalnih ploča na nekim mestima bilo, sudeći po izgledu, 'žurno'. Divio sam se načinu na koji se držala svog profesionalizma u susretu sa zapanjujuće moćnom tehnologijom.
     Ne mogu reći tačno kad smo izišli iz morskog zmaja i prešli u veću bazu/leglo/kamp/košnicu, ali nastupilo je vreme kad su veliki funthaći počeli da klaparaju svojim metalnim udovima nekako opuštenije. Uhvatio sam čak i dva-tri odlomka onog čudnog štropotavog zvuka koji bi njima mogao biti govor; ali nisam imao mogućnosti da slušam pažljivo. Svaki korak napred bio je po jedna zasebna bitka sa talasima bola.
     Najzad smo se nekako 'prosuli' u jedan hodnik koji je davao osećaj trajnosti, sa zidovima neke blede žućkaste boje (možda nekada bele) i sa blagim osvetljenjem koje kao da je dopiralo iz celog plafona podjednako. Hodnik je vodio nalevo, ali isto tako i nadesno, a u oba smera blago uzlazno i polukružno. Činilo se da, sagledan kao celina, mora biti krug. Ali ja tada nisam mogao ni zamisliti čemu bi tako ogroman krug mogao da služi.
     Još veće iznenađenje bio je odbor za doček! Pred nama su se neočekivano našla dva stvorenja, opet šestonoga, ali zaista sasvim različita od funthua. Ovi su stajali na dve zadnje od tih svojih šest nogu; bili su obučeni u tunike od neke srebrnaste tkanine. Prednje četiri 'noge' služile su im kao ruke, a završavale su se šakama koje su bile krljuštave i sa plovnim kožicama između prstiju. Okrenuti prema nama, stvorovi su širili te svoje ruke i šake, a ja sam se nadao da to znači 'dobro došli'. Ali to su bila stvorenja malog rasta, jedva iznad mojih gornjih kolena, otprilike na visini Štipkovog oklopa od crvenog hitina. Na vrh glave svako stvorenje imalo je penušavu krunu od vlažnih, kovrdžavih vlakana. Počeše brzo da cijuču, a onda nam pokretima pokazaše da krenemo za njima; a veliki funthaći se povukoše, i to, reklo bi se, vrlo žustro i rado.
     Nas četvoro građana Vufona posavetovali smo se jednim pogledom... a onda smo svi 'slegnuli ramenima' u gheuenskom stilu, a to znači njihanjem gornjeg dela levo-desno kao kad gheuen malo poklekne levim nogama, pa malo desnim, pa tako naizmenično. I onda pođosmo, ćutke, za našim novim, manjim vodičima. Osećao sam kako na mom ramenu Hufu prede i znao sam da netremice pilji u ta mala bića. Čvrsto sam rešio da ispustim štake i da ga ščepam ako pokuša da skoči na jedno od njih. Pretpostavljao sam da im odbrana nije tako slaba kao što na prvi pogled izgleda.
     Mnogo vrata duž polukružnog hodnika; sva zatvorena. I pored svakih, na otprilike istoj visini na zidu, zalepljeno nešto nalik na papirnu traku. Jedan od Hakicina četiri pipka sa očima zanjiha se malo u pravcu tih improvizovanih prekrivki, a onda mi poče namigivati u razmacima Morzeove azbuke.
     TAJNE ISPOD
     Bilo mi je, naravno, jasno šta Hak hoće da kaže. Naši domaćini nisu želeli da mi pročitamo za šta su koja vrata. To je podrazumevalo da bismo mogli pročitati; dakle, da je napisano na nekoj od azbuka koje su poznate narodima Jijoa. I u meni se zbog toga, kao i kod naše Hakice, probudila radoznalost. Ali bio sam spreman da zaustavim i Hak, ako pokuša da odlepi neki od tih papira. Postoje trenuci kad treba postupati impulsivno; ovo nije bio jedan od takvih.
     Jedna hermetična kapak-vrata kliznuše u stranu, uz tihi šum nalik na uzdah, a naši mali vodiči pokazaše nam pokretima da uđemo.
     Našli smo se u velikoj sobi koja je bila teškim zavesama podeljena u četiri uzdužne pregrade, koje su se sada pružale u daljinu, pred nama. Unutra neke blistave mašine, raspoređene jedna iza druge; ali nisam imao vremena da ih razgledam. Nešto drugo uključilo se mnogo bliže, tačno ispred nas četvoro.
     Kvartet bića koja su nam izgledala prilično poznata, a kako i ne bi: bili smo to mi. Jedna Urkinja, jedan Huniš, jedan crveni Gheuen, i jedna mlada ženka G'Kekija.
     Slike nas četvoro, uvideh. Nisu ogledala; kao prvo, prozirne su, kroz njih vidimo zavese i mašine. Drugo, mi smo ostali nepomični a slike su počele pokretima da nas pozivaju da priđemo bliže.
     Posle prvog iznenađenja primetio sam i ono treće: razlike. Urkinja je imala dobro očuvano krzno; moj Huniš bio je zdrav, a ne kao ja sav obuhvaćen protezama i štakama. Da li te razlike nešto znače? - zapitah se. Ta karikatura Huniša smeškala mi se na onaj stari način, lepršanjem kese ispod grla, bez one grimase lica i usta koju su jijoanski huniši naučili od ljudskih bića i dodali, u poslednje vreme, svom pojmu osmeha.
     "A-ha, a-ha", poče Hak mrmljati, gledajući u erzac-G'Kekicu ispred sebe, koja je imala oba točka sasvim zdrava, sa svim paocima sjajnim, čvrstim, izglačanim. "Sve nešto verujem da su ovo prerano došli, Alvine."
     Žmirnuo sam. Dobro, moja ranija nagađanja nisu bila tačna; razumeo sam, nije potrebno da ona insistira na tome.
     "Hrrrm... Aj, ćuti, Hak."
     "Ovo su holografske projekcije", reče Ur-rona na angliskom, jedinom jijoanskom jeziku pogodnom za takve dijagnoze. Te dve reči dobili smo iz ljudskih knjiga, i to iz onih koje su štampane još pre Velikog štampanja.
     "Ako ti tako kažeš-žeš", reče Štipko. Svi ti 'duhovi' sada su uzmicali, ali svaki ka drugoj uzdužnoj pregradi, i pozivali nas da pođemo za njima. "Šta-ta-ta ćemo sad?"
     "Pa, šta bismo mogli?" progunđa Hakica. "Svako za svojim. Vidimo se na izlazu."
     Ona zavrte svoje telesne točkove - koji su se kotrljali neujednačeno - i ode za svetlucavom slikom G'Kekinje. Jedna dodatna, poprečna zavesa zatvori se iza nje.
     Ur-rona uzdahnu. "E, pa, dobra vam voda, vas dvojica."
     "Vatra i pepeo", odgovorismo Štipko i ja uglas, učtivo. Ona ode lakim kasom za slikom zdrave 'kentaurke'.
     Lažni Huniš mahao mi je veselo da dođem i ja, u krajnju desnu pregradu.
     "Samo ime, čin i serijski broj", rekoh Štipku.
     Njegovo zabrinuto "Aaa?" dahnulo je iz tri nožna ventila, čineći sinkopu. U hodu sam se osvrnuo: njegovo kupolasto oko nastavilo se njihati neodlučno, gledajući u svim pravcima osim napred.
     Poprečna zavesa spusti se i iza mene, razdvajajući nas.
     Moj nemi 'Huniš' povede me do jednog belog obeliska. Bila je to ravna komadina nekakvog, valjda, kamena, tačno na sredini uzdužnog prostora kroz koji sam se vukao. U podnožju obeliska bila je neka mala metalna ploča. Onaj lažni pokazao mi je pokretima da treba da stanem na to, što ja i učinih. Pokaza se da je ta bela površina 'kamena' zapravo prilično mekana u dodiru sa mojom glavom i telom. Čim su se oba moja stopala našla na metalnoj ploči, cela stvar počela je da se naginje napred... napred... i pretvorila se u sto, na kome ostadoh da ležim potrbuške. Hufu je brže-bolje pobegao sa mog ramena, buneći se grleno zbog svega ovoga; onda je malo pociknuo, videći da iz dubine ploče nailazi, zmijastim kretnjama, jedna cev i približava se mom licu!
     Valjda sam mogao da se opirem, ili da, kao, bežim. Ali zašto i čemu? Iz cevi se prosu obojeni gas, koji me je svojim mirisom podsetio na ono kad sam kao dete išao, u Vufonu, u ambulantu ili bolnicu. Mi smo je zvali Smrdljara, mada je onaj Treči unutra, farmaceut, uvek bio ljubazan sa nama i uvek izlučivao iz svojih gornjih prstenova po jedan slatkiš za svakoga, ako smo bili dobri...
     Svest se već kolebala, njihala, pamtim da sam se nadao da ću ovog puta dobiti onaj fini slatko-kiseli šećerni žele...
     "...ku noć..." progunđao sam, dok je Hufu nešto cvrkutao i jadikovao. Onda se sve, kao, ugasilo.

ASK

     Gladite ovaj najsvežiji vosak koji tek pritiče, još vruć, sa vestima iz stvarnog vremena, prstenovi moji.
     Pratite ovaj zvuk. Kao da je nešto počelo da bleji - a onda da tuli snagom titana preko čitave doline, tako da su odjeci uskoro počeli da pristižu od ledenih planinskih vrhova u daljinama; krik razočaranja, tako silan da su šume moćnog velikog bua, div-bambusa, zašumorile i zanjihale se od vrha do dna.

     A samo nekoliko trenutaka ranije, taj isti rothenski brod lebdeo je veličanstveno iznad svoje razvaljene planetne baze, a Livadu okupljanja osmatrao je svojim zracima za skeniranje, tražeći svoje spore koje je ranije izbacio: članove posade. Koji sad više nisu bili tu.
     Brujanje brodskih mašina zvučalo je kao jedan veliki suzdržani gnev, sumorno i tmurno, sve bliže spremnosti za osvetu.
     Ipak, ja/mi ostadosmo tada na svom mestu, zar ne, prstenovi moji? Dužnost je ukorenila ovog Trekija za to jedno mesto na Livadi, jer upravo ovaj Treki je morao pregovarati, ispred saveta mudraca, sa protivnikom. Sa tom gospodom rothenskom.
     Još neki su se zadržavali na Livadi okupljanja, vrzmali se tu negde, hodali po izgaženim dronjcima svetkovina. Neki od tih bili su samo radoznalci. Neki su, iz ličnih razloga, želeli da ponude osvajačima svoju vernost.
     Prema tome, nisam/nismo bili jedini svedoci krika sa neba. Još nekoliko stotina svedoka je bilo. Blenuli su zadivljeno i sa strahopoštovanjem u zvezdoplov Rothena koji je svojim zracima opipavao i prozirao dolinu, razaznavao koja je čađava, izvitoperena greda bivše stanice nekada bila na kom mestu.
     Onda ta strava od zvuka. Lelek sa neba. Jauk titana, od koga, evo, i sad drhti i podrhtava naše masno jezgro. Krik očaja, krik broda samog!

     Da li je pametno da se prisetimo ičega daljeg? Ko će se usuditi da očita ovu trunčicu voska koja sada klizi odozgo? Toliko vruću da je još bolno dodirnuti je?
     Da?
     Hrabri ste, prstenovi moji...

     Gle kako je lađa Rothena sada okupana cela u svetlosti iznenadnoj, koja aktinično, radijacijski prašti odozgo... iz nečeg novog, što na nebu blista kao sto sunaca.
     Ali sunce nije, nego još jedan svemirski brod! Neverovatno veći od piratske vitke lađe rothenske koja se došunjala da sa Jijoa krade gene. Tako izgleda kad potpuno odrasli treki stoji kao kula nad prstenčićem koji se tek vlenovao.
     Može li se ovom vosku verovati? Može li postojati išta tako veliko i blistavo? Pa, ta stvar nad nama bila je mnogo veća od planine, mnogo prostranija od najvećih olujnih oblaka.
     Rothenski brod je uhvaćen; napreže se da umakne ovom nadmoćnom titanu; motorima svojim stvara neke cičave, parajuće zvuke. Ali vodopadi svetlosti pritiskaju ga odozgo i razlivaju se sa njega po dolini; ta svetlost je sila i zgušnjava se u materiju. Solidni stub svetlosti sabija Rothene sve niže ka zemlji našoj, protiv njihove volje; opiru se, ali već trbuh njihove lađe tone u naše ranjeno zemljište.
     Potop šafranovih nijansi lije po manjoj krstarici, prekriva je slojevito, stvrdnjava se; kao slojevi nekog biljnog soka, biljnog lepka koji se brzo suši. Uskoro leži rothenski brod sputan sasvim, zaliven, a u tom istom 'ćilibaru' vidimo i grančice i lišće što ostade u vazduhu uzvitlano, a onda sasvim nepomično. Brodsko korito odasvud zapečaćeno prozirnim zlatom; ti mali predmeti u vazduhu - isto tako.
     A iznad svega lebdi nova sila. Levijatan.

     Ta zasenjujuća svetlost počela se gasiti.
     Romore motori nadmoćni neizmerno. Sleće titan: došla planina u goste rođakama svojim, rimerskim gorama. Čitavo jedno novo gorje usađuje se u našu dolinu, i na tom mestu planetna kora Jijoa se sleže duboko; menja se geološki dolina cela pod tom strašnom novom težinom, preoblikuje se.

     Sledeća trun toplog voska menja pravac kretanja. To je rastopljena suština destilovanog nezadovoljstva. Kreće ka nečemu drugom.
     Kuda, prstenovi moji?
     Preko ruba provalije.
     U pakao.

RETI

     Razmišljala je o svojoj ptici. O onoj blistavoj, koja je bila tako živa, a onda tako nepošteno osakaćena; o ptici koja je - kao i ona - bila tvrdoglavo rešena da opstane.
     Sve Retine pustolovine počele su jednog dana kad su se Džes i Bom vratili iz dugotrajnog lova koji ih je odveo daleko. Ta dva momka počeše da se hvališu kako su ranili jedno tajanstveno leteće stvorenje. Imali su i trofej: jedno predivno metalno pero. A Reti je samo čekala da se desi tako nešto - to je bio 'okidač' za nju. Shvatila je to pero kao omen, znak sudbine. Njena rešenost da se otrgne i pobegne postala je sad potpuna. Neće više biti sa tim plemenom, koje se u dronjcima vuče po blatu; potražiće neki bolji život.
     Pa dobro, valjda svako nešto traži, pomisli Reti sada, dok je robot lagano leteo nisko iznad vode i tačno pratio još jednu meandru reke, na putovanju ka mestu gde je, koliko su mogli znati, Kunov leteći čamac poslednji put boravio. Reti je želela da stigne baš tamo, kao i robot; ali je i strepela od tog susreta. Jer Kun je pripadnik naroda Danika; moraće oštro da postupi prema Dveru. A mogao bi osuditi i Reti, zbog njenih mnogih neuspeha i nedostataka.
     Poče se zaklinjati sebi: obuzdaće, pred tim pilotom letećeg čamca, svoj temperament; ispoljiće najveću poniznost, puziće, ako bude potrebno.
     Sve, samo da zvezdani narod održi obećanje i povede me sa sobom kad budu odlazili sa Jijoa.
     Moraju me povesti! Ran je rekao da je ta ptica ključni element u traganju koje su oni, Danici, i njihovi gazde Rotheni preduzeli...
     Njene misli se spotakoše.
     U traganju za čime?
     Mora biti da im je nešto užasno potrebno, čim oni krše galaktički zakon i dolaze krišom na daleki Jijo da bi se toga dočepali.
     Reti nikad nije 'kupila' sve one pričancije o krađi gena; ono da su Rotheni doputovali da bi eventualno pronašli i ukrali neke životinje koje su maltene sposobne da razmišljaju. Kad živiš u prirodi i otimaš se za svaki obrok, svakog dana, sa drugim živim bićima, jasno ti je da sva bića imaju inteligenciju. Niko nije 'na ivici da postane' inteligentan. I životinje, i ribe su pametne. Neki Retini rođaci čak upućuju svoje molitve drveću i kamenju!
     Reti je na te priče odgovarala ovako: pa šta ako steknu veću pamet? Zar će galajter manje smrdeti ako nauči da čita? Zar će kleb postati manje odvratan ako bude recitovao poeziju dok se valja po hrpama balege? Sa Retine tačke gledanja, priroda je opaka i opasna; Reti je sa prirodom imala već mnogo i premnogo posla, i vrlo rado bi čitavu 'prirodu' odbacila i otišla da stanuje u nekom blistavom galaktičkom gradu.
     Nijednog trenutka nije poverovala da su Kunove gazde došle preko ogromnih bezdana svemira samo da bi naučile neka bedna stvorenja brbljanju.
     Ali koji je, onda, bio pravi razlog za dolazak? I čega su se tuđini toliko plašili?

     Robot je izbegavao duboku vodu, leteo je samo nad rečnim plićacima, kao da su njegovim poljima sile potrebne stene, ili naslage zemljišta, kao oslonac, da bi se imao o šta odgurivati; kao da mu sama voda nije dovoljan oslonac. Kako je reka postajala šira, i pritoke su postajale sve veće; na kraju, pritoke postadoše, i same, prave reke. Leteći robot stade; napred više nije mogao. Pokuša da jednu takvu pritoku zaobiđe dugim putovanjem ka zapadu, ali uzalud. Ostade u mestu, zujeći osujećeno.
     "Reti!" dopre odozdo Dverov glas, promukao. "Razgovaraj opet s njim!"
     "Ma, već sam pokušavala. Vi ste mu sigurno upropastili uši, kad ste pucali na njega onako iz zasede. Odlomili ste mu onu antenu!"
     "Pa... pokušaj ponovo. Reci mu da bih ja mogao naći jedan način za... prelazak preko vode."
     Reti se nagnu na jednu stranu i proviri dole, preko robotovog boka; pogleda Dvera, koji je bespomoćno visio, stisnut robotovim zmijastim rukama. "Malopre si pokušavao da ga ubiješ, sad mu nudiš pomoć?"
     Dver načini grimasu. "Bolje je to, nego umreti. Ovaj bi mogao ovako da luta, a ja da visim u njegovim pipcima, sve dok se Sunce ne ugasi od starosti. Na onom letećem čamcu sigurno ima lekova, a i hrane. Osim toga, slušao sam tolike priče o tim ljudskim bićima sa zvezda. Zašto bi se samo ti zabavljala?"
     Nikad nije uspevala da odredi do koje mere on govori ozbiljno, a odakle samo u šali. Ali to sad i nije bilo važno. Ako Dver stvarno pomogne robotu u prelaženju vodenih prepreka, Kun bi mogao blaže postupiti prema njemu, kasnije.
     I prema meni, pomisli ona.
     "Dobro, dobro."
     Reti se poče obraćati mašini neposredno, kao što joj je rečeno na obuci.
     "Drone četiri! Slušaj naređenje, moje je izvršno! Naređujem ti da nas pustiš na zemlju, a mi ćemo onda da smislimo način da ti savladaš ovaj potok ovde. Zarobljenik kaže da zna jedan način na koji to možda može da se uradi!"
     Robot nije odmah reagovao; popeo se na jednu uzvisinu, zatim na susednu, pa se vratio na prvu, i tako levo, desno, levo, desno, a za to vreme nastavio je da osmatra rečicu ispred sebe, uzaludno nastojeći da u njoj nađe plićak. Ali posle nekog vremena repulsori sa robotove donje strane promeniše ton. Metalni pipci ispustiše Dvera, koji pade na tle i otkotrlja se niz jedan nagib obrastao mahovinom. Neko vreme Dver je samo ležao tamo i ječao pomalo; pomalo se trzao i praćakao, ali bez ikakvog učinka, kao riba na suvom.
     I Reti se tokom putovanja prilično ukrutila. Ustade sa robotovih leđa, a kad on sasvim slete, Reti doskoči na tle. Licem joj prođe trzaj: dodir sa zemljom bio je nešto sasvim drugo. Noge su joj bile bolno utrnule. Ali Dveru je, po svemu sudeći, bilo mnogo gore. Ona kleknu pored njega i ćušnu njegov lakat.
     "Ej, je l' ti dobro? Mož ustaneš?"
     U Dverovim očima svetlucao je bol. Ipak, on zavrte glavom i poče se sam batrgati da se nekako domogne sedećeg položaja. Ona mu, ipak, pomože u tome, pridržavajući rukama njegova ramena. Proveriše zakoreli zavoj na njegovoj butini: nije bilo sveže krvi.
     Tuđinski robot ležao je i čekao u potpunoj tišini. Mladi čovek se osovi na noge, nesigurno.
     "Možda ti ja mogu pomoći da pređeš vodu", reče on mašini. "Ako ti pomognem, pristaješ li da nas nosiš malo drugačije? Da povremeno zastajemo da se odmorimo i da nađemo nešto za jelo; šta kažeš?"
     Još jedna dugotrajna pauza - a onda brza cvrkutava nota. Reti je naučila malo galaktičkog jezika, tokom svog šegrtovanja u kome je trebalo da postane zvezdano dete. Ona sad prepoznade taj uzlazni ton: značio je 'Da'.
     Dver klimnu glavom. "Ja ne mogu da jemčim da će moj plan uspeti. Ali evo šta predlažem."

     Bilo je jednostavno - štaviše, sad se činilo da je rešenje bilo samo po sebi očigledno još od početka. Ipak, gledala je Dvera drugačije kad je izišao iz vode, mokar sve do ramena. Još pre nego što je Dver sasvim izišao, otprilike kad mu je voda bila do pojasa, robot se pomakao sa položaja na kome je dotad bio - prestao je lebdeti iznad Dverove glave; skliznuo je sa tog čoveka, na koga se do tad oslanjao svojim odbojnim poljima. Jer sad je, u plićaku, mogao tim istim poljima da se osloni neposredno na dno rečice.
     Tokom najtežeg dela prelaska preko vode, Dver je izgledao kao da na glavi nosi ogroman osmougaoni šešir, ili balon. Sad mu je kosa bila sva nakostrešena, a oči staklaste. Reti ga izvede sasvim na obalu i pomože mu da sedne.
     "Ej!" Ona ga malo gurnu. "Je l'ti dobro?"
     Dverov pogled ukočeno je bludio daljinama. Ali posle nekoliko dura on odgovori.
     "Jahhhh... Mislim da jeste."
     Zavrtela je glavom. Čak su i Blatko i Jii prekinuli svoju kampanju uzajamnog ubitačnog zurenja: obojica su netremice gledala ovog čoveka sa Nagiba.
     "To ti je bilo stvarno ludo!" reče Reti. Nije mogla prinuditi sebe da kaže 'hrabro' ili 'uzbudljivo' ili 'nerazumno'.
     Bolno je trznuo licem, kao da su poruke iz njegovog namučenog tela tek sad stizale u ošamućeni mozak. "Da... bilo je sve to. I više."
     Robot opet zacvrkuta. Reti zaključi da trostruka uzlazna melodija sa oštrom notom na kraju znači: 'Dosta odmaranja, idemo dalje!'
     Pomogla je Dveru da se ukrca na sedište koje je robot improvizovao tako što je presavio svoje ruke/pipke. Tako nastaviše let ka jugu, ali su sada svi putnici - dvoje ljudi, nur Blatko, i mali Uriš Jii - sedeli napred, zbijeni telo uz telo da bi imali više toplote, jer je vetar, koji je nastajao zbog brzog kretanja napred kroz vazduh, bio prilično hladan.
     Reti je čula izvesne priče o ovom području, od Džesa i Boma, hvalisavih lovaca iz njenog plemena. Bio je to teren nizak, mnogo močvara, vlažnog zemljišta i sa još mnogo potoka i rečica pred njima.

ALVIN

     Probudio sam se sav nekako mutan; bilo mi je sve nejasno kao šimpanzi kad dugo žvaće listove gigrija. Ali su, barem, bolovi nestali.
     Ona mekana ravna ploča bila je i sad ispod mene, ali sam osećao da su obe štake, kao i cela ona nezgodna proteza od kaiševa i metalnih cevi, nestali.
     Okrenuo sam glavu i video u blizini jedan nizak sto. Na njemu je bila plitka, bela činija, a u njoj desetak predmeta čiji oblik mi je bio dobro poznat; od bitnog su značaja za huniške obrede života i smrti.
     O, Ifni! - pomislih ja. Ova čudovišta isekla su moje kičmene kosti!
     Onda o tome razmislih bolje.
     Čekaj, rekoh ja sebi. Ti si klinac. Imaš dva kompleta. Tek treba da počneš da gubiš prvi komplet, 'mlečni', iduće godine...
     Stvarno sam toliko sporo kapirao. Bol i anestetici mogu, zajedno, to da učine Hunišu.
     Pogledao sam pažljivije u činiju. Tu su bile sve one moje kičmene kosti koje su mi ostale iz detinjstva. Bilo bi normalno da se tokom sledećih nekoliko meseci rasklimaju i da same poispadaju. Njihovo mesto moraju zauzeti kičmene kosti odraslog Huniša, one sa bodljama. Jedan komplet ispada, drugi, odrasli, ostaje; smena. Ali u nesreći se verovatno dogodilo zbijanje dva kompleta jedan uz drugi i uklještenje nerava. Ovi funthui sigurno su odlučili da mi povade sve prvobitne vertebroide, ceo prvi komplet, bez obzira na to da li je novi komplet sasvim spreman; drugim rečima, da ubrzaju prirodni tok stvari.
     Da li su to postigli čistim nagađanjem? Ili već dobro poznaju Huniše?
     Polako, razmišljaj o jednoj po jednoj stvari, rekoh ja sebi. Osećaš li kuke na svojim nožnim prstima? Možeš li ih pokretati?
     Poslao sam signale za ispružanje kandži. Osetih kako se štitnici povlače, a kandže zadiru u mekotu ovog stola. Do sada - odlično.
     Savio sam levu ruku iza leđa i napipao nešto duž kičme, neku glatku izbočinu. Tvrdu, a elastičnu.
     Reči potekoše. Progovorio je neki neprirodno gladak glas, na akcentovanom galaktičkom sedmom.
     "Ta nova ortopedska proteza aktivno će pomagati u nošenju tvojih opterećenja sve dok tvoje vertebroidne kosti drugog stadijuma ne očvrsnu u potpunosti. Ipak, bilo bi ti mudrije da se ne upuštaš u suviše jake ili nagle pokrete."
     Videh da su pojedini kraci tog elastičnog predmeta obuhvatili čitav moj torzo i da ga drže. Davalo je to osećaj čvrstine, ali i udobnosti, nimalo nalik na onu skalameriju koju su za mene sklepali oni raniji funthui.
     "Molim, primite moje izraze zahvaljivanja", odgovorih na formalnom galaktičkom sedmom i počeh, obazrivo, da se pridižem na jedan lakat, a istovremeno da okrećem glavu polako na tu stranu, ka tom sagovorniku. "Ujedno se izvinjavam za sve smetnje koje smo možda izaz..."
     Zamukoh usred reči. Očekivao sam da vidim onog manjeg funthua, ili jednu od malih amfibija, ali pokraj kreveta se veoma brzo vrtelo nešto. Nešto utvarno; nalik na holografsku projekciju koju smo videli ranije, ali apstraktnu i vrlo kitnjasto složenu. Ta zarotirana mreža linija lebdela je pokraj mog ležaja.
     "Niste bili na smetnji." Taj glas kao da je poticao iz rotirajuće slike. "Mi smo želeli da saznamo šta se dešava u svetu vazduha i svetlosti. Vaš brzi dolazak - ono potonuće u podmorski kanjon, blizu naše izvidnice - bio je za nas srećna okolnost, kao što je, čini se, naše prisustvo u vodi bilo za vas."
     Čak i onako ošamućen od anestetika, osetio sam izvrsnost njegove ironije na više nivoa. Taj geometrijski kovitlac govorio je ljubazno i učtivo, ali me je podsetio na to da mi preživeli sa Sna Vufona dugujemo nešto - svoje živote - ovim bićima.
     "To je istina", saglasih se. "Mada, naravno, moji prijatelji i ja možda ne bismo pali u bezdan da nije neko uklonio predmet po koji smo poslati na dno, na kontinentalni prag, i koji je trebalo da donesemo iz tih mnogo plićih voda. Naše traganje po udaljenijim prostorima završilo se tako što smo se omakli sa kontinentalnog praga, u provaliju."
     Pokretne linije dobiše neki novi nagib svetlosti, plavičast i treptav.
     "Vi tvrdite da ste vlasnici onog predmeta za kojim ste tragali? To je bila vaša imovina?"
     Sad se ja nađoh u nedoumici. Razmišljao sam nije li to neka zamka. Po zakonima koji su dati u našim sopstvenim svetim Spisima, to blago po koje nas je Urijel poslala nije uopšte smelo postojati. Prekršeno je bilo slovo zakona, ali i duh zakona: jasno je da na zabranjenom svetu naseljenici koji su prerano došli moraju ublažavati svoju krivicu, tako što će se odreći svih onih alata koji daju moć nalik na božansku - dakle, moć bogoliku. Sad mi je bilo drago što govorim na jednom tako formalnom, službenom jeziku, jer on me je prisiljavao da razmišljam pažljivije nego što bih, možda, na našem lokalnom jijoanskom.
     "Ja izjavljujem... da sam imao ovlašćenja da izvršim inspekciju... da pregledam taj objekt. Zadržavam pravo da dopunim ovu izjavu kasnije."
     Sad su se u geometrijski kovitlac prosuli mnogi purpurni vrtložići; mogao bih se maltene zakleti da je to dalo izgled zabavljenosti, veselja, razonođenosti. Možda je ovaj čudnovati entitet već saslušavao, na isti način, moje drugare. Ja umem da pričam; Hakica kaže da mi niko nije ravan u gal-sedmom; ali nikada nisam tvrdio da sam najpametniji u našoj družini.
     "O toj stvari može se raspravljati nekom drugom prilikom", reče glas. "Pošto nam ispričate o vašem životu i o događajima u gornjem svetu."
     Ovo probudi nešto u meni... nazovimo to latentni trgovački nagon koji vreba prikriven u svakom Hunišu. To vam je jedna naklonost ka finoj umetnosti cenkanja, pogađanja. Polako, obazrivo, podigoh se u sasvim normalan sedeći položaj. Glavninu opterećenja prepustio sam mojoj novoj, elastičnoj protezi.
     "Hrrr-m. Vi tražite od nas da besplatno damo jedino čime možemo trgovati - našu priču i priču o našim precima. A šta nam nudite za uzvrat?"
     Glas je sad počeo prilično dobro da oponaša huniški potmuli govor izvinjavanja.
     "Izvinjavamo se. Nije nam palo na um da ćete vi to sagledati u toj svetlosti. A već ste nam, avaj, ispričali mnogo. Sada ćemo vratiti vašu zalihu informacija. Molim, prihvatite naše kajanje što smo bez izričite vaše dozvole izvršili očitavanje."
     Jedna vrata kliznuše u stranu i na taj način se otvoriše. Pojavi se jedan mali vodozemac, noseći tananim rukama moj ranac!
     A na rancu je ležao moj dragoceni dnevnik, sav izgužvan i otrcan, ali ipak za mene najdragocenija stvar na svetu. Dograbio sam tu knjigu i počeo prelistavati stranice; mnoge od njih imale su podvijene uglove.
     "Budite spokojni po jednom pitanju", saopšti kovitlac svetlosnih linija. "Naše proučavanje tog dokumenta, iako nam je dalo velika znanja, tek je otvorilo naš apetit za daleko većim količinama informacija. Dakle, vaš ekonomski položaj nije oštećen."
     Porazmislio sam o ovome. "Čitali ste moj dnevnik?"
     "Izvinjenja, još jednom. Činilo se da je to predostrožno, u situaciji kad smo nastojali shvatiti vaše povrede, kao i vaš način pristizanja u ovo područje teškog, vlažnog mraka."
     I opet taj govor sa više nivoa značenja i sa implikacijama koje sam tek počinjao da ispitujem. U tom trenutku želeo sam jedino da se ovaj razgovor što pre okonča i da se posavetujem sa Hak i ostalima pre ma kakvih daljih izjava.
     "Ja bih da sada vidim moje prijatelje", rekoh toj rotirajućoj slici, ali sad na angliskom jeziku.
     Ona kao da zadrhta; učinilo mi se da je to ekvivalent klimanja glavom.
     "Vrlo dobro. Oni su obavešteni da očekuju tvoje pristizanje. Molim, pođi za entitetom koji stoji na vratima."
     Mali vodozemac koji se tamo nalazio strpljivo je sačekao da ja stanem na pod jednom nogom, oprobam težinu, stanem i drugom nogom, ustanem bez ikakvih štaka. Zabolelo je tu i tamo, ali taman koliko je bilo potrebno da se na najpovoljniji način rasporedim unutar nove proteze. Moj dnevnik čvrsto stegoh uz sebe, ali ranac i zdelu sa mojim ranijim, mladalačkim kičmenim kostima ne ponesoh. Te stvari sam samo gledao, sada.
     "Ti predmeti će ovde biti bezbedni", obeća glas.
     Pa, nadam se da hoće, pomislih. Mama i tata će želeti da ih dobiju... pod pretpostavkom da ja ikada više vidim Mu-fauvg i Jog-vajoua... a naročito ako se desi da ih nikad više ne vidim.
     "Hvala."
     Obrazac linija, sada pun svakojakih tačkica, nastavi da se obrće.
     "Moje je zadovoljstvo da budem na usluzi."
     Stežući dnevnik čvrsto u rukama, pošao sam za malim vodozemcem kroz ta vrata. Kad sam se osvrnuo da još jednom pogledam ležaj, ona rotirajuća projekcija više nije bila tu.

ASK

     To je, dakle, bila ta slika koju smo čekali. Sada se dovoljno ohladila, možemo je gladiti.
     Da, prstenovi moji. Vreme dođe za još jedno glasanje. Hoćemo li da ostanemo katatonični ili hoćemo da pogledamo prizor koji je sada oko nas, a koji će skoro sigurno biti užas, najčistiji užas?
     Naš prvi kognitivni torus insistira da je dužnost iznad svega, pa čak i iznad prirodne trekijevske sklonosti da se pobegne od svega što je subjektivno neprijatno nama.
     Saglasni? Hoćemo li biti Ask i suočiti se sa stvarnošću koja nailazi, pa ma kakva ona bila? Kakvu odluku donosite, prstenovi moji?

     gladiti vosak...
     pratiti putanje...
     videti dolazak moćnog zvezdanog broda...

     Brujeći pesmom nezadržive moći, div se spustio. Zdrobio je i u crnu zemlju nabio sve preostalo drveće na južnoj strani doline, zaprečio tok reke, ispunio naš horizont kao nova planina.
     Osećate li vi to, prstenovi moji? Predosećanje. Neko pulsiranje u našoj unutrašnjosti, dizanje kiselinskih isparenja?
     Na jednom ogromno širokom boku svemirskog diva otvaraju se vrata, koja bi mogla progutati omanje selo.
     Unutrašnjost je osvetljena. Pojavljuju se obrisi.
     Kupasti.
     Prstenovi naslagani jedan na drugi, i to, idući ka vrhu, sve manji i manji.
     Naši užasni rođaci, za koje smo se nadali da ih nikada više nećemo videti.

SARA

     Sara je čežnjivo razmišljala o divljem jahanju prošle noći, jer ovo sada bilo je toliko ubrzano da joj se stražnjica osećala kao da je od maslaca.
     Kad samo pomislim da sam kao dete želela da galopiram kao likovi iz mojih dečjih knjiga, reče ona sebi.
     Kad god se tempo usporavao, Sara je posmatrala zagonetne jahačice koje su se očigledno osećale sasvim dobro na leđima ogromnih mitoloških životinja. Imale su naziv za sebe, Ilijke. Njihovo postojanje dugo je držano u tajnosti. Ali sada ih je hitnja primorala da putuju bez skrivanja.
     Zar je moguće da one ovo rade samo da bi dovele Kurta eksplozera na mesto gde on želi da stigne?
     Pretpostavimo da on ima neku misiju od životnog značaja. Zašto mu je potrebna moja pomoć? Ja se bavim matematikom, kao čist teoretičar, a uz to i lingvistikom. Pa i u matematici ja sam u viševekovnom zaostatku u odnosu na ono što se sad uči na Zemlji. Za Galaktike, ja bih bila samo jedna pametna šamanka.
     Silazili su u niže predele, na manju nadmorsku visinu; zato su počeli prolaziti pored raznih naseobina. U početku su to bili samo kampovi Ura, sa udubljenjima koja su služila, u ovim ravnicama, kao torovi, i sa radionicama ukopanim sasvim pod zemlju. Ali kako su silazili u sve bogatije krajeve, naiđoše i na veštačka jezera u kojima su kolonije plavih Gheuena gajile razne podvodne biljke i životinje. Prođoše pored nekoliko takvih, bez zaustavljanja. Na obali jedne reke prođoše pokraj jedne šume i videše da su mnoga 'stabla' zapravo domišljato kamuflirani jarboli huniških ribarskih i khuta-brodova. Sara vide i jedno tkačko selo G'Kekija, gde su po moćnim stablima bile izgrađene rampe, mostovi i staze, sve za taj pametni klan bića koja u sastavu svoga tela imaju i posebne okrugle organe za kretanje - svoje točkove.
     Neko vreme činilo se da su sva ta naselja napuštena: konji su tutnjali putem, a iz sela se nije pojavljivao niko. Ali kokošarnici su bili puni, nadstrešnice od blur-platna nedavno zakrpljene.
     Niko ne voli da se šetka pod nebom u podne, ako tim nebom prolaze neke zle sablasti, razmišljala je Sara.
     Ali ako se neko i pridizao iz podnevnog dremeža, nije imao šta da vidi sem oblaka prašine i nejasnih prilika u prolazu.
     U popodnevnim časovima, neizbežno, dešavalo se nešto drugo. Pripadnici svih šest rasa izlazili su iz svojih skloništa, hrlili da vide ko to ide, prilazili sa vikom i galamom. Natmurene Ilijke nikad nisu reagovale na sve to. Emerson i mladi Jomah ponekad su mahali zapanjenim seljacima, i dobijali, čak, poneko klicanje prožeto oklevanjem. Saru je to zasmejavalo, pa je počela i ona tako. Doprinela je da se njihova kolona pretvori, jednim delom, u paradu neozbiljnosti.

     Kad se činilo da konji neće moći još dugo, kolona skrete u jednu šumu gde su ih čekale još dve žene. Te dve bile su obučene u somotnu odeću. Govorile su istim onim dijalektom koji je Sari bio na neki način poznat, mada nije mogla odrediti odakle je. Vruća hrana čekala je sve jahače; osim toga dobili su i - dvanaest odmornih konja.
     Neko je dobar organizator, razmišljala je Sara. Ručala je stojeći. U činiji je bila neka vegetarijanska, veoma začinjena kaša. Šetala je uokolo, da bi razgibala učvorene mišiće.
     Sledeća etapa bila je bolja. Tek sad je jedna Ilijka pokazala Sari kako treba stajati u uzengijama i raditi kolenima i nogama da bi se 'prihvatilo' njihanje konja gore-dole; a ne sedeti pasivno u sedlu i dopuštati da te ono bacaka i gruva. Sara im je bila zahvalna na tome; to, međutim, nije zaustavilo njena podozriva razmišljanja.
     Pa gde je taj ilijski narod živeo sve ovo vreme? - pitala se.
     Dedinger, pustinjski prorok, više puta je hvatao njen pogled, i videlo se da je željan da o ovoj tajni popriča sa njom; ali ona ga je izbegavala. Privlačnost njegovog intelekta nije bila dovoljno velika da bi ona zarad toga otrpela njegov karakter. Radije je provodila svoje slobodne trenutke sa Emersonom. Taj ranjeni čovek sa zvezda nije mogao da govori uopšte, ali je bio dobrodušan.
     Južno od Velike močvare sela se veoma prorediše, gotovo da ih i nije bilo. Ali tamo su se viđali pojedinačni Trekiji, i to svakojaki: od visoko nagomilanih, kultivisanih multi-ličnosti, poznatih po travarstvu i drugim znanjima, pa sve do malih divljih pojedinaca sastavljenih od samo pet, ili četiri, ili čak samo tri mala torusa, a ovi poslednji zadovoljavali su se time da žderu svakojaku trulež, kao što su verovatno činili njihovi preci na zaboravljenoj planeti gde su nastali, pre nego što ih je neka pokroviteljska rasa usmerila na putanju Uzdizanja.
     Sara je sanjarila o geometrijskim figurama, da ne bi o vrućini i umoru; o parabolama, sinusoidama, tangentama, o raznim takvim stvarima slobodnim od uticaja vremena i udaljenosti. A kad se prenula iz tih meditacija, padalo je veče; jedna široka reka tekla je levo od njih, a na drugoj, dalekoj obali žmirkale su svetiljke.
     "Trejboldov prelaz", reče Dedinger, zureći ka tom naselju, koje je od neba bilo skriveno gustim spletovima kamuflažnih lijana. "Zaista verujem da su meštani postupili ispravno, najzad... ispravno, pa makar da su time načinili smetnju putnicima kao što smo mi."
     Da li on to govori o mostu? - zapita se Sara. Da li su lokalni fanatici srušili most, bez naređenja saveta mudraca?
     Dver, njen brat koji se po ovom svetu naputovao mnogo, svojevremeno je opisao ovaj most preko reke Gent kao čudo kamuflaže; posmatran iz vazduha, izgledao bi kao da se nekoliko desetina odvaljenih stabala sudarilo i slučajno zadržalo na vodi. Ali sad su nastupila vremena u kojima čak ni to nije dovoljno, ne onima koji uspaljeno treskaju šakom po Spisima.
     Kroz suton ona vide jadni kostur od ugljenisanih greda, opružen između dva peščana spruda.
     Baš kao u seocu Bing, u mom kraju, pomisli Sara. Šta je to u mostovima što toliko privlači uništitelje?
     Doduše, u ovakvim danima verski fanatici mogli bi napasti svaku tvorevinu ljudskih ruku.
     Možda će, pomisli ona, uskoro spaliti sve radionice, brane, biblioteke. Pa ćemo mi za glaverima polako, u blaženi mrak zaborava. Možda će se na kraju pokazati da je Dedingerova jeres bila ispravna, a Larkova pogrešna.
     Sara uzdahnu. Moja jeres, pomisli ona, oduvek je imala najmanje prilike.
     Dedinger, iako zarobljen, izgleda kao čovek čiji se program ostvaruje vrlo uspešno.
     "Sada naše mlade predvodnice moraju izgubiti nekoliko dana u pokušajima da iznajme čamce", reče Dedinger. "Nema više jurnjave, podstaknute željom da se odloži sudnji dan. Eksplozeri i njihovi prijatelji ioanako nikad nisu imali prilike da stvarno izmene sudbinu."
     "Aj, ćuti, tamo", reče mu Kurt.
     "Znaš, uvek sam mislio da će tvoj esnaf biti na našoj strani, kad dođe čas da napustimo sve gordosti i da krenemo stazom pokajanja. Zar ti nije razočaravajuće to, da se celog života pripremaš da sve digneš u vazduh, a onda, kad taj trenutak nastupi, da ne uradiš uopšte ništa?"
     Kurt odvrati pogled.
     Sara je očekivala da će jahačice zaokrenuti u obližnje ribarsko seoce. Huniške 'korablje' mogle bi biti dovoljno velike da prevoze jednog po jednog konja, mada bi pri tome Ilijke bile kao na izložbi, to je spora, dugotrajna plovidba tokom koje bi u njih blenuo svako živ sa okolnih nekoliko kilometara prostora. I, što je još gore, mogli bi da ih sustignu Dedingerovi uporni sledbenici, ili pojačanja Urunthajki.
     Ali na njeno iznenađenje, odred skrete sa druma i pođe na zapad, uzanom stazom kroz gustiš. Dve Ilijke ostadoše iza kolone, da uklanjaju sve tragove da je neko tuda prošao.
     Znači li to da je njihova naseobina u nekom šumarku ovde? - zapita se Sara.
     Ali lovci i skupljači, i to iz nekoliko različitih rasa, sigurno pročešljavaju ovu oblast povremeno. Nema prilike da neki tajni konjanički klan ovde ostane skriven više od sto godina!
     Gubeći orijentaciju u lavirintu drveća i šumskih uzvisina i dubrava, Sara se trudila da neprekidno drži na oku jahačicu ispred sebe. Nije bila ni najmanje raspoložena da se, na konju, izgubi u mraku.
     Uspon; krenuli su ka većoj nadmorskoj visini. Najzad izjahaše na jedan greben odakle se pružao pogled na nekoliko bregova koji su bili nekako svi jednaki i svi raspoređeni tačno u krug oko jedne kružne udoline. Ova simetrija podseti Saru na bujurske ruševine.
     Onda zaboravi na arheologiju, jer nešto drugo privuče njenu pažnju. Na zapadu je zasvetlucalo nešto, mnogo liga daleko.
     Planina, čija su široka pleća zaklonila, kao široki klin, jedan znatan deo zvezdanog neba. Blizu planinskog vrha, krivudavo curi nešto crveno i narandžasto.
     Lava.
     Tu, dakle, teče krv Jijoa.
     Tu je aktivan vulkan.
     Sara žmirnu. Pa, zar je moguće da su toliko daleko...
     "Ne", reče ona glasno, odgovarajući sama sebi. "To nije Guen. To je Ognjen planina."
     "Kamo sreće da je to naše odredište, Saro; stvari bi onda bile jednostavnije", progovori Kurt, koji je jahao blizu nje. "Ali, nažalost, kovačice na Ognjenu su konzervativne. One ne žele da učestvuju u nekim malim hobijima i razbibrigama koje imamo tamo gde smo mi krenuli."
     Razbibrige, hobiji, šta je to? - pomisli ona; da li ovaj Kurt eksplozer pokušava da me zbuni nekim takvim zagonetkama?
     "Pa, ne nadate se valjda i sad da ćete stići sve do..."
     "Sve do druge velike kovačnice? Da, Saro. I stići ćemo, ne boj se."
     "Ali most je izgoreo! Pa, i kad bismo prešli, iza toga je pustinja, a iza pustinje je Spekt..."
     Zaćutala je. Njihov odred zaokrenuo je nadole, u jednu jarugu između brda, prepunu trnja. Jahačice su, zatim, tri puta sjahivale da bi privremeno uklonile lukavo postavljene zapreke koje su izgledale kao oborena debla ili kao velike stene. Najzad stigoše do male čistine na kojoj ih sačeka još jedna grupa žena, odevenih, ovoga puta, u kožnu odeću. Tu je plamsala logorska vatrica... od koje se širio i dobrodošli miris hrane.
     Iako je dan bio veoma naporan, Sara uspe da sama skine sedlo sa svog konja i otimari, jednom četkom, umornu životinju. Pojede i večeru stojeći. Nije verovala da će ikada više moći da sedne.
     Da pogledam ja kako je Emerson, pomisli ona. Da vidim da li uzima lekove. Možda će mu biti potrebna priča, ili pesma, da bi se smirio, posle svega ovoga.
     Jedna mala prilika kliznu pored nje, hukćući nervozno.
     ne - u - rupa, glasili su signali Pritinih šaka. rupa - plaši.
     Sara se namršti.
     "O kakvoj to rupi govoriš?"
     Šimpanza dohvati Saru za ruku i povuče je ka grupi Ilijki koje su premeštale prtljag u nešto zdepasto, nalik na sanduk.
     Pa, to je vagon, uvide Sara. Veliki. Četiri točka, umesto uobičajena dva. U vagon su uprezale neke druge konje, odmorne. A kuda bi ga mogli vući? Svakako ne kroz ovaj trnjak!
     Onda vide i 'rupu' o kojoj je Priti javljala. U podnožju jednog kupastog brda stvarno je zjapila velika rupa. Izdubljena u steni; glatki zidovi, ravan pod. Uska, svetlucava staza pružala se celom dužinom tunela, tačno po sredini tavanice. Tunel je vodio u dubinu, ali je odmah i zaokretao, tako da nije mogla zaviriti daleko.
     Jomah i Kurt već su se ukrcali u veliki vagon, a Dedingera su utovarili pozadi, dobro vezanog. Na Dedingerovom aristokratskom licu lebdeo je izraz otupelosti od iznenađenja.
     Tako se desilo da jednom, za promenu, i Sara oseća isto što i on.
     Emerson je stajao na ulazu u tunel i povremeno vikao u njega; oglašavao se uzvicima tipa 'E-heeej!' a onda čekao da čuje odjek, kao mali dečak koji prvi put u životu istražuje neku pećinu. Radeći ovo, zvezdani letač široko se osmehivao, očigledno srećniji nego ikad. Sara mu priđe, a on je uhvati za ruku.
     Držali su se tako za ruke, na ulazu u tunel. Sara je udisala duboko.
     Pa, dobro, pomisli ona. Kladim se da Dver i Lark nikad nisu putovali kroz nešto ovakvo. Na kraju ću možda ja biti ona koja ima najbolju priču da ispripoveda.

ALVIN

     Nađoh svoje drugare u jednoj mutno osvetljenoj komori gde je ledena magla skrivala sve obrise. Hodao sam prilično nespretno, ali ipak bešumno. Priđoh obrisima Hakice i Ur-rone. Mala Hufu ležala je svijena na Štipkovim oklopnim leđima. Svi su bili okrenuti na drugu stranu; niko ka meni. Pogledi svih njih bili su upereni dole, u neki izvor blagog sjaja.
     "Ej, šta se dešava?" upitah ja. "Pa, zar se ovako dočekuje..."
     Jedna od Hakicine četiri stabljike sa očima okrete se ka meni.
     "Drago-nam-je-što-vidimo-da-si-tu-al-sad-ćuti-i-dolazi-ovamo."
     Malo je na celom Nagibu građana koji mogu sve to da kažu jednom neprekinutom polusloženicom na galaktičkom tri. Veština, doduše, nije razlog niti opravdanje za neučtivost.
     "Hrrr-m. Isto-i-tebi-naravno", odgovorih ja, trudeći se da to bude u istom stilu; da budem na visini. "O-ti-stvorenje-pod-opsesijom-tolikom-da-ne-može-pristojno-pozdraviti."
     Pođoh, dakako, napred. Primetio sam već neke promene na mojim kompanjonima. Ur-ronino krzno bilo je celo i blistalo je svuda. Oba Hakicina točka bila su izravnata, izbalansirana i zdrava; rane i posekotine na Štipkovoj ljušturi bile su sada zatvorene, zarasle, a ta mesta uglačana. Čak je i mala Hufu izgledala nekako glatkije i zadovoljnije.
     "Ma šta to ima tamo?" rekoh. "Šta ste se zablenuli..."
     Ostadoh tada bez reči, jer dođoh do ograde kraj koje su i oni stajali - bili smo na svojevrsnom balkonu ili galeriji - i videh, dole, izvor te hladne magle, ali i blede svetlosti. Bila je to jedna kocka; dužina njene stranice iznosila je koliko dve visine odraslog Huniša; bila je neke smeđastooker boje, a na sebi nije imala nikakvih ukrasa niti znakova osim samo jednog, urezanog u jednu kvadratnu stanicu. Bio je to spiralni amblem sa pet krakova i zadebljanjem na sredini, i jednom svetlucavom uspravnom šipkom koja je prelazila preko celog amblema.
     Ma koliko da su narodi Nagiba svi nisko pali; ma koliko vremena da je prošlo od onih dana kad su naši preci bili zvezdani bogovi i krstarili slobodno po Vaseljeni - taj amblem znaju svi, i danas; čak i svako dete, i svaka larva. Ubeležen je u svaki primerak svetih Spisa; budi strahopoštovanje; pominje se kad god neki prorok ili mudrac progovori o izgubljenim čudesima. Na ovom vrlo hladnom monolitu taj amblem je mogao značiti samo jedno: da smo se našli na korak-dva od ogromne zalihe znanja, tako ogromne da to niko na Jijou ne bi mogao da izmeri, čak ni da zamisli. Jer, čak i da je prvobitna ljudska posada Kivota nastavila da štampa hiljade knjiga svakog dana, sve do danas, sve informacije iz svih tih knjiga bile bi jednake tek jednoj neznatnoj trunčici onog što leži u ovoj kocki pred nama. U njoj je informacijsko blago sakupljano milijardama godina; jedan njegov deo stariji je od mnogih današnjih zvezda na našem nebu.
     To je kompletna Velika biblioteka Civilizacije Pet galaksija.

     Meni su neki govorili, svojevremeno, da u ovakvim trenucima veliki umovi dobiju nadahnuće i kažu izuzetno pametne stvari.
     Štipkov komentar glasio je: "Jeeeeeee...."
     Ur-rona nije bila baš toliko sažeta.
     "Pi-pi-pitanja..." reče ona. "Al vi nogli da pitano, pitano..."
     Podgurnuo sam malo Hakicu.
     "Ej! Rekla si da bi volela da nađeš nešto za čitanje."
     Prvi put otkad je znam, a znam je dugi niz godina, naša točkovita prijateljica nije umela da odgovori. Njeni pipci sa očima, navrh glave, podrhtavali su. Uzdisala je, samo uzdisala.

ASK

     Vite noge, za trčanje...
     (al ih nemam, al ih nemam!)
     jake kandže, za kopanje...
     (al ih nemam, al ih nemam!)
     laka krila, za letenje...
     (ali ih nemam, al ih nemam!)
     Bežao bih, al ne moguuuuu!

     Pošto ja/mi ne raspolažemo tim korisnim fizičkim sposobnostima, torusi od kojih je sazdana ova naslaga, Ask, umalo da izglasaju trajno povlačenje od stvarnosti; potpuni autizam, isključivanje cele spoljašnje Vaseljene, čekanje da ono neizdrživo ode, na neki način, nekud.

     Ma, prstenovi, neće to da ode. Nikud.
     Podseća nas drugi kognitivni torus naš.
     Ima mnogo masnih tragova mudrosti, kojima je obloženo naše staro jezgro. Mnogi su tu naneti posle čitanja knjiga starostavnih, ili posle rasprava opširnih sa drugim mudracima. Iz tih tananih slojeva filozofskog voska proističu pouke koje kažu tačno isto što i naš drugi kognitivni sada. Mada je trekiju veoma teško da to prihvati, istina glasi: kosmos ne iščezava kad se mi okrenemo unutra, ka sebi. Nego samo mi ostanemo slepi i isključeni. To nam kažu nauka i logika.
     A Vaseljena gura dalje. Događaju se stvari od značaja, sve nove i nove.
     Ipak, teško je naterati naše uzdrhtale senzore da se okrenu i da pogledaju ka bojnom brodu većem od planine koji je maločas pritisnuo ovu dolinu tako da se ugnula još znatno dublje; ka brodu koji sad ispunjava, pred nama, i nebo i zemlju.
     I još je teže baciti pogled kroz otvoreno prostranstvo na boku tog broda - kroz vrata koja su mnogo veća od najveće zgrade u gradu Tarek.
     A najteže je gledati ono najgore što uopšte postoji da se vidi - one naše rođake od kojih smo mi Trekiji pobegli pre toliko vremena.
     Stravične i silne - moćnike, Jofure.

     Kako veličanstveno izgledaju njihovi nabrekli prstenovi, sa sjajem svog broda iza sebe; dok zure nemilosrdno u ranjenu dolinu čiji su geološki oblik zauvek izmenili samim svojim sletanjem. I u Livadu okupljanja, po kojoj se vrzmaju krivci, rulja jadnika, poluživotinja, primitivnih potomaka onih koji su ovde pali.
     Jadni begunci koji su zamišljali da će moći da izbegnu neizbežno.
     Naši susedi, građani Zajednice. Mrnđaju nešto između sebe, zasenjeni i sada onakvim porazom manjeg broda, rothenskog - za koji su mesecima mislili da je vrhunska sila koja će im presuditi. Ostadoše Rotheni pritisnuti na zemlju, optočeni i pritegnuti smrtonosnom vrstom svetlosti.
     Da, torusi moji, osećam/o kako neki od ovih koji su se zadržavali na Livadi okupljanja, čekali Rothene, okreću leđa ovoj novoj sili i beže. Gle kako su hitri, o kako su predostrožni; već zamiču u daljine, iako se geološki tremori od sletanja tog novog broda još nisu stišali. Ali, gle, postoje i budalice - neki upravo hodaju ili se voze ka opsnosti. Privlači ih radoznalost, ili strahopoštovanje. Ili možda ne mogu da se plaše broda iz koga izlaze bića očigledno trekijevskog izgleda, mog/našeg izgleda.
     Postoji izreka 'bezazlen kao Treki'. Kako bi mogla biti opasna jedna kupa od naslaganih masnih prstenova? Jedan debeli konus?
     Avaj, jadni moji susedi. Uskoro ćete saznati.

LARK

     Te noćio sanjao je o onoj situaciji u kojoj je poslednji put video da se Ling osmehuje. Bilo je to pre nego što su se njen svet, i njegov, bespovratno izmenili.
     Čini se - u davnoj prošlosti. Pod svetlošću jijoanskih meseca išli su na hodočašće, pešačili polako, ali ponosito pored vulkanskih fumarola i duž rubova okomitih litica. Zajedničku nadu su nosili, i zajedničko poštovanje prema svetosti Svetog jajeta Jijoa. Dvanaest grupa sa po dvanaest izaslanika; procesija koju su činili Gheueni i G'Kekiji, Trekiji i Uri, ljudi i Huniši. Bio je to uspon jedva primetnom stazicom sve do njihovog svetilišta. Ali sada su prvi put u istoriji na ovo hodočašće pošli i gosti iz svemira - jedan Rothen, gospodar; dva Danika, ljudska bića u službi Rothena; i dva leteća robot-čuvara. Gosti su želeli da vide obrede jedinstva, kojima se održava sloga ovih egzotičnih, divljih plemena.
     Sanjao je Lark o poslednjim trenucima te sloge, o miru koji je neposredno posle toga raznet u paramparče, raznet tuđinskim rečima i fanatičnim postupcima. A ponajviše je sanjao kako se Ling osmehivala dok mu je saopštavala radosne vesti.

     "Brodovi dolaze, Lark! Na putu su, stižu ovamo. Vreme je da pokupimo sve vas i prenesemo vas kući!"

     Dve od tih reči pulsiraju i sad, kao dve žive iskre u noći. Kao da postaju vrelije i pojačavaju ritam, dok on, Lark, u snu poseže ka njima.
     ...brodovi
     ...kući
     ...brodovi
     ...kući
     On uspeva, u snu, da dodirne jednu, i ta jedna nestaje, ali on ne zna koja. Drugu uspeva da uhvati i zadrži u stisnutoj pesnici, a ona blista kao plamen, sve jače. Svetlost je to čudna, probija se iz pesnice, u slobodu. Struji pokraj kostiju i mesa. I u toj svetlosti, sve stvari postaju jasnije. Ona mu nudi mogućnost da sazna sve.
     Da, u dohvatu je sve. Osim...
     Osim nje. Jer sa tom jednom reči koja se ugasila, nestala je i Ling.

     Bol vraća Larka u budno stanje, istrže ga iz njegove usamljene noćne fantazme. Lark leži sav upetljan u ćebe vlažno od znoja. Desna šaka stvarno mu je stegnuta u pesnicu i veoma pritisnuta na prsa, i tu je bol, prava erupcija bola koji se odatle širi u talasima.
     Lark, sa dugim uzdahom, popuša stisak. Levom rukom odvlači jedan po jedan prst iz pesnice, otvara je polako. Na dlanu desne ruke ostaje neki mali predmet, skotrljava se...
     Komadić kamena; to je onaj ukradeni delić Svetog jajeta. Kad je bio dete, bio je pravi mali buntovnik; poneo je čekić i dleto i krišom odvalio ovaj komadić jijoanske svetinje. Od tada, pa sve do danas, on na prsima nosi, o jednom tankom kaišu, taj predmet, kao pokajanje.
     San se rasplinjava, ali on i sad zamišlja da taj mineralni talisman pulsira toplotom, u istom ritmu kao i njegovo srce.
     Lark se zagleda u svod načinjen od blur-platna, iza koga je treperila mesečina.
     Ostadoh ja u mraku, na Jijou, pomisli on, obuzet željom da opet vidi svet u onakvoj svetlosti kao maločas; u onom zračenju koje je ispunilo njegov san i pri kome se činilo da bi se svakog trena mogli otvoriti neki sasvim novi, daleki vidici.

     Ling mu se obratila kasnije toga dana, malo posle dolaska jednog nervoznog milicionera koji je ćušnuo pod njihov šator prvo jedan, pa drugi poslužavnik sa ručkom.
     "Vidi, ovo nam je glupo", reče ona. "Ponašamo se, oboje, kao da je onaj drugi neko đavolje seme. A, zapravo, nemamo vremena za međusobna koškanja. Moj narod i tvoj nalaze se na putanji tragičnog sudara."
     I Lark je razmišljao, već neko vreme, otprilike tako; ali mu je natmurenost Lingove izgledala neprobojna. A sad ga je Lingova gledala pravo u oči, iskreno, kao da želi da što pre nadoknadi izgubljeno vreme.
     "Pa, ja bih rekao da se taj sudar već dogodio."
     Ona klimnu glavom, usana stisnutih u tanku liniju.
     "Tačno. Ali nepravedno bi bilo okrivljavati celu vašu Zajednicu za postupke jedne manjine koja je delovala bez ovlašće..."
     Lark se gorko nasmeja. "Čak i kad pokušavaš da budeš iskrena, Ling, ti nastavljaš da gledaš druge prezrivo, sa visine."
     Zurila je nekoliko trenutaka, onda klimnula glavom. "U redu. Vaši mudraci jesu, u suštini, odobrili akciju zelota, post facto, na taj način što su nas uzeli za taoce i što su zapretili da će ucenjivati. Pošteno bi bilo reći da smo mi već u..."
     "Već u ratu. Tačno, draga bivša šefice. Samo nisi pomenula naš casus belli." Znao je da u gramatici najverovatnije greši, ali mu je prijalo da pokaže da i jedan divljak ume ponekad da ubaci u razgovor latinske reči. "Mi se borimo za opstanak. Sada je poznato da je namera Rothena bila, od samog početka, da izvrše genocid."
     Lingova se zagleda pored njega, ka zadnjem delu šatora, gde je jedan lekar G'Keki ispumpavao sve veće količine neke gadne, gnusne tečnosti iz disajnih ventila jednog Gheuena koji je ležao u nesvesti. Ona je mesecima radila rame uz rame sa Uthenom, ocenjivala koja od lokalnih živih vrsta ima koliku vrednost za eventualno Uzdizanje. Ova sadašnja bolest sive 'krabe'... to je nešto stvarno; nije apstrakcija.
     "Veruj mi, Lark. Ja o ovoj bolesti ne znam ništa. A ni o toj prevari koju je navodno izveo Ro-ken, kad je navodno pokušao da emituje psiho-uticaje preko vašeg Jajeta."
     "Navodno? Tvrdiš da mi imamo tehnologiju da izvedemo nešto tako, samo da bismo lažno bacili krivicu na Rothene?"
     Lingova uzdahnu. "Ne odbacujem tu ideju u celosti. Vi Jijoanci ste od početka igrali na kartu naših predrasuda. Koristili ste našu spremnost da vas sagledamo kao varvare koji ništa ne znaju. Tek posle nekoliko nedelja uspeli smo da 'provalimo' da ste vi još pismeni! A tek nedavno, da imate na raspolaganju još stotine knjiga, možda i hiljade!"
     Ironični osmeh pređe preko njegovog lica. Tek naknadno Lark uvide koliko time odaje.
     "Šta, imate i više?" upita Lingova. "Imate mnogo više? Ali gde su vam? Tako vam brade fon Denikena - kako ste to izveli?"
     Lark ostavi po strani ručak, većim delom nepojeden. Posegnu u ranac i izvuče debelu knjigu ukoričenu u štavljenu kožu. "Nebrojeno puta sam želeo da ti pokažem ovo, a nisam smeo. Pretpostavljam da je sad svejedno."
     Lingova obrisa ruke, pa tek onda uze knjigu; gest koji je Larku mnogo značio. Ona poče vrlo pažljivo da prelistava. U prvi mah Lark je mislio da je ta njena sporost znak poštovanja; onda uvide da je to samo posledica neiskustva. Lingova nije bila uvežbana da rukuje papirnim knjigama.
     Možda ti nisi nikad ni videla papirnu knjigu, osim u nekom muzeju, pomisli on.
     Mnogobrojni redovi sitnih slova; ponegde ubačena ilustracija, litografija. Pojedine pljosnate, nepomične slike Lingova je komentarisala sa uzvikom. Mnoge od živih vrsta prikazanih na tim slikama prolazile su mesecima kroz danički istraživački paviljon gde su ona i Lark radili, pregledali ih tražeći one posebne crte koje su rotheniske gazde želele da nađu.
     "Koliko je star ovaj tekst? Da li ste ga našli ovde, među ovim ostacima?" Lingova pokretom ruke pokaza hrpu predmeta bujurskog porekla koje je mulk-pauk sačuvao u 'ćilibaru'.
     Lark zastenja. "Nastavljaš to da radiš, Lingova. Za ime Ifni! Ta knjiga je napisana na angliskom."
     Ona zaklima glavom žustro. "Naravno. U pravu si. Ali u tom slučaju, ko je..."
     Lark pruži ruku i okrete naslovnu stranu.

     SKICA FILOGENETSKE MEĐUZAVISNOSTI U EKOLOŠKIM SISTEMIMA NA JIJOANSKOM NAGIBU

     "To je prvi deo. Drugi je još pretežno u beleškama. Smatrao sam da nećemo živeti dovoljno dugo da napišemo i treći deo, zato smo prepustili da o tundrama, pustinjama i morima piše neko drugi."
     Lingova je blenula u list lanene hartije; prstom je gladila dva reda sitnijeg teksta, ispod tog naslova. Onda pogleda Larka, pa umirućeg Gheuena.
     "Tako je", reče on. "Ti ovoga trenutka stanuješ u istom šatoru gde i obojica autora ove knjige. A pošto ti ja dajem ovaj primerak na poklon, imaš retku priliku. Da li bi želela autogram nas obojice? Mislim da si poslednja osoba na svetu koja će imati tu priliku."
     Njegova gorka ironija otišla je uzalud. Lingova, očigledno, nije razumela reč 'autogram'.
     Ubrzo je biolog Ling preovladala; nestala je zavojevačica iz svemira Ling sklona da tretira ovdašnje žitelje kao manje vredne. Preletala je pogledom jednu po jednu stranicu, jedno po jedno poglavlje, i komentarisala tiho, kroz mrmljanje.
     "Ovo je moglo biti neverovatno korisno dok smo radili!"
     "Upravo zato vam nismo pokazali."
     Lingova odgovori jednim kratkim klimanjem glave koje je kazivalo: pa, kad ti misliš da smo pripremali pljačku gena, onda je razumljivo da niste pokazali.
     Posle dužeg vremena ona sklopi knjigu i pogladi korice. "Velika je čast za mene da dobijem ovakav poklon. Ovo ostvarenje. Nalazim da mi je nepojamno kako ste vas dvojica, sami, uspeli pod ovim okolnostima sve ovo da..."
     "Uz pomoć drugih, i to stojeći na ramenima onih koji su živeli pre nas. Tako dejstvuje nauka. Trebalo bi da svako sledeće pokolenje postigne još malo više, da pridoda zatečenom znanju..."
     Zaćuta, uviđajući šta je počeo da govori.
     To je progres, zar ne? reče on sebi. Ali to je Sarina jeres, a ne moja!
     A zašto se, inače, ljutiš ti? - upita Lark samoga sebe. Šta s tim, ako neka bolest doneta iz Vaseljene uništi sva razumna bića na Jijou? Pa, zar nisi bio spreman, do nedavno, da pozdraviš svaki takav događaj kao blagoslov, kao idealni način da brzo odstranimo ovu našu ilegalnu koloniju? Ovu štetnu invaziju koja nije ni trebalo da se desi?
     Tokom Uthenove bolesti, Lark je uvideo nešto: da smrt može ponekad izgledati kao dobro rešenje dok je na nivou apstraktne odluke, ali da izgleda sasvim drugačije kad se ispreči tačno ispred tebe, kad je bliska, i kad je doživljavaš lično.
     Da je živ Harulen Jeretik, čistunac ta vere, možda bi sada pridobio Larka da opet čvrsto poveruje u galaktički zakon, koji iz dobrih razloga zabranjuje naseljavanje svetova koji su ostavljeni na ugar.
     Pa, bio je naš cilj da okajemo egoistične grehe naših predaka, reče on sebi. Da oslobodimo Jijo ove zaraze: nas samih.
     Ali Harulena više nema: isekao ga je na komade rothenski robot. Lark se sada rve sa sumnjama.
     Više bih voleo da je Sara u pravu. Ali kad bih video bar nešto plemenito ovde. Nešto radi čega vredi trpeti i otrpeti nevolje; boriti se.
     Nisam baš voljan da umrem.
     Lingova se opet zadubila u tu knjigu. Malo ko drugi mogao je tako dobro kao ona da oceni koliko su on i Uthen truda utrošili da bi to delo nastalo. A njih dvojica su čitav svoj dosadašnji odrasli život uložili u pisanje te jedne knjige. Ona je to, profesionalno, visoko cenila. Lična provalija između njih poče se zato smanjivati.
     "Rado bih dala ja tebi nešto od jednake vrednosti", reče ona i pogleda ga opet u oči.
     Lark razmisli.
     "Stvarno misliš to?"
     "Dabome da stvarno mislim."
     "Dobro, onda pričekaj tu, odmah se vraćam."
     U zadnjem kraju šatora, lekar G'Keki pokaza, ukrštajući dva svoja pipka sa očima, da je pacijentovo stanje nepromenjeno. A to je bila dobra vest, jer sve dosadašnje promene bile su pogoršanja. Lark pogladi hitinski oklop svog prijatelja. Požele da nekako emituje utehu kroz maglu nesvesti tog sivog stvorenja.
     "Da li je moja krivica što si pokupio ovu infekciju, prijatelju stari? Naveo sam te da pođeš sa mnom u razvaline one baze tuđina, da tragamo za njihovim tajnama." Uzdahnu. "Ne mogu nadoknaditi to. Ali ono što je u tvojoj torbi može pomoći drugima."
     Podiže Uthenovu ličnu torbu i odnese je do Lingove. Posegnu rukama unutra. Nađe nekoliko pločastih predmeta, koji su bili u obliku romba i hladni na dodir.
     Lark stavi Lingovoj u ruke jedan od tih rombova. Predmet je bio gladak kao staklo, bledosmeđe boje, a sa obe strane bio je ugraviran spiralni oblik.
     Lingova je nekoliko dura samo gledala tu stvar. Kad je digla pogled, na njenom licu bilo je nešto novo. Možda uvažavanje prema veštini kojom je uspeo nju da satera u ugao? Da je uvede u zamku iz koje ona ne može izići zbog one druge crte koja je njima dvoma zajednička - a to je čast?
     Prvi put od kad su se upoznali, njene oči kao da priznadoše da su jednaki.

ASK

     Stišajte se, prstenovi moji. Niko vas ne može naterati da gladite vosak ako vi to nećete.
     Svi smo mi Trekiji; svaki je suveren u svome trekijevstvu. Imamo slobodu da se nepodnošljivih stvari ne prisećamo, sve dok za njih ne postanemo spremni.
     Da čujemo. Kako glasa većina?
     Neka se vosak hladi još neko vreme. Onda ćemo se usuditi da virnemo još malo.
     Neka najnoviji užas pričeka malo.
     Ali tome se protivi naš drugi kognitivni torus. On insistira da mi/ja ne smem/o više odlagati suočenje sa Jofurima, našim užasnim rođacima, koji su sleteli na Jijo.
     Naš drugi kognitivni podseća nas na bespuće zvano solipsizam; to je ona zagonetka zbog koje naši preci-osnivači i pobegoše iz Pet galaksija.

     Solipsizam. Jedan od mitova onog ja koje je samo sebi najvažnija stvar na svetu.
     Većina smrtnih razumnih bića podleže toj gluposti, na nekom nivou. Pojedinac vidi i čuje druge pojedince, može da ih dodiruje, oseća ih empatijom, pa ipak dešava se da ih gleda kao puke proizvode svoje mašte. Ili kao automate, ili karikature; kao beznačajne pojave.
     Pojedinac, usamljenik, ako podlegne solipsizmu, poveruje da svet postoji samo za njega.
     Kad se razgleda nepristrasno, taj koncept izgleda kao čisto ludilo. Osobito Trekiju, jer niko od nas ne može da živi, pa ni da razmišlja, sam. Opet, egoizam može biti itekako od koristi ambicioznim stvorenjima, koja u poteri za ličnim uspehom ispoljavaju jednoumnu ustremljenost.
     Izgleda da je ludilo neophodno potreban sastojak da bi neko postao slavan, 'veliki'.

     Zemaljski mudraci, čiji je narod veoma dugo bio u izolaciji, znali su ovu mudrost. Utonuli u neznanje, usamljeni, ljudi su se valjali kroz svakojake bizarne sujeverice. Očajnički su isprobavali razne koncepte koji se ni kod jedne civilizovane rase ne bi održali nijednu duru. Sudeći po pričama te vučje rase, ljudi su se beskonačno rvali sa svojim ogromnim egoima.
     Neki su pokušavali da suzbiju jastvo, tragali su za ravnodušnošću. Drugi su utapali svoje lične, pojedinačne ambicije u neku veću celinu - borili su se za svoju porodicu, veru, ili za nekog vođu.
     Kasnije su prošli kroz jednu fazu u kojoj je individualizam hvaljen kao najveća vrlina; poučavali su svoje mladunce da treba sve grabiti samo za sebe, bezgranično i bezobzirno. Iz tog mentalno obolelog doba sebičnosti mnoga dela doprla su do nas i nalaze se u knjižnim fondovima Biblosa. Osorne tvrdnje 'Ja sam u pravu!' i 'Ja sam najlepši, najbolji!' izlivaju se sa svake od tih stranica.
     Najzad, neposredno pre kontakta, izronio je jedan drugačiji pristup.
     U nekim njihovim tekstovima pominje se to kao zrelost.

     Mi Treki - koji smo tek nedavno uzdignuti iz sumornih močvara našeg sveta - izgledali smo kao rasa koja je bezbedna, koja nikada neće postavi 'velika', ma koliko veština naši pokrovitelji, blagosloveni narod Poa, preneli na naše prstenove. Dabome, prijalo nam je da se udružujemo u visoke, mudre prstenove. Da nakupljamo vosak učenosti i putujemo zvezdano. Ali na razočaranje naših pokrovitelja, nikada se nismo zagrejali za neprestane klikske borbe i suparništva koji ključaju u Pet galaksija. Naša rasa nikada nije primećivala zbog čega je potrebno imati velike aspiracije i sa žestinom jurišati ka nekom cilju.
     Onda je narod Poa doveo eksperte. Rasu zvanu Oailie.
     Te Oailie sažalile su se na naš hendikep. Nastupile su veoma vešto. Dale su nam alatku za sticanje 'veličine'.
     Dale su nam nove prstenove...
     Vlasti.
     Moći, sile, samodopadljive slavohlepnosti.
     Dodavanjem takvih prstenova, običan Treki pretvara se u Jofura.
     Prekasno uvidesmo, i mi i narod Poa, da je ambicija skupa.

     Pa, bežali smo, zar ne, prstenovi moji?
     Čudom, čudom su uspeli neki Trekiji da se otkače od prstenova sile, od tih 'darova' Oailia, i da pobegnu.
     Samo nekoliko voštano-kristalnih ćelija pamćenja preživelo je iz tih dana. To su uspomene prožete strahom od onoga u šta smo se tada pretvarali.
     U ono vreme, naši preci nisu imali drugi izbor nego da beže.
     Pa, ipak... griža savesti provlači se, samo malčice, kroz naše unutrašnje jezgro.
     Zar se nije moglo drugačije?
     Zar nismo mogli da ostanemo i da se nekako borimo protiv tih stravičnih novih prstenova? Egzodus naših predaka sada izgleda uzaludan... a da li je bio i rđav?
     Ovaj Treki, Ask, od kada se priključio mudracima Nagiba, povremeno zuri u knjige Zemljana, proučava njihovo epohalno, usamljeničko uzdizanje - i njihovu dirljivu bitku da kontrolišu svoju duboko solipsističku prirodu. Tom trudu još nije bio došao kraj kada su ustali iz kolevke Zemlje i uspostavili kontakt sa galaktičkom civilizacijom.
     Rezultati ovog Askovog istraživanja još nisu definitivni; tek su u naznakama, ali one su zanimljive.
     Čini se da je glavni element uspona Zemljana, dakle ljudskih bića, bila hrabrost.

     Da, prstenovi moji?
     Pa, dobro. Drugi kognitivni uspeo je da pridobije na svoju stranu glasove većine.
     Mi/ja pristupam/o opet vruće-novo-strašnom voštanom tragu najnovijih događaja.

     Svetlucava kupasta bića zure u to malo posmatrača koji su ostali u zbunjenom vrzmanju na opustošenoj Livadi okupljanja. Imaju ovi kupasti stvorovi jedan balkon, visoko na boku lađe-planine. Uglačani, debeli, stoje tamo, a mast luksuzno kaplje sa njih. Razgledaju to malo divljaka dole; nas, pripadnike šest rasa Jijoa.
     Preko tih debelih torusa prelivaju se boje, koje se menjaju. Nijanse koje znače raspravu što se odvija brzo. Čak i sa ovako velike daljine, mi/ja osećam/o jake nesuglasice među moćnim Jofurima. Svađaju se. Debatuju o našoj sudbini.

     Upadaju razni novi događaji, dok se curenje naših misaonih tokova svodi ka objedinjavanju.
     Blizu smo.
     Veoma blizu sadašnjosti.
     Osećate li to, prstenovi moji? Trenutak kada su naši strašni rođaci dovršili raspravu o tome šta misle s nama da učine? U sevanju oštrine njihove debate, najednom silovita opšta rešenost. Neki među njima, naprosto, komanduju. To su moćne naslage prstenova; njihov autoritet je neosporan. Oni kao da su doneli neki svoj dekret, bezgranično samopouzdani.
     Kakva samouverenost! Kakva izvesnost! Te odlike prelivaju se sve do nas, iako smo šest celih strelometa udaljeni.
     Onda se nešto novo prosipa iz moćne svemirske ratne lađe.
     Mlazevi paklene svetlosti, oblikom i oštrinom kao sekire.

EMERSON

     On nikada nije osobito voleo rupe. Ova rupa ga plaši, ali i intrigira.
     Čudnovato je ovo putovanje, sediš u škriputavom drvenom vagonu i voziš se, vuče te zaprega od četiri konja, odmičete kamenim prolazom koji je sav nešto namreškan iznutra, kao neko crevo koje se beskonačno oteglo u daljinu. Jedino osvetljenje je traka koja svetli bledo, pružena od nedogledno pravo nazad do nedogledno pravo napred, ispod vagona i konja.
     Ovo putovanje je kao propoved o dvojnosti; takav utisak daje. Bili su u nekoj šumi, došli su do skrivenog ulaza u ovaj put ispod zemlje, a onda je vreme postalo nejasno - prošlost mutna, a budućnost nejasna. A otprilike takav je bio i čitav njegov život još od kad se, na ovoj planeti divljine, probudio sa rupom na slepoočnici i sa milionima tamnih mesta tamo gde bi trebalo da su memorisane informacije.
     Emerson sada oseća da ovaj otvor, kroz koji idu, deluje na njegovu svest: vuče neke asocijacije, poteže ih iz dubine njegove ranjene glave. Postoje ovde neke korelacije koje grebucaju i zavijaju, ali ostaju na barijerama njegove amnezije. Neka mračna sećanja lako bi mogla da ga dodirnu, nadomak su. Uznemirujuće uspomene na užasan strah, na nekontrolisano brbljanje od straha, ali kad god on posegne ka njima, da se seti, one izmaknu, a pri tome ga i bolno ugrizu, ubodu.
     Maltene kao da su pod nekom vrstom zaštite. Kao da ih nešto čuva.
     Ali, gle čuda, ovog puta to ne umanjuje njegovu rešenost. On sve iznova i iznova napada te barikade. Proveo je previše vremena u društvu bola, tako da više ne gleda bol sa strahopoštovanjem kao nekad. Poznanici su stari. Zna on razne ćudi bola, uhvatio mu je ponašanje, poznaje bol maltene kao sebe samog.
     Štaviše, bolje nego sebe samog.
     Kao gonjena životinja kojoj je dosadilo da beži, pa se okrene i jurne sa iskeženim zubima na svoje progonitelje - a oni se daju u bekstvo - tako Emerson energično kreće u poteru, ide za mirisom straha, ide ka izvoru.

     Ne osećaju se svi tako. Dahću konji, kloparaju njihova kopita u kasu, ali odjeci su nekako prigušeni, samrtno tihi; a putnici, oko Emersona, zgureni i nervozni na svojim uzanim klupama. Vazduh je tako hladan da im se dah pretvara u paru.
     Kurt eksplozer kao da je manje iznenađen ovim putovanjem nego Sara ili Dedinger. Kao da je taj stari čovek odavno naslućivao da postoje neke putanje ispod tla. Ipak, negove belo oivičene oči lunjaju tamo-amo, kao da žele uhvatiti neku strašnu kretnju u okolnim senkama. Čak i ćutljive žene koje voze tokom celog ovog putovanja, do maločas jahačice, kao da se ne osećaju lagodno. Sigurno su već ranije prolazile ovuda, pa ipak, Emerson oseća da one ne vole ovaj tunel.
     A-ha! Tunel.
     Izgovara tu reč polako i ponosito je dodaje svojoj listi imenica kojih se opet setio.
     Tunel.
     Nekada, u davno vreme, ta imenica značila je njemu još nešto, ne samo rupu u zemlji. Tada je njegov posao bio fino podešavanje moćnih motora koji omogućavaju da lutaš kroz svemir, koji je crn sa samo po kojom tačkicom svetlosti. E, tada je reč tunel značila... značila...
     Ne vredi. Nikakva dalja reč ne dolazi iz njegovog uma. I slike prestaju: eto, i one su ga izneverile. Ali, baš neobično, jednačine iskaču odnekud. Mlaz jednačina; ne iz centra za govor, nego iz nekog manje oštećenog dela njegovog mozga. A te jednačine objašnjavaju tunele na jedan sterilan, asketski način; kao multidimenzione cevi koje se provlače pored opakih sprudova hiperprostora. Avaj, na Emersonovo razočaranje ove jednačine ne uspevaju da izvuku u život nijednu dodatnu uspomenu.
     Niti imaju na sebi osoben miris straha.

     Takođe je neoštećeno njegovo čulo za pravac; dejstvuje nepogrešivo, kao i uvek. Emerson tačno zna kad tunel prolazi ispod neke reke, iako ne vidi nikakvu vlagu, nigde ne curi voda. Ovaj tunel su izgradili galaktički inženjeri, veoma solidno. Gradili su da traje ne samo vekovima, nego eonima, sve dok ne dođe zakazani trenutak da bude uništen.
     Ali taj trenutak je na ovom svetu davno došao i prošao. Znači, i ovaj prolaz trebalo je da bude uništen zajedno sa svim velikim gradovima, još onda kad je Jijo prepušten prirodnoj regeneraciji. Negde se dogodio previd; velike mašine uništiteljke propustile su da sruše ovaj tunel. Nisu ga potopila živa jezera kiseline.
     I sad begunci, u svome očaju, jure tim drevnim prolazima ispod, ne bi li utekli od neprijateljskih nebesa koja su najednom puna brodovlja.
     Emerson sada zna, mada mu pojedinosti nisu jasne, da je i on odavno u bekstvu od zvezdanih brodova; odavno beži cela posada Brazdača. Džilijan, Hanes, Tišt i mnogi drugi.
     Trepere lica. Svako od tih imena znači i jedno lice. Užasan bol prisećanja prisiljava Emersona da svaki put zastenje i zažmiri. A upravo za tim licima čezne... mada se ujedno očajnički nada da ih više nikad neće videti. Zna da je on, Emerson, svakako na neki način bio žrtvovan. Bačen, zato da bi se drugi mogli spasiti.
     Da li je taj plan uspeo? Da li je Brazdač izmakao onim groznim bojnim brodovima? Ili je sve ovo Emersonovo stradanje bilo uzaludno?

     Njegovi pratioci teško dišu i znoje se. Kao da ih muči ovaj istrošeni vazduh, ali Emersonu je to samo još jedna vrsta atmosfere. A udisao je on i mnoge druge tipove atmosfera, godinama. Ovo je bar prihvatljivo plućima, hrani ih...
     ...za razliku od vetra na onom zelenom zelenom svetu gde je i najmirniji dan smrtonosan ako ti se kaciga pokvari...
     Njegova se i pokvarila, priseća se on, i to u nejgorem mogućem trenutku, baš kad je pokušavao da pretrči preko jednog tepiha od usisavajuće poluvegetacije. Trčao je prema...
     Sara i Priti uzviknu tiho; dižu pogled. Emersonova misao je prekinuta nit. Diže i on pogled da vidi šta se to promenilo.
     Žustri kas konja uveo je njihovo vozilo u jedno naglo proširenje tunela. Izgleda kao ono mesto gde zmija vari neki svoj krupan plen, pa je tu sva naduvena, nabrekla. Neravni zidovi odmiču se u duboke senke, iza nekih predmeta. Desetine predmeta su tamo, veliki su i mutni. To su takođe neka vozila, ali cevastog oblika. Na njima se primećuje korozivno dejstvo vremena. Na nekim mestima stene su se odronile na njih; bili su to neki davni gorski udari. Ovo je dvorana pod zemljom, ima više izlaza, ali neki su zatrpani.
     Emerson diže ruku da pogladi stvorenje koje jaše na njegovom čelu. To je reug. Sada reug drhti i proširuje svoje telo nadole; razapinje ispred Emersonovih očiju tanku, providnu membranu. Emerson sada vidi neke boje mutnije, neke, međutim, blistavije. Prastare tranzitne kapsule trepere kao duhovi; kao da ih on gleda ne više kroz prostor, nego kroz vreme. Maltene je moguće zamisliti ih u pokretu, prepune životnih energija, kako huje niz sve te tunele koji su nekada opasivali i spajali celu jednu živu globalnu civilizaciju.
     Bivše jahačice koje sede na prednjoj klupi pritežu uzde pomoću kojih kontrolišu ta četiri vučna konja. Zure pravo napred. Oko njih lebdi nimbus napetosti, koja je zahvaljujući reugu vidljiva. Taj tanki providni sloj pokazuje Emersonu da su te žene sujeverno uplašene, i zbog toga još i nervozne. One ne smatraju da je ovo jedna bezazlena kripta gde leže prašnjave kršine. Ne, za njih je ovo mesto mračne strave gde se fantomi šunjaju. Zaostali dusi iz doba bogova.
     Spodoba koja mu je na čelu izaziva Emersonovu radoznalost. Kako to uspeva jedan mali parazit da preobrazi osećanja u boje; osećanja između rasa tako raznorodnih kao što su ljudi i Trekiji; i to bez jedne jedine reči? Ko god bi doneo takvo blago na Zemlju, bio bi bogato nagrađen.
     Emerson gleda desno od sebe. Sara umiruje malu majmunicu koja uvek ide uz nju; šimpanzu Priti. To majmunče se zgurilo u strahu od okolne tame, od pećine iz koje se odjeci ne vraćaju. Ali preko Pritinog lika reug dodaje neke nijanse koje znače prevaru. Priti se plaši, da, ali donekle i glumi da se plaši. To je taktika! Na taj način postiže da Sara manje misli na svoje sopstvene klaustrofobične strahove.
     Emerson se smeška mudro: kao znalac. Boje koje lebde oko Sare otkrivaju ono što je on već znao o njoj. Ta mlada žena oseća se odlično kad je potrebna nekome.
     "Dobro je, Priti", mrmlja Sara umirujućim tonom. "Biće dobro sve."
     Fraze tako jednostavne i tako dobro poznate da ih sada i Emerson razume, od reči do reči. A upravo te iste reči slušao je i dok se bacakao u delirijumu, tokom onih mutnih dana posle pada s neba, kad je Sarina nega doprinela da se on odmakne od jame pune mračnog plamena.
     Ogromna podzemna dvorana pruža se sve dalje i dalje. Srećom, na podu je i dalje ona linija koja blago svetli; samo to ih štiti od lutanja, od gubljenja pravca. Emerson se osvrće i vidi mladog Jomaha, koji sedi na zadnjoj klupi - kapu stisnuo u šakama i tako izuvijao i zavrnuo da ona više ni na šta ne liči. Jomahov ujak Kurt pokušava mladiću nešto da objasni. Govori tiho, prigušeno. Pokazuje ka dalekim zidovima i ka tavanici. Možda nagađa o silama koje sprečavaju da se sve to sruši na njih... ili o eksplozivnim nabojima koji bi bili dovoljni da se ipak sruši. U blizini njih dvojice sedi pobunjenik Dedinger. Projektuje oko sebe ponajviše jedno osećanje: čistu mržnju prema ovom mestu.
     Emerson frkne, nerviraju ga ovakvi saputnici. Kakva turobna grupica! On je bio na mestima koja zastrašuju neuporedivo više nego ova bezazlena grobnica... Pojedina od tih mesta on čak i pamti! Ako se ijedne pouzdane istine seća iz svog ranijeg života, to je istina da veselo, vedro putovanje prođe mnogo brže, bez obzira na to da li si u dubokom svemiru ili na pragu pakla.
     Iz vreće koja leži pokraj njegovih nogu Emerson izvlači onaj mali dulcimer koji je dobio od Arijane Fu u Biblosu, tom zamršaju hodnika i dvorana prepunih knjiga od hartije. Ne trudi se da štimuje, samo polaže dulcimer sebi u krilo i počinje da prebira po žicama. Tveng, tvennnng. Note koje trgnu ostale putnike iz brižnih gunđanja; svi sad gledaju u njega.
     Emersonov ranjeni mozak nije sposoban da govori, ali on je naučio načine da malo pogura i razmrda svoj mozak, da iz njega ipak nešto izvuče. Muzika i pesma dolaze iz nekih drugih mesta nego govor.
     Slobodne asocijacije prosejavaju zamračene fajlove njegovog pamćenja. One ranije ladice i ormane, koji nisu zaključani kasnijim životnim traumama. Tu negde on pronalazi jednu melodiju o putovanju uzanim drumom. Ali sa verovatnoćom nade na kraju.
     Lagana, ležerna pesma kreće bez Emersonove voljne odluke, on je peva celu, glasom neuvežbanim ali jakim.

     Imam mazgu, ime je njeno... Sali.
     Mi kad radimo, ništa nam... ne fali.

     Drva, ugalj, kože ili... seno.
     Vuče Sali svu robu... pošteno.

     Ne teram je, ne treba... mi prut.
     Stara Sali dobro zna... naš put.

     Albeni, Bafalo, jezero... Iri.
     Staze uske, a drumovi... širi.

     U okruženju ovakvih stena, nije lako otrgnuti putnike od brižnosti. Oseća i Emerson težinu stenovite mase, kao i nebrojenih minulih godina, iznad njih. Razlika je u tome što Emerson odbija da se zbog tih okolnosti oseća tmurno. Počinje pesmu iz početka, ali još glasnije. Uskoro mu se pridružuje Jomahov glas, zatim Sarin. Konji čulje uši, malo ržu, ubrzavaju kas.
     Ova podzemna ranžirna stanica opet se sužava, zidovi se naglo primiču. Ispred konja, svetleća linija sručuje se u nastavljeni tunel.
     Emersonov glas zamucne samo na tren zbog nailaska jedne uspomene. U jednoj drugoj prilici on se tako bacio u tunel, naglo... kroz portal koji se otvorio u potpuno crnoj praznini vakuuma... onda su padali, jer cela Vaseljena se ustremila odasvud ka njima da ih zgnječi...
     Bilo je još nešto.
     Jedan red bledoplavih očiju.
     Oni Stari...

     Ali pesma ima neki svoj, sopstveni život. Nastavlja se svojim zamahom, nezadrživo; ide iz nekog veselog kutka Emersonovog uma. Savlađuje te kratkotrajne slike straha. Peva Emerson sledeću melodiju, žustru poskočicu, prkosno i bučno, punim grlom, promuklo.

     Eno mosta - puta je dosta!
     Eno grada - odmor je sada!

     Na Divljem Zapadu mi naiđemo često
     pored jezera Iri na pitomo mesto!

     Njegovi saputnici svi se zbijaju malčice ka unutrašnjem delu kola: uzmiču od tunelskih zidova koji su najednom opet sasvim blizu. Zbijaju se rame uz rame. Rupa je naletela i progutala ih.

III

     Kad se neka dugotrajna epizoda kolonizacije konačno završi, recikliranje pomoću subdukcije, dakle podilaženja jedne geološke ploče pod drugu, u dubinu planete, jeste jedan od češće korišćenih metoda za uklanjanje otpadaka sa jednog živog sveta. Prirodni ciklusi kretanja tektonskih ploča daju moćnu silu potrebnu za to. Vreli kružni pokreti rastopljene mase u dubini planete, poznati kao konvekcija magme, rastapaju i mešaju elemente koji su do tada bili oblikovani u alate, zgrade i druge artefakte neke civilizacije. Materijali koji bi inače mogli delovati kao otrov ili se umešati u razvoj neke nove lokalne žive vrste na taj način se odstranjuju iz prirodne okoline, a taj svet ulazi u svoju fazu 'sna', koja mu je potrebna.
     Šta će se tačno dešavati sa materijalima kad ih tektonski pokreti odvuku pod koru planete, to zavisi od procesa koji su u unutrašnjosti svake planete drugačiji. Postoje konvekcioni sistemi koji će rastopljeni materijal pretvoriti u rude, i to rude sa visokom koncentracijom vrednih elemenata. U drugim slučajevima umeša se dejstvo vodene pare, pa magma provali na površinu i prolije se kao lava, u ogromnim količinama. A dešava se i emisija ogromnih količina vulkanske prašine, koja nakratko obavije čitavu planetu, a kasnije se može naći u sedimentnim stenama širom tog sveta kao tanak nataloženi sloj materijala koji je bogat refraktivnim metalom.
     Svaki od tih ishoda može dovesti do poremećaja u lokalnoj biosferi, a bilo je i epizoda koje su se završile masovnim izumiranjem. Međutim, biosfera ipak postane, obično, plodnija, i to podstakne uspon raznih novih predsapientnih vrsta.

     Galaktografski priručnik za potpune neznalice i početnike, dakle za Zemljane, specijalno izdanje Bibliotečkog instituta Pet galaksija, godina 42 EC, kao delimična isplata dugova iz 35 EC.

POSADA BRAZDAČA

HANES

     Suezi je sa nostalgijom gledao na ona vremena kad je bio čovek. Ponekad mu se dešavalo da poželi da opet bude ljudsko biće.
     Ne znači to da je nezahvalan za blagotvoran postupak Onih Starih, koji su ga uveli u onaj čudan prostor poznat kao Fraktalni sistem, gde su neka uzvišena, gorda bića preobrazila njegovo ostarelo, posustalo telo u nešto kudikamo trajnije. Bez tog njihovog poklona, on bi odavno bio skroz mrtav - mrtav kao ovi divovski leševi koji leže svud oko njega u ovoj plavoj grobnici, kosturnici brodova.
     Izgledaju smireno, te pradrevne svemirske lađe; kao da se odmaraju dostojanstveno. Primamljiva misao: odmoriti se, počinuti, pustiti da promaknu čitavi eoni bez ikakve dalje borbe ili brige.
     Ali Suezi je toliko zauzet da naprosto nema vremena da mrtvuje.

     "Hanes", pucketa jedan glas, pravo u njegov slušni nerv.
     "Dva minuta, Hanese. Mislim da ćemo onda moći da sečemo dalje."
     Koplja brilijantne iluminacije probadaju vodenu tamu, bacaju bleštave ovale sjaja prema jednom zakrivljenom bočnom delu oklopa ljudskog zvezdanog broda Brazdač. Izobličeni obrisi švrljaju kroz vodu, ocrtavaju se naspram tih reflektorskih zrakova: izduženi, zanjihani. Mašu repom. To su radnici, u oklopima koji ih u potpunosti štite od pritiska vode na ovoj dubini. Pokreti lagani, oprezni.
     Ovde je opasnije nego u vakuumu.
     Suezi više nema dušnik, a ni pluća kojima bi poterao neku količinu vazduha kroz grlo. Ipak - glas ima. To je zadržao.
     "Spreman sam, Karkaet-t", emituje on. Sluša kako se njegove reči konvertuju u saser-impulse: podvodni zvuci kao stenjanje. "Pazi na svrstanost, nemoj prebaciti."
     Jedna senka među mnogima okreće se ka njemu. Delfin, iako sav u tvrdom oklopu, izvede okret repom; na jeziku tela taj pokret imao je sasvim određeno značenje:
     Imaj poverenja u mene... jer ti je to ionako jedina mogućnost.
     Suezi se nasmeja. Bilo je to jedno stresanje titanijumskog grudnog koša, zamena za onaj stari, majmunski metod smejanja, koji se zasnivao na kratkom uzastopnom čujnom izbacivanju vazduha. Ovaj trzaj titanijuma ne prija onako. Ali nikakvo čudo. Oni Stari nisu skloni smehu.
     Karkaet je predvodio konačne pripreme ekipe. Suezi ih je samo nadzirao, Za razliku od nekih drugih u posadi Brazdača, ovi iz mašinskog odeljenja su iz godine u godinu sve iskusniji, sve samopouzdaniji. Moglo bi doći vreme kad njima više neće biti potrebno da ih neprestano ohrabruje neko iz rase koja je njima pokrovitelj. Mogli bi se oni osloboditi te štake. A kad taj čas dođe, Hanes će biti spreman da umre zadovoljan.
     Video sam ja već i previše, reče on sebi. Prijatelja sam izgubio već i previše. Jednog dana uhvatiće nas neka od tih vanzemaljskih klika koje nas gone. Ili će nam konačno biti pružena prilika da se predamo jednome od velikih instituta, samo da bismo onda doznali da je Zemlja izgubljena dok smo mi bežali navrat-nanos preko Vaseljene. U oba ta slučaja, ne želim da budem prisutan, ne gleda mi se to.
     A Onima Starima neka ostane njihova Ifni-prokleta besmrtnost, zaključi on.
     Suezi se divio uvežbanom radu svog tima. Postavljali su u radni položaj jednu naročitu mašinu za sečenje, promišljeno i oprezno. Njegovi mikrofoni hvatali su njihove tihe razgovore - kinink pevanja, koja pomažu bićima iz roda kitova da usredsrede svoj um na eksplicitne misli i zadatke za koje mozak njihovih predaka nije bio sposoban. Na inženjerske zadatke. Za koje su neki delfinski filozofi rekli da su najbolnija cena Uzdizanja.
     Okruženje u kome su radili nije im baš pomagalo. Groblje davno mrtvih zvezdanih brodova, koji su ispod vode nabacani u gomilu veliku bukvalno kao planina. Sablasna hrpa krša, sahranjena u podvodnoj klisurini baš one vrste kakvu su delfini, po tradiciji, dovodili u vezu sa svojim najzagonentnijim kultovima i misterijama. Voda gusta, svaki zveket alata u njoj - prividno pojačan. Svako zujenje mehaničke ruke na nekome od njih davalo je čudnovate rezonance u ovoj zgusnutoj, tečnoj sredini.
     Koliko god angliski bio zgodan za inženjere, delfini su se u trenucima odlučivanja i akcije radije oslanjali na trinarni. Karkaetov glas prenese samopouzdanje kroz jednu kitovsku haiku pesmu.

     * Kroz potpuni mrak
     * gde cikloida ne dopire...
     * vidim - odlučnost!

     Rezni alat ošinu svojim mlazom vatre. Gruba, drečava svetlost zaseče u brod koji je tako dugo bio njihov dom i sklonište... i proveo ih kroz nezamislive užase. To 'staro korito', Brazdač, kupio je Teragentski savet polovno, iz treće ruke, od nekog dilera. Prepravljeno je za geografski osmatrački brod. Postalo je ponos siromašnog zemaljskog 'klana', to jest zemaljske rase, ljudske. Bio je to prvi zemaljski zvezdani brod koji je poleteo sa posadom pretežno delfinskom. Misija je bila: proveriti tačnost podataka u milijardu godina staroj Velikog biblioteci civilizacije Pet galaksija.
     A sad kapetana više nema; štaviše, ostali su i bez četvrtine posade. Ta njihova misija pretvorila se u veliku nevolju i za Zemljane i za Pet galaksija.
     Brazdačevo brodsko korito nekada je bilo, iako staro, veoma blistavo; sada je bilo obloženo debelim slojem crnog materijala koji je naprosto upijao fotone, a ujedno vukao brod velikom težinom ka dnu.
     U šta smo te sve bacili, brodice naša, pomisli Suezi.
     Za tu zlosrećnu lađu, ovo je bila samo još jedna u dugom nizu nevolja.

     Desilo se jednom da su tu lađu pomilovala bizarna polja u jednom zabačenom galaktičkom 'plimnom bazenu' koji je poznat kao Plitko zvežđe. Tu su naleteli na veliko bogatstvo, na ogromnu napuštenu flotu čije tajne su ležale tako, nedirnute, hiljadu eona. Drugim rečima, tu je sve krenulo naopako.

     Na mestu zvanom Morgranov neksus uleteli su u zasedu, u tešku paljbu koja je imala za cilj da zarobi i brod i posadu. Izvukli su se 'za dlaku'.

     Opravke na otrovnom Kitrupu umalo da budu njihov kraj. Rulje zvezdanih brodova povrvele su sa svih strana, rešene da jedna drugu nadmudre ili unište. Brazdač se uvukao u ispražnjenu ljušturu thenanijanske krstarice, i tako maskiran otplovio do tačke za transfer, ali cena je bila užasna: morali su napustiti mnoge svoje prijatelje... ostaviti ih dole.

     Posle toga je Oakka, zeleni svet, izgledala kao idealan cilj; jer na njoj je bio sektorski štab Instituta za navigaciju. Ko bi mogao imati bolje kvalifikacije za preuzimanje informacija koje su oni prikupili? Kao što je Džilijan Baskin objasnila u to vreme, njihova dužnost je, kao građana galaksije, bila da učine baš to: da predaju problem u nadležnost velikih instituta - tih veličanstvenih agencija čiji će nepristrasni mudraci moći da ponesu toliki teret odgovornosti, pretežak za umornu posadu Brazdača. Postupak koji je izgledao savršeno logičan, a umalo da se završi katastrofom i njihovom pogibijom. U toj 'neutralnoj' agenciji našli su se agenti koji su ih izdali. Ovo je pokazalo do koje mere je galaktičko društvo utonulo u međusobne sukobe i u nerede. Zemljani su se spasli samo zahvaljujući intuiciji Džilijan Baskin - i zahvaljujući smelom pešadijskom napadu koji je izvršio Emerson D'Anit, savlađujući težak teren i prodirući u zavereničku bazu s leđa.
     I iz te nevolje Brazdač je izišao još iskusniji i sa još većim oštećenjima.

     Imali su zaista dobro pribežište u Fraktalnom sistemu, neko vreme. To je jedan ogroman lavirint, gde im drevna bića dadoše, uistinu, pribežište. Ali i to se završilo izdajom, gubitkom još nekoliko prijatelja i bežanijom koja ih je odnela još dalje od kuće.

     Najzad, kad se činilo da nikakvo dalje bežanje nije moguće, Džilijan je našla jedan nagoveštaj prilike, u primerku Biblioteke koji su uspeli da zgrabe na Kitrupu. Bio je to opis sindroma poznatog kao 'staza prerano došlih'. Na osnovu te jedne naznake, Džilijan je isplanirala opasnu putanju koja bi ih mogla dovesti do bezbednosti, ali po cenu prolaska kroz plamenu atmosferu divovske zvezde čiji je prečnik veći od orbite Zemlje; i eto, čađ koja iz te zvezde kulja slepila se po Brazdaču u slojedima gotovo neizdrživo teškim.
     Ali se oni ipak dovukoše nekako na Jijo.
     Ovaj svet je sa orbite izgledao divno, pomisli Suezi. Šteta što smo stigli da ga pogledamo samo na trenutak, pre sručivanja u provalijsko groblje brodova.
     Pod sonarnim usmeravanjem koje su kontrolisali delfini tehničari, njihov improvizovani rezni alat zasecao je u crni sloj na brodskom koritu Brazdača. Voda se trenutno pretvarala u paru, tako silovito da se ovom pećinom u metalnoj planini krša razlegala, i odatle širila kroz mnoštvo odjeka, silovita, potmula tutnjava. Opasno je bilo oslobađati toliku količinu energije u tako ograničenom prostoru. Razdvojeni gasovi mogli bi se rekombinovati eksplozivno. Ili bi neko mogao iz kosmosa opaziti da se pod morem obavljaju takvi radovi. Bilo je gledišta da je rizik preveliki... i da bi pametnije bilo ostaviti Brazdača i pokušati, umesto njega, reaktivirati neki drugi, stariji napušteni brod u toj hrpi.
     Ekipe zadužene za ispitivanje te mogućnosti bile su u akciji, u ovom trenutku. Ali Džilijan i Tišt odlučile su da oprobaju ovu mogućnost u svakom slučaju. Zato je od Suezijeve ekipe zatraženo da pokušaju da izvedu još jedno vraćanje u život.
     Ovaj izbor radovao je Hanesa. Jer on je u Brazdača uložio toliko mnogo da ga sad nikako ne bi želeo napustiti.
     Možda ima više mene u tom starom brodu, pomisli Hanes, nego u ovom olupanom kiborškom telu.
     Okrete senzore od aktiničnog bleštanja sekača. Poče razmišljati još jednom o planini odbačenih brodova koja se nalazila svud oko njih. Činilo mu se, makar to bila samo njegova mašta, da mu ti brodovi nešto govore.
     Imamo i mi svoje priče, rekoše mu brodovi. Svaki od nas je lansiran u ponosu, vođen sa puno nade, popravljan mnogo puta sa mnogo veštine, obožavan od onih koje je štitio od kosih pljuskova smrti u svemirskim pustarama, i sve to mnogo pre nego što je tvoja rasa i počela da sanja o zvezdama.
     Suezi se osmehnu. Sve to ga je moglo impresionirati nekada... razmišljanje o letelicama koje su stare stotinama miliona godina. Ali sada je znao jednu istinu više.
     Vi to o starosti? - reče on brodovima. Video sam ja starost.
     Video sam brodove starije od većine današnjih zvezda.

     Rezni alat proizvodio je ogromne količine mehurića. Praktično je vrištao ispod vode, ispaljujući svoju upornu jonizovanu munju u crni sloj, udaljen samo nekoliko centimetara. Ali kad su ga najzad ugasili, pokazaše se rezultati svog tog energičnog razaranja... razočaravajući.
     "Uklonili smo samo toliko?" upita Karkaet sa nevericom, zagledan u neveliki krater izbušen u ugljeniku. "Pa, trebaće nam godine da skinemo sav ugljenik, ovim tempom!"
     Čuhki, zamenica glavnog inženjera, toliko glomazna da samo što nije provalila svoj ronilački oklop iznutra, uzvrati komentarom na trinarnmom jeziku, sa strahopoštovanjem.

     * Tajne se množe
     * u Ifninoj senci - kud ode
     * ta energija!

     Suasi požele da sad ima glavu kojom bi mogao odmahnuti, ili ramena kojima bi mogao slegnuti. Pošto to nije bio slučaj, on barem 'uzdahnu' jednim talasastim zvukom, u crnu vodu, kao nasukani kit.

     * Ne zovi Ifni
     * nego šefa njenog, znaš -
     * to Boga pitaj!

DŽILIJAN

     Nije lako ženi sa Zemlje da glumi vanzemaljca.
     Ponajmanje Thenanijanca.
     Bila je sva ogrnuta lažnim bojama, a 'erzac' meso, lažno, dopunjavalo je obmanu; imala je izgled zdepastog i pogurenog dvonožnog bića sa debelom kožom nalik na štavljenu. Na glavi kresta, podjednako simulirana, koja se, međutim, rastezala i talasala pri svakom njenom klimanju glavom. Sa daljine veće od dva metra svako bi pomislio da je to robusni thenanijanski ratnik, mužjak, sa oklopnom kožom, okićen medaljonima sa stotinu međuzvezdanih vojnih pohoda; ni slučajno ljudsko biće, a ponajmanje mršava plavuša sa linijama umora ispod očiju, po struci lekar, prinuđena sticajem okolnosti da preuzme komandu nad malim svemirskim brodom u ratu.
     Ovo maskiranje već joj je uspevalo prilično dobro, a kako i ne bi: usavršavala ga je već više od godinu dana.
     "Gr-pmf pltif", progunđa Džilijan.
     Kad je počela da koristi ovu šaradu, morala je da se oslanja na nis-mašinu, koja je njene angliske rečenice prebacivala na thenanijanski jezik. Ali sada je već tečno vladala tim galaktičkim jezikom; verovatno bolje nego ijedno drugo ljudsko biće. Uračunavajući tu čak i Toma.
     Ali ipak zvuči smešno, reče ona sebi. Kao da beba ustima pravi neke prducave zvuke, čisto iz zabave.
     Ponekad je najteži deo glume bio: ne nasmejati se. Naravno da se ne bi ni smela nasmejati. Thenanijanci nisu poznati po smislu za humor.
     Ona nastavi da izgovara obredni pozdrav.
     "Fišmišingul parfful, mf."
     Vrlo hladna izmaglica prožimala je čitavu dvoranu, mutno osvetljenu. Izmaglica je dopirala iz jednog udubljenja na podu dvorane. Tamo je ležala kocka bež boje, u svojoj sopstvenoj bledoj svetlosti. Džilijan ju je doživljavala kao magičnu. Jer ta kocka bila je presavijena kroz mnogo dimenzija, tako da je imala daleko veću stvarnu zapreminu, pa i sadržinu, nego što bi se na osnovu spoljašnjih dimenzija moglo pretpostaviti.
     Džilijan je stajala na balkonu bez ikakve ograde. Maskirana u pređašnjeg vlasnika ove kocke, čekala je odgovor. Na prednjoj strani kocke bio je simbol sa spiralom i polugom; izgledao je nekako klizav pod njenim pogledom, kao da kroz taj amblem kocka gleda u nju, lukavo joj uzvraća pogled, iz duše mnogo starije nego što je Džilijanina.
     "Toftorf-f parfful. Fišfingtumpti parfful", odgovori kocka, glasom duboko rezonantnim. Da je Džilijan stvarno bila Thenanijanac, ovakvi podtonovi prijatno bi pogladili njenu krestu i izazvali psihički stav 'pažljivo slušanje, sa poštovanjem'. I na Zemlji postoji ogranak Biblioteke, ali tamošnja kocka govori kao ljubazna ljudska bakica, beskonačno iskusna, strpljiva i mudra.
     "Ja sam spremna svedok biti", promrmlja u Džilijaninom uvu jedno maleno dugme, dajući joj prevod na angliski. "Posle svedočenja biću na raspolaganju i za konsultacije."
     To je, uvek, bila cena usluge, morao si dati nešto za uzvrat. Džilijan nije mogla samo da zatraži podatke od Biblioteke, morala je i davati podatke.
     Ovo, u normalnim slučajevima, nije problem. Svakom većem svemirskom brodu dodeljivana je po jedna bibliotečka jedinica, i to snabdevena kamerama pomoću kojih je mogla posmatrati kontrolnu salu, a i prizore izvan broda, da bi za potomstvo ostale uspomene, informacije snimljene WOM tehnikom. Za uzvrat, biblioteka je svim putnicima davala pristup do znanja i mudrosti nakupljanih skoro dve milijarde godina, od kad civilizacija postoji; naravno, u sažetoj verziji, jer glavna kocka ove Biblioteke, takozvana master-arhiva, ima veličinu planete. Samo tako mogla je da primi sve podatke Civilizacije Pet galaksija.
     U normalnim slučajevima. Što mi nismo, pomisli Džilijan.
     Jer Brazdač nije 'veći svemirski brod'. Ima svoju solidnu, jeftinu bibliotečku minijedinicu koja ne stupa u razgovor ni sa kim - jedinu koju su siromašni Zemljani mogli sebi priuštiti. Ova druga, veća kocka, koja se sad nalazi pred Džilijan, daleko je veće bogatstvo; a ugrabili su je na Kitrupu, sa moćne krstarice jednog bogatog zvezdanog naroda.
     Džilijanin zadatak bio je da kocka nastavi da veruje da je i sad na toj krstarici, u rukama tog naroda, u službi jednog thenanijanskog admirala. Zato ovakvo maskiranje.
     "Tvoje kamere za neposredno posmatranje i dalje su onesposobljene", objasni Džilijan na tom jeziku. "Međutim, doneo sam ti nove slike, nedavno snimljene, pomoću ručnih kamera. Molim, uzmi sada te informacije i prihvati ih."
     Dala je signal nis-mašini, svojoj pametnoj robotskoj pomoćnici koja se nalazila u sledećoj sobi. Najednom se pokraj kocke pojavi niz živopisno snimljenih scena. Slike ovdašnjeg podmorskog kanjona za koji u govoru lokalnih žitelja Jijoa postoji naziv 'Miden' ili 'Midenski rov'.
     Ali slike pomno obrađene, da se na njima, ni slučajno, ne bi videle izvesne stvari.
     Opasne su nam ove igre, pomisli Džilijan. Treperave holosimulacije prikazivale su ogromne hrpe prastarog krša i loma, čitave gradove izručene na smetlište, kao i groblja napuštenih zvezdoplova. Cilj je bio stvoriti lažni utisak da se thenanijanski ratni brod Krondorova vatra sakrio, iz nekih svojih taktičkih razloga, u ovaj vilajet mrtvih mašina. Ne dopustiti da se primeti da je u ispražnjenu unutrašnjost te lađe uvučena druga, manja i vitkija svemirska lađa, Brazdač; niti da se vidi prisustvo delfina; niti da se ma čime otkrije koja je ovo planeta i gde se nalazi.
     Ako ikada stignemo kući, ili do neke neutralne institutske baze, reče ona sebi, bićemo u zakonskoj obavezi da predamo ovu bibliotečku jedinicu. Ona će onda biti zaštićena pečatom anonimnosti. Ali ipak... bolje je otkriti što manje. Najmanje što je moguće.
     Uostalom, ni sama ova bibliotečka jedinica možda ne bi pristala da sarađuje sasvim dobro sa bićima koja su samo obični Zemljani. Bolje je zadržati je u uverenju da su pred njom oni koji su je zvanično zakupili. Biće kooperativnija.
     Još od katastrofe na Oakki, Džilijan je radila na ovom poduhvatu; ovo je bio njen lični omiljeni projekt. Lažno se predstavljajući ovoj mašini koju su oteli, nastojala je da iz nje izvuče što više podataka. Ova jedna bibliotečka kocka bila je, na neki način, vrednija od sveg onog plena koji je u Brazdač utovaren u Plitkom zvežđu.
     Postigla je i više nego što je očekivala. Pribavila je izvesne informacije koje bi mogle biti od presudne važnosti Teragentskom savetu.
     Bile bi, pomisli ona, ako bismo se ikada opet dočepali Zemlje...
     Još od Kitrupa, na kome je Brazdač izgubio najbolje i najpametnije članove svoje posade, izgledi za takav povratak bili su minimalni. Ili nikakvi.

     U jednoj određenoj oblasti tehnologije Zemljani iz dvadeset drugog veka, ljudi, bili su već blizu galaktičkih nivoa tehničke veštine, čak i pre prvog kontakta.
     U holografiji.
     Majstori specijalnih efekata, oni iz Holivuda, Luande i iz kratera Aristarh, među prvima su zaronili, sa puno samopouzdanja, u tuđinsku likovnu umetnost, nimalo obeshrabreni činjenicom da su konkurenti, tuđini, imali milijardu godina prednosti. Samo nekoliko decenija posle kontakta, moglo se već smatrati da su Zemljani ovladali jednom uskom granom umetnosti jednako virtuozno kao najbolji zvezdani narodi.
     A to je umetnost laganja pomoću slika.
     Mi smo hiljadama godina pričali jedni drugima izmišljene priče, kad god nismo prčkali po blatu i drveću u potrazi za hranom, pomisli Džilijan. Izvrdavali smo od istine. Širili svoju propagandu. Nabacivali sisteme opsena. Pravili filmove za 'bioskop'.
     Kad god nisu imali na raspolaganju dovoljno nauke, naši preci su se vraćali na pokušaje sa magijom, reče ona sebi.
     A magija je ubedljivo pričanje neistina.
     Ipak, Džilijan je i sama bila zaprepašćena da njeno maskiranje uspeva baš toliko dobro. Očigledno da ova kocka Biblioteke, iako raspolaže ogromnom inteligencijom, ne uspeva da prozre prevaru. To mora biti, dakle, sasvim drugačija vrsta inteligencije nego što je Džilijanina; otud ima i drugačija ograničenja.
     Ili možda ne mari, reče ona sebi.
     Džilijan je iz iskustva znala da je bibliotečka kocka voljna da prihvati praktično sve, bilo šta, kao ulazne podatke. Ali - pod uslovom da se prikazuje uverljiva scena, koja toj kocki nije nikada ranije prikazana; jer kocka želi uvek 'biti svedok' nečeg novog. Prikazivani su, dakle, ponori Jijoa, ovog puta panorame pribavljene pomoću kamere na optičkom kablu, u zapadnim morima; to je poslala Kaova istraživačka ekipa, koja je otplivala čak u blizinu nastanjenog područja poznatog kao 'Nagib'. I šta se vidi? Reflektori koji nabadaju kroz mrak i nalaze u vodi provaljene pradrevne građevine: udavljene, bez očiju, bez prozora. Smetlište, možda i veće od onog u kome se Brazdač pritajio. Akumulacija obrađene materije koju je jedna planetna kultura podizala milion godina.
     Posle dužeg vremena, ovi slapovi slika prestadoše.
     Usledila je kratkotrajna ćutnja. Džilijan je čekala nervozno. Onda kocka bež boje progovori.
     "Ova struja dešavanja ostaje neuklopljena sa prethodnima. Nemamo uzročno-posledični, a ni hronološki poredak uklopljen sa inercijalnim kretanjima ove letelice. Da li je ovaj efekat posledica ranije pominjanih borbenih oštećenja?"
     Džilijan je slušala istu ovu žalbu - iskazanu bukvalno istim rečima - baš svaki put kad je dolazila pred kocku, još od kako se počela maskirati; a počela je samo koji dan pošto je Tom doneo otetu kocku na Brazdač. Tom... koji je nekoliko dana posle toga odleteo u novu akciju i više se nije vratio u njen život.
     Ona uzvrati istim blefom kao i uvek.
     "Tako je. Dok se popravke ne završe, posledice svih nepodudarnosti pridodati spiskovima ratne štete na Krondorovoj vatri u ovoj misiji. Molim, pripremi se za konsultacije."
     Ovog puta, ni tren oklevanja.
     "Saopšti zahtev."
     Pomoću odašiljača u levoj ruci Džilijan uputi signal nis-mašini, timbrimijskom špijunskom entitetu. Ova mašina poče iz susedne sobe upućivati zahteve, ne jedan nego hiljade. Bilo je to hitanje treperave svetlosti, tako ultrabrzo da nijedno organsko biće ne bi ni približno moglo to da prati. Odmah poteče i suprotna reka treperave svetlosti, tako da je sada promicao dvosmerni istovremeni tok: reka pitanja, ali i reka odgovora. Sada je Džilijan morala odvratiti pogled od toga. Mogla se samo nadati da u toj bujici imformacija postoji nešto što bi moglo biti od koristi za posadu Brazdača, što bi moglo povećati njihove izglede za opstanak.
     Džilijanino srce zakuca brže. Ovi trenuci su posebno opasni. Ako bi u blizini prošao zvezdani brod i ako bi skenirao ovaj deo okeana - možda neko od gonilaca Brazdača - mogao bi svojim daljinskim detektorima svesnih delatnosti zabeležiti veliku količinu digitalne aktivnosti na jednom mestu.
     Ali okeani Jijoa su veliki, a u njima leže velike planine skršenih i odbačenih svemirskih brodova. Maskiranje je, dakle, solidno. Uostalom, čini se da za ovakav dobitak vredi prihvatiti taj stepen rizika.
     Samo još kad te informacije, dobijene od Biblioteke, ne bi bile tako zbunjujuće! Glavnina je očigledno bila namenjena zvezdanim putnicima koji imaju daleko više iskustva i umeća nego posada Brazdača.
     I to nije najgore od svega, reče ona sebi. Sve manje imamo zanimljivih stvari da prikažemo kocki. Bez svežeg inputa, ona bi se mogla povući u sebe. Mogla bi odbiti da sarađuje.
     To je bio jedan od razloga zbog kojih je juče odlučila da pusti četvoro dece Jijoa da uđu u ovu maglenu salu i vide Biblioteku. Pošto Alvin i njegovi drugari još ne znaju da su u svemirskom brodu Zemljana, ne mogu tu istinu ni da otkriju nikome; ne mogu mnogo toga da odaju. A Biblioteka će možda biti zadovoljna što ih vidi.
     I zaista, kocka kao da je ostala 'bez teksta' kad je svojom jedinom kamerom - koja se nalazi u ovoj sali - videla kako jedno uz drugo stoje četvoro mladih iz četiri različite rase. Već i prizor jedne Urkinje i jednog Huniša koji bez ikakvog neprijateljstva stoje rame uz rame bio je, sam po sebi, čudo. Drugo čudo bio je sam podatak da u Vaseljeni postoji jedan živi G'Keki. Time je pasivna radoznalost Biblioteke bila više nego zadovoljena. Uskoro kocka oslobodi pravu poplavu informacija o flotama potopljenim oko Brazdača, a zatim kompletne parametre za prastare bujurske kontrolne table.
     A, ovo bi moglo biti itekako značajno, razmišljala je Džilijan. Ali nama je potrebno još mnogo. Još vrlo mnogo.
     Mislim da ću uskoro morati da plaćam stvarnim tajnama.
     Imala ih je na raspolaganju; pitanje je samo bilo... da li ih sme upotrebiti. U Džilijaninoj kancelariji, samo nekoliko vrata niz hodnik odavde, leži jedan leš - zapravo, mumija stara oko milijardu godina. Tip je umro tako davno... Posada Brazdača sada ga zove 'Herbi'.
     Samo da bi se dočepali te mumije, i koordinata gde je nađena, fanatični bojovnici nekoliko najvećih pseudoreligijskih saveza iz svih Pet galaksija gonili su Brazdač još i pre Kitrupa.
     Razmišljajući sada, stojeći pred hladnom kockom, Džilijan reče sebi - kladim se, kad bih ti dala da samo na tren vidiš Herbija, ti bi, kocko, imala kratki spoj i prosula bi iz sebe sve podatke koje uopšte imaš, sve do poslednjeg.
     Ali, gle čuda, pomisli ona, ja bih nešto drugo volela još mnogo više. A to je: da taj prokleti leš nikada nismo ni pronašli.
     Kao devojčica, Džilijan je sanjarila o letenju do zvezda i o tome da će ona, jednog dana, raditi neke herojske stvari koje će ostati upamćene. Ona i Tom zajedno su planirali kakve će karijere stvoriti sebi, i kakav brak. Pravi cilj bio im je samo jedan, zajednički. Da postave sebe na sam rub poznatog; da stanu između planete Zemlje i mnogobrojnih zagonetki jednog opasnog kosmosa.
     Prisećala se njihovih naivnih ambicija, kao i zapanjujućeg, ekstravagantnog načina na koji su se ispunile. Malo je nedostajalo da se sad nasmeje na sav glas. Ali ona stisnu usne i zadrža svu ironiju i sav smeh negde u sebi, bez ijednog zvuka.
     Mora, do daljnjeg, zadržati dostojanstveni mir thenanijanskog admirala.
     Taj narod, Thenanijanci, ne voli ironiju i nikad se ne smeje.

PRERANO DOŠLI

EVASK

     Mogli biste, baš, i da se priviknete na ovo, prstenovi moji.
     Ovo što osećate kao da vas probada, to su moja kontrolna vlakna, koja puze kroz naše zajedničko unutrašnje jezgro, mimoilaze te vaše spore, zastarele krivuljice voska, priključuju se na svako od vaših toroidnih tela i prodiru u njega, uvode novi poredak.
     Počinje prvi čas. Naučiću vas da mirno služite nečemu što je od vas veće. Niste više hrpa prstenova u labavoj svađalačkoj koaliciji. Komponente večno paralizovane svojom neodlučnošću. Nema više beskonačnog glasanja o svemu što jedno nesigurno, uslovno ja treba da veruje ili ne veruje.

     Priznati valja da su tako dejstvovale one kupe naslaganih prstenova koje su naši preci bile; večito u nekoj rasklimanoj meditaciji, pokretne konfederacije, u močvarama (gde su razni mirisi vrlo jaki) sveta zvanog Jofeka. Zvezdani narodi su dolazili, ali nas nisu primetili; nismo izgledali kao perspektivna građa za Uzdizanje. Jedino su veliki crvasti Poe videli neki potencijal u našim precima zanetim u setne misli. Počeli su da uzdižu ta smirena kupasta bića.
     Avaj, posle milion godina truda narod Poa ostade razočaran, zbog naše pasivne trekijevske prirode.
     "Dajte, napravite neke nove prstenove za ove naše pulene", rekoše domišljatim Oailiama, "ne ide ovako, treba nešto da pokrene ove, da ih pojuri malo, da se pomaknu sa mrtve tačke."
     Oailie nisu podbacili; tako je veličanstveno bilo njihovo vladanje genetikom.
     A koji su nam to dar dali, pa su nas njime preobrazili?
     Nove prstenove. Ambiciozne.
     Vladaoce.
     KAO ŠTO SAM JA.

ALVIN

     Proba, proba. Isprobavam jedan potpuno novi način pisanja.
     Ako se to uopšte može pisanje nazivati. Ja samo govorim glasno, a rečenice se pojavljuju same od sebe, ispisane u vazduhu, iznad ove kutijice koju mi dadoše. A koja se naziva autoskrib.
     Ne, ne mogu da kažem da nije: ultra-kul je. Hakica je dobila istu takvu kutijicu, sinoć, pa je začas napunila čitavu sobu rečima i hijeroglifima, gal-trećim, gal-osmim, i svakojakim manje poznatim jezicima i dijalektima. Naređivala je da se prevodi sa jednog na drugi jezik, pa na treći, i tako dalje, i soba je sva blistala od reči ispisanih u vazduhu koje su se naprosto gurale svud oko Hak.
     Te mašinjoce su nam naši domaćini dali da bi svako od nas mogao što lakše ispričati pripovest o svome životu; a naročito o zajedničkom životu šest različitih rasa na istom kontinentu, Nagibu. Onaj glas koji se vrti obećao nam je da ćemo, za uzvrat, dobiti nagradu: moći ćemo da postavljamo velikoj, vrlo hladnoj kutiji pitanja koja mi hoćemo.
     Ova ponuda bacila je Hakicu u pravi delirijum. Besplatan, slobodan pristup jednoj memorijskoj jedinici Velike biblioteke civilizacije Pet galaksija! Pa, to je kao da je neko rekao Fernandu Kortesu da će mu dati tačne mape za odlazak u izgubljeni Zlatni grad. Tako se osećao legendarni huniški heroj Jug-vourfmin kad je otkrio lozinku pomoću koje je ovladao robot-fabrikama Kurturna. Ni onaj Alvin po kome sam ja dobio taj nadimak nije mogao biti oduševljeniji kad su tajne Vanamonda i Ludog Uma razotkrivene u svoj svojoj zastrašujućoj veličanstvenosti.
     Međutim, za razliku od Hakice, ja ovo što se dešava posmatram sa crnim brigama. Kao detektiv u nekoj drevnoj zemaljskoj knjizi sa pričama, moram se zapitati - gde je 'kukica'?
     Šta ako mi ispričamo sve što znamo, ovi posle ne održe obećanje?
     Ili ako nam daju netačne, lažne, izmišljene odgovore. (Kako bismo mi to mogli znati?)
     Mogli bi oni i da nas puste da razgovaramo sa kockom do mile volje, jer znaju da od toga nećemo imati nikakve koristi - naime, nećemo se nikad kući vratiti.
     Opet, pomislimo na mogućnost da je sve pošteno i čisto. Recimo da će nam biti, zaista, data mogućnost da postavljamo pitanja Biblioteci, tom magacinu znanja koje je prikupljano milijardu godina.
     Ali šta, za ime Jijoa, možemo mi da kažemo?

     Provedoh, evo, jednu miduru u eksperimentisanju. Diktirao sam tekst. Vraćao sam se na ranije delove, menjao sam neke rečenice. Autoskrib je svakako mnogo fleksibilnije sredstvo nego ugljena olovkica i grudvica guaru gume za brisanje! Samo malo pomaknem prste - blokovi teksta premeštaju se celi. Ne moram čak ni da govorim glasno; dovoljno je da govorim u sebi, da samo želim reči i rečenice. To je osećaj kao kad samo malo pripremaš i pomičeš usta, ali ne kažeš ništa, da ne bi neko čuo. Znam ja da to nije telepatija; mašina samo očitava te minimalne pokrete mojih usta, mišića u grlu, ili tako nešto. Čitao sam o takvim stvarima u romanima Era Crnog Džeka i Klošar Luna Sitija. Ali ipak me nervira, pomalo.
     Šta se desilo kad sam od moje mašinjoce zatrašio rečnik angliskih sinonima! Oduvek sam verovao da imam bogat rečnik tog jezika, naprosto zato što sam zapamtio ceo Rožeov tezaurus, onaj jedini primerak koji u našem gradu Vufonu postoji. Ali ispostavilo se da su Arapi i tipovi iz Indije pridodali stotine reči iz svojih jezika, nakalemili ih na engleski, koji je bio jedan evropski jezik, i tako stvorili angliski. Ova kutijica zna toliko reči da pred time moramo i Hakica i ja da priznamo - 'predajemo se', zna više. Ili, barem, ja to priznajem.
     Moji drugari su u obližnjim sobama, svako priča o svemu čega se seća. Pretpostavljam da će Hakica na brzinu da istandrlja nešto nemarno-zadivljujuće, brzopotezno, drečavo, da bi naši domaćini bili zadovoljni. Ur-rona će pričati metodično i suvo, a Štipko će se zaneti u priče o 'čudovištima' ispod mora, i potpuno će zaboraviti o čemu treba da govori. Ja imam početnu prednost zato što je u mom dnevniku već ispričan veći deo onoga što se našoj družini nadešavalo, sve do trenutka kad smo nas četvoro pustolova dospeli u ovo mesto čudnovato zakrivljenih hodnika, duboko ispod morskih vala.
     Zato ja imam i vremena da se brinem zbog pitanja zašto funthui žele da doznaju naše životne priče.
     Možda su samo radoznali. Ali šta ako neka naša 'izvala', učinjena ovde, na kraju načini veliku štetu našoj rodbini na Nagibu? Doduše, ne umem tačno zamisliti kako bi to moglo da se desi, jer mi ne znamo nikakve vojne tajne - osim o onom uriškom blagu po koje nas je Urijel Kovačica i poslala pod more. Ali glas koji rotira sam oko sebe već je upoznat sa time.
     U nekim veselijim trenucima zamišljam kako nam funthui dopuštaju da se vratimo kući i još da ponesemo to blago sa sobom; pa kako stižemo u metalnom kitu u Vufon, u luku, a narodu se čini da smo ustali iz mrtvih kao u legendi o posadi Hukuftaua... na iznenađenje naročito Urijela, Urdonole i naših roditelja, koji su sigurno već zaključili da smo mi izgubljeni zauvek.
     Ove optimističke fantazije pojavljuju se u alternaciji sa nekim drugim prizorima koje ne uspevam da izbacim iz glave; jedna od takvih, jedna stvarna uspomena, jeste ona u kojoj naš mali San Vufona tone, upada u čeljusti ove kit-podmornice, razbija se, kroz prosute ostatke gaze stvorenja nalik na pauke sa izbuljenim očima, brbljaju na neki svoj brzi način, a onda ustuknu užasnuti jer su videli Ziza, našeg maleckog Trekija, koji se sastoji od samo pet prstenova-ličnosti. Mi smo Ziza dobili od Tjuga Alhemičara.
     Mlazevi plamena obasuli su Ziza, tada, i od njega nije ostalo ništa.
     Huniš se mora zapitati zašto bi neko učinio jednu tako bednu, zlu stvar.

     Ništa, da pređem ja na posao.
     Kako da počnem moj roman?
     Zovite me Alvin...
     Ne, ne. Suviše očigledan plagijat Mobi Dika. Dobro, da pokušam sa ovom prvom rečenicom:
     Alvin Hf-vajuo probudio se jednog dana pretvoren u ogr...
     Ma, ne. Prepoznatljivo, nezgodno.
     Možda bi trebalo da uobličim moju priču prema romanu Žila Verna Dvadeset hiljada milja pod morima. Eto nas, brodolomnici smo, prihvaćeni srdačno, ali ipak zarobljenici u jednom podvodnom svetu. Iako je žensko, Hakica bi insistirala da je ona glavni lik, kao što je Ned Lend u Dvadeset hiljada milja pod morima. Ur-rona bi bila profesor Aronaks, dabome, a to ostavlja samo mene i Štipka kao kandidate za ulogu komičnog tipa kome ništa ne polazi od ruke, Konseja.
     U tom slučaju, kada će konačno pred nama da se pojavi kapetan Nemo?
     Hmmm. To je nedostatak ove vrste pisanja, suviše je lako i suviše lako se unose ispravke. Onda se autor raspriča nekontrolisano; stara dobra olovka i hartija značile su da moraš imati neku samodisciplinu, prvo smisliti, pa onda napisa...
     Čekaj. Šta je ovo?
     Nešto se čulo. Evo opet... kao jedno udaljeno 'buuuum'.
     Sad je bliže.
     Ne dopada mi se. Nimalo.

     Ifni! Ovog puta je pod zadrhtao ispod mene.
     Tutnjava me podseća na mumlanje vulkana Guen, gore na Nagibu. Kad Guen podrigne, mi svi u gradu Vufonu ucvikamo, mislimo - počinje Veliko o...
     Ajoj! Kako je sad grunulo, vreća mu pod grlom istrunula.
     Ovo su eksplozije. Primiču se, i to brzo!
     Još jedan zvuk se pojavljuje, zvuk kao zukir kad vrišti do besvesti jer je seo na pernatog guštera.
     A, je li to zvuk sirene? Oduvek sam se pitao...
     Gištufvajuo! Svetlosti se zamračuju. Pod se sav trese...
     Šta se, o Ifni, dešava!

DVER

     Pogled sa najviše dine nije mnogo obećavao.
     Danički istraživački čamac nalazio se barem petnaest kilometara daleko, nad pučinom našeg mora. Tačkica, jedva vidljiva, iza one jasne linije na kojoj se boja vode menja iz blede plavozelene u sasvim drugačiju, maltene crnu. Leteća mašina išla je tamo-amo, kao da traži nešto što je zagubila, zaturila tu negde. Samo povremeno, kad se pravac vetra menjao na najpovoljniji način, uspevali su da čuju vrlo tihi zvuk motora, kao najblaže brujanje. Po jednom na svakih četrdesetak dura Dver je uspevao da uoči neku još sitniju trunčicu kako ispada iz trbuha dugačkog, blistavog čamca, tumba se u jutarnjem suncu i pada u more. I potone. Prođe daljih desetak dura - a onda se površina mora ispupči na tom mestu, nekim nadimanjem iznutra, uzdigne se: brdo uskomešane bele pene. Voda sva razbijena, kao da neko ogromno čudovište umire u grčevima, negde dole, u dubini.
     "Šta to radi Kun?" upita Dver. Okrete se ka Reti, koja je zaklanjala šakom oči od sunca i trudila se da što oštrije vidi daleku letelicu. "Imaš li ikakvu pretpostavku?"
     Devojka poče da sleže ramenima, ali to nije bilo tako lako: na jednom njenom ramenu ležao je minijaturni 'kentaur', urski mužjak, koji je takođe gledao ka jugu sa sva tri oka na glavi, a vratom izvijao kao zmija. Nedaleko od njih robot se nestrpljivo njihao i malo uzdizao i spuštao, kao da bi hteo tim kretnjama svog tela da privuče pažnju letača nad morskom pučinom.
     "Ne znam, Dver", odgovori Reti. "Al valjda nešto oko ptice."
     "Oko ptice?" ponovi on prazno.
     "Znaš. Ona moja metalna ptica. Ona koju smo spasli od mulk-pauka."
     "Nešto oko te ptice?" upita Dver. "Pa, pošla si da je pokažeš mudracima. Kako su se tuđini dočepa..."
     Reti mu upade u reč.
     "Danici su želeli da znaju odaaakle je ona. Zato me je Kun zamolio da ih odvedem tamo i da pokupimo Džesa, pošto je on taj koji je video gde je ptica doletela na obalu. Sa mora. Ja pojma nisam imala da će mene ostavti u selu..." Ona se ugrize za usnu. "Džes je sigurno doveo Kuna, evo, tačno dovde. Kun je nešto pričao kako će da 'istera lovinu na čistinu'. Valjda misli da ulovi još tih ptica."
     "Ili onoga ko je pticu napravio i uputio na obalu Nagiba."
     "Ili to." Reti klimnu glavom; očito joj je bilo nelagodno. Dver odluči da ne insistira sad na pojedinostima o njenom odnosu sa ljudskim bićima sa zvezda.
     Njihovo putovanje ka jugu, prethodnog dana, nastavilo se uspešno, ali je bilo još nekoliko močvara - i još nekoliko rečica u koje je Dver morao da zagazi i da ih pređe pešice, a robota bukvalno da nosi na glavi. U sumrak je konačno izjavio da 'nema dalje'. Nastala je kratkotrajna napetost, jer je ta leteća borbena mašina pokušala da zastraši Dvera, da ga prinudi da pešači, ipak, dalje. Međutim, svoja božanska oružja više nije imala, izgubila ih je u pucnjavi kod logora istočnih, divljih 'prerano došlih'; sada je raspolagala samo jednim oružjem, pipcima ispod tela. Počela je vitlati i pucketati njima, ali Dver se sa time suočio ravnodušno, nije ni trepnuo. Pomoglo mu je neko čudno osećanje smirenosti, kao da je njegov um nekako porastao pod dejstvom pulsirajućih repulsivnih polja kojima se mašina oslanjala na podlogu ispod sebe, pa, tokom prelaženja rečica, i na njegova pleća i glavu. Možda mu se samo pričinjavalo da je njegova svest izmenjena, ali robot je u svakom slučaju odustao.
     To nije prošlo bez robotovog gunđanja, koje je učinilo da izgleda maltene kao živo biće. Onda su založili vatricu. Dver i Reti grickali su trake sušenog magarećeg mesa koje je Dver imao u rancu. Posle nekog vremena Reti je dala svoj prilog večeri: dve pločice romboidnog oblika, zamotane u neki nepropustljivi omotač koji je pod prstima bio gladak. Pokazala je Dveru kako se to odmotava, a onda se smejala izrazu njegovog lica kad su se čudni, jaki ukusi naglo proširili njegovim ustima. Nasmejao se i on, i umalo da udahne (umesto da proguta) taj danički slatkiš. Preobilna slatkoća brzo zauze mesto na Dverovoj listi 'stvari za koje mi je drago što sam ih učinio pre nego što sam umro'.
     Kasnije, zguren sa Reti na pepelu i toploj zemlji, Dver zaspa. Sanjao je niz fantastičnih slika, daleko jači nego što je kod njega bilo normalno. Možda je i to bila posledica nošenja robota, čija je odbojna polja toga dana sprovodio kroz sebe. Ali umesto da sanja da je postao težak, ili da ga nešto pritiska, dešavalo se suprotno. U snu mu se pričinjavalo da ga nosi neka lakoća, da se njegovo telo odiže od tla i plovi, slobodno. Nepojamne panorame razmotavale su se u svim pravcima ispod njegovih sklopljenih očnih kapaka... predmeti koji svetlucaju naspram crnih pozadina, ili oblici od gasa koji svetli sam iz sebe. Jednom ga obuze čudnovato osećanje da poznaje ono što vidi, da je doleteo do nečeg što mu je oduvek bilo blisko i voljeno.
     Ah, jijoansko Jaje, razmišljala je, tada, njegova uspavana svest. Da, bio je to taj sveti ovalni kamen, ali izgledao je drugačije; ne više kao div-oblutak skriven u jednoj udolini blizu vrha neke planine, nego pre nešto kao ogromno tamno sunce koje svojim crnilom nadsijava sjaj normalnih zvezda.
     Pre zore su ustali i nastavili putovanje. Samo još dva puta su morali prelaziti rečice. Onda stigoše do mora. Tamo im je robot rekao da se popnu na njegove pipke, a onda je jurio ka istoku duž mnogih obala, sve dok nisu stigli do ovih dina. Najvišu od njih robot je iskoristio kao uzdignutu tačku za osmatranje plavog mora.
     Dver je smatrao da je voda pred njima čuveni Procep, zvani i Rift. Na tom mestu zapravo je čitav kontinent, zvani Nagib, bio grubo, u planetnim razmerama, zasečen, presečen. I tu su sad ostali: zaustavljeni, pred Procepom.
     Kad bih samo imao svoj teleskop, razmišljao je Dver. Valjda bi mi bilo jasnije šta to pilot onog čamca pokušava da uradi.
     Reti je rekla da 'isteruje lovinu na čistinu'.
     Ako je to ono što 'lovac' Kun radi, onda, pomisli Dver, mora o lovu još mnogo da uči. Pomogla bi, recimo, lekcija koju je Dver čuo od majstora lova, Falona, pre znatnog broja godina.
     Bez obzira na to koliko je moćno tvoje oružje i za kojom lovinom ideš, govorio je Falon, nemoj sam i da isteruješ lovinu iz skloništa i da pucaš. Ako si sam, nemoj preuzimati obe te uloge na sebe.
     Usamljeni lovac mora biti majstor strpljenja i mora nečujno pratiti kretanje svog plena.
     Za taj pristup potrebno je nešto što nije lako steći, a naziva se empatija. Treba da se osećaš onako kako se lovljena životinja oseća. Ali što bolje se uživiš u tu ulogu, to su veći izgledi da jednog dana nećeš imati želju da ti to uopšte bude lovina.
     "Heh, jedno je jasno", primetila je Reti, gledajući kako robot, sa vrha dine, očajnički mlatara 'rukama', to jest pipcima, kao dečak koji mahanjem pokušava da privuče pažnju roditelja koji su suviše daleko da bi ga čuli. "Njegovu opremu za komunikaciju si sredio, izgleda, dooo-bro. Ne radi ni kratkodometna, čak ni u neometanoj pravoj liniji do prijemnika."
     Dvera je ovo impresioniralo: Reti je, tokom boravka kod svemirskih bića čije je 'usvojeno dete' bila, naučila mnogo toga. "Šta misliš", upita je on, "kad pilot krene nazad, ka selu, po tebe, da li će primetiti da se nalazimo ovde, na obali?"
     "Možda... ako je uopšte to nameravo", reče Reti. "Ako ulovi to što hoće, mogao bi sasvim da zanemari mene i da poleti pravo na zapad, u rothensku stanicu, da tamo podnese raport."
     Dver je znao da Reti više ne stoji tako dobro kao nekad kod nebeskih ljudskih bića. U njenom glasu bilo je puno ogorčenja, a Dver je znao i zašto: u onoj dalekoj letećoj tačkici sada se vozi Džes, čovek koji ju je kinjio dok je odrastala u divljem plemenu na istoku. Reti je postigla da tog siledžiju čak podvrgnu mučenju. Ali sada Džes, a ne ona, stoji uz lakat pilota i pridobija njegovu naklonost; a Reti ostaje napuštena, na zemlji.
     Bilo je jasno zbog čega je zabrinuta. Šta ako njen neprijatelj koji ju je celog života mučio postigne, umesto nje, ono što se ona toliko žrtvovala i dovijala da postigne? Šta ako on dobije kartu za putovanje do zvezda?
     "Hmmm. U tom slučaju trebalo bi da obezbedimo da nas ne previdi, kad se bude vraćao."
     Dver nije baš goreo od želje da se lično sretne sa tim zvezdanim pilotom koji je onako nemilosrdno izmasakrirao, bombardovanjem iz vazduha, ono malo, jadno ursko pleme koje se bilo zaputilo u istočne krajeve. Nije imao nikakvih iluzija o tome da će Kun prema njemu, Dveru, postupati blago ili dobro. Ali taj izviđački čamac bio je, za Reti, život; jedina nada. Osim toga, ako privuku i neko vreme zadrže pažnju tog Danika, oni možda mogu postići da se čamac ne vrati brzo u Siva brda. Danel Ozava je poginuo u onom kratkotrajnom obračunu sa robotom, ovim istim koji sad maše sa dine. Možda je još malo vremena potrebno da Lena Strong i komandantkinja preživelih Urkinja postignu neki mirovni sporazum sa Retinom starom bandom... i da se krišom povuku na neko mesto gde ih zvezdani bogovi neće nikad naći. Dobijanje na vremenu; ništa više. Možda je to poslednja korisna stvar koju će Dver uspeti da postigne dok je još živ.
     "Pa, da naložimo vatru", predloži devojka, pokretima pokazujući ka obali, koja je bila sva prošarana komadima drveta koje je tu bilo naplavljeno i nabacano tokom ranijih oluja.
     "Upravo to sam hteo da predložim."
     Ona se tiho nasmeja.
     "A-ha! Verujem da si hteo."

SARA

     U početku je taj prastari tunel izgledao grozno i sumorno. Sara je neprestano zamišljala da će jedno od prašnjavih bujurskih tunelskih vozila oživeti i jurnuti kao razbesneli fantom, da u tunelu smrvi ova jadna drvena kola sa konjskom vučom, da kazni budale koje uznemiravaju ovu teritoriju duhova. Neko vreme ju je taj strah držao čvrsto, i svaki dah joj je bio nekako kratak i oštar, a puls kao u zeca.
     Ali postoji jedan protivnik straha, protivnik jači od hrabrosti ili samopouzdanja.
     Dosada.
     Prolazile su midure, sedenje na drvenoj klupi nije baš ni prijalo. Sara se oslobodi straha i uzdahnu duboko. Doskoči sa vagona na pod tunela, da se jedno vreme kreće samostalno, lakim trkom, naporedo sa tim vozilom. U prvi mah tek da bi protegnula noge; brzo se vratila u kola, na klupu. Posle nekog vremena sišla je opet i duže održavala postojani trk brzinom konjskog kasa.
     Posle nekoliko takvih razdoblja lakog trčanja, shvatila je da joj to naprosto prija.
     Izgleda da se prilagođavam ovim novim vremenima, reče ona sebi. U svetu koji dolazi, možda neće biti mesta za intelektualce.
     Pridruži joj se Emerson, široko se osmehujući. Dugonog, lako je održavao korak sa njom i sa kretanjem vagona. Uskoro tunel kao da izgubi svoju moć zastrašivanja i kod nekih drugih putnika. Dve žene iz tajnog ilijskog plemena - zvale su se Kefa i Nuli - izgledale su sve manje napeto sa svakom daljom ligom putovanja ka njihovom domu.
     Ali gde im je to? - pitala se Sara.
     Zamislila je mapu Nagiba. Ako zabode šestar u najbliže mesto na reci Gent, može nacrtati, ka jugu, jedan širok luk, deo kružnice. Ali kad razmisli šta se u tom, tako obuhvaćenom prostoru nalazi - još nije jasno gde bi se jedno konjaničko pleme moglo skrivati vekovima.
     Možda u nekog divovskoj podzemnoj dvorani, pomisli ona; u šupljini koja je, ispod nekog vulkana, nastala povlačenjem magme?
     Divna misao, zaista. Magično skrovište u kome je na livadama trava zelena, a svi ipak bezbedno od neprijateljskog neba. Podzemni svet, kao u jednom pustolovnom romanu iz prekontaktne epohe: večne ogromne pećine, izvori svetlosti koji su čista tajna, i na sve strane dinosaurusi, da ne poveruješ koliki.
     Osim što se, po zakonima prirode, ne može načiniti takvo stanište, pa ni putovati u središte njega.
     Dobro, reče Sara sebi. Možda su Bujuri mogli - možda je neki raniji zakupac ove planete, pre Bujura, mogao - iskoristiti svoju tehnologiju, iste sile pomoću kojih su ovako bušili planine, da izgrade tajno sklonište? Mesto gde će blaga ostati sačuvana, iako će površina planete biti očišćena od svih proizvoda razumnih bića?
     Sara se nasmeja tim pomislima. Ali ih ne odbaci sasvim.

     Posle nekog vremena ona se, u vagonu, energično obrati Kurtu eksplozeru.
     "Dobro, ja idem u ovo do kraja, ne odustajem. E, sad mi reci šta je to bilo toliko hitno da smo Emerson i ja morali poći sa vama čak ovamo."
     Eksplozer samo zavrte glavom; ne, pred Dedingerom ne govoriti.
     A šta bi taj jeretik mogao da učini? - pomisli Sara. Da pokida konopce i da otrči nazad, da javi celom svetu?
     Činilo se da je pustinjski prorok bezbedno vezan. Pa ipak, bilo je uznemiravajuće videti na njegovom licu vedro samopouzdanje, kao da sve ove okolnosti samo dokazuju da je opravdano ono za šta se on bori.
     U ovakvim vremenima, pomisli Sara, roje se svakojaki jeretici i fanatici... kao ose privatničarke oko grupe ljudi koji ogovaraju nekoga. Ne treba da nas iznenađuje pojava i uspon raznih 'Dedingera'.
     Sveti Spisi ponudili su dva načina da ilegalni kolonisti na Jijou olakšaju svoj nasleđeni tovar greha. Prvo, da što bolje očuvaju planetu, i drugo, da odu niz Stazu iskupljenja. Još od epohe u kojoj su ratovali Drejk i Ur-čouna, mudraci govore jijoanskim narodima da su oba ta cilja saglasna sa normalnim ekonomskim poslovanjem i sa udobnim svakodnevnim životom. Ali neki od 'purista', čistunaca, nisu se slagali s time; insistirali su da svih šest rasa moraju da se opredele za jedno, ili za drugo.
     Larkova klika je proklamovala: mi uopšte ne treba da budemo ovde. Mi, prerano došli, treba da upotrebimo sredstva za kontrolu nataliteta i da poslušamo galaktički zakon; ovaj svet da ostavimo zaista na miru, da bude neobrađivan, 'na ugaru' kako se to kaže. Tek tada će naš greh biti zaceljen.
     Drugi su smatrali da nije dovoljno samo nestati, izumreti, nego da je neophodno prvo se iskupiti.
     Svaki narod može da postupi kao glaveri, tvrdili su dedingerovci. Neke Urkinje, pripadnice društva Urunthai, prišle su tom kultu. Spas i obnova, govorili su, doći će onom narodu koji ukloni mentalne prepreke i vrati se svojoj dubinskoj prirodi.
     A prva prepreka, propovedao je Dedinger - prva, ona koja kao sidro o vratu vuče naše duše u propast - jeste znanje.
     I jedna i druga klika, podjednako, počele su nazivati sadašnju vlast, sačinjenu od visokih mudraca, jeretičkom; počeše govoriti da ti 'mudraci' samo podilaze masama, da bi bili na vlasti, i da je to izvor kolebljive i umerenjačke politike. I, naravno, kad su se na nebesima zaista pojavili zvezdani brodovi strave, ustadoše na noge hiljade novih, namah pridobijenih pristalica i jedne i druge krajnje opcije. Čista vera, jednostavne poruke, ljute trave za ranu ljute epohe.
     Sara je znala da pod ovim okolnostima njena jeres neće privući nove pristalice. A gde bi i mogla takva jeres napredovati na planeti krivaca koji su upravo uhvaćeni i kojima predstoji da utonu, na ovaj ili onaj način, u zaborav. Pa, ipak...
     Sve zavisi od tvoje tačke gledanja, govorio je svojevremeno jedan trečki mudrac.
     Mene, tebe, nas često zavara upravo ono što je jasno vidljivo, ono što je samo po sebi očigledno.

LARK

     Iz šume visokog, zanjihanog megabua izjahala je Urkinja, kurirka.
     Zar mi već stiže odgovor? - upita se on.
     Lark je pre samo nekoliko midura poslao jednoga teritorijalca, milicionera, kao glasnika, sa zadatkom da prenese poruku Lesteru Kembelu; a Kembel se nalazio u tajnom skrovištu visokih mudraca.
     Ali ne. Ova Urkinja tatarka, ogrubelog krzna, došla je galopom sve od Livade okupljanja dovde, do legla mrtvog, izgorelog mulk-pauka; dug put, predug za galopiranje bez zaustavljanja. Nije, usput, zastala ni da popije vrč krvi simle, da se koliko-toliko osveži. Sada, stižući u sklonište od blur-platna, ona pred zapanjenim ljudima zavuče glavu pravo u kofu vode, ničim razblažene, da se odmah napije; žeđ je bila tolika da je Urkinja izdržala taj ukus, za Ure strašno gorak. Samo se stresla.
     Zadihana, grabeći vazduh, a povremeno i još po nekoliko velikih gutljaja vode, glasnica poče kazivati zle vesti.
     Glasine su bile istinite: taj drugi zvezdani brod bio je titanske veličine, kao planina. Zaprečio je prolaz rečne vode, tako da se duboko blatnjavo jezero odmah stvorilo nad imobilisanom krstaricom Rothena. Dakle, oni koji su do nedavno radili sa Lingovom, njene kolege i poslodavci, bili su sada zarobljeni dvostruko. Preživeli svedoci javili su o pojavi poznatih obrisa u blistavo osvetljenim, ogromnim vratima na boku nove lađe. Obrisi su bile zupčasto-kupasti, sagrađeni od debelih prstenova. Ti prstenovi bili su raskošno masni, a prema vrhu sve manji.
     Neki od tih posmatrača, oni kojima su drevne legende bile bolje poznate, povikali su da to nije dobar znak, pa je nastalo bekstvo mnogih, što dalje od novog broda; ali vremena za bežanje bilo je vrlo malo. Smrtonosni zraci zasekli su u noć i pokosili sve živo što se našlo u prečniku od desetak strelometa.
     U zoru, neki osmatrači, najsmeliji, izvirili su i videli da je taj pojas zemljišta sav posejan mrljama, masnim, krvavim ili nagorelim. Neko je rekao: uspostavili su 'perimetar odbrane'. Ali nije bilo jasno zašto bi svemoćni zvezdani bogovi morali da se štite tako krajnjim postupcima.
     "Koliko mrtvih?" upita sada Dženi Šen, koja je u Larkovom odredu milicije imala čin narednika. Bila je to žena niskog rasta, ali mišićava; u prijateljskim odnosima sa njegovim bratom, Dverom. Svi su oni gledali treperenja svetlosti u daljini i svi su slušali zvuke nalik na grmljavinu, ali nisu tada ni slutili pokolj ovako strašan kako sad kurirka ispriča.
     Stotine mrtvih, odgovori Urkinja. Stotine. Ubili su i jednoga od visokih mudraca Zajednice, Aska. On je stajao nepomično, nedaleko od jedne grupe radoznalaca i smetenjaka, ljubitelja tuđina, i drugih; čekao je da, možda, razgovara sa novopristiglim vanjijoancima. Kad se slegla prašina i kad su vatre dogorele, videlo se da niko živ nije ostao, i da Aska, takođe, nema.
     Lekar, G'Keki, koji je nastavljao da neguje Uthena, iskaza ojađenost svih njih, uvrćući sva četiri pipka sa očima i šibajući po tlu repom, koji G'Kekima služi da se odguruju napred. To je njegovome narodu bio način da se kretnjama izrazi užasnutost. Ask je bio jedan od popularnijih mudraca, uvek spreman da se udubi u razmišljanje o bilo kom problemu jijoanskih naroda, i to svih jednako; i kad je trebalo davati bračne savete, i kad su Gheueni delili neko svoje leglo na dve jednake polovine, ali nisu znali tačno da podele imovinu. Ask je nekad 'mozgao' danima, nedeljama, pa čak i godinu dana, ali je na kraju uvek davao odgovor - ili je davao nekoliko različitih odgovora, lepezu mogućnosti.
     Pre nego što je glasnica otišla, Lark je uspeo, pozivajući se na svoj status mlađeg mudraca, da pogleda crteže u njenoj kurirskoj torbi. Pokaza ih i Lingovoj. Bile su to skice masivnog, ovalnog, kosmičkog broda, u poređenju sa kojim je brod Rothena, koji je nju doneo na ovu planetu, bio pravi patuljak. Lingino lice se smrači. Nije poznavala taj oblik, ali, svejedno, plašio ju je.

     Larkov glasnik, čovek, dakle stvor sa samo dve noge, otisnuo se na svoje dugo putovanje još u svanuće. Zašao je u šumu divovske bambusove trske, megabua. Nosio je molbu Lesteru Kembelu da im pošalje ličnu bibliotečku jedinicu Lingove, pomoću koje bi bilo moguće pročitati memorijske šipke koje su Uthen i on pronašli u razvaljenoj tuđinskoj bazi.
     Lingova je ponudila, prethodne večeri, da izvrši to očitavanje, ali sa ograničenim ciljem da 'podigne' samo informacije o epidemijama, a naročito o ovoj epidemiji koja je počela masovno da kosi Gheuene.
     "Ako je Ro-ken zaista pripremio mikroorganizme za izvršenje genocida, onda je on kriminalac i po našem zakonu."
     "Čak i jedan Rothen, gospodar, može to biti?" upitao je tada Lark skeptično.
     "Da. Nije s moje strane nikakvo odsustvo odanosti da tako nešto ispitam i da ustanovim da li je ta optužba istinita ili lažna. Međutim, ne očekujte od mene da pomažem u vođenju nekakvog rata protiv mojih kolega, protiv posade čiji sam član, ili protiv mojih pokrovitelja. Uostalom, oni su sada upozoreni i brane se dobro. Jednom ste nas iznenadili tim vašim tunelima i buradima baruta, uništili ste našu malu istraživačku stanicu. Ali otkrićete da čak ni vaši najbolje opremljeni zeloti ne mogu ništa nažao da učine zvezdanom brodu."
     Taj razgovor završio se pre nego što su saznali da se spustila druga letelica iz svemira. I mnogo pre nego što je stigao glas da je moćna rothenska krstarica sada svedena na igračkicu zarobljenu silom pravog kolosa iz kosmosa.
     Sada, dok su čekali da od Lestera Kembela stigne odgovor, Lark opet posla nekoliko svojih boraca da preturaju po izgorelim ostacima gustiša pokraj jezera i da donose zlatasto-providne grudve sa očuvanim predmetima, ako ih nađu. Galaktička tehnologija standardizovana je pre mnogo miliona godina, i ostala je standardizovana. Prema tome, nije nemoguće da je pauk-sakupljač nekom prilikom šćapio i uređaj za očitavanje bibliotečkih podataka i sačuvao ga na svoj način, zajedno sa svakojakim lepim, ali beskorisnim stvarima. Ako i nije baš neka velika verovatnoća da to sad nađu - barem nema štete od pokušaja; vredi se potruditi toliko.
     Lingova i on nastavili su da pregledaju jednu po jednu grudvu zlatastog prozirnog 'ćilibara'. Takođe su nastavili svoju igru obazrivog postavljanja pitanja i izbegavanja da se odgovori pošteno. Okolnosti se jesu izmenile - Lark se više u njenom prisustvu nije osećao onako glup kao ranije - ali ples je ostao isti.
     Za početak, Lingova je njemu postavljala pitanja o Velikom štampanju, događaju koji je bitno uticao (kao samo još jedan kasniji istorijski događaj, dolazak Svetog jajeta) na sudbinu zavađenih jijoanskih naroda. Lark je odgovarao sve istinito, ali nijednom reči nije pomenuo ogromnu zalihu knjiga u Biblosu. Umesto toga, opisivao je štamparski esnag, i fotokopirski, a naročito proizvodnju hartije: maljeve koji mlate pulpu, zastore na kojima se pulpa suši (i odakle se širi jak miris) i kako na kraju izlaze fini listovi gotove hartije, pod oštrim okom njegovog oca, slavnog Neloa.
     "Nemagnetni RAM, i to sa analognim beleženjem; sasvim nevidljiv iz kosmosa", reče Lingova, zadivljeno. "Bez ikakve upotrebe elektriciteta ili digitalne elektronike, tako da se sa orbite nema šta registrovati. Čak i kad smo, najzad, videli te vaše knjige, smatrali smo da su ručno prepisivane, a to teško da može uzdići ijednu kulturu. Neverovatno, jedna vučja tehnologija, a tako efektna... pod tako posebnim okolnostima."
     I posle ovog priznanja, Lark ostade nepoverljiv u pogledu stava ovih Danika, ili Denika, kako su još zvani; jer oni su, iako ljudi, uvek bili nekako spremni da odbace sva dostignuća sopstvenih predaka - osim ako ih je moguće nekako pripisati navodnom uplivu Rothena.
     Sad je bio red na Larka da nešto pita. On se opredeli da pođe drugim pravcem.
     "Izgledala si jednako zapanjena kao i svi mi, kad je ono stvorenje-maska spuznulo sa lica one Rothenke. Koju ste vi zvali Ro-pol."
     To se odnosilo na jedan događaj neposredno pre prve Bitke na Livadi okupljanja. Jedna Rothenka, poginula u eksploziji koja je razvalila njihovu bazu, ostala je zatim i bez pomoćnog, simbiotskog organizma koji je sve do tada njenom licu davao lep, harizmatičan izgled. Tako Ro-poline oči, nekada tople i izražajne, ostadoše beživotno izbuljene na oštrom, izduženom, maltene zverskom licu, daleko manje humanoidnom.
     Ling nikada do tog trenutka nije videla nijednog od svojih poslodavaca tako ogoljenog. Sada je na Larkovo pitanje reagovala oprezno.
     "Ja ne pripadam Unutrašnjem krugu."
     "Šta je to?"
     Lingova duboko udahnu. "Ran i Kun imaju povlasticu da o Rothenima znaju stvari koje većina nas Danika neće nikada saznati. Ran je čak putovao do jedne od rothenskih tajnih matičnih baza, koje su njima dom. Većina Danikenovaca nikad neće dobiti tu blagodet. Kad nismo na misijama, živimo sa našim porodicama u pokrivenim kanjonima stanice Porija, gde takođe stanuje stotinak naših pokrovitelja. Čak ni na Poriji, naše dve rase se ne mešaju u svakodnevnom životu."
     "Ipak, ne znati jednu takvu stvar, najosnovniju, o onima koji tvrde da su..."
     "Ma, dobro, čuju se povremeno svakojake glasine. Ponekad vidiš Rothena čije ti je lice nekako čudno... kao da je on jedan deo tog lica, hm, obukao pogrešno, nakrivo. Možda mi sami saučestvujemo u toj podvali, tako što, na nekom nivou svesti, ostajemo pri odluci da je ne primetimo. Ali to i nije bitno pitanje, zar ne?"
     "A šta jeste bitno pitanje?"
     "Implikacija koja proističe iz tvog stava bila bi da ja treba da budem užasnuta što oni nose na licu te simbionte da bi izgledali ljudskije. Da bi, u našim očima, delovali lepše. Ali zašto ne bi nosili takve, u suštini, proteze, ako će im to pomoći da budu našoj rasi bolji pastiri, da nas bolje vode ka izvrsnosti?"
     Lark progunđa: "Šta ćemo sa jednom sitnicom koja se naziva poštenje?"
     "Da li ti kažeš svom kućnom ljubimcu zukiru, ili šimpanzi, baš sve? Zar ne lažu roditelji svoju decu, ponekad, za dobro same te dece? Šta reći o zaljubljenima koji se trude da jedno pred drugim izgledaju što bolje? Jesu li i oni nepošteni?"
     "Razmisli, Lark", nastavi Ling. "Kolika je verovatnoća uopšte bila da se u Vaseljeni nađe jedna rasa koja bi, svojim licem, izgledala u ljudskim očima onako veličanstveno lepa, kao što su to Rotheni izgledali? Doduše, njihov izgled za nas je privlačan možda i zato što su u nekim ranim vremenima, na staroj Zemlji, stotinama hiljada godina uzdizali naše majmunolike pretke, maltene do nivoa pune razumnosti, pre nego što je počeo Veliki test. Tokom tog razdoblja naši preci možda su stekli naklonost ka takvom spoljašnjem izgledu, naklonost koja je sišla i do genetskog nivoa... Kao što su psi genetski izmenjeni tako što su vekovima odabirani da ostanu u životu samo oni koji su najradije prihvatali čovekov dodir.
     "Ipak", nastavi ona, "mi smo nedovršena bića, nedorađena; naša emotivnost je gruba. Da te pitam ja ovo, Lark. Ako bi tvoj posao bio da uzdižeš neku rasu prevrtljivih, svađalačkih stvorova, i ako bi primetio da bolje rezultate postižeš kao njihov nastavnik kad nosiš na licu nekog kozmetičkog simbionta, zar ne bi to činio?"
     Ne dajući Larku vremena da kaže svoje kategorično 'ne', ona zabrza dalje.
     "Zar ne koriste i neki pripadnici ovdašnjih šest rasa simbionte, takozvane reuge, za slične svrhe? Oni razapnu tu svoju providnu membranu preko tvojih očiju i sišu samo malo tvoje krvi, a za uzvrat ti omogućuju da očitavaš osećanja osoba oko tebe. Zar nisu reuzi jedan od životnih delova društvenog međudejstva koje održava ovu vašu Zajednicu?"
     "Hrrr-m", reče Lark. Bilo je to, zapravo, umblanje, i to skeptično umblanje Huniša koji u nešto ne veruje; iako čovek, a ne Huniš, Lark je to sasvim dobro izveo. Onda reče: "Reug nama ne pomaže da lažemo. Osim toga, reuzi nisu sami po sebi laž."
     Lingova klimnu glavom. "Da, ali vi nikad niste imali tako težak posao kao Rotheni - niste morali uzdizati stvorove tako brilijantne, a tako svađalački i baksuzno nastrojene, kao što su to ljudi. Rasu koja ima potencijal za neka buduća veličanstvena dela, ali koja je, upravo zbog toga, i vrlo ćudljiva i opasna, sklona pogrešnim zaokretima i smrtonosnim omaškama."
     Lark htede da se o ovome raspravlja, ali savlada taj svoj poriv. Jer ako bi se raspravljao, Lingova bi možda ostala samo još tvrdoglavije ukopana u ovaj svoj sadašnji rov; možda bi odbila da iziđe. Neka bude za sada dovoljno, reče on sebi, to što ona priznaje da je jedan Rothen možda počinio neka zla dela; da je taj jedan, Ro-ken, zbog svojih ličnih postupaka možda kriminalac.
     Uostalom, pomisli on, ko zna? Možda je to, zaista, pravi obim cele ove stvari. Jedan pojedinac, zločinac, pokušao je da izvede neki svoj plan. Možda je rothenska rasa zaista tako divna kao što ova cura kaže. Zar ne bi lepo bilo, reče on sebi, da ljudski rod ima takve pokrovitelje i veličanstvenu sudbinu koja će kroz manje od hiljadu godina početi da se ostvaruje?
     Ling je izgledala sasvim iskrena dok je govorila, nešto ranije, da će komandant krstarice Rothena da raščisti ovaj slučaj temeljito i pošteno.
     "Krajnje je neophodno", bile su tada njene reči, "da ubediš vaše mudrace da oslobode sve taoce i da predaju Ro-polino telo, kao i sve te takozvane 'fotograme' koje su vaši portretisti načinili. Nikakve ucene kod Rothena ne prolaze; to mora da vam bude jasno. Nije u njihovoj prirodi da pristanu ni na kakve pretnje. Ali ipak, ti navodni 'dokazi' koje ste vi prikupili mogli bi, na dugi rok, dovesti do štetnih posledica."
     Tako je, međutim, govorila pre šokantnih vesti da je i sama rothenska krstarica zarobljena, da se našla u 'zatvorskoj ćeliji' od neke vrste tečne svetlosti.
     Lark je prevrtao po rukama jedno od zlatnih 'jaja' mulk-pauka, duboko zamišljen. Lingova je još neko vreme razvijala tezu o mukotrpnoj, ali predivnoj sudbini koju njeni gospodari spremaju za impulsivni, brilijantno sposobni ljudski rod.
     "Znaš šta", reče on. "Ima nešto zavrnuto u celoj logici ove situacije."
     "A šta bi to bilo?"
     Lark je grickao donju usnu, kao da se rve sa nekim svojim neodlučnostima. Onda donese odluku: čas je da sve bude rečeno otvoreno.
     "Evo šta mislim. Ostavimo, za sada, po strani taj novi element koji se pojavio - naime, taj novi zvezdani brod. Možda Rotheni imaju sa nekim zvezdanim narodima svađe o kojima mi ne znamo ništa. Ili je možda naprosto banula jedna nova banda pljačkaša gena, podjednako rešena da pokrade gene iz biosfere Jijoa, samo jača. Uostalom, možda su jednostavno došli presuditelji iz galaktičkog Instituta za migracije, možda nam je ovo taj toliko najavljivani sudnji dan; ko od nas može sada reći da nije tako? Možda se upravo ostvaruje ono što je u Spisima predviđeno.
     Ali predlažem da se, za sada, ograničimo na razmišljanje o događajima koji su doveli do bitke na Livadi okupljanja - do bitke u kojoj si ti postala moj zarobljenik. Počelo je tako što je Blor Portretista fotografisao mrtvu Ro-pol bez njene maske. Ro-ken se na to strahovito razbesneo, i sledećeg trenutka naredio svojim robotima da poubijaju sve one koji su to videli.
     Ali", nastavi on, "zar nisi ti meni jednom prilikom govorila, sa punim pouzdanjem, da neće biti potrebno likvidirati ovdašnje svedoke vaše posete? I da vaši gospodari mogu 'sve da srede', pa čak i ako ostanu zapisi i usmena predanja, tako da kroz nekoliko stotina ili nekoliko hiljada godina postane u galaktičkoj javnosti poznato da su ljudski i rothenski otimači gena bili ovde, na Jijou?"
     "Govorila sam ti."
     "A ipak, sama priznaješ da je krađa gena suprotna galaktičkom zakonu! Znam da imaš to tvoje osećanje da su Rotheni 'iznad toga', da se oni ne bi spuštali tako nisko. Pa ipak, ne žele da budu uhvaćeni na delu.
     "Pretpostavimo da jednoga dana inspektori Migracionog instituta slete na Jijo i da tom prilikom uverljiva svedočenja, pa čak i fotografije, konačno dopru do njih. Svedočenja o tebi, Ranu i Kunu. A vi ste ljudska bića i otimači gena. Čak i ja znam da zakon 'svako svojoj rasi nek bude policija' preovlađuje u Pet galaksija. Znači, sankcije bi se onda sručile na Zemlju. Da li vam je Ro-ken objasnio kako oni, Rotheni, misle da to spreče?"
     Na licu Lingove stvorio se sumoran izraz. "Tvrdiš da su nas zavrnuli. Da su mene uputili da širim lažna uveravanja među lokalnim žiteljima, a za sve to vreme planirali da raspu infektivne agense i zatru sve svedoke."
     Očigledno je za nju bilo veoma bolno da to kaže.
     Utoliko je veće bilo njeno iznenađenje kad Lark, na ovo, odmahnu glavom odrično.
     "To sam i ja mislio, u prvo vreme, kad su se Gheueni svi porazboljevali. Ali ono što sada verujem još je gore."
     Ovo zaista privuče njenu pažnju.
     "A šta bi moglo biti gore od masovnog ubistva?" upita ona. "Ako se ta optužba dokaže, Ro-ken će u dolor lancima biti odvučen u neku od matičnih baza Rothena. Biće kažnjen kako nijedan Rothen već vekovima nije bio kažnjen!"
     Lark slegnu ramenima. "Možda je tako. Ali da mi zastanemo i malo porazmislimo.
     Kao prvo, Ro-ken se za genocid nije oslanjao samo na viruse i bakterije.
     Verovatno ima čitavu 'biblioteku' takvih mikroorganizama; mnoge zarazne 'klice' korišćene su u ratovima u prošlosti, širom Pet galaksija. Ne sumnjam da su međuzvezdani Gheueni odavno razvili protivsredstvo koje bi moglo zaustaviti ovu infekciju koja sada besni kroz organizam mog kolege Uthena - kroz njegove limfne kanale. Siguran sam da će sve to, što je Ro-ken smućkao, poubijati još mnogo nas."
     Zaustila je da ovo ospori, ali Lark brzo nastavi.
     "Ipak, ja znam kako dejstvuje kuga u prirodnim ekosistemima. Bilo bi statistički sasvim neverovatno da bilo koja pojedinačna bolest, ili čak niz različitih biolesti, likvidira baš sve žitelje Nagiba, svih šest rasa. Čak i najgenijalnije dizajnirani virusi ponekad posrnu - naiđu na nečiji slučajni, spontani imunitet. Osim toga, epidemija proređuje populaciju, a što je populacija proređenija, to je slabija mogućnost da zarazni agensi dopru do preživelih grupica koje su razasute tu i tamo, na velikim udaljenostima.
     Ne, Ro-kenu bi bilo potrebno još neko sredstvo, dodatno. A to je slom jijoanskog društva i početak potpunog rata između nas samih! Taj rat bio bi njima brat: izvlačili bi oni iz njega koristi, a ujedno bi ga podsticali da se razbukti do krajnosti. Bila bi to bitka tako ogorčena da bi svaka rasa gonila svoje protivnike krvnički, do najzabitijeg kutka Nagiba. Pri tome bismo mi sami, svojom voljom, rado širili još i nove infektivne mikroorganizme, samo da bismo jedni drugima 'došli glave'."
     Gledao je kako se Lingova bori da nađe neku pukotinu u njegovoj logici. Ali bila je lično prisutna kad je puštan snimak Ro-kenovih psiho-aktivnih poruka... bolesničkih poruka, kojima se htela raspiriti ludačka mržnja između šest rasa Jijoa. Prisutni građani nisu se 'primili' na te spletke samo zato što su upozoreni unapred; ali šta bi se desilo da su poruke emitovane kao što je Ro-ken planirao... pojačane neodoljivim talasnim medijumom, ali i autoritetom Svetog jajeta?
     "Ja ću o ovome ispričati, kod kuće", obeća ona tiho, glasom nejakim. "I on će biti kažnjen."
     "To je prijatno čuti", reče Lark. "Ali nisam završio. Vidiš, čak i ako bi kombinovao kugu i građanski rat, Ro-ken ne bi mogao biti potpuno siguran da će svih šest rasa iščeznuti i da se kroz pokolenja preživelih neće provući neko svedočanstvo, možda pukim slučajem, možda očuvano u nekoj pećini, koje bi najzad palo u ruke institutskim tužiocima. Ali zato bi Ro-ken mogao da odredi koja rasa će biti okrivljena za zločin, na kraju svega. I koja bi, u skladu s tim, bila kažnjena. U sudbinu jedne određene rase oni, Rotheni, već su odavno navikli da se mešaju, svojim svakojakim manipulacijama. A ta rasa je homo sapiens.
     Kako ja sagledavam stvari", nastavi Lark, "Ro-kenov plan sastojao se iz nekoliko delova. Prvo, obezbediti da ljudi, Zemljani, budu omraženi. Drugo, oslabiti preostalih pet rasa, pomoću epidemija koje bi se mogle pripisati ljudima. Ali, na kraju, naročito pripaziti da nijedno ljudsko biće ne preživi na Jijou. Njemu nije bilo bitno da li će od ostalih pet rasa ipak ostati neko živ, imati potomstvo i preneti priču sledećim pokolenjima."
     Ling je zurila u njega. "Pa, kakva bi korist bila od toga? Sam kažeš da bi svedočenje na kraju moglo dospeti pred..."
     "Moglo bi, ali ako bi na Jijou ljudi sa Zemlje ostali samo uspomena, i to uspomena koju svako mrzi, istorija bi bila napisana ovako: doleteo je jednom jedan brod pun ljudi, ukrao gene i pokušao da pobije sve žitelje Nagiba. Niko se ne bi trudio da precizira koji ljudi su to počinili.
     U budućnosti - možda kroz samo nekoliko vekova, ako neko anonimno dojavi Institutima da se ovde nešto 'muvalo' - galaktičko sudsko veće sletelo bi na Jijo. Sudije bi čule sledeću verziju: ljudi sa Zemlje počiniše zločine nezapamćene. Sankcije bi, dakle, bile izrečene Zemlji, i to u celosti samo i jedino Zemlji, a Rotheni bi se izvukli savršeno, bez ikakve štete."
     Ling je još jedan dugi trenutak ćutala, razrađujući ovu logiku. Onda diže pogled i široko se osmehnu.
     "Poprilično si me bio zabrinuo, ali našla sam ti grešku!"
     Lark nagnu glavu na jednu stranu. "Reci mi, svakako."
     "Tvoj dijabolični scenario sasvim se lepo uklapa, ne valjaju mu samo - dve stvari. Prvo...
     Rotheni su pokrovitelji celog ljudskog roda. Zemlja i njene kolonije, iako su trenutno pod vladavinom onih darvinističkih budala koje sebi daju naziv 'Teraagentski savet', predstavljaju, i danas, ogromnu glavninu našeg genetskog fonda. Rotheni nikad ne bi dopustili da se nešto zlo sruči na naš matični svet. Čak i u ovoj sadašnjoj galaktičkoj krizi, oni deluju zakulisno sa ciljem da Zemlja ostane bezbedna, ma koliko neprijatelja da se uroti protiv nje."
     Opet to pominjanje nekakvih navodnih štetnih postupaka ljudi koji su mnogo megaparseka daleko... Lark je čeznuo da pođe za tim tragom, ali Lingova je nastavila sa svojim argumentima.
     "Drugo. Pretpostavimo da je Ro-ken želeo da svali svu krivicu na ljudska bića. Ako je tako, zašto su onda on i Ro-pol uopšte izišli iz stanice i pokazali se? Šetali su se, i već time su omogućili da umetnici skiciraju njihov lik, da skribi zabeleže njihove reči; zar nisu time izložili rothensku naciju onoj istoj opasnosti koja je, po tvom uverenju, bila namenjena Zemlji?"
     Ling je, očigledno, bila voljna da prihvati da njen neposredni pretpostavljeni može biti ludak ili zločinac, ali je nastavila braniti rasu svojih pokrovitelja bedemima logike. Lark, takođe jeretik, nije bio previše oduševljen što će morati da sruši ta njena uverenja.
     "Žao mi je, Lingova, ali moj scenario ostaje na snazi.
     Tvoja prva poenta važila bi samo ako su Rotheni zaista pokrovitelji naše rase. Znam da je to središnja premisa oko koje je organizovano tvoje školovanje i vaspitanje. Ali činjenica da ti u nešto veruješ nije dokaz da je to i istinito. Priznaješ da je tvoj narod, za koji se kaže da su Danici, Danikenovci, ili Denici - veoma malobrojan; da živi na jednoj izolovanoj stanici u svemiru; i da od galaktičkih bića viđa samo nekolicinu Rothena, ponekad. Ako ostavimo po strani mitske priče o posetiocima iz NLO i o egipatskim piramidama, i tome slično, ostaje, zapravo, samo rothenska tvrdnja kao jedini dokaz da su oni ikada imali ikakve veze sa našom rasom. Mogla bi to biti čista laž. Možda naprosto zbijaju šalu sa nama.
     Što se tiče tvog drugog argumenta, pogledaj samo kako su se događaji odvijali. Ro-ken je neosporno znao da će neko nacrtati njegov portret, kad je izišao napolje, one večeri, da svojom harizmom deluje na masu i da usadi seme razdora. Pošto je ovih šest rasa živelo tako dugo zajedno, uspostavile su neka zajednička merila lepote; a Rotheni su bili zaista lepi!
     Možda je Ro-ken čak znao da imamo sposobnost da ugraviramo njihove slike u trajne metalne ploče. Kasnije, kad je video one prve Blorove fotografije, nije ni trepnuo. Doduše, malo se, kao, pogađao i natezao sa mudracima, ali i meni i tebi bilo je jasno da se on ne plaši tih 'dokaza' kojima su ga narodi Jijoa pokušavali uceniti. Samo je nastojao da dobije na vremenu, do povratka broda. To je moglo i uspeti; ali dogodilo se nešto drugo, maska je spala sa mrtve Rothenke i otkrilo se njeno pravo lice, koje je Blor fotografisao. E, tada je Ro-ken pohisterisao i dao ubilačko naređenje za masakr svih prisutnih!"
     "Znam", reče Ling. "Bilo je to ludilo. Ali, shvati. Uznemiravanje mrtvih vrlo je ozbiljna stvar. Mora biti da ga je to izbacilo iz ravnoteže, sasvim..."
     "Jest, iz ravnoteže, do mog levog kopita! Znao je on dobro šta radi. Pretpostavimo da jednog dana posmatrači iz nekog Instituta vide fotografije na kojima se razaznaju ljudi i nekakva mala družina koja mnogo liči na ljude, ali za koju nikad niko nije čuo; i da se sazna da su to počinioci krivičnih dela na Jijou. Zar bi te slike, i još tako primitivne, mogle ikada biti dovoljne za osudu Rothena?
     Možda bi i mogle, kad bi to bio pravi izgled rothenskog naroda. Ali nije. Naše primitivne slike nisu 'provalile' bezbednost Rothena sve dok maska nije spala sa lica one jedne Rothenke. Kroz vek, ili dva, neće više postojati simbionti-maske, niko ih neće nositi na licu, i zato niko neće znati da su maskirani Rotheni izgledali tako."
     "Šta ti sad to znači? Svaki Danik odrasta znajući, od rođenja, kako izgleda Rothen sa tim simbiontom na licu. Naravno da će biti živih ljudi koji će znati..."
     Njen glas utihnu i prestade. Ona se netremice zagleda u Larka. "Nije moguće da ti misliš..."
     "Zašto ne? Siguiran sam da su Rotheni, posle dugotrajnog druženja sa tvojim narodom, pripremili sva potrebna sredstva i za to. U trenutku kad im ljudska bića ne budu više potrebna kao fasada za njihove tajne planove, jednostavno će osloboditi široki spektar unapred 'skrojenih' virusa i Danici će pomreti, svi do poslednjeg. Rotheni će ih ukloniti isto kao što su planirali da odstrane celu ljudsku populaciju Jijoa.
     A što se toga tiče, kad temeljito isprobaju svoje naoružanje i na tvojoj grupi ljudi i na mojoj, oni će biti u dobrom položaju za prodaju takvog oružja neprijateljima Zemlje. Jer, kad naša rasa izumre, ko će ostati da digne glas i da kaže da nismo bili ništa krivi? Ko će se uopšte potruditi da potraži druge krivce u nizu sitnih krivičnih dela što su ih, širom Pet galaksija, počinili dvonožci koji su zaista veoma ličili na..."
     "Dosta!" povika Ling. Skoči na noge. Prozirne zlataste kugle popadaše iz njenog krila na zemlju. Uzmakla je korak-dva od Larka, dišući teško.
     On, ne popuštajući nimalo, ustade i pođe za njom.
     "Od kad smo pošli sa Livade okupljanja, ja praktično ni o čemu drugom ne razmišljam. I sve se uklapa. Sve, pa čak i činjenica da Rotheni ne dozvoljavaju tvom narodu neuralne priključke."
     "Pa, rekla sam ti već. To je zabranjeno jer bismo mi od toga mogli poludeti!"
     "Ma, stvarno? A Rotheni ne? Kako ih oni koriste? Šta su oni, viši stepen evolucije?" Lark prezrivo šmrknu. "A inače, čujem da danas ljudska bića na drugim mestima koriste neuralne priključke sasvim normalno."
     "Kako bi ti mogao da znaš šta 'na drugim mestima' rade..."
     Lark joj žurno upade u reč.
     "Istina je ovo. Rotheni ne mogu dopustiti da njihovi kućni ljubimci, ljudi, uključuju svoj um direktno u kompjutere, zato što bi jednog dana neko od vas Danika mogao mimoići one konzole iz kojih su sve 'nezgodne' istine izbrisane; mogao bi povući informacije neposredno iz Velike biblioteke. I mogao bi, dakle, doći do zaključka da ste vi pioni u ruk..."
     Lingova uzmače još jedan korak. "Molim te, Lark... ja ne bih ovo više."
     On oseti želju da prestane, da se sažali na nju. Ali suzbi to u sebi. Ovo se moralo reći otvoreno, sve do kraja.
     "Moram priznati da su lukavu prevaru smislili: da upotrebe ljudski rod kao fasadu za krađu gena i za druga svoja zlodela. Još pre dva veka, kad se Kivot otisnuo na put, naša rasa, ljudska, bila je na zlu glasu. Smatrani smo za jedno od najneuglednijih plemena među svim žiteljima Pet galaksija, da smo 'vučja rasa', zato što nijedan drevni klan nije stajao iza nas; nismo imali zaleđinu. Ako bi se ijedan rothenski zločin otkrio, mi bismo bili idealni za nabeđivanje. Dobro su to smislili. Pravo pitanje glasi: zašto bi ijedna grupa ljudi dozvolila da bude tako upotrebljena?
     A odgovor na to mogao bi se naći u istoriji, Lingova. Po našim tekstovima, ljudi su u vreme prvog kontakta patili od strašnog kompleksa niže vrednosti. Naši svemirski brodovi bili su kao kanui, a naišli su na divove, na krstarice jedne ogromne civilizacije svemirskih bogova. Moji preci i tvoji odabrali su dva različita načina da razreše taj kompleks; ali i jedni i drugi su se hvatali za slamku, tražeći makar i trunčicu nade.
     Kolonisti sa našeg broda Kivot, koga su neki nazivali još i Tabernakl, sanjali su o bekstvu na neko mesto gde neće biti na vidiku birokratiji i moćnim galaktičkim klanovima - gde će moći slobodno da se razmnožavaju i da ostvaruju onu staru romansu o naseljenicima na granici, slobodnoj divljoj granici. Nasuprot tome, vaši danički preci pohitali su da kao istinitu prihvate priču koju vam je 'prodavala' jedna banda veštih lažova. U priči je bilo nečeg laskavog, što je prijalo ljudskom ranjenom ponosu, jer je obećavalo veličanstvenu buduću sudbinu nekim ljudima, izabranima, i njihovom potomstvu... pod uslovom da rade sve što im se naredi. Pa makar to bilo i da njihova deca posluže kao mali pomoćnici u varanju i potkradanju, ulični lopovčići u službi jedne grupe gangstera, doduše galaktičkih."
     Lingova se sva tresla. Jednu ruku držala je kruto pruženu ka njemu, dlanom napred, kao da pokušava fizički da spreči nailazak bilo kakvih daljih reči.
     "Rek... la sam ti da pres...taneš", prozbori ona. Činilo se da ima problema sa disanjem; bol je rastapao njeno lice.
     Sad Lark zaista prestade. Preterao sam, reče on sebi; nek je i istina, previše je. Lingova se okrete i ode krutim koracima, nesigurno, pokušavajući da održi neki ostatak dostojanstva, prema kiselinskom jezeru koje je ležalo ispod poljane prekrivene okruglastim stenovitim gromadama preostalim od nekih bujurskih ruševina.
     A zar iko voli da njegov omiljeni pogled na svet bude poderan u dronjke? - reče Lark u sebi, gledajući kako Lingova dohvata komadiće kamena i baca ih u vodu pomešanu sa kiselinom. Većina nas radije bi odbacila sve dokaze u celom kosmosu, nego da prizna da ono u šta verujemo možda nije istinito.
     Ali, reče on sebi, naučnica u njoj neće joj dati da tako lako odvoji pogled od dokaza. Moraće ona da se suoči sa činjenicama, bez obzira na to da li su joj prijatne ili ne.
     Navika traganja za istinom teško se uči, a kad se stekne, donosi i dobro i zlo. Ne ostavlja ti nimalo utočišta kad naiđe neka nova istina koja boli.
     Lark je znao da ni njegova sopstvena osećanja nisu baš uzor jasnoće. U njemu se klobučio gnev, pomešan sa stidom što ni on sam ne uspeva da se drži svojih uverenja u čistom obliku. Bilo je tu i detinjasto zadovoljstvo što je uspeo da sruši raniju samozadovoljnu nadmoćnost Lingove... ali i razočaranje u samoga sebe što je bio rukovođen takvom pobudom, za koju nije ni znao da se u njemu žari. Lark je voleo da bude u pravu, iako bi ovog puta možda bolje bilo kad ne bi bio u pravu.
     Baš kad sam postigao da me ona ceni kao sebi ravnog, pomisli Lark. Možda je počinjala i da oseća izvesnu naklonost prema meni. Šta sam morao da uradim? Da se zaletim u njen život topoćući nogama i rušeći sve pred sobom, sve idole koje je ona obožavala zato što je od rođenja tako vaspitana. Morao sam da joj pokažem okrvavljene ruke njenih bogova.
     Možeš ti u raspravi dokazati da si u pravu, dečko, ali ko će ti ikad u potpunosti oprostiti za ovakav postupak? - upita se Lark.
     On odmahnu glavom: koliko toga je, možda, odbacio - samo zbog kratkotrajnog zadovoljstva iznošenja drastične istine.

EVASK

     Ne plašite se, moji delovi manji.
     Ti osećaji koji prolaze kroz vas možda vam se čine kao bolovi primoravanja na poslušnost, ali oni u stvari donose jednu vrstu ljubavi koja će vam, vremenom, postati draga. Ja sam sada deo vas; jedno isto sa vama. Nikada neću učiniti ništa što bi nama nanelo štetu, dokle god ovo savezništvo služi nekoj korisnoj svrsi.
     Samo napred, gladite vi i vosak ako vam je volja; stari memorijski mehanizmi mogu ostati u upotrebi za neke manje značajne svrhe, uz jedan mali uslov, da služe Meni. Pregledajte vi te nedavne slike, pa da malo razmišljamo zajednički o događajima koji su doveli do ovog našeg objedinjenja. Rekreirajte onu scenu koju je video Ask: ono što je bilo njegovo opažanje. Dok je stajao sav zgromljen od strahopoštovanja pred moćnim brodom Jofura, zvanim Polkdži, koji se sjurio sa neba i zarobio pirate, i onda se spustio u ovu namučenu dolinicu. Jadni, labavo sastavljeni Ask, taj rasejani majušni um - zar nismo/niste stajali tresući se od straha?
     Kao Ask, planirali ste, vi hrpo torusa, da govorite u ime Zajednice. Ask je mislio da će se suočiti sa izvesnim ljudskim bićima koja između zvezda putuju u društvu stvorova koji su poznati kao 'Rotheni'. Kad, ko se pojavljuje na ulazu našeg broda - likovi jofurski.
     Zar se niste, posle izvesnog oklevanja, okrenuli da pokušate bekstvo?
     Kako je spora bila ova gomila prstenova, pre promene! Kad su iz naše moćne lađe šiknuli noževi plamena, kako ste vi reagovali na taj uragan uništenja? Na užarene, pomahnitale zrake koji su sekli drvo, kamen i meso, ali svaki put se isključili tačno pre nailaska na ovu hrpu matorih torusa? Da ste tada imali ove blistave nove noge za trčanje, koje imamo sada, mogli ste se baciti u akciju, usred urlika i katastrofe. Ali vaš Ask bio je spor, toliko spor da nije ni pokušao da barem zakloni, svojim prostranim trekijevskim trupom, svoje najbliže drugare.
     Ništa živo ne ostade osim ovog jednog trekijevskog konusa, Aska.
     Pa, ZAR NISTE PONOSNI!
     Sledeći zrak iz našeg broda podigao je ovu šaroliku hrpu prstenova i poneo je kroz noćni vazduh, poneo je ove debele masne prstenove prema vratima koja su, razjapljena, čekala.
     A-uh, kako je dobro Ask progovorio tada, uprkos svojoj zbunjenosti! Zapanjujuće povezano, za jednu hrpu bez gazde; iskoristio je svoje voštane niti govorljivosti da moli, da se ulaguje, da argumentima ubeđuje te zagonetne stvorove koji su, iza bleštavih reflektora, posmatrali.
     I koji su najzad kliznuli napred. Lepo se popunila ta brodska ulazna odaja mirisima užasa i strave koje Ask začas izduva i ispusti iz sebe.
     Kako ste ujedinjeni bili, prstenovi Moji! Svedočenje u vosku jasno je. U tim trenucima bili ste ujedinjeni kao nikad ranije.
     Ujedinjeni u čemu? U nelagodnosti što vidite svoju rodbinu, toroidno-slojevite kupe od kojih su vaši preci mislili da pobegnu, pre mnogo ciklusa.
     Mislili su da pobegnu od nas, moćnih Jofura, nas koji smo silni i potpuno uspešni.

DVER

     Robot je dobro poslužio za donošenje naplavnog drveta. Naslagaše popriličnu gomilu toga na jednu visoku peščanu dinu, i to na onu stranu okrenutu ka moru. Robot se nije nimalo odmarao, nije zastajao; donese drva, istovari ih i onda pođe kud god mu Reti ispruženom rukom pokaže, da traži još. Činilo se da će ova danička mašina ostati verna i poslušna - dokle god sva naređenja vode ka ponovnom susretu sa Kunom.
     Ovakva jednoumna vernost gospodaru podsetila je Dvera na zemaljske priče o psima; majka mu je čitala takve storije kad je bio mali. Dveru se činilo da je baš čudno da su kolonisti sa Kivota iskrcali konje, magarce, šimpanze, ali nijedno stvorenje iz roda pasa.
     Lark i Sara mogli bi znati razloge toga, reče on sebi.
     To je bila Dverova uobičajena misao pri susretu sa stvarima koje nije razumeo. Ali sad je bila bolna, jer je donosila pomisao da bi se vrlo lako moglo desiti da on nikada više ne vidi svog brata niti svoju sestru.
     Možda me Kun neće ubiti baš odmah, reče on sebi. Mogao bi, umesto toga, da me odvede u lancima kući, pre nego što Rotheni poubijaju sve iz svih šest rasa da bi prikrili svoje tragove.
     Visoki mudraci svih šest rasa očekivali su da će ta užasna sudba zadesiti sve grešne naseljeničke narode na ovoj planeti, sada. Dver je bio sklon da im veruje. Prisećao se kako je Lena Strong razmišljala glasno o instrumentarijumu kojim će se tuđini poslužiti za izvršenje tog genocida. Smišljala je sve 'bolje i bolje' načine, sa jezivim uživanjem u tome, dok je trajalo njihovo dugo pešačenje sa Rimerskog gorja ka istoku. Da li će kriminalni zvezdani bogovi potopiti ceo Nagib ognjenom poplavom, da sprže sve od glečera na severu do mora na jugu? Ili će rastopiti polarne ledene kape Jijoa da bi se podigao nivo mora, tako da se svi udave? Lenina morbidne spekulacije bile su kao nekakav peti saputnik, dok je Dver vodio dve snažne, robusne žene i jednog od nižih mudraca preko stotina kilometara otrovne trave, sve do Sivih brda, u očajnom pokušaju da se na taj način izdvoji i spase bar jedan delić ljudskog roda na Jijou - naime, oni sami, dva muškarca i dve mlade žene.
     Dver je tokom kratkotrajne bitke blizu udžerica Retinog malenog klana video, ali samo na tren, Lenu, Dženinu i Danijela. Nesretnoga Danijela Ozavu poseče smrtonosnim zracima robot, isti ovaj robot koji sad nosi drva, a sledećeg trenutka robotova kapsula sa naoružanjem bila je uništena.
     Ali ovaj borbeni 'dron' nije pas, ne možeš ga pripitomiti niti se s njim sprijateljiti, pomisli Dver. Neće pokazati nimalo zahvalnosti što mu je Dver pomogao da savlada nekoliko rečica tako što je svoje sopstveno telo podmetao da služi kao provodnik da bi robotova odbojna polja mogla da se oslanjaju na rečno dno ispod Dverovih nogu.
     Ni Blatko nije bio mnogo bolji drugar. Ta gipka nur-zverčica počela je sa puno volje da prikuplja drva za vatru. Međutim, Blatku je taj rad brzo dosadio, pa on zato ode lakim skokovima duž obale da istražuje plimnu liniju. Gde god je primetio da se kroz vodu nekog talasića dižu, iz peska, mehurovi vazduha, počinjao je energično da kopa, da bi se dočepao ukusnih peščanih školjketa. Dveru se to i svidelo, mislio je da će ih Blatko doneti, da bi ljudi mogli ispeći i pojesti bar nekoliko. Ali... Blatko je krcao i odmeh jeo svaku koju je našao. Ljudima nije ostavio nijednu.
     Ne kaže se bez povoda 'koristan kao nur', pomisli on, stišavajući u sebi probade gladi. Podiže još jedan naramak izuvijanog, krivudavog, naplavnog drveta i ponese ga gore, tonući mokasinama u peščanu površinu dine.
     Nastojao je da zadrži optimizam.
     Možda će me Kun nahraniti pre nego što prikači na mene mašine za mučenje, pomisli on.

     Jii je stajao ponosito na vrhu gomile drveta koja je rasla. Štaviše, maleni mužjak Ura zapovedao je ovima koji su donosili drva. Svojim tankim glasom komandovao je - "Ovamo! Tamo!" - kao da ljudska stvorenja nisu sposobna da nalože vatru kako valja i treba, bez urskog rukovođenja. Dver je nešto slabije donosio, i zbog toga je majušni Retin 'muž' prekorno šištao na njega - kao da nije dovoljno opravdanje za slab učinak to što je neko ranjen, izgladneo i što je preko pola Jijoa bio vučen u kandžama niskoletećeg robota. Ali ove Jiiove prekore Dver je prenebregao.
     Dver izruči još jedan naramak sasušenog trulog granja na gomilu. Zatim stade navrh dine i zagleda se preko mora, zaklanjajući oči rukama, nastojeći da vidi Kunov vanjijoanski izviđački čamac.
     Ugleda ga u daljinama, srebrnastu iglicu koja krstari tamo-amo iznad dubokih, plavih voda Procepa. Povremeno je nešto maleno, svetlucavo, ispadalo iz čamca i padalo u vodu. Eksploziv, pretpostavljao je Dver; jer dvadesetak dura posle pada svakog takvog kanstera more bi se uzdiglo, pretvarajući se na tom mestu u brdo bele pene. Ponekad je i jedan oštar, maltene muzički zvuk doplovljavao do obale.
     Po Retinom mišljenju, Kun je pokušavao da istera iz skrovišta pod morem nešto... ili nekoga.
     Nadam se da ćeš promašiti, razmišljao je Dver. Ali, opet, izgledi su bili da će taj zvezdani pilot biti bolje raspoložen prema svojim zarobljenicima ako mu lov uspe.
     "Pitam se šta li je Džes napričao Kunu, za sve ovo vreme", brinula se Reti naglas, stajući pokraj Dvera na krestu dine. "Šta ako postanu drugari?"
     Dver je sačekao da robot istovari jedan naramak, pa da ode po još. Tek onda odgovori.
     "Jesi li se predomislila? Mogli bismo mi sad pokušati da pobegnemo. To znači: da razlupamo ovog robota, izbegnemo Kuna, odemo nekim našim putevima."
     Reti se osmehnu sa iznenađujućom toplinom.
     "Ej, Dver, je l' ti to meni, kako ono kažu, predlažeš? Da šta radimo? Da izrodimo jedan naš mali klan prerano došlih, ovde na pustarama gde uvek vetar duva? Pa, jesi čuo ti da je već imam jednog muža, trebala bi mi dozvola od njega da uzmem drugog."
     Njegov plan zapravo je bio nešto drugo: pokušati nekako da se vrate u Siva brda, gde će Dženini i Leni sigurno trebati pomoć. Ili, ako je put previše naporan, a Reti uporno protiv povratka u to njeno pleme koje toliko mrzi, mogli bi potegnuti na zapad i za mesec ili dva stići na Nagib, ako bi usput imali šta da jedu, ako bi u tom pogledu bilo iole sreće.
     Reti nastavi, oštrijim tonom.
     "Osim toga, ja sam ti još tvrdo rešena da uzmem onaj apartman na stanici Porija. Kao onaj što su mi Beša i Lingica pokazale, gde ima balkon i krevet napravljen od onog od čega su oblaci. Mislim da će mi biti malo udobnije nego da moje ostale dane provedem ovde sa divljacima."
     Dver slegnu ramenima. Nije ni očekivao da će se ona složiti. Kao 'divljak' imao je izvesne svoje razloge da zapali ovu lomaču i privuče Kunovu pažnju.
     "Hm, pa dobro, a i ne mislim da bi ovom robotu popustila pažnja još jednom."
     "Imao je sreće što je jednom ostao živ kad mu je popustila pažnja, u tvojoj blizini."
     Dver tek posle nekoliko trenutaka uvide da je to bio kompliment njemu. Uživao je u jedinstvenosti tog događaja, znajući da je slabo verovatno da će od Reti dobiti još jedan.
     Ali ovaj trenutak nenaviknute tišine naglo prestade, jer neki masivan predmet projuri pored njih, tako brzo da njih dvoje od samog vazdušnog udara izgubiše ravnotežu i padoše na pesak. Iskusan u praćenju ptica u proletanju, Dver stiže da okrene glavu dovoljno brzo da vidi kuda je ta glomazna stvar odjurila: niz dinu, u susednu manju, gde se zarila sa pravom erupcijom peska.
     Pa, to je bio naš robot, reče on sebi. Mašina je sad mahnito pokušavala da se ukopa što dublje u pesak, a to je i uspevala. Za samo nekoliko trenutaka robot se ukopa tako duboko da je sad iz peska virio samo jedan stakleni delić - sočivo preostalog senzora, usmereno ka jugozapadu.
     "Brzo!" povika Dver, grabeći svoj luk i tobolac sa strelama. Reti zastade samo da dohvati jia koji je cvilio i šištao, a onda i ona jurnu za Dverom.
     Jer Falon Tragač je odavno naučio Dvera: kad u opasnosti ne znaš šta da radiš, oponašaj koje zna. Ako robot misli da se mora najhitnije sakriti, Dver je uveren da je najmudrije uraditi to isto.
     "Ifni!" progunđa Reti. "Šta radi onaj, đavo ga...?"
     Nije se krila - stajala je i gledala preko mora, ka Procepu. Dver je povuče da legne u pesak. Tek kad su oboje bili većim delom zatrpani peskom, podigoše glave da opet pogledaju ka moru.
     Pilot Danik očigledno je smatrao da nešto nije dobro za njega, tamo. Njegov vitki čamac leteo je strelovito ka obali, spuštajući se maltene među talase.
     Ovaj traži zaklon, pomisli Dver; možda će se i on ukopati u pesak, kao njegov robot.
     Poče pogledom tražiti to od čega Kun tako panično beži; ali baš tad Kunov čamac načini nekoliko cik-cak manevara, a istovremeno ispusti iz repnog dela nekoliko bleštavih vatrenih kugli koje počeše odletati u raznim pravcima, kao varnice koje prasnu iz goruće cepanice. Oko tih pojava nastajala su čudna treperenja u vazduhu, svetlost se njihala, čamac postade teže uhvatljiv za pogled.
     Zraci moćne svetlosti zaparaše nebo iznad čamca u bekstvu. Većina promaši, zavarana blistavim kuglama; ali jedan zrak pronađe put između njih i zari se u metu.
     Pogođen, Kun uspe da iskoristi poslednji trenutak u vazduhu i da se okrene hitro i ispali jedan plotun na progonioca. Ali kroz vazduh je već stigao projektil, nepogrešivo.
     Dver zari glavu u pesak i pritisnu Retinu glavu u pesak isto tako.
     Detonacije su bile manje gromovite nego što je očekivao, tupe, u kratkom nizu.
     Digoše oboje glavu iz peska da vide završetak ove kratkotrajne bitke dvaju božanskih kočija.
     Kunov čamac promašio je dine i stropoštao se u priobalnu močvaru. Dimeći se obilno iz razvaljenog zadnjeg dela, zaora kroz močvaru, bilje, vodu.
     Pobednik napravi krug iznad pobeđenog, da pogleda palog Danikenovca. Veći i očigledno jači leteći brodić, sa srebrnastim sjajem koji je više ličio na svežanj kristala nego na srebrnu površinu.
     Kun protiv takvoga nije ni imao velike izglede.
     Reti progunđa poluglasno: "Pa, govorila je ona - naići će jednog dana neko jači."
     Dver otrese glavom. "Ko je govorio?"
     "Ona smrdljiva matora Urkinja. Predvodnica onih četvoronogih prerano došlih, koje su držali zarobljene tamo u ogradi u selu. Rekla je: možda se i Rotheni plaše negog većeg. I evo, bila je u pravu."
     "Urkinja smrd?" pobuni se mali Jii. "Ti žena kaže?"
     Reti pogladi malog Jiia, koji zaćuta, ispruži vrat i uzdahnu zadovoljno.
     Oboreni izviđački čamac potrese nova eksplozija, koja blistavo obasja, iznutra, jedan pravougaonik u boku čamca. Odatle izleteše dva tela, dvonožna, i padoše u močvaru gde se počeše bacakati da se što više udalje. Za njima je kuljao gust dim iz oborenog čamca.
     Dvojica dvonožnih begunaca teturala su se kroz vodu i dočepala se trskovitog ostrvca u močvari. Tu padoše, nemoćni da nastave.
     Pobednik je obazrivo kružio iznad plena, sve niže. Pri jednom takvom okretu, Dver vide na boku većeg brodića probijeno mesto iz koga se rasplinjavao bledi dim. Motor pobedničke letelice stvarao je nepravilne, parajuće zvuke koji su se pogoršavali. Uskoro i pobednik leže u močvaru, pored pobeđenog.
     Hm, izgleda da je i Kun dokačio njih, reče Dver sebi.
     I zapita se: zašto mi se to sviđa?

ALVIN

     Drmalo nas je i treslo do kostiju; postajalo je iz dure u duru sve gore. Kao da su ogromni maljevi gruvali po našem podvodnom pribežištu. Ponekad se to udaljavalo, samo da bi se kroz neko vreme opet vratilo još jače. U ovakvim uslovima normalan Huniš ne može ostati uspravan na podu koji se naprosto bacaka ispod njega.
     Proteza mi je pomagala, ali ne i autoskrib, koji je zamagljivao sobu oko mene, puneći je projekcijama mojih reči. Jer, ja sam se teturao od predmeta do predmeta, nastojeći da se čvrsto uhvatim za nešto, a za sve to vreme sam psovao na angliskom i na gal-sedmom, a autoskrib je sve to registrovao i ispisivao u vazduhu. Nađoh jedan držač ugrađen u zid i uhvatih se za njega svim silama. Eksplozije su tutnjale i odzvanjale, i činilo sa da neki div stupa nogama sve bliže... sve bliže...
     Onda, kad sam se već plašio da će negde prsnuti neki od metalnih šavova i da će unutra pokuljati mračne, teške vode Midena... sve je najednom prestalo.
     Sad je tišina bila maltene isto onako dezorijentišuća kao maločas ona džikasta tutnjava i drmotresenje. Vreća ispod mog grla visila je beskorisno, a Hufu, koja je odavno pohisterisala, grebala je kandžama moje rame tako da su se moje krljušti pretvarale, na tim mestima, u trake nalik na torg.
     Na sreću, mi Huniši nemamo neki osobit dar za paničenje. Možda ne reagujemo dovoljno žustro, ili nemamo dovoljno imaginacije.
     Pribirao sam se polako. Hermetična vrata se otvoriše i jedno od malih amfibijskih stvorenja uđe žurno i procvrkuta nešto na pojednostavljenom gal-drugom.
     Poziv. Onaj obrtni glas želeo je da dođemo na još jedno savetovanje.
     "Možda bi dobro bilo da naša znanja postanu zajednička", reče glas kad smo se našli (svo četvro, plus Hufu) pred njim.
     Hakica i Štipko, koji bez problema gledaju na sve strane odjednom, izmenjaše značajne poglede sa mnom i sa Ur-ronom. Sve nas je prilično uzdrmalo ovo maločas. Čak ni celo detinjstvo provedeno pokraj vulkana nije nas pripremilo za onakvo dumbaranje!
     Glas kao da je stvarno dolazio iz tog prostora u kome su se apstraktne linije svijale u zbijene obrasce i okretale; ali ja sam znao da je to privid. Ti oblici, a i zvuci, bili su sigurno projekcija, kojom je upravljao neki skriveni entitet čije je stvarno telo moralo biti negde drugde, iza zidova. Očekivao sam da mala Hufu svakog trenutka jurne i pokida neku zavesu, a iza nje da se pokaže čovečuljak u smaragdnom karnevalskom odelu.
     Šta oni misle, da smo potpuni tupanderi, da ćemo pasti na takav trik? - upitah se.
     "Znanje?" upita Hak ironično, namotavajući tri svoja očna pipka spiralno nadole, kao tri zmije. "Vi biste da delite s nama neko znanje? Onda nam prvo recite šta se dešava! Mislila sam da ćemo se raspasti! Je li ovo bio zemljotres? Da li nas je planeta počela uvlačiti pod svoju koru?"
     "Uveravam vas da nije to", reče glas, glatkim tonovima, na gal-šestom. "Uzročnik naše zajedničke zabrinutosti leži iznad, a ne ispod nas."
     "Eksplozije", progunđa naša Ur-rona. Frknu kroz svoju izduženu njušku i udari jednim zadnjim kopitom o pod. "Nije ono vio zenljotres, vile su podvodne detonacije. Jasne, oštre i veona vlizu. Rekla vih da gore ina neko ko vas, drugari, ne voli osovito nnogo."
     "To je oštroumno pogođeno."
     Nisam mogao oceniti da li je taj glas ironičan i impresioniran, ili samo ironičan.
     "A pošto naši eksplozeri nisu nogli onako nešto da izvedu, pretpostavljan da inate neke noćne neprijatelje, daleko noćnije od nas, nejakih šest žitelja Jijoa."
     "Ponovo razumna ocena. Tako inteligentna mlada dama si ti."
     "Hrrrm", rekoh ja, ne želeći da ostanem izvan ovih ironičnih komentara. "Učili su nas da uvek treba prvo oprobati najjednostavniju hipotezu. Zato dozvoli da nagađam - vas love izvesni tipovi koji su nedavno sleteli na Livadu okupljanja. Oni pljačkaši gena, o kojima je Urijel nešto čula pre našeg polaska. Tačno?"
     "Dobra pretpostavka, lako bi mogla biti istinita... ali bi lako mogao biti i neko drugi."
     "Neko drugi? Šta to govoriš-š?" upita Štipko, podižući u vazduh čak tri noge i održavajući nesigurnu ravnotežu na preostale dve. Njegova hitinska koža zacrvenela se veoma od zabrinutosti. "Da oni tuđini na Livadi okupljanja možda nisu jedini-dini? Sletele su još-š gomile raznih drugih vaših neprijatelja?"
     Apstraktni obrasci stisnuli su se i ubrzali u pravi tornado, ali odgovor se sastojao samo od tišine. Mala Hufu, koju je ovaj prizor od prvog trenutka opčinjavao, zabode kandže u moje krljuštavo rame. Nije odvajala pogled od te stegnute spirale ispred nas.
     Hakica, prigušenim tonom, zapita: "Pa, koliko to neprijatelja vi, narode, imate?"
     Obrtna pojava uskoro opet progovori, ali sada bez i najmanjeg traga ironije; u tom glasu ostao je samo umor, duboki umor.
     "Ah, draga deco. Čini se da polovina poznatog neba ne radi već godinama ništa drugo osim što goni nas."
     Štipko zazvecka štipaljkama, a Hak uzdahnu dugo i žalostivno. Tome sam se pridružio i ja, sumornim kontemplativnim umblanjem; a to je prenulo Hufu, koja skrete pogled sa projekcije ispred nas i zacvrkuta nešto nervozno.
     Ur-rona je samo huktala, kao da je očekivala ovo, kao da je sad konačno dokazana ispravnost njenog urođenog urskog cinizma. Jer, šta nam pokazuje iskustvo? Pokazuje da, kad se čini da stvari ne mogu postati gore nego što jesu, one to, skoro uvek, ipak postanu. Ifni ima bogatu maštu, mada donekle opaku. Ifni je boginja sreće; neprestano menja ono što je urezano na njenim 'kockicama' koje imaju bezbroj stranica.
     "Pa, dobro, to valjda znači - hrrrmm - da možemo odbaciti sve one ideje da ste vi funthui narod najstariji ili da je vascelo podmorje oduvek vaše bilo."
     "Ili da ste zaostaci odbačenih mašina Bujura", nastavi Hak moju misao. "Ili čudovišta morska."
     "Dahhhh..." reče Štipko, glasom neosporno razočaranim. "Nego ste samo još jedna ekipa ludih Galaktika-tika."
     U kovitlanju linija kao da se pokaza neka zabuna. "Šta, vi biste više voleli podmorska čudovišta?"
     "Zaboravi to", reče Hakica. "Ne biste vi to razumeli."
     Obrasci se zanjihaše, počeše se naginjati na jednu, pa na drugu stranu.
     "Bojim se da vas i ne razumemo, to si tačno rekla. Vas petoro, tako mala družina, ali žestoko ste nas zbunili. Toliko da se među nama čuo čak i opaki scenario - da ste ubačeni samo da biste izazvali zabunu u našim redovima."
     "Kako to misliš?"
     "Vaše vrednosti, verovanja, kao i nesumnjiva naklonost koju osećate između sebe, baciše nas u velike nedoumice, minirajući izvesne postavke za koje smo verovali da su neosporne, da su deo stvarnosti same.
     Imajte u vidu", nastavi glas bez tela, "da ta zabuna nije u celosti neprijatna. Ja sam misleće biće, i moglo bi se reći da jedna od mojih osnovnih pobuda jeste žudnja za iznenađenjem. Moji saradnici nisu ništa manje nego ja iznenađeni činjenicom da se vi družite."
     "E, što mi je drago što vas tako lepo zabavljamo", reče Hak suvo i irončno. "Dakle, vi, narode, dobegli ste na Jijo sa željom da se sakrijete, baš kao i naši preci?"
     "Postoji takva paralela. Ali naš plan nijednog trenutka nije bio da ostanemo trajno na Jijou. Nego da izvršimo popravke, popunimo zalihe i da sačekamo povoljne vetrove na najbližoj prelaznoj tački."
     "Znači, Urijel i mudraci možda nisu dobro ocenili namere ovog broda koji je sleteo na Livadu okupljanja? Glavni razlog njegovog dolaska, i naših nevolja, možda ste bili vi, a ne krađa gena? Možda je krađa gena samo 'fasada' njihove akcije?"
     "Nevolja je sinonim za 'svesno biće koje ima metabolizam'. Da nije tako, zašto biste vas petoro tako oduševljeno srljali u nevolje?
     Ali vaša žalba nije sasvim bez osnova. Mislili smo da smo pobegli svim goniocima. Taj brod koji se spustio u planine možda je čistom slučajnošću došao baš na Jijo, ali možda i ne. Možda ga je privukao sticaj izuzetno nesrećnih okolnosti. U svakom slučaju, da smo znali da vi živite ovde, možda bismo potražili zaklon negde drugde, na primer u jednom od mrtvih gradova na nekom od vaših meseca, mada su takva mesta manje pogodna za servisne radove."
     U taj deo bilo mi je teško da poverujem. Možda sam ja jedan divljak i neznalica, ali odrastao sam čitajući naučne romanse i savršeno mogu sebi dočarati rad u nekom napuštenom lunarnom gradu gde je među duhovima prošlosti radio i moj imenjak, budeći moćne mašine koje su dremale eonima. Koja bi zvezdoletna bića više volela da krpe svoj brod u mraku, pod pritiskom miliona tona slane vode, nego u čistoći vakuuma?
     Utonuili smo u neraspoloženo ćutanje; nismo se mogli dalje ljutiti na jedan narod koji je, ipak, tako spremno priznao svoju odgovornost. Ponajmanje na one koji su, kao i mi, begunci od galaktičkog progona.
     Ili begunci od pravde, dođe druga, zabrinutija misao.
     "Možete li vi nama reći zašto su svi toliko besni na vas?" upitah.
     Zarotirana figura sad se stisnu u levak čiji donji kraj kao da se smanjio do zatvorenosti i odmakao u daljine.
     "Kao i vi, mi smo istraživali neposećena mesta i zamišljali da smo odvažni istraživači..." poče glas objašnjavati, tonom bezgranične tuge. "Ali onda smo imali tu nesreću da nađemo tačno ono što smo i tražili. Neočekivana čuda, nesanjano ogromna.
     Nismo prekršili nijedan zakon. Naša jedina namera bila je da o svojim otkrićima obavestimo celu javnost. Ali ovi koji nas gone, više čak i ne glume da se pridržavaju zakona. Kao divovi rešeni da prigrabe nešto što je otkrio komararac, tuku se nesuzdržano između sebe, otimaju se: ko će nas pre zgrabiti! I ko god nas bude zgrabio, avaj, upotrebiće naše otkriće protiv mnogih drugih."
     Opet se zgledasmo. Štipko progovori na svih pet nožnih ventila istovremeno, tonovima strahopoštovanja.
     "Neka bogatstva-stva-stva-st..."
     Hakica zakotrlja oba točka svog tela i doveze se sasvim blizu rotirajuće figure. "Možeš li nam dati dokaz za to što si rekao?"
     "Ne sad. Jer to bi bacilo vaše narode u još goru opasnost od dosadašnje."
     Pamtim da sam se zapitao: šta bi moglo biti opasnije od genocida koji je, kako nam je Urijel rekla, najverovatnija poslednja etapa delovanja kradljivaca gena na našoj planeti?
     "Ipak", nastavi obrtni glas, "postoje mogućnosti da uzdignemo naše uzajamno poverenje na znatno viši nivo, pa čak i da značajno pomognemo jedni drugima."

SARA

     Pretpostavimo da dvoje najpažljivijih posmatrača na svetu gledaju isti događaj. Imamo, dakle, dva svedoka. Oni se nikad neće složiti o svim pojedinostima onog što se desilo. Da se vrate u prošlost i pogledaju ponovo - nemoguće je. Događaji mogu biti snimljeni, ali se prošlost ne može pustiti iz početka.
     A budućnost je daleko manje poznata nego prošlost - mada je i to jedna teritorija o kojoj kazujemo priče. Za nju spremamo, uz to, i strategije koje nikad ne uspevaju sasvim.
     Sarine voljene jednačine, izvedene iz pred-kontaktnih naučnih tekstova stare Zemlje, prikazuju vreme kao još jednu dimenziju, koja se nalazi u srodstvu sa nekoliko prostornih osa. Galaktički eksperti podsmevaju se takvim predstavama, a za relativističke modele Alberta Ajnštajna i drugih naših genija kažu da su naivni. Međutim, Sara je znala da u tim matematičkim izrazima leži istina; moralo je biti tako, jer su to izrazi tako prelepi - naprosto, moraju biti deo sveopšteg poretka stvari.
     Ta protivurečnost povukla ju je iz matematike u lingvistiku, u razmišljanja o načinu na koji govor ograničava, pa i sputava razmahe misli, zbog čega neke ideje dođu lako, a neke nikako. (Jer ih ne možeš iskazati.) Jezici Zemlje - angliski, rosijski i nihanski - kao da su bili naročito podložni paradoksima, tautologijama i 'dokazima' koji zvuče ubedljivo, a ipak su u raskoraku sa stvarnim svetom.
     Ali haos se krišom uvukao i u galaktičke jezike kojima su se služile druge izgnane rase Jijoa; proces je to koji je počeo još pre dolaska Zemljana na Jijo. Za neke lingviste u Biblosu, to je bio znak jezičke devolucije, padanja iz zvezdoplovnog savršenstva prema divljaštvu, deo putanje koja se mora okončati proto-sapientnim mumlanjima. Ali prošle godine Sari pade na um jedno sasvim drugačije objašnjenje, zasnovano na pred-kontaktnoj teoriji informacija. Uviđanje tako zanimljivo da je ona otišla iz Biblosa samo da bi dalje radila na tome.
     Ili mi je to bio samo izgovor da se udaljim od Biblosa? - pomisli ona.
     Kad je Jošu umro od kuge - a njegova mati od moždanog udara - istraživački rad u nekoj opskurnoj oblasti izgledao je kao savršeno utočište. I tako je Sara čučala u svojoj usamljeničkoj kućici na grani div-drveta, imajući za društvo samo svoje knjige i majmunicu Priti, i zamišljala da svet neće moći nikad više da prodre u taj njen izolovani kutak.
     Ali, pomisli Sara sad, Vaseljena ima načina da uđe svugde. Makar i provaljivanjem kroz zidove.
     Ona baci pogled na Emersonovu tamnu kožu i robusni osmeh. Grejalo ju je osećanje uspeha i naklonosti. Osim što je ostao manje-više mutav, ovaj čovek sa zvezda nije više ni približno ličio na onu ljudsku olupinu koju je ona pronašla onog dana u močvari blizu Doloa i koju je posle vratila, svojom upornom negom, sa ruba smrti.
     Možda bih najbolje učinila da se manem svih daljih intelektualnih pretenzija i da se držim onih poslova koji mi dobro idu od ruke, pomisli ona. Ako padne krv između ovih šest rasa, uskoro, biće potrebnije bolničarke nego teoretičarke.
     Tako su njene misli kružile sve dalje i dalje, kao po nekim haotičnim orbitama oko svetleće, uvek iste bele linije na podu tunela, a konji su vukli strpljivo, laganim kasom. Postojanost ove okoline bila je Sari kao prekor, zamerka što se prepušta privatnoj jeresi, čudnom bogohuljenju u koje, možda, ne veruje na čitavom Jijou niko drugi osim nje.
     Sad su dve vozačice, Kefa i Nuli, nešto živnule. Čulo se da su šumno udahnule. Sara onjuši vazduh i nađe u njemu kontraste koji joj ispuniše glavu čuđenjem. Arkadijski miris livada, ali i nečeg metalnog... sve sasvim nepoznato. Ona ustade, oslanjajući se na ivicu klupe još samo zadnjom stranom kolena.
     Šta je ono u daljini, pitala se; tamo gde središnja linija tunela već nestaje sa vidika? Je li ono nagoveštaj svetlosti?
     Uskoro je bilo nesumnjivo da se tamo vidi neki sjaj. Emerson je namakao reuga na oči, sklonio ga, opet namakao.
     "Ujače, budi se!" povika Jomah, drmusajući Kurtovo rame. "Mislim da smo stigli!"
     Ali sjaj je još dugo ostao samo to: tačka mutne svetlosti u daljini. Dedinger je gunđao nestrpljivo, u čemu je imao Sarino razumevanje i saglasnost. Iščekivanje da vide šta je na kraju putovanja bilo je tako jako, da se svima ovo završno kretanje kroz tunel oteglo do nepodnošljivosti.
     Konji sami od sebe ubrzaše kas, dok su Kefa i Nuli ispod sedišta preturale po nečemu. Posle nekog vremena dadoše tamne naočari svim putnicima, osim Emersonu koji je bio u mogućnosti da svoje oči zaštiti reugom. Sara je prevrtala po rukama te naočari urske izrade.
     Verovatno će nam dnevna svetlost biti nepodnošljivo jaka, neko vreme, po izlasku iz ove rupe, reče ona sebi.
     Ipak, to će morati brzo da prođe; trebalo bi da se oči brzo naviknu na 'gornji svet'. Dakle, ova predostrožnost sa tamnim naočarima valjda je preterana?
     Bar ćemo saznati gde se ovaj konjanički klan skrivao toliko godina, pomisli ona. Ovo je iščekivala željno, ali ne bez izvesne tuge, jer je znala da nijedna stvarnost ne može biti onako lepa kao iščekivanje otkrića. Čak ni božanska čudesa Galaktika nisu bila onako divna kao ljudski snovi o njima pre Kontakta.
     Šta ako bude mistični portal u neku drugu stvarnost? - reče ona sebi. U neki vilajet koji plovi po oblacima?
     Ona uzdahnu.
     Verovatno je neka zabačena planinska dolina, nepristupačna nama ostalima, reče ona sebi. Zato su žitelji u njoj toliko puta genetski ukršteni jedni sa drugima, i toliko zaostali, da više ne znaju razliku između konja i magarca.
     Drevni prolaz poče da se uzdiže. Bela traka sad je bila sve slabije vidljiva, ali se zato druga svetlost širila po zidovima, kao tečnost koja se izliva iz nekog rezervoara koji leži negde daleko napred. Ubrzo zidovi tunela počeše da dobijaju teksturu. Sara vide, napred, i neke oblike. Zupčaste.
     Poče treptati nelagodno. Uvidela je da idu pravo u trostruke vilice, kao u čeljusti nekog super-Ura kome bi ceo ovaj vagon bio samo 'na jedan zub'!
     Nastojala je da se ponaša kao dve Ilijke koje se očito nisu plašile tih zuba. Ipak, Sara vide da su zubi metalni, mada veoma zarđali, pokriveni ljuspastim slojevima rđe - i zapita se, sasvim ozbiljno, da li je ta mašina baš sasvim mrtva.
     To je nešto ogromno, reče ona sebi. Bujursko.
     Nikad nije videla sličnu spravu. Bujuri su bili vrlo pedantni, pa su gotovo sve svoje velike građevine i sprave odvukli i bacili u more tokom svojih poslednjih godina boravka na Jijou. Sljuštili su sa planete gotovo sve, a tamo gde je nešto preostalo ostavili su mulk-pauke da to pojedu.
     Zašto, dakle, njihove mašine-dekonstruktori nisu odnele ovo? - upita se ona.
     Iza masivnih vilica videli su se diskovi načičkani svetlucavim uglastim kamenovima. Sara uvide da su to dijamanti veliki kao njena glava. Prestade ona glatka vožnja, poče drmusanje kola; išli su kroz neravno ždrelo te naprave. Ogromne diskove morali su zaobilaziti.
     Najednom, njoj sinu...
     Pa, ovo je dekonstruktor! - reče ona sebi. Mora biti da je upravo uništavao ovaj tunel, a onda se pokvario.
     Baš se pitam zašto ga nisu odvukli i bacili u more.
     Onda Sara vide i razlog.
     Lavu.
     Jezici i potočići stvrdnutog bazalta pružali su se kroz nekoliko pukotina; stvrdnutog, doduše, pre pola miliona godina.
     Ovaj dekonstruktor uhvaćen je lavom, iznenadila ga je erupcija, pomisli ona.
     Mnogo kasnije, rudari iz nekog od šest naroda Jijoa probijali su se, verovatno sa dletom i čekićem u ruci, kroz stomak mrtve mašine, i prodrli u tunel, koji je na taj način još jednom otvoren prema površini. Sara vide u kamenu tragove primitivnih pijuka. Sigurno se koristio i barut. Esnaf eksplozera bio je pozvan da pomogne; tako su eksplozeri saznali za ovo mesto.
     Sara pomisli da bi sad bilo dobro oceniti Kurtove reakcije; ali blesak dnevne svetlosti naglo se pojača. Njihova kola sa konjskom vučom zaobišla su i poslednji disk ozupčan ogromnim dijamantima i krenula uvis jednom strmom rampom, pravo u struju svetlosti.
     Sara brže-bolje namesti naočari; svet je već eksplodirao bojom.
     Uskomešane boje koje ubadaju.
     Kolori u vrisku.
     Nijanse koje pevaju melodijama tako snažnim da nju počeše boleti uši.
     Boje od kojih joj se mreškao nos, a koža se ježila osećajima nadomak bola. Jedno opšte zapanjeno "Aaaaaa!" diže se od svih putnika, jednoglasno, jer kola su prešla preko vrha uspona i počela silaziti u okruženje čudnije i stranije od predela sna.
     Čak i kroz tamno staklo naočara, svaka dolina, svaki vrh brda prelivali su se daleko većim brojem boja nego što bi Sara umela da imenuje.
     Zasenjena, ona pokuša da sredi utiske. Izišli su iz mamutskog dekonstruktora, klonulog u svojoj metalnoj polurastopljenosti, udavljenog u sleđenoj magmi. Talasi te magme pružali su se, s te strane, sve do dalekog horizonta - sloj za slojem kamena koji zrači bojama.
     Najzad je imala odgovor na svoje pitanje.
     Gde bi, na Nagibu, velika tajna mogla ostati neprimećena sto godina i duže?
     Čak je i Dedinger, prorok iz pustinje oštrog peska, sad gunđao, ljut na samog sebe što se nije ranije setio.
     Mogla bi ostati neprimećena tamo gde niko ne bi ni pomislio da pođe i da traži ljude.
     U samoj sredini Spektralnog toka.

IV

     IZ DNEVNIKA DŽILIJAN BASKIN

     Kamo sreće da se mogu predstaviti Alvinu. Imam osećanje da sam već upoznala tog momka, naprosto čitajući njegov dnevnik i prisluškujući razgovore njega i njegovih drugara.
     Oni tako savršeno vladaju frazeologijom angliskog jezika dvadeset trećeg veka, a njihov polet toliko se razlikuje od uobičajenog stava Huniša i Ura koje sam sretala dosad (pre dolaska na Jijo) da vrlo često zaboravljam da su to vanzemaljci. Doduše, samo ako zanemarim izgovor pojednih glasova, kao i naglasak mnogih reči, koje su kod ovih drugara prilično čudni.
     Onda neko od njih istupi sa tako čudnom logikom da se ja ipak podsetim: nisu to ljudska deca, ne, vanzemaljska su. Nisu to na njima nikakvi kostimi za maskenbal. Jedan je stvarno kraba sa pet nogu. Jedna ženka je stvarno kentaurka, a druga je stvarno sipa u invalidskim kolicima.
     Da bi im lakše prošlo vreme, pitali su se (a kako i ne bi) da li su gosti ili zatvorenici u ovom podmorskom skloništu. Njihove spekulacije išle su u svakojakim pravcima; upoređivali su sebe sa raznim slavnim zatvorenicima iz književnosti. Od njihovih zanimljivih percepcija pomenuću samo neke: Ur-rona je smatrala da je Ričard Drugi pripovest o jednom legitimnom potezu preuzimanja biznisa od druge firme, pri čemu bi Bolingbruk bio kraljev autentični učenik.
     Crveni krab, Štipko, od Gheuenskog naroda, tvrdi da glavni junak letopisa Feng Ho nije želeo da provodi dane i godine u kraljevom haremu, iako je imao pristup do svih osam stotina lepotica svakodnevno i slobodu da ode kad god hoće.
     A ova točkasta ženka sa pipcima nagore, Hak, saopštila je da je razočaravajuće što se Šekspir tako malo bavio Magbetovom zlom ženom, ledi Magbet, a naročito njenim pokušajem da nađe iskupljenje u pred-sapientnom stanju. Hak ima ideju da neko napiše nastavak te drame, ovako: da gospođa Magbet bude 're-uzdignuta iz stanja ugara'. To bi napisala ona. Ništa manje nego: moralno poučnu priču o izdaji i sudbini u Pet galaksija!
     To su neki pojedinačni slučajevi uvida, ali sistemsko iznenađenje sastoji se u tome što je jedna nepismena kompozitna društvena zajednica izgnanika bila tako naglo prožeta znanjem iz pisanih materijala koje su doneli naseljenici ljudi. Kakva je to ironična reverzija ukupne situacije planete Zemlje: naša izvorna kultura tamo je, sada, gotovo u celosti potopljena okeanima informacija koji pristižu iz Velike galaktičke biblioteke. Začudo, ovih šest rasa ovde prilagodilo se na tu izokrenutu situaciju životno i samopouzdano, bar ako je suditi po reagovanju Alvina i Hak, to jest 'njihove Hakice', kako je on zove.
     Ja navijam da njihov eksperiment uspe.
     Njihovu religiju, priznati se mora, slabo razumem. Koncept iskupljenja kroz 'evoluciju nadole' oni svi prihvataju bez rasprave, a meni nikako nije jasno šta im je u tome privlačno.
     Naša brodska doktorka izjavila je, na moje iznenađenje, da je njoj to savršeno jasno.
     "Svaki delfin, tokom odrastanja, oseća taj zov", rekla mi je Makani. "Kad mi spavamo, naš um luta po ogromnim predelima pesme, kroz San kitova. To nas mami i zove, da se vratimo svojoj osnovnoj prirodi, kad god razumno stanje postane suviše naporno."
     Ovoj našoj delfinskoj posadi život je prenaporan već tri duge godine. Makani i bolničari prinuđeni su da neguju već preko dvadeset pacijenata koji su 'iskupljeni', kako bi to ovi Jijoanci rekli. To su delfini koji su se doista 'vratili svojoj osnovnoj prirodi', priznati se mora. Drugim rečima, izgubili smo ih kao drugare i kao stručno osposobljene kolege - izgubili smo ih jednako kao da su mrtvi.
     Kad god naiđe na prve simptome te regresije, Makani čini sve što može da ih suzbije, da to spreči, iako na tu pojavu kao celinu gleda filozofski. Čak mi nudi teoriju koja bi trebalo da objasni zbog čega meni taj koncept deluje toliko odbojno.
     Ona to objašnjava ovako...
     "Možda se vi ljudi užasavate te staze zato što je vaša rasa morala da se izbori za sapientnost, za razum - svojim sopstvenim radom. Mukotrpno, tokom hiljada sumornih pokolenja.
     "Mi 'peraja' - dakle, delfini uzdignuti do svesti - dobili smo to uzdizanje na poklon, isto kao i Huniši, Uri i svi ostali klanovi u današnjem svemiru. Svako od neke rase, svako od nekog starijeg naroda. Ne možeš očekivati da ćemo se za tu blagodet držati onako očajnički, onako ludo uporno, kao narod koji je sam morao za sve da se izbori.
     "Privlačnost te takozvane Staze iskupljenja možda je donekle kao bežanje od škole. Ima nečeg privlačnog u ideji da se 'pustiš', da odbaciš svaku disciplinu, sav trud neophodan za održavanje strogo sređenog uma. Odmoriš se malo, pa šta? Imaćeš potomstvo, kome će biti data ista prilika iz početka. Naći će se neki novi pokrovitelji da pokažu put, krenuće se iz početka, pa šta s tim."
     Pitala sam Makani da li se njoj taj deo naročito dopada. To da će doći 'novi pokrovitelji'. Da li bi delfinima bilo bolje pod rukovodstvom neke druge rase nego pod ljudskim?
     Ona se nasmeja i odgovori divno dvosmislenim trinarnim jezikom.

     * Zima, led škripi
     * sve bliže - tad slabići
     * Golf-struju vole!

     Ovaj Makanin odgovor naveo me je da opet porazmislim o pitanju porekla ljudske rase.
     Na Zemlji većina ljudi voljna je da ostavi po strani, kao nebitno, pitanje da li je naša rasa dobila ikakvu pomoć od nekih genetskih petljaroša, pre ere nauke i Kontakta. Postoje tvrdoglavi darvinisti, koji ostaju pri svojim argumentima, itekako snažnim; ali malo ko sme otvoreno da istupi sa tvrdnjom da galaktički eksperti, koji imaju eone iskustva, greše kad kategorično tvrde da postoji samo jedna moguća putanja ka razumu, a to je Uzdizanje. Mnogi građani Tere naprosto veruju galaktičkim mudracima na reč.
     Zato se rasprava nastavlja - u emisijama na popularnim medijima, u privatnim razgovorima između ljudi, šimpanza i delfina, i drugde. Jedno od čestih pitanja glasi: ako smo ipak imali pokroviteljski narod nad sobom, ko je to mogao biti? Kad je neko poslednji put brojao, kandidata je bilo oko osamdeset - od Tuvalianaca i Lethanija pa sve do Sunčanih Duhova i vremeplovaca iz neke bizarne devetnaeste dimenzije.
     Postoji izvestan, mali broj delfina koji veruju u nepoznate pokrovitelje, ali većina, kao Makani, ne veruje. Oni su mišljenja da su ljudi najverovatnije uspeli da uzdignu sami sebe, i da u toj ljudskoj borbi protiv tame nije bilo ni najmanjih upliva spolja.
     Hm, to je kapetan Kraidaiki svojevremeno iskazao na neki svoj način. Da... sećam se.

     "Slušajte vas dvoje, Tome i Džil. Postoje pamćenje koje je jednoj živoj vrsti zajedničko. Sećanja do kojih se može dospeti samo dubokom kinenk-meditacijom. Iz naših legendi, koje su nama kao snovi, stiže jedna određena slika - stvor koji izgleda otprilike kao čovekoliki majmun; on vesla po moru, sedeći na stablu drveta, i ponosito oglašava da je on, sam, pomoću kamene sekire, izdubio to plovilo; zahteva priznanje od kosmosa koji, međutim, ostaje sasvim ravnodušan.
     "Pitam ja vas, da li bi ijedan pokrovitelj dopustio svojim klijentima takvo ponašanje? Koje bi blamiralo i pokroviteljsku rasu?
     "Ne. Nama je od početka bilo jasno da vas, ljude, podižu amateri. A ti amateri ste vi sami."

     Tako sam bar ja zapamtila Kraidaikijeve reči. Tomu je to bilo smešno, a ja se nisam smejala jer sam razmišljala o svom utisku da nam kapetan nije rekao baš celu priču; da je jedan deo prećutao, zadržao za sledeći put.
     Ali taj sledeći put nije, nikada, došao.
     Dok smo mi, to veče, sedeli sa Kraidaikijem za večerom, Brazdač se zavlačio sve dublje jednom slabo poznatom putanjom u oblast poznatu kao Plitko Zvežđe.
     Dan-dva kasnije, sve se izmenilo.

     Već je kasno, treba polako i da završavam ove beleške. Pa, posle i da uhvatim malo sna.
     Hanes iz mašinskog prijavljuje mešovite rezultate. On i Karkaet smislili su neki način da skinu deo tog ugljenika sa korita Brazdača, ali temeljitiji rad na tome samo bi dodatno oštetio ova krilca koja nama služe kao translatori probabiliteta. Znači, za sada ne dolazi u obzir takva intervencija.
     Ali bilo je i dobrih vesti. Kontrolni parametri koje sam uspela da izmamim iz kocke Biblioteke omogućili su Suezijevoj posadi da povrati u život dva od ovih odbačenih 'đubretarskih' zvezdanih brodova koji leže na dnu, oko nas. Naravno da kršine ostaju kršine - to su zaista olupine. (Da nisu, Bujuri bi ih povezli sa sobom kad su odlazili.) Ali potapanje u hladnu, slanu vodu nije nanelo neku naročitu dodatnu štetu tim odbačenim brodovima. Možda ćemo jednog dana naći neku korisnu upotrebu za neki od njih. Zasada, ako ništa drugo, bar naši inženjeri imaju čime da se zabave.
     Treba nam neka razbibriga, sad kad se čini da smo mi ovde u Brazdaču opet na neki način zarobljeni. Jer, galaktičke krstarice su sletele na ovu planetu, goneći nas, eto, do ovog udaljenog kutka Vaseljene; toliko su željne da prigrabe naše tajne i naš život.
     Kako nas nađoše?
     O tom pitanju razmišljala sam već mnogo puta. Kako nam uđoše u trag?
     Činilo se da smo, prolaskom pored zvezde Izmunuti, majstorski sakrili svoje kretanje. Na ovaj način su neki pre nas uspeli da pobegnu i da nikad ne budu pronađeni. Na primer, preci ovih šest naroda, ovih Jijoanaca.
     Trebalo je da uspe.
     Zurim u drugi ugao ove sobice. Tamo u svetlosti jednog reflektora leži jedna mala prilika. Od kad Toma više nema, ja nemam bližeg pratioca od tog tu.
     A to što leži, to je 'Herbi'.
     Mumija koju smo našli u Plitkom Zvežđu.
     Nosilac velikih nada i zle sreće.
     Da li je neka kletva ležala na onoj floti poluprozirnih letelica koju otkrismo u tom čudnom udubljenju u kosmičkom prostoru? Kad je Tom pronašao putanju kroz njihova treperava polja sile i poneo Herba kao suvenir, da li je sa tom mumijom poneo i nesreću koja će nas pratiti sve dok taj prokleti leš ne vratimo u grob gde je i ležao, grob star milijardu godina?
     Nekad sam kao u transu gledala tu drevnu mumiju. Taj nagoveštaj humanoidnog osmeha na licu mumije kao da me je, maltene, zabavljao.
     Ali sad počinjem da mrzim to čudo, kao i sav ovaj prostor koji smo morali da preletimo bežeći od potere zbog tog jednog otkrića.
     Sve bih ja to dala, rado, samo da se Tom vrati. A ove protekle tri godine - da se nisu ni desile; da ih nema. Da se vratimo u one nevine stare dane, kad su Pet galaksija bile samo vrlo opasne i ništa više od toga; i kad je za nas još postojao dom.

POSADA BRAZDAČA

KA

     "Ali ti reče da su Huniši naššši neprijatelji!"
     Žaki je govorio tonom prkosa, ali držanje njegovog tela - glava pognuta, peraja dignuta - ukazivalo je na neodlučnost. Ka to odmah iskoristi: poče komešati vodu grudnim perajima, sa čvrstim i uspravnim držanjem oficira Teragenske osmatračke službe.
     "Bili su to drugi Huniši", odgovori on. "Katastrofa kod Novzore desila se davno."
     Žaki zatrese njuškom nalik na grlić boce. Kapi vode poleteše ispod vlažnog svoda. "Vanzemaljci su vanzemaljci. Uništiće oni Zemljane kad god im se ukaže prilika, baš kao Soro i Tandu i svi ostali baksuzi galaktički!"
     Ka se nervozno trže na ovo 'svi ostali'; zasmetalo mu je to ogromno uopštavanje. Ali u posadi koja već dve godine beži od Galaktika, takvi stavovi više nisu bili retkost. I Ka je u sebi gajio samosažaljivu sliku Zemlje koja se sama brani od čitave Vaseljene. Ali, naravno, da je ta slika bila istinita, odavno bi joj došao i kraj, okončala bi se uništenjem.
     Imamo mi i saveznike, pomisli on. Ponekog prijatelja... i mrzovoljne naklonosti neutralnih klanova, koji održavaju sastanke i raspravljaju šta da rade sa ovim talasima fanatizma koji sada zapljuskuju Pet galaksija.
     Jednog dana mogla bi se stvoriti većina, reče Ka sebi. Većina koja će odlučiti da nešto učini i da ponovo uspostavi civilizaciju.
     Možda i da kazni ove koji nas ubijaju... ako će nam to išta pomoći.
     "Zapravo", reče Brukida, okrećući se od svog radnog stola u udaljenom uglu prenatrpanog skloništa, "ja ne bih svrstavao Huniše u istu kategoriju sa drugim našim progoniteljima. Huniši nisu religiozni radikali, a ni zavojevači gladni vlasti. Kisele birokrate - to je bolji opis. Sve mora kod njih zvanično, i sve po pravilu i propisu; zato se i zapošljava toliki broj njih u galaktičkim-m institutima. Na Novzori su samo nametnuli poštovanje zakona, upotrebom sile. Pa, kad su ljudi pružili otpor..."
     "Ljudi su mislili da je to početak neke invazije!" usprotivi se Žaki.
     "Da." Brukida klimnu glavom. "Ali ta zemaljska kolonija još nije bila ni čula da se dogodio kontakt sa vanzemaljcima. Nije imala ni opremu da čuje pozive koje su Galaktici upućivali. Kad su huniški zvaničnici došli da saopšte obredno poslednje upozorenje, naišli su na nešto čega nema u njihovim priručnicima... na naoružane ilegalne naseljenike. Na varvare koji ne znaju nijedan galaktički jezik. Usledile su greške. Vojne jedinice masovno su dovučene sa Jof..."
     "To nema nikakve veze sa našom sadašnjom situacijom", upade Ka, prekidajući Brukidino predavanje iz istorije. "Žaki, odmah da si prestao sečenje mreža pomoću kojih love ovdašnji huniški ribari! To skreće pažnju na nas."
     "Ljutitu pažnju", dodade Brukida. "Počinju oni i da se brane od tvojih otimačkih poduhvat-tta. Poslednji put bacili su mnoga koplja."
     Mladi delfin frknu.

     Kitolovci svi
     dvonožni su! Talasi
     udaviće ih!

     Ka trznu delfinskim licem. Pre samo nekoliko trenutaka Žaki je bio voljan da se sveti Galakticima za pogibiju nekih ljudi u jednoj izgubljenoj koloniji, događaj koji se desio kad su delfini imali samo neku minimalnu moć govora. Sada je u gnevu okarakterisao sva dvonožna bića kao ista, i to u kontekstu jedne stare tragedije iz epohe pre nego što su ljudska bića počela da domaćinski se brinu o planeti Zemlji. Kako se raspravljati sa umom koji dejstvuje na takav način?
     Kako-tako; Ka ima obavezu da drži čvrstu disciplinu ovde.

     Mrežu dirni opet
     probošće te moji zubi
     najharpunskije!

     I nije baš neki dobar haiku... svakako nije na nivou klasičnih, poetičnih haiku-iskaza kojima je kapetan Kraidaiki svojevremeno zadivljavao posadu. Taj je umeo da pridobije punu vernost već pomoću zvučnih talasa, divno upotrebljenih. Svejedno, ovo upozorenje prodrmalo je Žakija. Kau to nije bilo dovoljno; on ispali jedan jak mlaz iz svog sonara, maltene 'probadajući' Žakija zvukom. Sonar pokaza da su pojedini Žakijevi organi zgrčeni od straha.
     Kad ne znaš šta ćeš, reče on sebi, vrati se metodima predaka.
     "Voljno", reče on Žakiju. "Idi, odmaraj se. Sutra je joššš jedan dug dan."
     Žaki se poslušno okrete i povuče se iza jedne zavese, u nišu za spavanje koja je pripadala njemu i Mopolu.
     Ka je, međutim, znao da je ovo samo privremena pobeda; da neće potrajati.
     Tišt nam je rekla da smo u veoma značajnoj misiji, pomisli on. Ali kladio bih se da je u ovu moju grupu odredila tačno one pojedince koji su Brazdaču ponajmanje neophodni.

     Te noći, on je o pilotiranju snevao.
     Neo-delfini su veliki piloti - njihov prirodni dar za taj posao mnogo je značio jednoj takvoj rasi, koja je, u svih ujedinjenih Pet galaksija, 'najmlađa' u smislu da je najnedavnije stekla sapientnost. Samo tri stotine godina posle prvih ljudskih nastojanja da genetski preoblikuju prirodne 'uzano-kljunaste' delfine, zvezdani brod Brazdač odaslan je u duboki svemir; bio je to plemeniti eksperiment, jer trebalo je dokazati da su delfini dorasli takvom zadatku. Savet 'zemaljskih agencija i agenata' - Teragens - smatrao je da to moglo pomoći da se solidnije učvrsti politička položaja Zemlje: jer, biće poznata kao izvorište vrhunskih majstora pilotaže.
     'Srećni Ka' je, prirodno, odabran za tu misiju. Ali... pokazala se, drastično, jedna činjenica.
     Bio sam odličan, reče on sebi. Ali... ne najbolji.
     Sada, u polusnu, Ka u mislima prođe kroz onu užasavajuću zasedu na Morgranu, iz koje su se jedva živi izvukli. Sećanje koje ga je i sad potresalo, posle toliko vremena.
     Bio je na komandnom mostu, u svom ležištu, čvrsto uključen nervnim sistemom u brod. Nije mogao ništa osim da učestvuje u vožnji, pa ma kakva ona bila. Glavni pilot, Kipiru, povede Brazdača - koji je, zapravo, prastari geografsko-izviđački brod klase 'snark', ništa više - u niz manevara kojima bi se ponosio i pilot-lovac tanduovske ratne flote; izbeže mine-vrebačice, izbeže upletna polja, onda zaroni nazad u glavnu struju Morgrana, bez kompjuterskog vođenja.
     Uspomene britke i jasne, i posle dve duge godine.
     Posvuda oko njih tranzitne niti, zasenjujuće mnoštvo dimenzionih singularnosti. Pukim hirom cerebralne evolucije, uvežbani pilot delfin snalazi se izuzetno dobro u poslu slikovitog dočaravanja prostorvremenskih procepa, za šta koristi svoje sonarne nervne puteve. Ali Ka se nikada nije sjurio naglavačke u takav zamršaj! Tornado učvorenih mogućih putanja za Brazdača; svaka od njih - jedna 'nit'. Sve blistaju, trepere, prelivaju se sjajem. Uletiš li u samo jednu pod pogrešnim uglom, ona će te baciti natrag u normalan prostor, ali bićeš samo kaša izmešanih kvarkova...
     Ipak, brod se nekako uvuče u jednu, preskoči u drugu, treću, a progonioci, koji krenuše za njim, izgubiše trag. Izbegavajući sve normalne galaktičke trgovačke puteve, potražiše oni utočište. Kapetan Kraidaiki odabra jednu planetu za to.
     Avaj, planetu Kitrup.
     Na njoj je, doduše, bilo sirovina potrebnih za popravku; u otrovnim morima Kitrupa, izotopi pojedinih metala rastu na dnu, kao koral.
     ...Kitrup je, međutim, i stanište dveju slabo poznatih rasa, od kojih jedna leži u brlogu nekog svog davnog očajanja, dok se druga uzdiže, puna nade.
     Niko nije mogao očekivati da će ih Galaktici tu pronaći. Ali pronašli su ih. Banuli su na nebo Kitrupa i odmah počeli besomučno da ratuju između sebe; ali i da jurišaju na Brazdača, da bi ga opljačkali.
     Uskoro... uskoro nije bilo Kipirua. Nestali su i Tošio, Hikahi, i gospodin Orli.
     A Ka je naučio da je ponekad bolje da ti se želje ne ispune.
     Na primer, želja da postaneš glavni pilot. On to, ipak, nije stvarno želeo.
     Prošle su dve godine. Stekao je iskustvo. Pilotirao je u mnogim njihovim bekstvima, od Oake do Fraktalnog sistema; pilotirao je odlično, mada ne onako brilijantno kao što bi to Kipiru mogao.
     Ne dovoljno dobro da zadrži nadimak 'Srećni'; toliko sreće nije bilo.
     Ali, pomisli on, nikad nisam čuo da kažu da bi neko drugi mogao bolje.
     Sve u svemu, nije mu bio miran san.

     Žaki i Mopol počeli su opet da rade ono svoje, pre zore, trljajući se telom o telo i cičeći tiho, iza zavese koja ne samo što je bila tanka, nego i poprilično pocepana gde god su je oni dokačili zamasima repnih peraja. Trebalo je da iziđu napolje, pa u moru da se 'zabavljaju', ali Kau je bilo nezgodno da im tako nešto kaže.
     "To je tipično postadolescentno pona-ššanje", reče mu Brukida, pokraj automata iz koga su dobijali hranu. "Mlade mužjake zahvata uzbuđenje. Među prirodnim delfinima, tokom odrastanja dođe vreme kad igranje u istopolnim družinama više nije dovoljno; oni požele da osvoje naklonost ženki. Tada se često dešava da mladi saveznici oprobaju snage na taj način što upute izazov nekim starijim mužjacima, čiju prevlast pokušavaju da sruššš-še."
     Ka je sve to, naravno, znao. Smetala mu je samo reč 'tipično'. Ja nikad nisam postupao tako, reče on sebi. Doduše, bio sam velika napast i svuda sam se nametao, u tom smislu bio sam stvarno nasrtljiv mladi delfinko. Ali nikad se nisam namerno ponašao odvratno, niti kao da me je evolucija ponela nazad i nadole, u životinjstvo.
     "Možda je trebalo da Tišt u našu ekipu imenuje pola muških i pola ženskih članova", reče on, razmišljajući glasno.
     "Ne bi to pomoglo", odgovori stari metalurg. "Ova dvojica štorkova terali bi isto ovako, a delfinke iz posade verovatno ne bi htele ništa da imaju sa izvesnim-m pojedincima koji su u ovoj grupi. Naše ženske imaju, hm, visoke standarde."
     Ka se nasmeja, pri čemu umalo da ispljune polusažvakani zalogaj ribe. Prijao mu je Brukidin jednostavan humor. Doduše, taj humor išao je ivicom jedne prilično osetljive teme, jer kroz posadu Brazdača već je išla jedna peticija... sa zahtevom da na ovoj planeti otpočne njihovo, delfinsko, razmnožavanje. Neki su je već potpisali.
     Ka promeni temu. "Kako napreduje analiza materijala koji su Huniši bacali u more?"
     Brukida odmahnu glavom ka svom radnom stolu, pokraj koga je ležalo nekoliko burića napravljenih od povijenih, dugačkih komada drveta. Burad su bila otvorena. Videlo se kakva je sadržina: masa pepela i praha, a u njoj poneka bela kost i ponešto sa kristalnim svetlucanjem.
     "Do sada, sadržina potvrđuje ono što je huniški dečko pisao u tom svom dnevniku."
     "Zapanjujuće. Bio sam siguran da taj tekst mora biti lažnan, da su to naši neprijatelji ubacili samo da bi nas zavarali", reče Ka. Jer, čitao je i on; komanda Brazdača dala je da se prevod tog teksta umnoži i stavi na raspolaganje svim zainteresovanim delfinima. Ali Ka je smatrao da je sadržina neverovatna i da bi morala biti lažna.
     "Izgleda da je istinit", reče metalurg. "Na ovoj planeti zaista živi šest rasa, i to zajedno. Imaju neke svoje ekološke obrede, prilikom kojih sav onaj otpad koji ne mogu reciklirati bacaju u more. Imaju posebne zone za to. U taj otpad ulaze i delovi njihovih tela, posle prerade."
     "I našao si i..."
     "Ljudske kosti. Jesam." Brukida klimnu glavom. "Kao i kosti šimpanza, Huniša, kenta-Ura... cele te gomile o kojoj pripoveda uhvaćeni mladi 'Alvin'."
     Ka je to zapanjivalo.
     "Kao i... Jofura?" upita on.
     Brukida se namršti. "Čini se da je to stvar definicije. Raspitivao sam se kod Džilijan i kod Nis-mašine. I kažu mi otprilike ovako nešto: postoji reč 'Treki' za razliku od reči 'Jofuri'. Navodno su neki Trekiji skovali dugoročnu zaveru da obmanu sve ostale rase u Galaksiji i to im je donekle uspelo."
     "Kako bi to bilo moguće?"
     "Pa, nisam siguran. Ne bi bilo potrebno da se u zaveru uključe svi Trekiji; dovoljno je da samo nekolicina njih imaju takve toruse, u tajnosti, kao i skrivenu opremu koja bi im omogućavala da vladaju svojim sunarodnicima. Nije mi baš jasno. Džilijan je pitala jedinicu Biblioteke i kaže da je neki takav scenario moguć."
     Ka nije imao šta da odgovori na to. Njegov je utisak bio da su to složena pitanja, daleko onostran njegovog razumevanja. Mogao je samo da zadrhi od glave do repa.

     Provedoše još jedan dan motreći na lokalne prerano došle. Ta huniška morska luka, Vufon, stvarno je odgovarala opisima u Alvinovom dnevniku... mada je izgledala kudikamo primitivnija i siromašnija, viđena očima putnika koji su svojevremeno gledali i nebeske kule Tanita i blistave gradove na Zemljinom Mesecu. Huniši kao da su sa više pažnje i naklonosti negovali svoje brodove nego svoje domove. Bili su to jedrenjaci, ali ukrašeni tananim rezbarijama, počev od ponosnih pramčanih figura koje su izgledale kao drečavo obojena, šarena božanstva.
     Prođe jedan jedrenjak, širokim zamahom, ne mnogo daleko od Ka. On začu duboke, potmule zvuke. Pesma... Plove Huniši morem i pevaju, talasima se raduju. A talasi plavi i na vrhovima beli, od pene.
     Teško je verovati, reče on sebi, da je to isti onaj narod za koji Brukida kaže da je činovništvo bez duše. Možda postoje dve rase koje izgledaju veoma, veoma slično, s tim da su Huniši jedna od te dve? Možda se ona druga rasa zove nekako slično, veoma slično? Ka odluči da u večerašnjem raportu pošalje i pitanje o tome.
     Na palubi, međutim, nisu bili samo Huniši. Ka je virio iz vode i jasno video: tu su i neki sitniji stvorovi. Pentraju se hitro po konopima. On pokuša da ih snimi; ali zakasnio je, a osim toga brod je projurio prebrzo, tako da Kaova portabl-kamera nije stigla da obavi posao. Snimak se pretvorio u razmućenu brljotinu.
     Oni u Brazdaču zahtevaju i dobre snimke vulkana zato što su vulkani, koliko se može videti, središta industrijske aktivnosti ovih jijoanskih prerano došlih rasa. Džilijan i Tišt se predomišljaju da li da upute na obalu još jednog nezavisnog robota, iako su dosadašnji takvi roboti nastradali. Ka je spektroskopijom očitavao hemijski sastav lave koja curi iz vulkanskog grotla niz planinu. Osmatranjem je uočio, jednog dana, i maleni šinski put vešto kamufliran na kamenitim obroncima, sproveden sve do vrha; tu su išla vozila nalik na tramvaje.
     Često je proveravao šta rade Žaki i Mopol. To dvoje su, za promenu, radili ono što treba - naime, diskretno su osmatrali i prisluškivali koloniju crvenih 'kraba', Gheuena.
     Ali, kasnije, kad su sve troje zaplivali natrag ka bazi, Mopol poče da se 'vuče', da zaostaje.
     "Sig-gurno sssam nešššto pojeo", reče plavi delfin, iz čijeg trbuha su dopirala neka neprijatna grgotanja.
     E, super, pomisli Ka. Sto puta sam ih upozoravao da ne jedu lokalna živa bića pre nego što Brukida proveri da li su otrovna!
     Mopol se zaklinjao da to 'nije ništa'. Ali tokom daljeg plivanja kroz sve tamniju vodu, pod zalazećim suncem, poče da ječi. U skloništu, Brukida ga pregleda svojim vrlo malim med-skenerom, ali ne nađe šta nije u redu.

TIŠT

     Nominalno, ona i sad komanduje najslavnijim svemirskim brodom planete Zemlje - letećom lepoticom koja je, po galaktičkim merilima, maltene nova. Samo devet stotina godina bila je stara kad ju je Teragenski savet kupio od jednog tipa sa Puntiktina, dilera polovnih vozila. Zakrpili su je, prepravili, preimenovali u Brazdač i poslali na put... da pokaže kako dobro pilotiraju neo-delfini.
     Ali, avaj, izgledi da ova kršina ikad više ikuda poleti stvarno su mršavi. Daleko su odavde spirlani putevi galaksija. Natovarena debelim 'ogrtačem' refraktorne zvezdane prašine koja se za nju zalepila - štaviše, zarobljena ovako bedno, ispod debelog mora i ispod gomile drugog krša, izložena bombardovanju nekakvog progonitelja odozgo koji polako i sistematski preorava čitavu ovu oblast podmorja i očigledno namerava da nastavi tako dok ih ne nađe - ova lađa ima mnogo veće prilike da bude sasvim i zauvek razlupana i da, nastanjena samo avetima, kao i okolni brodovi na dnu, sledećih nekoliko miliona godina polako tone u blato i u geološki procep koji će je pojesti.
     Ni traga u Tišti sada nema od onog uzbuđenja zbog koga se prijavila za službu među zvezdama. Treperiš saznanjem: letećeš... Ta radost. A ne prija mnogo ni 'biti na vlasti' kad nemaš koju politiku da vodiš niti koje bitne odluke da doneseš. Ta uloga prepuštena je Džilijani Baskin.
     Preostalo je samo da se petljaš sa deset hiljada sitnica... Primer, ovo sada: nezadovoljni kuvar obraća joj se u jednom hodniku koji je dopola ispunjen vodom. Uporno traži dozvolu da otpliva u visine, u vilajet svetlosti.
     "Mrak-kk je ovde, i hladno, ne vredi ovde ribolovv!" žali se Bula-Džo. Njegov posao jeste da obezbeđuje hranu za sto drugih delfina; a oni su probirljivi. "Moja ekipa za žetvu jedva se mrda, pod onolikim oklopom protiv pritiska. A jesi li gledala te takozvane ribe koje hvatamo ovde? Sve nešto uvrnuto, sve same bodlje, i još svetle u mraku!"
     Tišt onda odgovara: "Doktorka Makani odobrila je barem četrdeset najčešćih varijanti ovdašnjih podmorskih životinja za jelo, sa naznakom da su hranljive i ukusne, ako se uzimaju sa odgovarajućim aditivima."
     Ništa, Bula-Džo gunđa dalje.
     "Svi bi radije da jedu ono što smo hvatali ranije, u gornjem svetu, gde ima talasa i vazduha nadomak. Kakva ogromna jata divnih stvari tamo plivaju, plivaju, ah, sasvim slobodno."
     Onda Bula-Džo sklizne u trinarni jezik.

     * Osunčano more
     * iskričav sjaj tih jata
     * dok od nas beže!

     I zaključuje: "Ako hoćeš svežu hranu, puštaj nas na površinu! A to si i obećala."
     Tišt uzdahne zbog Bula-Džoove zaboravnosti; prigušuje svoje ogorčenje zbog toga. Neo-delfini su još i sad u ranoj fazi Uzdizanja. Često vide svet onako kako im se svidi; opažanja su im 'kako ja hoću', bez imalo obaziranja na nepodudarnosti.
     Pa, i ja tako postupam, ponekad, razmišlja ona.
     Pokušava, u ovoj situaciji, da gaji u sebi strpljenje. Tako je učila od kapetana Kraidaikija.
     "Doktor Baskin je poništila planove za upućivanje ekipa ka površini, u osunčanu vodu", kaže ona Bula-Džou, čiji bokovi sa tačkastim mrljama i kratak kljun otkrivaju da je poreklom od podvrste delfina zvane 'stenos'. "Zar je tvojoj pažnji promakla činjenica da smo otkrili gravitonske emisije; da je neko opremljen gravitonskim motorima, dakle, krstario iznad ove podmorske provalije? I da nas je posle toga, neko vreme, zasipao bombama?"
     Bula-Džo saginje glavu, to je već poza drskog, upornog protivljenja. "Možemo ići goli... bez ikavog-gg alata koji bi tuđini mogli opaziti."
     Tišt se čudila ovom jednoumnom modelu razmišljanja.
     "To bi moglo uspeti da su emisije gravitona došle iz velike daljine, recimo sa orbite, ili iz nekog broda koji je samo prolazio pored ove planete. Ali oni sad znaju otprilike gde smo. Zato mogu da krstare nisko i polako, i da traže radiohemijski miris molekula same naše krvi. Osim toga, odala bi nas peraja koja se pojavljuju na površini. Naša."
     Tišt je osećala ironiju kao gorkosladak ukus. Jer Tišt je znala nešto što nije imala nameru da otkrije Bula-Džou. Otkriće nas, pomisli ona, otkriće nas sigurno, pa ma koliko mera predostrožnosti da Džilijan naredi.
     Nezadovoljnom kuvaru poče govoriti razne umirujuće stvari.
     "Plutaj samo još malo bez plivanja, je l' može, Bula-Džo? I ja bih volela da jurim srebrnaste ribe kroz toplu vodu. Moguće je da će se uskoro sve razrešiti."
     Bula-Džo ostaje nezadovoljan, ali vidi se da je 'popustio'. Salutira - naime, pljesne grudna peraja jedno o drugo, i pliva nazad, na dužnost... ali Tišt zna da će se kriza ponoviti. Ne vole delfini da budu ovako daleko od sunčeve svetlosti, niti od cikličnog trljanja plime o obalu. Tursiopsi nisu stvoreni za boravak u ovim dubinama, gde se kroz tečnost pod velikim pritiskom zvučni talasi prostiru na čudne, uznemiravajuće načine.
     U carstvu su kita uljarice, Fisetera, onog divovskog glavatog stvora koji je glasnik pradrevnih bogova sna i koji roni da bi se rvao sa demonima dugačkih ruku.
     U bezdanu u koji lagano tonu nade i košmari iz prošlosti, sadašnjosti i budućnosti, i sležu se u mračni talog - koji je najbolje prepustiti da na miru sne svoje sni.
     Mi neo-delfini u duši smo sujeverni, pomisli Tišt. A kako i ne bismo bili, kad su naši voljeni pokrovitelji baš - ljudi? Oni su i sami veoma primitivni po galaktičkim merilima kulture. 'Vučja' rasa.
     Dok je o ovim stvarima razmišljala, udisala je duboko, puneći pluća-škrge tečnošću koja je, iako voda, bila daleko preko normalne mere zasićena kiseonikom. Hodnici broda Brazdač bili su uglavnom ispunjeni takvom vodom, takozvanom oksi-vodom; hemičari su iznašli taj način da voda više daje. Ali nisu iznašli način da to stvarno prija, da bude udobno. Bio je to samo još jedan od mnogih razloga zbog kojih je posada čeznula za čistim, blistavim gornjim svetom.
     Ona se okrete prema komandnom mostu Brazdača i zapliva žustro kroz tečnost prožetu mehurićima, koji su se iza njenih moćnih peraja pokazivali u još mnogo većem broju. Svaki mehurić je, izlazeći na površinu i rasprskavajući se, proizvodio po jedan vrlo tih, ali praskav zvuk, jedno svoje minijaturno 'štucanje', i nestajao, ili se vraćao u prezasićeni rastvor. Ovo obilato, bujno šuštanje Tišti je ponekad zvučalo kao pljesak mnogobrojnih delfina - ili kao podrugljiv smeh. Pratilo ju je po celom brodu.
     Bar se po jednom pitanju ne zavaravam, reče ona sebi. Dobro radim, i Džilijan mi to govori, i ima poverenja u mene, ali... nisam za komandovanje. Nisam ja za to.
     Tišt nije ni očekivala da će bilo kome komandovati, u vreme kad je Brazdač poleteo sa Zemljine orbite, prepravljen za neo-delfinsku upotrebu. U ono vreme, pre više od dve godine, po vremenu na brodskom časovniku - Tišt je bila samo potporučnik, dakle, iza kapetana Kraidaikija, na dalekom petom mestu. Osim toga, svakome je bilo jasno da bi Tom Orli i Džilijan Baskin mogli da 'uskoče' u lanac komandovanja ako bi to bilo zaista neophodno... što je Džilijan na kraju i uradila, tokom krize na Kitrupu.
     Tišt se nije nervirala zbog te intervencije ljudskih bića. Upriličujući bekstvo sa Kitrupa, Tom i Džilijan izveli su pravo čudo. Posledica je, doduše, bila: razdvajanje dvoje zaljubljenih.
     Pa, zar nije to posao ljudskih vođa i heroja? Da uskoče kad se njihovi klijenti nađu u krizi koja bi se mogla završiti katastrofom?
     Kome da se obratimo kad teškoće budu takve da ni ljudi iz njih ne umeju da se izvuku? - zapita se ona.
     Galaktička tradicija imala je 'recept' za to; čvrstu (a po nekim mišljenjima i opresivnu) hijerarhiju. Tačno se znalo ko kome šta duguje i ko je u kakvoj obavezi. Mlađa rasa obraća se za pomoć svojim pokroviteljima - dakle, onima koji su je i uzdigli. Ako je kriza stvarno ogromna, onda se ta starija rasa obrati svojim pokroviteljima... i tako dalje, kroz veliki lanac Uzdizanja, sve do legendarnih Praotaca. Zbog istog tog lanca dužnosti, pojedine rase reagovale su onako fanatično kad su čule šta je Brazdač pronašao - a pronašao je flotu napuštenih brodova, olupina, sa oznakama koje su obožavane širom Pet galaksija... oznakama iz najdubljih davnina.
     Ta piramida odanosti imala je i svoje dobre strane. Jer u takvim slapovina uzdizanja, najnovija, najmlađa rasa uvek može dobiti obilatu pomoć za savladavanje gadne provalije koja razdvaja zveri od zvezdoletnih galaktičkih građana. Ako tvoji neposredni sponzori ne umeju da ti pomognu, uvek se nađe neko ko ume.
     Džilijan je pokušala da 'uloži molbu' ovom sistemu; povela je Brazdač sa Kitrupa na Oakku, zeleni svet, i zatražila savet od nepristrasnih mudraca iz Instituta za navigaciju. Uzalud. Zatim je potražila pomoć na Fraktalnoj orbiti - u ogromnom ledenom prostoru, u suštini jednom komadu leda, snežnoj pahuljici čiji je prečnik kao Sunčev sistem - nadajući se da bi veoma poštovana prastara bića koja su se tamo povukla mogla, možda, ponuditi reči mudre i uravnotežene, možda i upotrebljivo pribežište.
     Nije bila krivica doktorke Džilijan Baskin što ni jedan ni drugi pokušaj nije uspeo. Kockanje nije dalo rezultate.
     Ali ona je pošla od ispravne opšte pretpostavke, pomisli Tišt. Samo nije imala na umu, niti sad ima, jedno osnovno pravilo.
     Ko će ti najpre pomoći, kad si u nevolji i kad za tobom urliče gomila rešena da te linčuje?
     Sudski sistem, možda?
     Učenjaci na nekom univerzitetu?
     Ili tvoja porodica, tvoj rod?
     Ovu zamisao Tišt se nikad nije usudila da kaže glasno. Kao i Tom Orli, Džilijan Baskin se veoma ponosila romantičnom pričom o Zemljanima koji su navodno sami samciti, svojim snagama, uspeli da se uzdignu, maltene 'sami protiv Vaseljene'. Tišt je znala da bi na svoj predlog dobila negativan odgovor.
     Zato nije ni pitala, nego je, ne kršeći nijedno direktno naređenje, tiho sprovela svoj lični plan, neposredno pre nego što će Brazdač pobeći iz Fraktalnog sistema.
     Šta sam drugo mogla, reče ona sebi. Užasne potere bližile su se Brazdaču, već smo bili izgubili najbolje članove posade, Zemlja je već bila pod opsadom. Naši prijatelji Timbrimi jedva uspevaju da pomognu i sami sebi. Galaktički instituti prožeti su korupcijom, a Oni Stari su nam napričali svakojake laži.
     Nismo imali nikakvog izbora, pomisli Tišt; ja nisam imala izbora...
     Nije bilo lako držati takav postupak u tajnosti, pogotovu kad je neprestano prisutna Džilijan, koja tako dobro poznaje delfine. Brazdač je stigao na Jijo pre nekoliko nedelja; od prvog dana Tišt se napola nadala da se neće desiti ništa, da će njen samovoljni postupak proći bez posledica.
     Ali onda je detekcioni oficir javio o dejstvu gravitonskih motora, zvezdoletnih. O ulasku nekog broda u jijoanski sektor svemira.
     Došli su, dakle, ipak su došli, razmišljala je Tišt kad je to čula. Prikrivala je zadovoljstvo, dok su drugi članovi posade bučno izražavali nezadovoljstvo što ih je uporni neprijatelj ovako saterao u jedan prikrajak jednog nenastanjenog sveta.
     Želela je Tišt da im kaže istinu, ali se nije usuđivala. Dobre vesti su morale sačekati.
     Uz Ifninu pomoć, ispostaviće se da sam dobro učinila, pomisli ona.
     Zastade pred ulazom u komandnu prostoriju. Još jednom ispuni svoja genetski izmenjena pluća oksi-vodom. Da joj krv bude bogatija kiseonikom, a misli jasnije, jer ona treba sad da pokrene sledeću fazu svog plana.
     Postoji samo jedna stvarna opcija za rasu klijenata, kad su zaštitnici i sami u velikoj nevolji, i kad su sve druge putanje zaprečene, pomisli ona.
     Neka bogovi drevnog okeana Zemlje shvate šta sam uradila i neka imaju razumevanja za to, reče Tišt sebi; a i za ono što ću tek uraditi.

PRERANO DOŠLI

NELO

     Bilo je jedno davno doba kad se veliki bujurski grad prostirao između dve reke, od jedne koja se zove Roni do druge, daleke, koja se zove Bibur.
     A sad tih kula više nema; odavno su sastrugane sa lica planete i bačene u daleka mora. Na njihovom mestu buja paprat sa klinastim listovima, drveće voov uzdiže svoje krošnje slične oblacima, a tle je uglavnom blatno ili močvarno, ili pokriveno uljastom vodom. Na mnogo mesta ostale su, od velikog grada, pojedine izbočine ili gromade materijala, a po njima spleteni pipci mulk-pauka; ali i mulk-pauci jednom dovrše svoj posao, pa uginu. Ovi su većinom dovršili posao, a poslednji ostaci njihovih pipaka trunuli su već uveliko.
     Sa Nelove tačke gledanja, ovo je bila pusta zemlja; doduše, po njoj vrvi živih bića koliko hoćeš, ali ona nije od koristi nijednome od šest naroda Jijoa, osim što bi možda neki Trekiji mogli voleti da dođu na izlet ili na letovanje u ova blatišta.
     Šta ću ja ovde? - upita se on. Trebalo bi da sam u Dolou i da pazim na moju vodenicu, a ja, gle, vozim se po močvari i pravim društvo jednoj ludoj ženi.
     Iza Neloa su huniški mornari psovali prigušeno, potmulo, ljuti što moraju motkama da guraju čun kroz jednu ovako bednu močvaru. Ko hoće da traga za nečim, treba da pođe početkom suve sezone, kad građani sa dobrim čamcima dolaze i pretražuju ove predele ne bi li otkrili nešto što je promaklo strpljivim mulk-životinjama. Ali sada je sasvim drugo doba godine, olujne kiše mogle bi početi već danas ili sutra; stvarno nije čas za polazak u istraživanje. Vode ima vrlo malo, vodostaj u blatnim kanalima vrlo je nizak, a ipak, mogućnost da te nagla poplava prevrne i udavi veoma je stvarna.
     Naspram Neloa sedela je, u invalidskim kolicima, blizu pramca, jedna stara žena. Preko očiju je imala reuga. Zurila je u drveće, koje im je na sve strane zaklanjalo pogled.
     "Čuj, mudra Fu, posada je nezadovoljna", reče joj Nelo. "Oni su mišljenja da nam je bolje da sačekamo, pa da pođemo kad bude bezbedno."
     Arijana Fu ga i ne pogleda, ali mu odgovori. "A-uh, koja ideja, čoveče. Da sedimo četiri meseca, ili više, dok se močvara puni, kanali pomeraju, a ono za čim tragamo tone sve dublje i dublje u blato. I, naravno, ako i nađemo, da nam bude beskorisno, jer za tu informaciju vreme je sad, a ne kroz nekoliko meseci."
     Nelo slegnu ramenima. Ova žena je u penziji. Službeno govoreći, ona uopšte nije na vlasti, nimalo. Ali kao bivši Visoki mudrac celokupnog ljudskog naroda na Jijou, Arijana Fu ima moralni autoritet da zatraži šta god hoće - pa čak i ovo: da Nelo napusti svoju voljenu vodenicu u kojoj je proizvodio hartiju, u selu Dolo, nadomak čuvene brane Dolo, i da pođe sa njom na ovo besmisleno traganje.
     Doduše, nije se imalo šta raditi ni u vodenici, reče on sebi; tolika je panika nastala zbog stizanja tih baksuznih zvezdanih brodova, da najverovatnije niko ne bi ni kupovao iole veće količine.
     "Sad je pravi čas", nastavi Arijana. "Pred kraj sušne sezone, kad je vodostaj najniži, a lišće opušteno; sad imamo najbolju vidljivost."
     Nelo prihvati ove njene reči kao istinite. Većina mladih muškaraca, ali i žena, mobilisana je za teritorijalnu odbranu; iz tog razloga, u traganje kao što je ovo mogu ići uglavnom klinci i babe i dede. Dakle, nije čudo što je tu ova baba. Područje je dobro odabrano: upravo ovde je, pre nekoliko meseci, nađen ranjeni Neznanac iz svemira, štaviše, našla ga je Nelova rođena kćer, kad je išla u jedno rutinsko traganje za preostalim tvorevinama Bujura. Najzad, on, Nelo, i nešto lično duguje Arijani Fu: ona mu je donela vest da su i Sara i oba njegova sina živi i zdravi - naime, da su to bili kad je ona poslednji put čula išta o njima. Svojevremeno je ova Mudra putovala sa Sarom od grada Tareka pa sve do tvrđave sa knjigama - Biblosa.
     Oseti još jednu kap vode na obrazu... desetu od kad su sa reke skrenuli ovamo, u ovaj beskrajni gnjecavi, smrdljivi predeo. Nelo diže šaku ka mutnom, naoblačenom nebu, i požele da prava kiša ne počne danas, a ni sledećih nekoliko dana.
     A onda neka pada iz sve snage! - reče on sebi; i u našem jezeru je nizak nivo vode. Treba nam puno jezero, da bi se moja vodenica okretala. Inače ću morati da obustavim rad, zbog nedostatka pogonske sile.
     Njegove misli okrenuše se poslu. Treba sakupljati, ali i kupovati, stare krpe, od svih šest rasa. Treba ih pulpovati. Onda pulpu treba procediti kroz fina sita. Pa, presovati i sušiti. Dobijenu finu hartiju prodavati. Po toj hartiji njegova porodica je slavna još od kad su prvi ljudi na Jijou doneli blagoslov papira ovoj planeti.
     Blagoslov, ali neki kažu: prokletstvo. Sad je većina žitelja sela Dolo prešla na stranu radikala. Zbog panike, jer svi su izgledi da se primakao kraj našeg postoj...
     "Eno ga!" povika neko, glasom kao iz bureta, iznad Neloa. Tamo je, na izvesnoj visini iznad palube, držeći se za katarku čamca, stajao jedan žilavi, mladi Huniš, koji je sad pokazivao ispruženom rukom. "Hrrrm..." zabrunda Huniš. "To je sigurno Neznančev brod. Govorio sam ja vama da mora biti tačno ovde!"
     Taj mladi Huniš zvao se Vhuf-eihugo. Bio je sa Sarom i ostalima na onom sudbonosnom putovanju kad su našli Neznanca u močvari. Takva traganja su dužnost svakog građanina, ne samo ljudskih bića. Sara je sa njim tada razgovarala na huniški način, uz 'umblanje' koje je izvodila, iako nije imala nikakvu vreću na grlu. Sara je, štaviše, upravljala tim čamcem, tada.
     Nađosmo, najzad - pomisli Nelo. Sad još da Arijana nacrta što nacrta, pa da bežimo iz ove vodurine.
     Nervozno je pogledavao ukrštene mulk-kablove u blatu, iako su bili toliko truli da ih je pramac čamca, ojačan oštricom od opsidijana, sekao kao od šale. Jesu truli, ali... Nelou se sve nešto činilo da zalazi u đavolju zamku.
     Arijana Fu je nešto gunđala. Nelo je pogleda, žmirnu.
     "A? Kažeš nešto?"
     Starica, okrenuta tamo gde je Huniš pokazao, reče: "Ne vidim čađ! Nema čađi." Oči su joj iskričile od radoznalosti.
     "Nema?" upita Nelo. "Pa, šta?"
     "Neznanac je sav bio 'nagoreo'. Njegova odeća sastojala se uglavnom od pepela i dronjaka. Smatrali smo da je to dokaz da se njegov brod srušio u plamenu... možda posle bitke sa nekim drugim tuđinima, visoko iznad Jijoa. Ali, gledaj. Vidiš li ikakav trag požara?"
     Čamac zaobiđe poslednju prepreku, jedan šumarak voov drveća, i nađe se pred okruglom metalnom kapsulom koja je ležala u gnezdu od skršenih grana. Na kapsuli se video samo jedan otvor, nalik na latice cveta koji se delimično otvorio; nije to mnogo ličilo na vrata, niti na okrugli hermetički brodski poklopac. Spuštajući se, taj uljez je posekao šumu i žbunje; putanja se jasno videla, opružena ka severozapadu. Presekao je, štaviše, i nekoliko brežuljaka mekane zemlje u močvari, kao da je neko ogromnim plugom prošao kroz njih; rastinje je, tokom proteklih nekoliko meseci, samo delimično uspelo da ublaži taj usek.
     Nelo je svojevremeno radio pomalo i kao geometar, pa sad pomože da ocene veličinu nebeskog broda. Brodića, zapravo, ili čamca; jer to u čemu je Neznanac pao s neba nije bilo mnogo duže od ovog huniškog čamca sa katarkom u kome su se dovezli. Ni u kom slučaju to nije ličilo na onu veličanstvenu nebesku krstaricu koja je ubrzo potom prohujala iznad sela Dolo i bacila sve žitelje u tešku histeriju. Obli bokovi nebeskog čamca podsećali su Neloa na prirodni oblik kapi vode, suze, na primer, pre nego na bilo kakvu veštačku tvorevinu.
     Još dve kapi vode padoše mu na glavu, baš na čelo. Sledeća, na nadlanicu. Začu potmulo 'kuvanje' grmljavine u daljinama.
     "Ajmo bliže, brzo!" reče Arijana, prelistavajući blok za crtanje.
     Mrmljajući ne osobito oduševljeno, Huniši prionuše na vesla i motke kojima su otiskivali čamac kroz plićak.
     Nelo je zurio u tuđinsku letelicu. Ali nije uspevao da smisli ništa osim reči šljaka. Jer kad pripadnici šest naroda Jijoa tragaju za bujurskim stvarima, oni znaju da će pojedine nađene predmete svakako moći lepo da koriste, za razne praktične svrhe, neko vreme - duže ili kraće; ali isto tako znaju da će i najkorisniji predmeti morati jednog dana u bure sa pepelom i kostima, pa u more, u Veliki Miden. Kolonisti su smatrali da na ovaj način doprinose očišćenju Jijoa; da će, takvim postupcima, doneti 'svojoj' planeti više dobra nego zla.
     "O, Ifni!" reče Nelo i teško uzdahnu. Zurio je ukočeno u to čudo u kome je Neznanac pao s neba. U poređenju sa drugim zvezdanim brodovima ovo ovde možda je samo trunčica, ali, brate, tu 'trunčicu' podići, odvući je rukama sve do mora... Prokleto teško.
     "Baš ćemo se namučiti da ovo makar i samo iščupamo iz blata, a kamoli tek da ga oteglimo do mora", reče on.
     Opet se dovalja odjek groma, iz južnih daljina.

EVASK

     Nas Jofure uče da je grozno Treki biti: hrpa prstenova bez središnjeg jastva. Osuđen na rascepkani život nejasne razlivenosti i pomućene pasivnosti.
     Svi pevamo himne pohvalnice moćnim Oailiama, koji posle odveć bojažljivih Poa uzeše inicijativu i dadoše nam završni deo našeg Uzdizanja.
     To su isti ovi Oailie koji su dizajnirali nove, vladalačke prstenove, da bi našoj prirodi dali unutrašnju spojenost i izoštrili je u žižu.
     Bez prstenova kao što sam Ja, kako bi naša rasa ikada postala jedna od velikih sila u Galaksiji, sila od koje mnogi drugi, širom Pet galaksija, zaziru?
     Pa ipak, priznajem sad, dok učim kako da integrišem mnogo vaših 'ja' u jedno Ja, naše novo celo Ja, priznajem, dakle, da sam zadivljen koliko su živopisne ove starije kapljice uspomena kojima je, nalazim, naša unutrašnjost sva obložena! Kapi su to iz vremena pre spajanja Mene sa vašom matorom hrpom torusa. Kako su raskošno bogate te uspomene, a jasne; iako su zasnovane na kontrapunktima različitih harmonija u isto vreme. Priznajem, postojanje je imalo jedan svoj poseban intenzitet i vibrantnost kad sam bio/smo bili samo Ask.
     Možda je ovolika iznenađenost zato što sam Ja tako mlad, tek nedavno izvučen iz boka komandanta našeg broda - iz prstena sa embrionima, koji se rađaju na tom uzvišenom Jofuru.
     A, da, uzvišeno je to poreklo. Zamislite, dakle, kakvo je to iznenađenje bilo kad sam se Ja našao u ovoj situaciji! Dizajniran za dužnosti u kasti dominatora, a sad u braku, iz pragmatičnih razloga, sa jednom zbrda-zdola nabacanom gomilom rustičnih torusa koji su slabo obrazovani, ali zato prepuni bizarnih, primitivnih predstava o stvarima. Dat mi je zadatak da se snađem koliko se najbolje može, za sada; do vremena kad će moći da se obavi potpuna hirurška intervencija rekonfiguracije...
     Aha! To budi izvesnu reakciju u nekima od vas! Naš drugi kognitivni prsten, naročito, nalazi da je to uznemirujuće.
     Straha nemajte, prstenovi Moji! Prihvatite ove udare bolnog umirivanja kao znak ljubavi, mora da zaboli da bi vas podsetilo na to gde vam je mesto - a mesto vam je ne da postavljate kojekakva pitanja, nego da služite bespogovorno. Budite sigurni da je postupak koju pomenuh veoma usavršen među moćnim Jofurima. Kad hirurzi vade jedan prsten iz nekog Jofura da bi taj jedan ugradilu u neku integrisanu grupu prstenova, često bude moguće iskoristiti čak i polovinu preostalih komponenti za ugradnju u razne druge jedinke! Naravno, vi ste većinom veoma matori, a osim toga sveštenici bi lako mogli zaključiti da ste kontaminirani životom među drugim rasama, što bi značilo da nijedan od vas ne može biti pušten da se integriše ni u kakvu novu jedinku. Ali primite, zato, ovo obećanje svečano. Kad dođe to vreme, Ja, vaš prsten-gospodar, koga vi volite veoma, verovatno ću proći kroz tu tranziciju živ i zdrav, a sa sobom ću poneti, obećavam, drage uspomene na vas, tako da će ona nova jedinka, u kojoj ću biti, pamtiti da ste jednom i vi postojali.
     Znam, znam da vam ova činjenica donosi veliku radost, sada, dok o njoj razmišljate u našem zajedničkom jezgru.

LARK

     Tiho je, tišina kao u crkvi; miruje šuma bua. Zbijeno rastu sivozeleni stubovi, uzdignuti kao kule koje će i samo nebo podupreti. Obim svakog od ovih veličanstvenih stabala je kao obim oklopa odraslog gheuena. Ovaj bu, ili bambu, toliko raste u visinu, da bi pojedina stabla lako dodirnula kameni krov Biblosa.
     Sad znam kako se oseća bubica dok mili ispod mora trave u pampi.
     Hodajući uzanom šumskom stazicom između ovih stabala, Lark je često mogao raširenim rukama da dodirne dva istovremeno. Samo komandant njegovog odreda teritorijalaca kao da se nije osećao nimalo stešnjeno, nimalo ugroženo u ovom čudnom prostoru okomitih perspektiva. Ostali borci pokazivali su nemir tako što su neprestano upućivali zabrinute poglede u svaku polusenku, svaki krivi prolaz između stabala.
     "Još koliko do Duden Mese?" upita Lingova, potežući kaiševe ranca načinjenog od štavljene kože. Kapljice znoja blistale su joj na vratu, vlažile jijoanski seljački jelek izatkan ručno od domaćih biljnih vlakana, koji je sada nosila. Ovako je izgledala daleko manje izazovno nego u ono vreme kad je sa Larkom išla na istraživačke pohode po šumama i planinama Jijoa, jer tada je na sebi imala vrlo tanku bluzu od daničkog materijala, bluzu koja je, ovlažena, umela da se pripije uz njeno bioskulptovano telo, tako da je Larku zastajao dah.
     U svakom slučaju, sad ne mogu sebi dozvoliti da je gledam tako, pomisli on; sada sam mudrac.
     Promocija koja mu je donela samo nove odgovornosti, i to neprijatne.
     "Ovom prečicom nisam išao nikada ranije", odgovori Lark. On i Uthen tumarali su mnogo puta ovom planinom u traganju za podacima za svoju knjigu. Mnogo je staza bilo da se planinom prođe, ali neke od njih bile su odista nepogodne za bića koja se kreću na dva svoja telesna točka, kao što su G'Keki; a baš su G'Keki bili nominalno 'na vlasti' u ovoj oblasti. Zato i nisu postojali dobri podaci o takvim prolazima i stazicama, niti je iko održavao staze u dobrom, lako prohodnom stanju. "Ja mislim da ćemo stići za jedno dve midure. Hoćeš da se odmorimo?"
     Ling rukom skloni sa lica mokre pramenove kose. "Ne", reče ona. "Idemo dalje."
     Ova nekadašnja pljačkašica gena kao da je bila izrazito svesna da se u njenoj blizini kreće Dženi Šen, narednica teritorijalne milicije, žena mala rastom, ali mišićava u rukama, koja je svoj zapeti samostrel nosila u naručju pažljivo kao voljenu bebu. Dženi je često bacala pogled ka Lingovoj, očima lovca, kao da se predomišlja koji bi organ bilo najbolje probušiti strelom. Svako je mogao da oseti kako između te dve žene pulsira neprijateljstvo - ali i kako je Lingova rešena da ne pokaže ni najmanju slabost, pa makar mrtva pala.
     U njihovom antagonizmu Lark je pronašao ponešto dobro za sebe: jer taj sukob je odvlačio ljutnju Lingove sa njega na drugu stranu. A ljutnja je njena bila velika, osobito od kad je on čistom logikom onako ocrnio njene voljene bogove, Rothene. Od tada se vanjijoanska naučnica prema njemu ponašala krajnje neraspoloženo, mada, ipak, civilizovano.
     A kome bi se i moglo dopasti, pomisli on, da mu neko ispod nogu izmakne najosnovnija uverenja o svetu. Osobito ako je taj neko primitivni divljak.
     Lark naduva obraze i tek onda izduva vazduh: huniška verzija sleganja ramenima.
     "Hrrr-mm", reče on. "Napravićemo pauzu na vrhu sledeće uzbrdice. Do tada bi trebalo da smo već izišli iz najgoreg bua."
     A zapravo je najgori gustiš ovog div-bambusa već bio iza njih, gustiš tako nezgodan da je u tom delu šume, kad su bili vetroviti dani, dolazilo do trenja jednog stabla o drugo, pri čemu su nastajali snažni škripavi zvuci koji su se svakom prolazniku uvlačili pravo u kosti i tek tamo počinjali da vibriraju najjače. Jedinačna kolona putnika tamo se morala, na mahove, provlačiti između stabala postrance. A sve vreme morali su, kao i sada, paziti na životno važne znake 'ovo je staza', urezane u pojedina stabla.
     Dobro sam učinio što sam ostavio Uthena tamo, reče on sebi, nadajući se da će uspeti da ubedi sebe u istinitost toga. Samo se ti drži, prijatelju stari. Možda ćemo naći neki način da te izlečimo. Molim se Bogu da hoćemo.
     Vidljivost je u ovoj šumi bila smanjena i zbog izmaglice od vodenih kapljica, zato što su mnoga stabla bua imala svoje zalihe vode daleko iznad zemlje, a pojedine od tih zaliha curele su pomalo, tako da su se u kolonadi pojavljivali mlazići i lukovi nalik na svetlucavu maglu. Nekoliko puta naišli su na velike čistine, na mestima gde je, zbog pada nekog prastarog buovog stabla, nastajala domino-reakcija, tako da se na desetine stabala srušilo jedno zbog drugog. Ali te 'čistine' bile su sve samo ne čiste, jer prekrivao ih je pravi džumbus oborenih i polomljenih ogromnih stabala.
     Lark je povremeno viđao, na nekim stablima izvan njihove stazice, urezane druge simbole. Na gal-šestom i gal-drugom, ali šifrovane, tako da ih nije mogao pročitati. Uz neke od tih bili su dodati nizovi brojki napisani zemaljskim, angliskim jezikom.
     Pitao se zašto bi iko urezivao grafite u stabla divovskog bua, duboko u ovakvoj šumi; zašto i čemu.
     Nekoliko puta video je nepoznate osobe u šumi, u sumraku i izmaglici; jednom prilikom neko ljudsko biće, zatim nekoliko Ura i najzad jedan par Trekija. Šunjali su se između redova divovskih zelenih stubova. Za ove poslednje Lark se samo nadao da su Trekiji; imali su neki kupast izgled, ali... Nestali su pre nego što je mogao dobro pogledati šta su.
     Narednica Šen gonila ih je oštrim marševskim tempom sve dalje i dalje, ne dajući im vremena ni za kakvo istraživanje. Dvojica Visokih mudraca Jijoa pozvala su Larka i zarobljenicu k sebi; to je bila komanda važnija od ma kakvog drugog prioriteta. Zato su pohitali, ne štedeći snagu, preko ovako teškog terena. Doduše, vesti pristigle sa Livade okupljanja dodale su im popriličnu količinu snage.
     Stigli su kuriri, trčećim korakom, i doneli glasove da jofurski ratni brod još i sad leži posred svete doline, okružen zonom u kojoj je svojim zracima poubijao sve koji su se tu zatekli. Pošto je svojom masom zaprečio prolaz reci, stvorilo se veoma veliko jezero, na čijem dnu je ostao manji brod, rothenski, dvostruko zarobljen: poluprovidnom zlatastom masom zaustavljenog vremena, i velikom, rastućom količinom vode. Svakoga dana, rekoše glasnici, iz svog broda Jofuri pošalju dva izviđačka čamca, u obliku bodeža. Čamci krstare preko jijoanskog kopna i mora, tragaju za nečim, ali niko ne zna za čim.
     I posle one pogibije koja se desila u noći kad se div spustio u Dolinu okupljanja, i kad su nastradali mnogi, pa i mudrac Ask, sadašnji Visoki mudraci spremali su se da pošalju novu grupu izaslanika, hrabre dobrovoljce, koji bi pokušali da otpočnu razgovore sa Jofurima. Niko, međutim, nije tražio od Larka da bude jedan od tih pregovarača. Mudraci su za njega spremili druge zadatke.

     Nisu se samo ljudi dosetili da malčice i varaju, po dolasku na zabranjenu planetu Jijo. I drugima je to palo na um, i to u onim početnim pokolenjima koja su ovde osnivala svoje tajne kolonije.
     Posada ljudskog broda, koji se zvao Kivot ili, drugačije, Tabernakl - a oba znače isto - godinu dana je oklevala i odugovlačila, pre nego što je svoj dragoceni brod bacila na dno okeana. Tokom te godine, služili su se alatima bogova, sekli šumu, proizvodili hartiju, štampali knjige... i smestili ih u tvrđavu usečenu u jedan granitni masiv, iznad jedne reke. U tim ranim danima, a naročito u vreme ratova sa Urima i Gheuenima, tvrđava Biblos bila je ne samo biblioteka nego i presudno uporište u kome su ljudi mogli bezbedno da žive i da jačaju svoje položaje u jijoanskom društvu naroda, da bi, najzad, dotadašnjih pet naroda počeli da ih poštuju.
     Ali i sivi Gheueni su svojevremeno, mnogo ranije, imali jednu takvu citadelu, izdubljenu u planini dejstvom moćnih brodskih mašina pre nego što je gheuenski šunjalački brod otišao na dno. Naziv tog uporišta bio je 'Pećine Šooda', a ono se nalazilo blizu današnjeg grad Ovooma. Drugim narodima moralo se činiti da je to neosvojiva tvrđava. Ali pala je, tako što se udavila; jer to je, zapravo, bio lavirint pećina i hodnika duboko ispod planine Šood, i čim su crveni i plavi Gheueni, radnici, digli pobunu i napustili svoj ropski posao u dubini, počeo se dizati nivo podzemnih voda, nezadrživo. Plavi i crveni su potražili sebi nova legla i novu sudbinu, a sive hitinske vladarke nisu mogle tvrđavu održavati same.
     A najstarije od svih takvih uporišta, ono gde su se prvi jijoanski prerano došli ušančili, bila je Duden Mesa. Ona je, uz grad Tarek, bila srce života G'Kekija na Jijou; sva obavijena čudesnim kamenim rampama kao gracioznim filigranom, tako da su vlasnici mogli da se vozaju na svojim telesnim točkovima gore i dole, u pravim linijama i krivinama, od tkačnica i drugih radionica, pa sve do zaravni gde su, zaklonjene krošnjama drveća, cele porodice spavale zajedno, podižući točkove malo u vazduh i sjedinjavajući glavčine osovina da bi se dobilo nešto kao dugačka zajednička osovina sačinjena od nekoliko manjih, koja se, dok oni spavaju, okreće polako... i sa njom, naravno, svi točkovi. Mesa je bila prekrivena zastorom od blur-platna. Imala je u sebi toliko meandri da je ličila na slike zemaljskih takozvanih 'petlji na raskrsnicama autoputeva' pokraj velikih ljudskih gradova, samo su te 'petlje' ovde bile neuporedivo složenije i još pomešane sa takođe zemaljskim luna-parkovima.
     Lice Lingove ozarilo se zaprepašćenim oduševljenjem kad je ugledala Duden Mesu. Lark joj poče objašnjavati čipkastu strukturu putanja za g'kečko vozikanje. Lingova je samo klimala glavom. Kao ni Biblos, ni tvrđava Duden nije bila namenjena da traje večno, jer to bi bilo u suprotnosti sa osnovnim Sporazumom izgnanika. Znalo se da će jednog dana morati da bude sasvim razorena - to su starešine G'Kekija prihvatali. Pa ipak, bila je 'za sada' u odličnom stanju. Brujali su po njenim putanjama mnogobrojni točkovi, i danas; vozili su se G'Kekiji, prepuni grešnog ponosa što je njihov voljeni grad tako lep. Njihov grad, njihov dom.
     Dok se Lingova, biolog po struci, samo divila, Lark je ovu naseobinu gledao i sa novom tugom.
     G'Kekima je ovo jedini dom, pomisli on.
     Ako Rotheni govore istinu, onda nigde više, nigde u svih Pet galaksija, ne postoji ni jedan jedini živi G'Keki; samo ovde.
     Ako izumru i na Jijou, pomisli on, neće ih biti više nigde u celoj Vaseljeni.
     Gledajući kako mladi G'Keki bezobzirno jurcaju po samom rubu kamenih putanja, kako se od brzine naginju na svakom zaokretu tako da voze samo na jednom točku, i kako se periferije njihovih točkova 'usijavaju', a sva četiri pipka sa očima, na glavi, ludo mlataraju po vazduhu - Lark nije mogao verovati da će Vaseljena dopustiti da se nešto tako dogodi. Zar nije nedopustivo da jedna takva rasa izumre?
     Izišli su, već, iz guste šume; sa druge strane ove uzvisine na kojoj stadoše bila je normalna šuma, daleko manja. Sa grana jednog obližnjeg garu drveta na zemlju doskoči zukir - mršavo stvorenje, reklo bi se sve same ruke i noge, pokriveno spiralnim šarama svog čupkastog, paperjastog torga. Zukiri, cenjene domaće životinje, ali i pomoćnici G'Kekija, doprinosili su da život bude koliko-toliko podnošljiv za točkasta bića na planeti gde je drumova malo, a kamenja i previše.
     Ovaj zukir je nekoliko trenutaka žmirkavo osmatrao povorku ljudi. Onda se doklima sa noge na nogu, bliže, sve vreme njuškajući vazduh šumno. Prođe pored mnogih i nepogrešivo priđe Larku.
     Ova sposobnost zukira bila je dobro poznata narodu, tako da je postojala i izreka 'Pronašao ga kao zukir mudraca'. Doduše, niko nije pojma imao kako zukiri ustanove ko je, među ljudskim bićima, mudrac; smatralo se da su zukiri, u svemu ostalom, manje pametni, to jest intelektualno manje sposobni nego neo-šimpanze. Lark je svoju titulu mudraca dobio nedavno; nije mu ni naročito prijao taj status 'mlađeg mudraca'; a ipak, zukir ga je pronašao iz prve. Sada zukir pritisnu vlažne nozdrve na zglavak Larkove ruke, poče nešto da guguće zadovoljno, a onda glatko gurnu mali svitak pergamenta u Larkovu šaku.
     SASTANAK U SKLONIŠTU. Tri reči - cela poruka.

LESTER KEMBEL

     Dvoje Visokih mudraca čekalo je u jednom uzanom kanjonu, milju odatle: Lester Kembel i Uviđanje-oštro-kao-nož, plava Gheuenka koja je među šest naroda Jijoa bila možda i najomiljenija, zbog toga što je bila poznata po saosećajnosti.
     I ovde su, u kanjonu, postojale uređene staze, kamenite, ali glatke i čiste, zato što je ovaj deo kanjona spadao u domen Duden Mese. Dno kanjona bilo je pokriveno lepo uređenim, održavanim livadama, između kojih su promicale prilike sa po dva velika točka na telu. Ovi G'Keki bili su bolničari i negovatelji, zaduženi da neguju 'zaštićene' - naime, one pojedince koji su na sveti način mentalno retardirani i koji time obećavaju da bi šest rasa Jijoa mogle imati dugoročnu budućnost, u skladu sa zahtevom iz svetih Spisa.
     Nekoliko tih koji su 'blaženi nišči duhom' okupilo se oko Uviđanja-oštrog-kao-nož, mumlajući ili mljackajući ponešto na svojim mentalno zaostalim verzijama raznih galaktičkih jezika. Huniši, uglavnom, i Uri; pred Larkovim očima priđe im i jedna crvena Gheuenka. Na livadama su, nedaleko odatle, bili i oni 'kupasto naslagani' - Trekiji. Oni su polako, klizavo prilazili preko trave, mehurajući iz sebe pomalo, kroz ovaj ili onaj ventil, srećne smradove. I svakoga od njih je Uviđanje-oštro-kao-nož pomalo pogladila ili potapšala, spretno, kao da su njene oštre štipaljke-hvataljke nežne ruke.
     Lester je posmatrao svoju koleginicu, znajući, sa osećanjem krivice, da on sam nikada neće moći da ispolji takvu dobrotu i da se pri tome tako iskreno, u sebi, raduje. Blaženi nišči duhom bili su nadmoćna bića, kojima su se ostali njihovi saplemenici divili: dokaz da i oni mogu poći za glaverima, silaznom Stazom iskupljenja.
     Pa, trebalo bi, znači, da se radujem dok ih gledam ovakve, reče Lester sebi.
     A ja ne samo što se ne radujem nego mrzim da dolazim ovamo.
     Retardirani pripadnici svih šest rasa životarili su u jednostavnim skloništima pod zidovima kanjona, pod brižnom negom ovdašnjih G'Kekija, kao i nekolicine dobrovoljaca koji su se doselili iz raznih mesta, sa čitavog Nagiba, samo da bi se posvetili tom poslu. Kad god se u nekom leglu ili selu Gheuena, Huniša ili Ura našao mladi pripadnik sklon naivnosti - dakle, nadaren da se ponaša kao životinja koja ništa ne zna, takvog srećnika su slali ovde, da tu dobije smeštaj, hranu, i da bude proučavan.
     Postoje samo dva načina da izmeknemo kletvi koju su nam ostavili naši preci, pomisli Lester, boreći se da u te svoje misli i sam poveruje. Jedan je ono što traži Larkova grupa jeretika: da naprosto prestanemo da se razmnožavamo i da na Jijou uskoro zavlada mir. Druga je ovo: zaborav ove vrste. Silazak u pred-inteligentno stanje. Da se operemo sasvim i da budemo spremni za neki novi ciklus Uzdizanja. Pa, ako naiđe neki bolji pokrovitelj, mogla bi nas zadesiti i nekakva sudbina bolja od ove.
     Tako su nalagali sveti Spisi, čak i posle svih kompromisa postignutih posle dolaska Zemljana i Svetog jajeta. Kad se ima u vidu u kakvoj su situaciji svih šest rasa, i kako će jezivo biti kažnjeni ako/kada ih pronađe neki od galaktičkih Instituta, kakav bi drugi cilj mogli imati?
     Ali ne mogu, ne mogu ja ovo, priznade Lester sebi. Ne mogu da se radujem gledajući ovo mesto. Zemaljske vrednosti ne daju mi da ove ovde vidim kao izvrsna bića. Oni zaslužuju blagost i sažaljenje - ali ne divljenje.
     U tome se sastojala njegova lična jeres.
     Pokuša da gleda levo, desno, negde drugde. Ali na sve strane samo debilni 'blaženi'. U jednoj takvoj grupi, ljudska bića. Posedali u krug ispod jednog ilhuna drveta. Sede sa prekrštenim nogama. Šake na kolenima. Napevaju nešto jednolično, glasovima dubokim, zvučnim. Muškarci i žene jednako. Blagi osmesi, pogled izvan žiže - znači, to je ta mentalna jednostavnost koja se ovde traži. Ali, pardon! Lester zna... oni lažu!
     Pre mnogo godina krenuo je i on tim putem. Tehnike meditacija pozajmljene iz starih zemaljskih religija. Sedeo je ispod jednog drveta tačno takvog, oslobađao svoj um svih svetovnih opsesija, disciplinovao sebe da bi doznao Istinu. Neko vreme činilo se da uspeva. Stekao je sledbenike, akolite; za njih je bio Prosvetljeni, Iluminatus; tako su ga i zvali. Vaseljena sva jasna, svetla oko njega; zvezde - sveta vatra. Kao da se polako ujedinjavao sa svim stvorenjima na Jijou, pa čak i sa kvantnim česticama u kamenju oko njega. Živeo je u harmoniji, i bilo mu je potrebno samo vrlo malo hrane, tek vrlo malo reči, a imena još manje.
     Takvo vedro spokojstvo... Nedostaje mu i sad, ponekad.
     Ali posle nekog vremena uvideo je da je ta bistrina oko njega - sterilna praznina. Jedno ništa; prija, ali nema veze sa nekakvim iskupljenjem za nešto. Niti se tako mogao iskupiti on, niti ljudski rod.
     Ovih ostalih pet rasa ne silaze Stazom iskupljenja pomoću nekakve discipline uma, ne usredsrede se, ne 'tragaju' ni za kakvim dokučenjem. Kad si video glavera da meditira pokraj nekog trulog panja punog ukusnih crva? Ne. Njih maloumnost zove k sebi sama, oni u nju tonu prirodno. Oni žive svoju nevinost.
     Kad Jijo bude jednog dana opet otvoren za civilizaciju, neki veliki klan rado će usvojiti novu podvrstu glavera, izvešće ih opet na Visoki put, i tad će glaveri - opet glaveri - možda imati više sreće nego prvi put.
     Ali ti pokrovitelji neće uzeti nas. Nijedan stariji galaktički klan ne želi samozadovoljne majstore zen meditacije, spremne da sledećeg trenutka počnu da objašnjavaju 'kako smo mi stigli do prosvetljenja'. Nije to ona neispisana ploča po kojoj se može početi pisati. Nego je 'jednostavnost' na stamenim temeljima ličnog ponosa. Gordost.
     Naravno, sve bi to mogla biti prazna razmišljanja. Ako je jofurski brod došao u ime velikih Instituta objedinjene civilizacije Pet galaksija, ove šume uskoro će biti prepune inspektora, koji će samo da sabiraju, sabiraju: koliko je štete počinjeno tokom dve hiljade godina štetočinstva na jednom svetu koji je trebalo da bude ostavljen na ugar. Jedini bezbedni biće glaveri, pošto su se oni na vreme dočepali bezbednosti. Ostalih šest rasa imaće da plate za svoje neuspelo kockanje.
     Ali, pomisli Lester Kembel, šta ako ovi nisu došli u ime Instituta?
     Za Rothene se ispostavilo da su kriminalci, otimači gena. Zar ne bi i ovi Jofuri mogli biti nešto slično? U tom slučaju masovno ubistvo svih svedoka, potpuni genocid, može još biti 'na dnevnom redu'. Klan G'Kekija, naročito, užasnut je najnovijim vestima sa Livade okupljanja.
     Ali, opet, mogla bi se napraviti nekakva pogodba, reče on sebi. Ili bi Jofuri mogli naprosto da odu, a ovo ovde sve da ostave kako su i zatekli.
     U tom slučaju, ovakvi bolničko-stambeni centri postali bi, opet, glavna nada za budućnost... za pet, samo pet od ovih šest rasa.
     Lesterove tmurne misli prekide neko, vukući ga za rukav.
     "Mudri Kembel? O-oni... gosti. Za tebe... Mis'im..."
     Mladi čovek, širokih i prostranih obraza, blede kože, plavook. Vrlo visok, džin maltene, ali nije izgledao tako, jer se kretao veoma pogrbljeno. Prstima desne ruke neodređeno je kuckao po desnoj slepoočnici, pokušavajući, valjda, da salutira.
     Lester mu se obrati blagim rečima na angliskom, jedinom jeziku koji je ovaj momak ikada uspeo naučiti.
     "Kaži, Džimi? Šta je bilo?"
     Momak proguta i poče se usredsređivati svom snagom.
     "Mis'im... gosti... za tebe... došli. Mudri Kemb..."
     "Lark je došao? I ona danička ženska?"
     Žustro klimanje glavom.
     "Da-da, gospodine. Ja ih poslo u... šušu. U šupu. Za goste. Da čekaju. Tebe i onu Mudru. Je l' tako?"
     "Da, dobro si postupio, Džimi." Lester ga prijateljski stisnu za mišicu ruke. "Vrati se tamo kod njih i reci im da ja dolazim."
     Široki osmeh, iscerenost, zapravo. Mladić se okrete i klimavo otrča istim putem kojim je i došao, maltene se spotičući od silne želje da bude koristan.
     Postoje, doduše, i ovakvi ljudi; mi i njih držimo u ovom naselju, pomisli Lester. Oni su naše 'pomoćno odeljenje'...
     Prastari školski izraz. Eufemizam, dakako. Zvuči tako neobično, daje čudan osećaj na jeziku, kada se kaže na Jijou. Na prvi pogled, reklo bi se da ljudska bića kao što je ovaj Džimi odgovaraju zahtevima Iskupljenja. Umno jednostavniji stvorovi. Nevini. Naši idealni izaslanici koji će krenuti Stazom.
     On pogleda blažene nišče duhom u grupi oko Uviđanja-oštrog-kao-nož. Uri, Huniši, sad i jedan mentalno zaostali G'Keki. 'Svaki svoga blaženoga pošaljite.' To su, na Stazi, vođe.
     Ali, reče Lester sebi, po merilima datim u svetim Spisima, ovo nisu pod-normalni pojedinci; nisu umno oštećeni. Naprotiv, ovi su vođe. A za Džimija to niko ne može reći. Možemo mi imati koliko god hoćemo saosećanja prema njemu, ostaje činjenica da je on oštećen, nepotpun. I to svako može videti.
     Možemo mi njega da volimo, da mu pomažemo, budemo njegovi prijatelji.
     Ali nas taj neće voditi nikud.
     Lester dade signal svojoj koleginici, plavoj Gheuenki. Naprosto je odmahnuo glavom, ali na jedan određeni uriški način; to je značilo 'Stigli su oni na koje smo čekali'. Ona uzvrati rotiranjem kupole za gledanje, opet na određeni način, tako da se stekao utisak brzog namigivanja koje bi na jeziku gal-drugom značilo 'Dolazim'.
     Lester se okrete i pođe tamo kuda je otrčao Džimi. Nastojao je da preusmeri svoje misli na nove šine, na sadašnju krizu. Na problem jofurskog bojnog broda. Postoje hitni planovi, o kojima se mora porazgovarati sa mladim jeretikom i sa tom ženom sa zvezda. Predlog je užasan - neverovatan i mračno opasan - ali od to dvoje se mora zatražiti da pristanu.
     Ali, prolazeći pored kruga ljudskih bića, videći njihovu meditaciju, slušajući kako jednolično, duboko napevaju... uočivši da je to sve ljudi zdravi, pravi i pametni, ali da su svi oni napustili svoje porodice, farme i zanate, gde su mogli biti od koristi, samo da bi u ovoj zaklonjenoj dolini glumili mentalno zaostale i besposličili... Lester oseti da gubi usredsređenost; ogorčenje ga je ponelo kao talas. Poče im misliti što-šta, izrazima koji su nedostojni (znao je to) jednog Visokog mudraca. Ali ti žestoki izrazi sami su navirali.
     Moroni, i ovi što 'meditiraju'; to su jedine dve vrste stvorenja koje naša rasa šalje u ovu dolinu, reče on sebi. Nema tu nijednog istinski blaženog. Ne po merilima svetih Spisa. Ljudska bića skoro nikad ne učine nijedan istiniti korak silaženja niz Stazu iskupljenja. Ur-jah i ovi ostali samo se pretvaraju, iz učtivosti, da nam veruju; ali nismo ih stvarno obmanuli. Oni samo žele da budu u dobrim odnosima s nama, i zato i oni glume; glume da veruju da i ljudska bića imaju, stvarno, ovu opciju, silaznu, da je i za ljude otvoren put ka spasenju.
     A nije otvoren, reče on sebi. Nije otvoren. Nama je dopalo ovo jalovo glumatanje.
     Može stići ili ne stići strašni sud sa zvezda, ali ljudi na ovoj planeti, svejedno, stoje već osuđeni.

DVER

     Dim se spiralno izvijao u visine, sa mesta gde ovi padoše. Dver je dobro znao da nije pametno prilaziti im; jer sad je upravo najbolja prilika da se beži. Danički robot se sakrio u rupu u pesku, još ne izlazi; ne pokazuje ni najmanje zanimanje za svoje zarobljenike. Trebalo bi, dakle, pojuriti što dalje odavde.
     A ako Reti želi da ostane?
     Pa, neka ostane - zaključi on. Ako Dver, sam, uspe da prevali dug put do Sivih brda, Lena i Dženina bitće veoma srećne što im se on vratio. A pošto je njegov dobri, pouzdani luk opet čvrsto u njegovoj ruci, trebalo bi da taj povratak bude moguć. Jeste, on je i ovoj Reti potreban; ali one dve devojke na severu više zaslužuju njegovu odanost.
     Dverova čula još su odzvanjala od buke kratkotrajne vazdušne bitke u kojoj je zastrašujući novi nebeski čamac oborio Danički izviđački čamac. Obe te letelice sada leže iza ove najbliže dine; nebeske kočije, ko zna koliko moćne, ali sada na tlu, nepomične.
     Reti je insistirala da priđu bliže; da se prišunjaju i pogledaju ih.
     "Mora da doznamo šta je bilo." Opet njen govor, tih ali promukao.
     Dver je pogleda oštro, naznačavajuići time da je potrebna tišina. Reti, barem jednom (za promenu) posluša bez ikakvog raspravljanja. Sad je imao nekoliko trenutaka da razmisli.
     Lena i Dženina možda će biti bezbedne neko vreme, pomisli on; jer ovaj Kun neće moći da se vrati i da ih napadne. Ako ovde, na Jijou, Danici i Rotheni imaju ovako jakog neprijatelja, onda će nebeski bogovi biti zauzeti međusobnom borbom - dakle, neće imati vremena da jure nekakvu bandicu izbeglih ljudi po zabačenim brdima.
     Lena Strong biće dovoljno pametna, i bez saveta Danijela Ozave, da sklopi trojni pakt sa izbeglim Urišima i sa Retinim plemenom. Koristeći zaveštanje Danijela Ozave, to novo, kombinovano, trojno pleme moglo bi započeti jednu uspešnu novu civilizaciju u tim predelima divljine; seme bi moglo da se primi i da izraste u bujno cveće. Ako bi se na Nagibu desilo sve najgore, to jedno novo pleme moglo bi da opstane, pa čak, u nekoj budućnosti, i da nađe Stazu iskupljenja.
     Dver odmahnu glavom. Ponekad mu nije bilo lako da se usredsredi. Pogotovu sad. Jer, od kad je dopustio robotu da svoja gravitonska polja provede bukvalno kroz njegovo telo, pričinjavalo mu se da čuje, ili da umalo čuje, neke glasove... tuđe. Neki šapat. Na onaj način kao kad se ludi stari mulk-pauk ubacivao u njegove misli.
     U svakom slučaju, ova dina nije bila mesto na kome bi mogao dugo stajati i razmišljati o sudbini, izigravati mudraca. Štošta je jasno samo po sebi. Možda on ništa ne duguje ovoj Reti i možda je ona zaslužila da on nju ostavi da se sama bori sa svojom sudbinom. Ipak, on ne može to učiniti.
     I zato, iako nimalo oduševljen, on klimnu glavom toj devojci, a rukama vrlo naglašeno pokaza da ne smeju načiniti nijedan zvuk. Ona uzvrati zadovoljnim sleganjem ramena, koje je otprilike značilo: 'Svakako, ni zvuka neće biti, dok ja ne odlučim drugačije.'
     Dver okači luk i tobolac strela o jedno rame i pođe napred. Ubrzo leže i nastavi puzeći, od jedne do druge travnate izbočine, pokušavajući da izviri iza svake. Dopuzaše tako, po pesku, na krestu dine. Obazrivo virnuše iza busenja slane trave. Dole, u peščanoj udubini, bila su dva nebeska vozila. Ono manje bilo je razlupano, zadimljeno i napola utonulo u slanu močvaru na dnu udubine. Veće vozilo ležalo je na suvom pesku, nedaleko odatle, ali ni ono se iz bitke nije izvuklo sasvim bez oštećenja. Na jednom boku imalo je duboku rupu iz koje je podrigivao novi oblak čađi pri svakom pokušaju motora da opet prorade.
     Na ostrvcu peska u močvari ležala su dva čoveka, potrbuške, čineći samo neke nejake pokrete. Kun i Džes.
     Dver i Reti provedoše neko vreme kopajući za sebe nove rupe u pesku. Onda, dobro ukopani i skriveni, ostadoše da paze šta će biti dalje.
     Čekanje nije dugo potrajalo. Na većem cilindru otvoriše se jedna hermetička vrata, naglo kao da se metal rasprsnuo. Pokaza se mračna unutrašnjost. Iz nje isplovi jedna prilika, usamljena, iznenađujuće poznatog izgleda: osmougaoni blok iz koga nadole vise ruke. Bliski srodnik oštećenog robota koji je Dveru i Reti bio već i predobro poznat. Ovaj je, međutim, bio sasvim druge boje, u naizmeničnim trakama plave i ružičaste. Iz nekog razloga Dvera su bolele oči pri pokušaju da gleda tu šaru.
     I ovaj robot imao je na dnu jedno izduženje nalik na rog. To je sigurno ono što njima omogućava da lete iznad kopna, ali ne i iznad vode, pomisli Dver. Ako su roboti slični, da li su i gazde slične? Da li su vlasnici ovog robota takođe ljudi?
     Ali ne, pokojni Danel Ozava svojevremeno je govorio da je mašinerija standardizovana u svih Pet galaksija, i da pola miliona zvezdoletnih rasa koriste, u suštini, istu tehnologiju, koja se menja veoma lagano, iz eona u eon. Ovaj novi leteći robot, dakle, mogao bi pripadati bilo kome.
     Automat se približi Kunu i Džesu i poče ih osmatrati uz upotrebu reflektora čiji je snop bio tako jaka da se dobro videlo i pri blistavom sunčevom svetlu. Odeća na njima poče se talasati, pretraživana providnim prstima. Onda se robot spusti još niže, ispružajući ruke sa štipaljkastim hvataljkama. Kun i Džes su ležali mlitavo, a robot je nastavio pretres i uskoro im uzeo nekoliko predmeta. Zatim se odigao i odmakao.
     Verovatno je dat neki signal, jer iz otvora na nebeskom čamcu poče se ispružati jedna rampa, ukoso nadole, u pesak.
     Hoće li neko da pođe kod ove dvojice? - zapita se Dver. Ko bi hteo da gaca po tom slanom blatištu? Ili će biti upotrebljen čamac?
     Čekao je spreman da posmatra kako niz rampu klompeta nekakvo svemirsko biće. Nešto sa trinaest nogu, možda, ili nešto što se vuče na tri stope nalik na puževske i ostavlja iza svake stope debeo trag sluzi. Za nekoliko velikih klanova znalo se da su neprijatelji ljudskog roda; znalo se, naime, još u vreme kad je Kivot leteo. Neprijatelji su bili legendarni Soroi ili insektoidni Tandui. Dver je ipak gajio i neku malenu nadu da bi mogli izići ljudi sa Zemlje, i baš oni, na ovoj ogromnoj udaljenosti od svoje matične planete, pohapsiti kriminalce, svoje rođake. Tamo negde u svemiru postoje i rođaci Huniša, i Ura, i Gheuena; zašto se ne bi oni pojavili. Imaju i brodove i resurse, i to ogromne, na raspolaganju.
     Pojaviše se prilike, tri, uvijajući se u hodu niz rampu.
     "Treki!" šapnu zapanjena Reti.
     Dver je samo zurio. Tri kupaste naslage prstenova, sve manjih i manjih ka vrhu; da. Ali ovi su izgledali kudikamo opasnije od Trekija. Imali su veoma razvijene toruse za manipulaciju, a o tim torusima i opasače na kojima su visili mnogobrojni alati. Stigoše brzo do blatne vode i zađoše u nju. Do tada su se prilično nespretno vukli na nogama-perajima, ali u vodi ta peraja proradiše na sasvim novi način, i trojica Trekija zaploviše neočekivano brzo i energično ka Kunu i Džesu.
     "Trekiji se valjda neće boriti, a?" šapnu Reti.
     Pretpostavlja se da su Trekiji miroljubivi, pomisli Dver. On zažali, sada, što nije bolje pazio kad je majka držala časove njemu, njegovoj sestri Sari i njegovom bratu Larku. A časovi su se sastojali u tome što je mati čitala iz nekih slabo poznatih knjižurina, u kojima je bilo više znanja nego što se đacima davalo u školi. Pokuša da se priseti. Ovi imaju ime. Zovu se... nekako. Naprezao se, uzalud. Ne seti se kako se ovakvi 'Trekiji', zapravo, zovu.
     Ali bio je siguran: postoji to ime. Štaviše, ulivalo je strah, u nekoj davnoj prošlosti.
     "Ja ne..." šapnu on, pa zastade. Zavrte glavom malo. "Ja ne bih rekao da su Trekiji. Ili, ako su neka vrsta Trekija, onda mi takve nismo videli već vrlo, vrlo dugo."

ALVIN

     U prvi mah bilo je teško razabrati se - gde sam, u čemu sam. Slike plave i zelene nailazile su kroz izmaglicu, trzale se tamo-amo, tako da me je prolazila jeza kroz ovu moju još ne sasvim zalečenu kičmu. Hakica i Štipko snašli su se brže. Pokazivali su pojedine delove slika i znalačkim komentarima tipa 'Hmmm' i 'A-ha' stavljali na znaje da misle isto. Ovo me je podsetilo na naše ronjenje podmornicom San Vufona kad je jadni Alvin Huniš uvek poslednji skontavao šta se, zapravo, dešava.
     Posle nekog vremena sinulo mi je. To smo mi gledali prizore sa nekog vrlo dalekog mesta, ali mesta gore, u svetu sunca i kiše!
     (Koliko puta smo Hakica i ja čitali kako neki književni lik gleda, pomoću daljinskih uređaja, neka druga mesta, gde se trenutno ne nalazi? Čudna stvar, i ako nebrojeno puta pročitaš u romanima o nečemu, može ti se desiti da ostaneš sasvim zapanjen kad to isto nešto počne da ti se dešava u stvarnom životu.)
     Voda, plićak, prožet sunčanim sjajem; talasanje zelenih morskih travuljina u blagoj plimi. Jata srebrnastih bića munjevito se otiskuju repom: jedan zamah, i već su daleko. Takve žive vrste naši ribari hvataju mrežama i donose kući, pa mi to lepo sušimo ili bacamo u riblju čorbu, u mnogim huniškim khutama.
     Onaj glas iz svetlosti koja se vrti reče da se u blizini sočiva pokretne kamere nalaze 'mikrofončići'. Time su bili objašnjeni zvuci: klokotanja, široki šumovi talasa u zamahu. Štipko se poče nervozno pomerati, razgibati svih pet svojih nogu, željan da uskoči u nešto takvo; i iz svih pet ventila poče zviždukati lament jedne krabe nostalgične što nije u svom plićaku, gde crveni Gheueni u podvodnim kavezima gaje jastoge za jelo, a u drugim kavezima svoje mladunce. Ur-roni je ova projekcija podvodnih slika daleko manje prijala; naša Urkinja ubrzo okrete svoju glatku, izduženu glavu na suprotnu stranu, njišteći, obuzeta mučninom u stomaku zbog prizora u kome toliko vode pljuska na sve strane.
     Kamera pođe ukoso nagore, a talasi stadoše da se prelamaju i razbijaju mnogo jače. Ali to nije dugo potrajalo. Uskoro se voda slila nadole iz sočiva, pretvarajući se u 'ćebad' pene koja je bežala po nekim mokrim, ravnim površinama. Kamera najzad iziđe u niski peščani predeo. Poče hitro puzati dublje u kopno, ali neprestano se držeći nisko, pri samom tlu.
     "Naš normalan postupak bio bi da robota pošaljemo na obalu u toku noći", reče obrtni glas. "Ali situacija je hitna, te smo zato morali ovako. Nadamo se da će zbog preobilja sunčevog sjaja i vreline izlazak robota iz vode ostati neprimećen."
     Ur-rona odahnu čujno, srećna što slika više nije puna tečne turbulencije. "A to nas prisiljava da se zapitano", reče ona, "zašto niste slali ovakve uhode i ranije."
     "Nekoliko ih jesmo poslali da tragaju za znacima civilizacije", reče glas. "Dva se ne vratiše, odavno ih nema; ali ostali poslaše zapanjujuće slike."
     "Na primer?" upita Hakica.
     "Na primer, kako mornari Huniši plove drvenim jedrenjacima po dalekoj morskoj pučini."
     "Hrrr-mmm... Šta ima čudno u tome?"
     "Dok crveni Gheueni, koji žive bez ikakvog nadzora sivih ili plavih, trguju, u miru, sa svojim susedima Hunišima."
     Štipko poče nešto da hukće i svirka, ali glas se nastavi.
     "Ovo nas je zainteresovalo, pa smo poslali jednu podmorničku ekspediciju preko Procepa. Naši istraživači pratili su jedan od vaših brodova sa šljakom, i kad je počeo da izbacuje burad u more, uzeli su nekoliko uzoraka. Prilikom povratka u bazu, podmornica je slučajno naišla na ono ursko 'blago' koje ste vi tražili, zbog koga ste i poslati pod more. Naravno, pretpostavili smo da od vlasnika nije ostao niko živ."
     "A, je li?" upita Ur-rona. "Zašto vi to vilo?"
     "Zato što smo već videli žive Huniše!" reče glas iz rotirajuće mreže svetlih linija. "Ko bi mogao i pomisliti da Huniši i Uri žive bez ratnih sukoba, naporedo, u prostoru manjem od jednog kubnog parseka? Računali smo: Huniša ima živih - dakle, Ura sigurno nema živih."
     "A-uh", bio je Ur-ronin komentar. Ona okrete svoj kentaurski vrat i zagleda se netremice u mene.
     "Zamislite naše iznenađenje", nastavi glas, "kad smo videli da kroz vodu tone, ka nama, jedno vrlo primitivno plovilo. Podmornica, otprilike, ali napravljena od jednog izdubljenog debla drveta; a u njoj..."
     Glas prestade. Daljinska kamera opet se kretala po tlu. Sad je na pesku već bilo i nešto malo rastinja, tu i tamo.
     "Ej", pobuni se Ur-rona. "Ja sam nislila da vi ne snete koristiti radio, niti vilo šta drugo što bi noglo da se detektuje iz kosmosa!"
     "Tačno", reče glas.
     "Pa, onda kako dobavljate ove slike uživo?"
     "Odlično pitanje, za nekog ko nema iskustva u takvim stvarima", reče glas. "U ovom slučaju, robot treba da se udalji od obale približno jedan kilometar. On za sobom tegli jedno optičko vlakno, kroz koje nam i šalje slike, a to se odozgo ne može otkriti."
     Malo se trgnuh. Tu je nešto zazvučalo... nekako... poznato, blisko. Na malo čudan način blisko.
     "A ima li to neke veze sa eksplozijana?" upita Ur-rona. "Sa nedavnin napadon na nas? Neko je, tamo, rešen da vas uništi svakako."
     Rotirajuća shema u prostoru se skupi. Posle te kontrakcije, nastupilo je novo širenje do pređašnje zapremine.
     "Zaista ste maštoviti i hitri. Razgovor sa vama neobično je iskustvo. A ja sam stvoren da cenim neobična iskustva."
     "Ukratko, da", reče Hakica pomalo ljutito.
     "Pre izvesnog vremena", nastavi glas, "jedna leteća mašina počela je pretraživati ovaj deo okeana, i to pipcima koji se sastoje od zvuka. Nekoliko sati kasnije, počela je da izbacuje dubinske bombe, u očiglednom naporu da nas istera iz ove gomile starog krša gde smo se sakrili.
     "Stvari su postajale katastrofalno loše, ali onda su se u ovoj zoni počele pojavljivati gravitonske emisije nekog drugog letećeg broda. Uhvatili smo ritmove vazdušne bitke. Bitka je bila kratkotrajna, ali očajnička. Upotrebljeni su projektili i smrtonosni zraci."
     Štipko se poče snažno ljuljati levo-desno, tupkajući rubom oklopa o pod, pa uzviknu: "E-hej-ej-ej-EJ!". Od naše glume da smo za ove informacije nezainteresovani - ne ostade ništa.
     "Onda su obe letelice naglo prestale da lete. Njihovi interni potpisi prestali su da dejstvuju, u blizini mesta gde se naš robot-osmatrač nalazi sada."
     "Koliko blizu?" upita Ur-rona.
     "Vrlo blizu."
     Gledali smo, prilično hipnotisani, kako se kamera žurno pomera napred, po pesku. Kojekakve škrte biljčice maltene su proletale kroz vidno polje, koje je, međutim, ostajalo na jedva pedalj od peskovitog tla. Kamera je izbegavala busenje sabljaste trave, zatim se zaletela svojom najvećom brzinom napred i uskoro izbila na uzvisinu odakle se otvorio pogled na veliku močvarnu oblast.
     A tamo, sjaj srebra! Dva sjajna predmeta. Zaobljeni bokovi jedne letelice...

     Tada se dogodilo.
     Bez upozorenja, baš kada smo prvi put ugledali taj izuzetni prizor, dva srušena nebeska broda, nešto - jedno iscereno lice - najednom zakloni čitav 'ekran' ispred nas.
     Svi smo u tom trenutku odskočili unazad i svi uzviknuli nešto, od iznenađenja. Ja sam ustuknuo tako naglo da čak ni ta visokotehnološka proteza za leđa koju su mi namestili nije mogla da me zaštiti od talasa bola. Hufu mi zabode kandže u rame, uz krik nalik na ćurlikanje.
     To lice iskezi zube, izrazom poprilično zlobnim. Bili su sjajni i šiljati. Crne oči nalik na dva dugmeta zurile su u nas, izobličene uveličanjem, tako pune mesožderskog 'zabavljanja' da smo svi sad zastenjali nešto u smislu 'Oh, ne...' jer prepoznali smo ko je to.
     Naš vrlo maleni robot-snimatelj se bacakao, ne bi li se izvukao, ali iscereni demon čvrsto ga je držao sa obe prednje šape. Zubata zverčica očito rešena da tu spravicu rasturi.
     Tada se oglasi rotirajući glas - rečima koje su izletele na takav način da smo ih čuli ne samo u ovoj prostoriji nego i izgovorene tamo gore, na obali mora; dakle, doprle su još jednom do nas sa tog poprišta gore, gde ih je svakako uhvatio 'mikrofončić' i vratio ih u naše podvodno sklonište. Samo dve reči, na čudno naglašenom gal-sedmom, vrlo tankim i visokim glasom, maltene iznad huniškog praga čujnosti.
     "Prestani, brate." To je rotirajući glas poručio nuru.

EVASK

     Stižu vesti da smo izgubili kontakt sa jednom našom korvetom!
     To vam je vrlo laka krstarica. Poslali smo je da ulovi neke tobož 'Rothene' - zapravo, bandite.
     Nismo očekivali da bi na tako rutinskom zadatku moglo biti problema. Pojavljuju se tu neka uznemiravajuća pitanja. Šta ako smo potcenili odlučnost te odmetničke bandice?
     Ti, prstene naš drugi kognitivni - kroz tebe imamo pristup do mnogih uspomena i razmišljanja sakupljenih dok ste bili samo Ask, bez moje vlasti.
     Ti pamtiš da si čuo kako ljudska bića, kradljivci gena, izriču neke sasvim nerazumne, hvalisave tvrdnje. Na primer, da su njihovi pokrovitelji ti tajanstveni 'Rotheni' o kojima galaktičko društvo ne zna ništa. I da su Rotheni vrlo uticajni, ali na tajanstvene načine. I da se nimalo ne plaše moćnih bojnih flota velikih klanova Pet galaksija.
     Mi sa ratnog broda Polkdži čuli smo neke takve priče i pre nego što smo sleteli na ovaj svet. Smatrali smo da je sve to čist blef. Jadan pokušaj da se prikrije ko su ti banditi, zapravo.
     Ali šta ako je priča istinita?
     Niko ne može poricati da postoje tajne sile, prastare, gorde, uticajne. Šta ako smo ukrstili sudbine sa nekom takvom nacijom koja se povukla u tajnovitost, ovde u malo važnom krajičku jedne galaksije, tako daleko od našeg doma?
     Razmotrimo i jednu širu mogućnost. Da li je moguće da neka takva rasa potajnih silnika zaista stoji iza svih koji su sa Zemlje, i njihovom sudbinom upravlja? Štiti ih od katastrofe koja bi najverovatnije mogla i morala da zadesi vučju rasu, zaista samouzdignutu? Time bi bilo objašnjeno mnogo toga čudnovatog u nedavnim događajima. Takođe bi time bila ozbiljno ugrožena naša Alijansa poslušnih, u ovim opasnim vremenima.
     Ali, NE! Činjenice ne podržavaju takvu bojazan.
     Vi primitivni, seljački prstenovi ne možete znati izvesne činjenice, zato ću vam ih Ja objasniti.
     Pre izvesnog, ne dugog vremena, sa Polkdžijem je stupila u vezu grupica nekih trgovčića informacijama. To je sitna gamad, ali bezobzirna. Ponudili su da nam prodaju neke novosti. Rekli su za sebe da su 'Rotheni', a održavali su vezu sa nama preko ljudskih agenata. Sa nama - velikim, pobožnim Jofurima - naprosto zato što su primetili da se jofurski ratni brod našao u patroli, blizu njih. Možda i iz još jednog razloga; možda su kalkulisali da će im Jofuri platiti dvostruko više nego što bi iko drugi platio za te informacije.
     Vesti su bile o dve teme. Prvo, o tragovima koji bi vodili ka glavnoj lovini, za kojom tragamo - naime, o jednom zemaljskom brodu koji je nestao i već godinama ga uzalud po galaksijama traži desetak hiljada drugih brodova; to bi bio ulov takav, da većeg nema u svih Pet galaksija danas.
     Drugo, o jednoj rasi koju su preci prokleli, a koja se zove G'Keki. Navodno je pre mnogo planetnih ciklusa jedna grupica G'Kekija uspela da se pritaji ovde i time da izbegne naš pravedni gnev, našu zakonitu akciju uklanjanja svih njih.
     Rotheni i njihovi agenti nadali su se da lepo zarade prodajući nam te informacije, a zaradu da još i uvećaju tako što će pokrasti poneki dronjak upotrebljivih gena sa ove nezrele planetice. Njima se moralo činiti da je to idealan aranžman, zato što bi i naša i njihova strana bila jednako dobro podstaknuta da čitavu transakciju zadrži u tajnosti zauvek.
     Pa, zar je to ponašanje velike tajne sile? Sile koja se navodno izdigla iznad ambicija prizemnih, običnih, smrtničkih?
     Zar bi stvorenja slična bogovima zatim dopustila da ih onako sirovo iznenade lokalni divljaci, koji su poturili najobičnije hemijske eksplozive pod stanicu 'Rothena' i razneli je u paramparče?
     I da li su na kraju pokazali da su toliko moćni kad smo mi zaokrenuli svoje prstenove za pola kruga i počinili prevaru iz pobožno opravdanih razloga, kad smo sklepetali i zaledili taj njihov lopovski brodić, ostavili ga u stazisu, posluživši se trikom prilično lukavim?

     Ne, to ne može biti razuman niz pretpostavki, prstenovi Moji. Zabrinjava me to da vi uopšte trošite svoje udružene mentalne kapacitete na zalaženje u takvu slepu ulicu.
     Štaviše, čitava ova digresija - DA LI VI TO OPET POKUŠAVATE da mi skrenete pažnju sa one uske izoštrene svrhovitosti koja jeste moj glavni doprinos ovoj kupi torusa? Još jedan vaš takav uzaludni pokušajčić, AAAA?
     Je li to takođe razlog što neki od vas pokušavaju da se ubace u emisionu frekvenciju one smešne kamenčine koju nazivate 'Sveto jaje', i da pribave navodne 'obrasce za navođenje'? AAAAA?
     Kao da ne primećujem Ja, JE LI?
     Novi tutavi i mutavi uzaludni pokušajčići pobune?
     Pa, je l' VI NIŠTA NISTE NAUČILI?
     Treba li da demonstriram, još jednom, zašto su Oailie načinile ovakve kao što sam Ja i zašto su nam dali naziv 'gospodari prstenova'?

     Hajde da mi odbacimo sva ta smešna promašena razmišljanja i da razmotrimo alternativna moguća objašnjenja za nestanak korvete. Možda je naša ekipa sredila taj 'rothenski' izviđački čamac, ali zatim naletela na nešto drugo?
     Nešto mnogo moćnije i značajnije?
     ...?
     Zar je to istina? Zar zaista pojma nemate šta sam time hteo da kažem?
     Ni najpribližniju predstavu nemate? Pa, većina žitelja Pet galaksija, čak i tajnoviti Zangi, znaju koji to brod mi tražimo. Polovina svih postojećih armada u poznatoj Vaseljeni traga i danas za tim brodom.
     Stvarno ste živeli u izolaciji, seljaci moji teški! Vi primitivne moje podličnosti. Moji lepotani koji neće još dugo, a koji nisu ni čuli za brod kojim upravljaju delfini, poluživotinje.
     E, čuda. Zaista.

SARA

     Sara se plašila da bi, bez crnih naočara koje joj dadoše Ilijke, mogla oslepeti ili poludeti. Samo nekoliko svetlaca uspelo je da se provuče pored naočara i ubode je u oči, pravo u očne nerve; ali i to je bilo vrlo opasno, jer bili su to pravi krici boje, vrištali su, ali i gugutali tražeći pažnju, preklinjali su je: skini te naočare! Zagledaj se netremice u nas... pa makar se izgubila u svetu 'pomaknute' svetlosti.
     Čak i kroz tamno sivilo tih naočara činilo joj se da je okolne kamenite litice dozivaju kriptičnim značenjima. Sara se priseti kako je Odisej, onaj iz legende, ploveći pored slavnih Sirena, naredio svim svojim mornarima da zapuše uši voskom, a njega da vežu veoma čvrsto za katarku, tako da jedino on čuje pozive tih neodoljivih zavodnica, ali da ne može pojuriti ka njima, a posada da ih prenebregne i da samo vesla brzo i žustro, pored tog ostrva, pored zavodljivih sjajnih obala, što dalje.
     Zar bi bolelo ako bi ona sad skinula ove naočare i zagledala se u te ustalasane predele? Ako bi je zahvatila hipnoza, zar ne bi priskočili njeni prijatelji da je spasu? Ili bi, ipak, njen um ostao zauvek zarobljen u toj panorami?
     Narod u razgovoru retko pominje Spektralni tok - belu mrlju na mapama Nagiba. Čak i oni robusni pustinjski lovci koji lutaju Pustinjom oštrog peska i u stenovitim šupljinama ispod dina pronalaze i kopljima probadaju roule, zaobilaze, i to nadaleko zaobilaze, ove otrovne predele u kojima, navodno, nema života.
     Tek sad se Sara priseti nečeg što je njena majka rekla kad je, jednoga dana pre približno dve godine, ležala na samrti u njihovoj kući u selu Dolo, pokraj vodenice za izradu hartije. Škripao je vodenični točak i žuborio svoju jednoličnu tugovanku. Melina je ležala u bolesničkoj sobi, a Dver je bio unutra sa njom; Sara je sedela napolju, ali je kroz poluotvorena vrata čula odlomke njihovog tihog razgovora.
     Naravno, njen mlađi brat imao je posebnu dozvolu da odlazi u patrole po celom Nagibu, a po potrebi i izvan; upravo on je bio taj od koga se očekivalo da pronađe i uhvati prekršioce svetih Spisa i sporazuma šest naroda Nagiba. Sara se nije mnogo iznenadila kad je saznala da je on išao čak i u toksičnu zonu, u zemlju psihotičnih boja. Međutim, ovi odlomci razgovora, koje je tad čula, nagovestili su da je i Melina nekada bila u Spektralnom toku - i to pre nego što je doputovala na sever da se uda za Neloa i odgaji decu s njim pokraj tihe zelene reke Rone. Razgovor je bio u tihim tonovima ispovesti na samrtnoj postelji, ispovesti poverljive. Dver nikada kasnije nije pomenuo, nijednom reči, taj razgovor sa majkom.
     Saru je nadasve dirnuo ton duboke čežnje i sete u glasu njihove majke.
     "Dver... podseti me opet na one boje..."
     Konji nemaju nikakve zaštitne naočare, a ipak se ne primećuje da im nešto smeta; štaviše, dve Ilijke koje su dovezle kola do tog mesta, Kefa i Nuli, nose naočare sasvim nemarno, kao da žele izbeći dobro poznatu dosadnu smetnju, ne mnogo opasnu. Očigledno je obema laknulo što su izišle iz tunela. Kefa se nagnula ka Nuli i nešto joj promrmljala, pa se obe nasmejaše; to je bio prvi put da Sara čuje da ilijske jahačice umeju i da se smeju.
     Misli su joj postajale malo sređenije; iznenađenost je ustupala mesto radoznalosti. Zar ne postoje rase slepe za boje? - pomisli ona; zar nisu i neki ljudi urođeno nesposobni da vide boje? Dejstvo ovih boja ne može biti zasnovano samo na varijacijama u talasnoj dužini vidljive svetlosti u dobro znanom elektromagnetnom spektru. U skladu s tim, ni zaštitno dejstvo uriških tamnih naočara ne može se sastojati samo u zatamnjivanju. Mora biti da tu deluje još nešto. Polarizacija svetlosti? Ili paranormalni efekti?
     Emersona je oči štitio njegov reug. Sara, međutim, vide da on zabacuje prozirni sloj simbiontovog tela i počinje da gleda Spektralni tok sasvim nezaštićenim očima. Ovo ju je zabrinulo. Prvo se trznuo celim licem i bukvalno ustuknuo od čulnog preopterećenja, kao da mu je neko krenuo u oči onom jakom četkom za timarenje krzna Huniša. Ona se pomače da mu priskoči u pomoć - ali Emersonova početna reakcija vrlo kratko je trajala. Već posle nekoliko trenutaka taj ranjeni zvezdani letač joj se osmehnu, kao da kaže: ovo boli, ali je divno.
     E, pa, ako ti, Neznanče, možeš... pomisli ona. I pogura crne naočari niz nos.
     Njeno prvo iznenađenje bio je bol koji nije to bio. Njene zenice se skupiše, tako da je jačina svetlosti začas postala podnošljiva.
     Zatim oseti mučninu u sebi... jer svet se sav pomerao, migoljio, rastvarao, pred njom. Činilo joj se da gleda kroz mnoštvo slika koje su sve nabačene jedna preko druge.
     Stvarna, banalna topografija ove zemlje sastojala se od višestrukih ohlađenih tokova lave, erodiranih kanjona i okruglih kamenih brda čije su strane okomite, takozvanih mesa. Ali Sara poče sagledavati tu stenovitu stvarnost kao ekran, kao praznu mrežastu potku tapiserije preko koje je neki ludi umetnik, G'Keki možda, finim vezom naneo ne jednu sliku, nego mnoštvo, a sve raznim zračnim višebojnim koncima i teksturama. Pri svakom treptaju oka, Sara vide nešto drugo. Svet se pomicao pred njom.
     - Mese prepravljene u vilinske dvorce, sa kojih lepršaju, u vetru, trouglaste zastave na kopljima, kao pramenovi magle...
     - Prašnjave zaravni pretvoriše se u svetlucave bazene. Reke krvi, ali i tečnog metala, žive, kao da su potekle uzbrdo, spojile se u vrtloge dvaju tečnosti koje, inače, nikako ne bi mogle da se izmešaju...
     - Talasajući se kao uspomena, jedna obližnja strmina pokaza bujursku arhitekturu - kule grada Tareka - ali prozori više nisu bili mrtvi i prazni, nego prepuni svetlosti; milioni blistavih prozora Bujurske civilizacije na Jijou...
     - Njen pogled pređe na prašnjavi drum, gde je ispod točkova njihovih zaprežnih kola izletala vulkanska prašina i šljaka. Ali činilo se da taj drum ima i svoj drugi nivo, jednu drugačiju ravan, sazdanu od bezbroj zvezda, blistavih...
     - Onda drum pređe preko vrha jednog brega i otkri fatamorganu još neverovatniju od svih ostalih: nekoliko uzanih dolina koje su se pružale iz jedne velike, kao prsti iz dlana; a okolo strma brda poput okeanskih talasa skamenjenih usred žestoke oluje. Doline su bile, činilo se, zelene, biljno zelene, pokrivene sasvim neubedljivim drvećem, nemogućim livadama.
     "Ksi", saopšti Kefa, i progunđa još nešto, s onim naglaskom koji je Sari bio i poznat, i čudan, i pomalo sablasan.
     Najednom je shvatila.
     U trenutku iznenađenja, namakla je crne naočari opet na oči.
     Nestali su dvori i zvezde...
     ...ali su livade ostale. Ona vide četvoronoge stvorove koji pasu travu, sasvim stvarnu, i piju vodu iz potoka savršeno stvarnog.
     Kurt i Jomah uzdahnuše. Emerson se nasmeja, Priti poče da pljeska šakama. Ali Sara je bila toliko zaprepašćena da ni glasa od sebe ne dade. Jer sada je znala istinu o Melini Južnjakinji, ženi koja je pre toliko vremena došla do Rone, navodno iz daleke Dubrave, i postala Nelova mlada. O Melini, srećnoj, ali ekscentričnoj, koja je uspela da podigne troje neobične dece uz neprestano pljuskanje talasa duž brane Dolo.
     Majko... pomisli Sara, otupela od zaprepašćenja. Ovo je, majko, bio tvoj zavičaj.
     Ostatak odreda konjanica stiže nekoliko midura kasnije, zajedno sa Urkinjama, svojim saborcima. Bile su umorne i prljave. Ilijke poskidaše sedla sa vernih životinja, a onda i odeću u kojoj su jahale, i uđoše u mlaku vodu vulkanskih izvora, ispod nadnetih stena, nadomak putnika koji su se na tim istim stenama odmarali.
     Sara malo osmotri kuda Emerson gleda. Uveri se da je barem još jedan deo njegovog mozga ostao neoštećen: svemirski letač je pratio golotinju mladih Ilijki baš onako kako bi se od pravog muškarca očekivalo.
     Sara uguši u sebi talasić ljubomore. Ali znala je da se izgledom svog tela ne bi nikad mogla takmičiti sa ovim atletskim, preplanulim devojkama.
     Donedavni Neznanac primeti da ga Sara gleda i pocrvene primetno. Toliko je postiđeno i pokunjeno izgledao, da se ona morala nasmejati na sav glas.
     "Mož gled, ne pip!" reče ona i pripreti mu zamahivanjem, sasvim preteranim, jednog prsta. Emerson možda i nije shvatio skraćene reči, ali je suština - prekor uz puno naklonosti - sasvim uspešno prošla do njega.
     On uzvrati osmehom i sleganjem ramena, kao da kaže: 'Ko, ja? Ma ni na kraj pameti mi nije!'
     Pre dolaska konjanica i Urkinja, okupali su se i putnici, ali uz više stidljivosti. Golotinja nije bila naročito jak tabu na Nagibu. Ove Ilijke, međutim, ponašale su se kao da ne znaju, ili ne mare, ni za najosnovnije činjenice koje se ljudskim devojkama saopštavaju o suprotnom polu. Kao da ne znaju, na primer, da mužjak homo sapiensa ima reflekse uzbuđivanja koji su nerazdvojno ugrađeni u sam vizuelni korteks, u same nerve i mozak.
     Možda su one takve zato što kod njih nema muškaraca, pomisli Sara. Jer videla je, svuda, samo devojčice i žene, kako rade na raznim mestima u ovom predelu; oko kuća, šupa, ambara. Bile su tu i Urkinje, koje su gajile svoje dragocene životinje, simle, kao i krda svojih magaraca, na rubnim područjima ove oaze. Ta dve razumne rase nisu se uzajamno izbegavale - Sara vide prijateljske susrete, razgovore. Ali je svako ipak imao, u ovom uzanom području, svoje omiljenije terene.
     Ulaštu je poznavala Kurta eksplozera; nesumnjivo je boravila i u drugim oblastima Nagiba. Ali, po svemu sudeći, i neke Ilijke, ljudska bića, verovatno su ponekad kretale iz ovog svog uporišta i zalazile među seljake i građane šest rasa, koji nisu slutili ništa.
     Melina je imala dobru maskirnu priču kad je došla u Dolo, reče Sara sebi. Donela je pismene preporuke tobož iz Dubrave, a u naručju bebu Larka. Svako je prihvatio da je došla iz 'nekog' sela u Dubravi. Tipičan slučaj unapred ugovorene preudaje, pomisli ona.
     Nelou, činilo se, nijednog trenutka nije zasmetalo što njihovo najstarije dete nije, zapravo, biološki njegovo, što Larkov pravi otac nije čak ni poznat. Melina je tiho odbijala svaki razgovor o svojoj prošlosti.
     Ali ovakva tajna... pomisli Sara.
     Ulaštu i njen odred kentaurki dovedoše zarobljenicu. Bila je to Ulgor, ona Urkinja sklona majstorisanju koja se još u Dolou sprijateljila sa Sarom, ali samo da bi je posle uvela u klopku, u ruke Dedingerovih fanatika i novih urunthajskih odreda. Sada su se Ulgor i Sara našli u obrnutim ulogama - Ulgor je bila zarobljenik. Sara primeti kako Ulgor sa svoja tri oka zuri, sva smućena, u ovu zapanjujuću oazu.
     Kako bi Urunthajke mrzele ovo mesto! - pomisli Sara. Njihove pretkinje, u davnim vremenima, nastojale su da prigrabe sve naše konje i da ih sve unište. Kasnije, kad je Drejk Stariji slomio Urtunthajke, tadašnje urske Mudre su se izvinile. Ali smrt ne možeš povući izvinjenjem.
     Ne možeš, reče ona sebi. Ali ju je moguće prevariti, moguće je na prevaru izbeći izumiranje. Gledajući kako ždrebad, muška i ženska, kaskaju i skaču za svojim majkama kobilama, ispod ovih stena prelivenih svakojakim blistavim bojama, Sara provede neko vreme maltene srećna. Ovu oazu možda neće videti čak ni sveznajuće špijunske oči tuđinskih zvezdanih gospodara, zbuniće ih okolne mnogobrojne zemlje opsena. Možda će zemlja Ksi preživeti kad sav preostali Nagib ostane bez ijednog živog razumnog žitelja.
     Vide kako Ulgor uvode u ogradu u kojoj su već držali zarobljenog pustinjskog proroka Dedingera. To dvoje ostadoše u ćutanju.
     Podižući pogled sa mladih žena koje su se brčkale u prirodnom bazenu, na livade i krda i stada, i još više, Sara se opet zagleda u blistavi predeo čiji je svaki talas i svaki brežuljak pretendovao da bude hiljadu nemogućih stvari. 'Zemlja života', tako je glasilo jedno od imena za Spektralni tok. Nesumnjivo je mnogim osobama bilo moguće da se naviknu na ovo okruženje, da naprosto ne obraćaju pažnju na ove bezbrojne uznemirujuće himere koje se nikad nisu pokazale kao korisne ili informativne. Ili možda Ilijkama nisu bili potrebni nikakvi snovi zato što one već provode svaki dan kupajući se u fantazijama Jijoa.
     Naučnica u Sari pitala se kako je moguće da ova priviđenja deluju podjednako na sve rase i kako je takvo čudo prirode moglo nastati spontanim putem.
     U Biblosu, pomisli ona, nema nigde ni pomena o ovome; doduše, kad je Kivot poletao sa Zemljine orbite, ljudska rasa imala je samo vrlo malu količinu referentnog materijala o Pet galaksija. Možda je ovo česta pojava; možda ovakvi fenomeni postoje na mnogim svetovima.
     Ali koliko bi lepše bilo ako je baš planeta Jijo uspela da stvori nešto jedinstveno!
     Razgledala je horizont, dopuštala svojoj svesti da iz plovećih boja gradi, slobodnim asocijacijama, svakojake oblike. Posle dužeg vremena, jedan blagi ženski glas prekide je u tome.
     "Imaš iste oči kao tvoja majka, Saro."
     Žmirnula je, spustila pogled, videla da blizu nje stoje dva ljudska bića u tipičnoj ilijskoj odeći od štavljene kože. Osoba koja je progovorila bila je prva stara žena koju je Sara videla u Spektralnom toku.
     A druga osoba bila je muško.
     Sara prepoznade tog muškarca i istog trena ustade. "F-Falon?"
     Ostario je od onih vremena kad je vodio Dvera po divljini i bio mu učitelj lovačkih i izviđačkih veština. Ali i sad je Falon izgledao robusno, što njegov široki osmeh i potvrdi.
     Sara, ne baš taktično, nastavi rečima: "Pa, ja sam mislila da si mrtav!"
     Falon Tragač slegnu ramenima. "Ljudi prave pretpostavke kako god im prija. Ja lično nikada nisam izjavio da sam mrtav."
     Prava zenbudistička zvrčkica; tipičan njihov koan, pomisli Sara. Zatim vrati misli na ono što je maločas rekla ona prva osoba, žena. Iako zaklonjena velikim šeširom od bleštanja okolnih predela, ta stara žena kao da se i sama, donekle, prelivala nijansama Spektralnog toka.
     "Zovem se Foruni", reče ona Sari. "Ja sam starija jahačica."
     "Poznavala si moju majku?"
     Stara žena uze Saru za ruku. Svojim držanjem podsećala je Saru na Arijanu Fu.
     "Melina beše moja rođaka. Već toliko godina mi nedostaje. Doduše, slala je poneko pismo, mada vrlo retko; a u pismima je javljala o svojoj izuzetnoj deci. Vas troje ste dokaz da se opredelila mudro, mada odlazak u izgnanstvo sigurno nije bio lak. Ostaviti ove naše livade i konje, i ove seni, to nije lako."
     "Da li je moja majka otišla zbog Larka?"
     "Mi smo naučile razne veštine koje nam omogućavaju da rađamo gotovo isključivo devojčice. A kad se zadesi dečak, mi ga diskretno pošaljemo na usvajanje, kod naših prijatelja na Nagibu, a za uzvrat uzmemo jednu bebu, devojčicu, i usvojimo je."
     Sara klimnu glavom. Ta praksa, razmena usvajanja novorođenčadi, bila je česta kod ljudskog naroda; doprinosila je da se učvrste savezništva između pojedinih sela ili pokrajina.
     "Ali moja majka nije htela da se rastane od Larka."
     "Upravo tako. A i bez toga, bilo nam je potrebno da imamo agenta u tom delu Nagiba, a na Melinu smo se mogli osloniti. Zato se tako postupilo, a događaji su pokazali da je odluka bila dobra... Veoma nam je bilo žao kad smo doznali da je umrla."
     Sara ovo prihvati uz lagani klimaj glave.
     "Ali ne razumem zašto samo žene", reče ona.
     Starica je imala duboke bore na spoljašnjim uglovima očiju: ceo život proveden u žmirkanju.
     "Takva naša obaveza predviđena je sporazumom koji smo postigli kad su 'tetke' iz plemena Urhahkin pristale da obezbede sklonište za izvestan broj ljudskih bića, ali i konja, u svom najtajnijem uporištu. One nisu želele da dozvole da Urunthajke sasvim unište ni ljude, ni konje. Ali u tim ranim danima, Urkinje su bile uznemirene prisustvom ljudskih muškaraca - zato što su veliki i jaki, i skloni da galame i da se nameću, sve suprotno od urskih mužjaka. Zato je lakše bilo sklopiti sporazum po čisto ženskoj liniji.
     Osim toga, među dečacima se uvek nađu neki koji se počnu ponašati pobunjenički, odbace sve ono čemu ih je društvo učilo - ma koliko da su pažljivo bili vaspitani - i odjure kud oni hoće. Sigurno bi ranije ili kasnije bar jedan pobegao iz ove ilijske zemlje, bez odgovarajućih priprema... a dovoljan bi bio samo jedan takav da nas upropasti. Željan da se pravi važan, da se proslavi, taj bi provalio našu tajnu čitavoj zajednici šest rasa na Jijou."
     "Pa, dešava se da i poneka devojka postupi otprilike tako", reče Sara.
     "Da. Ali verovatnoća za to je znatno manja. Pomisli na mladiće koje ti poznaješ, Saro; zamisli kako bi oni postupili."
     Sara dočara sebi sliku svoja dva brata. Da su oni odrastali u ovoj tesnoj oazi... Lark bi se ponašao trezveno i Ilijke bi se mogle osloniti na njega. Ali Dver! Taj se sa petnaest godina ponašao sasvim drugačije nego sada, sa dvadeset.
     "Pa ipak, vidim da ovde nisu isključivo žene..."
     Starija jahačica široko se nasmeši. "Niti živimo kao monahinje. S vremena na vreme dovedemo zrele muškarce, kakvi nama trebaju - često izviđače, mudrace, ili eksplozere - ljude koji već znaju za našu tajnu, ali su u godinama kad se možemo popuzdati da će biti smireni i pouzdani... mada još dovoljno čvrstog, čvrstog, hm, koraka."
     Falon Tragač se lako nasmeja, da pokrije trenutnu nezgodu u govoru stare Foruni. "Ja lično moram da priznam da mi 'korak' više nije najjača strana."
     Foruni ga stisnu za podlakticu. "Poslužićeš ti nama još neko vreme."
     Sara klimnu glavom. "Ima nečeg urskog u tom vašem rešenju." Dešavalo se, naime, da grupa siromašnih mladih Urkinja, ako nema mogućnosti da izdržava po jednog muža za svaku, ima samo jednog mužjaka, i da taj jedan bude zajednički: nekoliko dana u kesi kod jedne, pa nekoliko dana kod druge, i tako redom.
     Starija jahačica klimnu glavom i iskaza nekoliko nijansi prefinjene ironije - njišući glavom i vratom na određeni način. "Već nekoliko pokolenja smo ovde, u ponečemu smo postale možda kao Urkinje."
     Sara baci pogled prema Kurtu eksplozeru, koji je sedeo na jednoj glatkoj steni u blizini i proučavao neki tekst, pomno ga zaklanjajući da ne vidi niko drugi. Jomah i Priti besposličili su nedaleko od njega.
     "Znači, ovu ekspediciju poslale ste da dovedete Kurta jer vam je zatrebao još jedan..."
     "Ifni, ne! Kurt je već mator za takve dužnosti, prošlo je njega to. Uostalom, kad mi ženske hoćemo novog partnera, mi ga dovedemo tiho, diskretno. Zar ti Kurt nije već objasnio o čemu je ovde reč? I kakva je njegova uloga u sadašnjoj krizi? Zašto smo stavile na kocku tako mnogo, samo da bismo dovele vas nekoliko u ovu dolinu?"
     Sara odrečno odmahnu glavom. Forunine nozdrve se raširiše; ona malo zašišta, kao Urkinja 'tetka' kad je nervira glupost mladih pomoćnica.
     "Dobro, to je njegov problem. Ja samo znam ovo: moramo sprovesti sve vas do kraja puta, što je pre moguće. Noćas se odmaraš kod nas, nećako moja mala. Ali, avaj, za porodične susrete, razgovore i prisećanja neće biti vremena. To mora da pričeka dok kriza ne prođe... ako uopšte prođe, ako nas sve ne uništi."
     Sara klimnu glavom, spremna da provede još koji dan u napornom jahanju ako treba.
     "Da li se odavde vidi...?"
     Falon Tragač klimnu glavom, a njegovo naborano, čvrsto lice ozari se osmehom.
     "Pokazaću ti, Saro. Nije daleko."
     Ona ga uze pod ruku i pođe sa njim. Foruni za njima doviknu da ne zakasne na gozbu koja će biti uskoro. Sarine nozdrve ionako su već bile ispunjene mirisima kuhinjske vatre. Uskoro se ipak usredsredila na stazu kojom su išli. Prošli su kroz uske, čudesne livade Ksija, zatim kroz suvlje površine sa grubljim biljem, nalik na makiju, gde su brstile simle, i krenuli ka jednom uskom prolazu između dva brda. To se uskoro pretvori u strmu stazicu. Sunce je zalazilo, sunčeva svetlost naglo je slabila; uskoro se najmanji od Jijovih meseca, Pasen, mogao videti kako svetluca nadomak dalekog zapadnog horizonta.
     Pre nego što su izbili na vrh stazice, začula je muziku. I to dobro poznate blage zvuke Emersonovog dulcimera, negde ispred nje i Falona. Nije želela da prekine Emersonovu svirku, ali je svakako želela da pođe još malo dalje; jer na nebu je, iza stazice, primetila neki sjaj nove vrste, kao od požara; kao da nešto gori pod nebom Jijoa, negde iza ovih brda.
     Nestade sunca; preovladala je mesečina, biserno bleda, koja nije uspevala da izmami iz ovih predela onakvo izobilje boja. Ali teren, mada u stišanijim bojama, sivim i tamnim, nije postao 'normalan'; tek sad je bilo posla za uobrazilju. Čitavi lažni okeani širili su se pred njima, uzdizale se tvrđave sa zupčastim grudobranima, treperili su daleki utvarni gradovi, širila se zvezdana prostranstva dijamantno svetlucava; mirijade fantomskih svetova koje je Sarin um sam sazdavao od opalnih zraka i crnih senki.
     Falon Tragač dohvati Saru za lakat i okrete je ka Emersonu.
     Taj čovek sa zvezda svirao je stojeći pred jednom stenom na koju je čvrsto oslonio dulcimer; obema rukama svirao je na četrdeset šest žica dulcimerskih. Melodija je zvučala sablasno. Ritam nekako prisutan, ali daleko od pravilnog ili ujednačenog; kao matematički niz koji nikako da postigne traženu konvergenciju.
     Iza Emersona, na dalekom nebu, stvarno je treperio nekakav požar ili nešto slično; Sari se učini da on svira za vatru.
     Ta vatra nije bila fatamorgana; oko ju je stvarno videlo, bez halucinacija. Lagano je plamsala u velikoj daljini, na vrhu moćne planine koja se, ponegde zaobljena, izdizala do pola neba.
     Lava, reče Sara sebi; ono je sveža lava.
     Vrela krv Jijoa.
     Nektar obnove ovog sveta. Tu se Jijo rastapa i iskiva iznova.
     Emerson je, zaista, po žicama prebirao u slavu planine Guen; svirao je serenadu za vulkan, a kao jedini honorar dobijao je od vulkana sjaj prečišćujuće vatre.

V

     Predlog za korisno oruđe/strategiju na osnovu našeg iskustva na Jijou
     Već je skoro jedan milenijum prošao od kad je poslednji put zabeležena značajnija epidemija trekijevštine.
     U vremenima pre toga, takvi sramotni incidenti bili su česti; otkrivane su gomile bespomoćnih prstenova koji su čamili naslagani bilo-kako, bez i jednog jedinog prstena-gospodara da ih povede. Ali ni najstariji živi vosak danas ne pamti ijedan takav ispad u svom životnom veku.
     Na našem brodu Polkdži reakcija je bila, kada smo otkrili upravo takav sramotni slučaj, sledeća: gnušanje i gađenje.
     To, međutim, ne treba da nas spreči da zastanemo i razmotrimo na koji način bi Veliki Savez Jofura mogao izvući i znanje/korist iz ovog događaja, koji sagledavamo kao opit. Nikada i nigde dosad nisu naši rođaci živeli u takvoj prisnosti sa drugim rasama. Iako zagađeni, zaprljani, ipak su ti trekijaši stekli veliko voštano ekspertno znanje o Urima, Hunišima i Gheuenima - dakle, o tri sapijentna oblika života, kao i o vučjoj sorti, ljudskoj, i o g'kekijevskoj gamadi.
     Štaviše, upravo one osobine koje su nama Jofurima najodvratnije kod sirove trekijevštine, a to su nedostatak žiže, jastva i ambicije, pomogle su ovim trekijašima Jijoa da ostvare empatiju sa unitarnim bićima! Oni su se spanđali sa njima, ostvarili uzajamno poverenje svih šest rasa, razmenjivali tajne, ispovedali se jedni drugima, pa su nekim trekijašima čak poverene medicinske dužnosti u toj mešovitoj rulji, ili čak ovlašćenje da prekidaju ili nastavljaju tuđi život.
     Zamisliti treba sledeću mogućnost: tajnu obaveštajnu akciju zasnovanu na maskiranju.
     Mogli bismo hotimice stvoriti nove trekijaše i dozvoliti da oni tobož pobegnu od nas; da izmaknu iz naklonog zagrljaja našeg uzvišenog klana. Istinski verujući da su pobegli od 'tiranije' prstenova-gospodara, te kupe torusa potražile bi zaštitu, naravno, kod nekih rasa koje su nam neprijatelji.
     Pretpostavimo da takvi trekijaši, ubačeni u neprijateljske redove, sklope prijateljstva sa neprijateljem. Proći će nekoliko pokolenje, njihovo uzajamno poverenje biće veoma čvrsto, dokazano.
     U pogodnom trenutku poslaćemo naše agente da obave žetvu informacija - naime, da ugrabe te zagađene trekijaše i da ih preobrate u Jofure, tačno kao što smo uradili kad smo 'mudraca' Aska preobratili u Evaska. Dovoljno je ugraditi u svaku kupu po jedan naš prsten koji će biti gospodar ostalih prstenova.
     Zar ne bismo na taj način dobili, za kratko vreme, veliko stručno znanje o našim protivnicima?

     Mora se priznati da opit Ask/Evask nije bio sasvim uspešan. Stari torusi uspeli su da istope veliki deo memorijskog voska pre nego što je preobražaj dovršen. Posledica toga bila je delimična amnezija, koja nam je nepoželjna.
     Ipak, ovo ne umanjuje vrednost šireg plana. Možemo ubaciti u redove mnogih neprijateljskih klanova naše uhode sposobne da se sa neprijateljem sažive. Uhode koji su uverljivi pre svega zato što sami čvrsto veruju da su tim rasama pravi prijatelji! Možemo prigrliti tu izgubljenu braću sebi, u nekom kasnijem pogodnom trenutku - naime, kad god poželimo.

POSADA BRAZDAČA

MAKANI

     Učionica prostrana i do pola puna vode; a u vodi, dve vrste đaka.
     Jedna grupa signališe nadu, druga - očajanje.
     Jedna ilegalna, druga - bespomoćna.
     Oni prvi su nevini i puni želje za učenjem.
     A drugi su već videli i čuli i previše.

     * Riba za jelo...
     * Riba za jelo...
     * Riba za jelo...

     Doktorka Makani u Brazdaču prvih nekoliko meseci nije nijednom čula praiskonski delfinski govor; tada je bio živ kapetan Kraidaiki, majstor kinenka, i svojim stamenim primerom održavao kod svih delfina novi govor.
     Ali prođoše meseci pa i godine, i doktorka Makani sada, na svoju žalost, često čuje ovakve primere prastarog delfinskog jezika, koji se sastoje samo od najjednostavnijih poruka, od emotivnog cičanja o osnovnim stvarima. Tako su 'govorili' delfini tursiopsi na Zemlji u davnim epohama. Doktorka Makani, brodski lekar na Brazdaču, čak je i sama ponekad mrmljala poneku od tih reči, kad bi joj sve skupa dozlogrdilo... i kad je znala da je niko ne sluša.
     Makani je sada gledala ovu široku prostoriju, napola potopljenu. Đaci su se tiskali oko jednog velikog rezervoara na rotacionoj strani prostorije, željni da dobiju hranu. Broj neo-delfina u učionici bio je blizu trideset, a osim njih bilo je tu i dvanaest Kikija, majmunolikih stvorova sa po šest ruku i plivnim kožicama između prstiju na svakoj ruci. Kikiji su dobro plivali i ronili, ali su se i pentrali, živahno, po zidovima učionice, koji su bili prekriveni policama. Samo dvanaest - polovina od prvobitne grupe. Toliko je ostalo u životu. Brazdač je na Kitrupu, u onoj očajnoj žurbi, uspeo da zgrabi dvadeset četvoro Kikija. Ovi preživeli iz tog kontingenta izgledali su zdravi i veseli, i rado su se brčkali sa svojim prijateljima delfinima.
     Nešto baš nisam uverena da je dobro što smo ih poveli, pomisli Makani; neo-delfini su rasa odveć mlada, nova, za ulogu pokrovitelja nekoj rasi još mlađoj.
     Dvoje nastavnika poče zavoditi red, ili to pokušavati, u haotičnoj gomili đaka. Makani vide kako mlađa nastavnica - njena nekadašnja prva bolničarka, po imenu Pipoa - pomoću mehaničke ruke koja je prigušeno zujala uzima živu hranu iz tanka i baca je pojedincima u gomili đaka. Ovog puta poslasticu je dobio Jekajeka, onaj koji je maločas govorio 'Riba za jelo...'. Bio je to sredovečni delfin nemirnih i tužnih očiju. On sada mljackavo pojede jednu plavu živuljku sa mnogo pipaka i pipkića koji su se uvijali i preplitali. To zaista nije ni najmanje ličilo na ribu; ali Jekajeka poče govoriti, opet prastarim načinom:

     * Dobro jelo, riba...
     * Dobro jelo, riba...
     * Dobro jelo, riba...

     Makani je itekako poznavala jadnoga Jekajeku još i pre nego što je Brazdač zaplovio iz Zemljine orbite. Taj je bio astrofotograf, zaljubljenik svojih fotoaparata i sjajnih nebeskih tela u crnini kosmosa. Sad se, međutim, sveo na samo još jednu žrtvu Brazdačevog dugog bekstva po Galaksiji, bekstva koje ih je odvlačilo sve dalje i dalje od toplih okeana njihove otadžbine.
     Trebalo je da naše putovanje traje samo šest meseci, reče ona sebi; nikako ne dve i po godine niti sa ovim nastavkom koji može potrajati još neznano dugo. Ne bi trebalo da se jedna mlada rasa nađe u ovakvim nevoljama, maltene bez ikakvog prisustva pokrovitelja.
     Gledano tako, moglo se smatrati da je još i dobro što je samo četvrtina posade podlegla retardacionoj psihozi.
     Pričekaj ti, Makani, reče ona sebi; možda ćeš uskoro i ti krenuti stazom de-evolucije.

     "Dabome, ukusno je, Jekajeko", govorila je Pipoa blagim tonovima. Nastojala je da od onog malopređašnjeg Jekajekinog spontanog uzvika napravi neki miničas angliskog jezika za sve njih. "Možeš li ti meni reći, na angliskom, odakle dolazi ova nova vrsta 'ribe'?"
     Ona pametnija polovina odeljenja, oni koji su možda imali neku budućnost, na njene reči počeše reagovati svakojakim zvucima radosnog iščekivanja. Pipoa je gladila starijeg delfina sonarnim mlazevima ohrabrenja, i uskoro se Jekajekine ustakljene oči malo izoštriše. Želeći da dobije od nje novu pohvalu, usredsredio se.
     "Nnnnapolju... Ssssunce... dobra voddda..."
     Graja odobravanja: đaci su bili zadovoljni što se jedan od njih popeo makar i malo onom stazom koja vodi gore, ka onom intelektualnom statusu koji su nekada imali. Ali to je bila stazica uzbrdna i vrlo klizava. Štaviše, lekar tu nije mogao mnogo pomoći pacijentu, jer 'kvar' nije bio organski.
     Reverzija je najbolje bekstvo od svih briga, pomisli Makani.
     I Makani je bila saglasna sa odlukom koju donesoše narednica Tišt i Džilijan Baskin, da se dnevnik Alvina Huniša ne stavi na raspolaganje celoj posadi nego samo nekolicini odabranih pojedinaca, užem krugu.
     Ovima je sad ponajmanje potrebno, pomisli Makani, da čuju za novu religiju koja kaže da je de-evolucija poželjna.

     Pipoa je nahranila retardirane odrasle delfine. Za to vreme druga nastavnica brinula se o delfinskoj deci i o Kikima. Videći da je Makani zove, Pipoa se spretno prevrte u vodi i sa dva moćna zamaha repnim perajem nađe se ispred Makani; izbi uspravno iz vode, u oblaku kapljica i pene.
     "Da, doktorka? Zoveš me?"
     Ko ne bi voleo da pozove tako lepu mladu delfinku? Pepoina koža presijavala se od mladosti i zdravlja, a Pepoina duhovna vedrina nikad nije popustila, čak ni kada su onako bežali sa Kitrupa, a prepustili da taj pakao proguta mnoge njihove kolege, pa i kapetana.
     "Treba nam kvalifikovana bolničarka za jednu misiju. Ima da se pliva daleko."
     Uz čujno kuckanje, koje joj je dopiralo otprilike iz glave, Pipoa razmisli, pa reče: "Kaovo uporište. Neko ranjen?"
     "Ne, ali možda je trovanje hranom... ili kingri groznica."
     Pepoin zabrinut izraz lica ublaži se. "Pa, ako je tako, zar ne može Ka to da sredi? Ja imam dužnosti ovde."
     "Olhan će to paziti, dok-kk si ti tamo."
     Pipoa zaklima glavom levo-desno, ljudski manir koji se kod neo-delfina toliko primio da su ga zadržali čak i oni delfini-pacijenti kod kojih je regresija na niže mentalne nivoe veoma odmakla. "Mora biti dvoje nastavnika. Ne sme se dozvoliti preveliko mešanje dece i Kikija sa retardiranima."
     Ali dece je bilo ukupno samo petoro; samo toliko su uspele delfinke u ovoj posadi da rode, iako je broj potpisa na peticiji o dozvoli za rađanje bio daleko veći. Naravno da je trebalo i za to petoro dece obezbediti najbolje moguće školovanje i vaspitanje. I još više truda uložiti u Kikije - pred-sentientna bića, koja bi mogla izgledati kao dobri, zreli kandidati za Uzdizanje; posada Brazdača imala je moralnu obavezu da Kikije maksimalno uzdigne, bez obzira na to koji će galaktički klan na kraju izboriti za sebe zakonito pravo pokroviteljstva nad Kikijima.
     "Ja ću lično paziti na Kikije... osim toga, angažovaćemo roditelje naše dečice, tako što ćemo ih osloboditi drugih dužnosti na brodu, ali ne sve odjednom, nego na smenu. Tako ćemo uvek imati ponekog-g pomoćnog-gg nastavnika. To je najbolje što ja mogu učiniti, Pipoa."
     Mlada delfinka se saglasi da je to tako, ali ipak nastavi da gunđa. "Na kraju neće biti ništa od toga. Znajući Ka, možemo pretpostaviti da je zaboravio da očisti filtere za vodu, ili tako nešto."
     Svima je bilo poznato da njihov pilot, Ka, odavno 'gotivi' mladu Pipou. Delfinima njihov sonar omogućuje da bukvalno zavire jedni drugima u utrobu, tako da se jednostavne, jake strasti ne mogu sakriti.
     Jadni Ka, pomisli Makani; nije čudo da ga više ne zovemo 'Srećni'.
     Tišim glasom, Makani reče: "Postoji još jedan razlog za tvoj odlazak."
     "Tako sam i mislila. Nešto u vezi sa gravitonskim signalima i dubinskim bombama?"
     "Ovo naše sklonište nije više bezbedno", potvrdi Makani. "Džilijan i Tišt planiraju da uskoro premeste Brazdač."
     "Pa bi trebalo da ja potražim neko drugo mesto gde bismo mogli da se zavučemo? Tako što ću da skeniram druge planine podvodnog otpada, usput?" Pipoa uzdahnu kroz nosni otvor navrh glave. "Šta još? Je l' treba i da komponujem jednu simfoniju, izmislim novi zvezdani pogon i sklopim ugovore sa ovdašnjim divljacima - takođe usput?"
     Makani se tiho nasmeja. "Po svim izveštajima, ono osunčano more, iznad nas, jeste najprijatniji ambijent koji smo pronašli još od kako smo krenuli iz Kalafije. Svi će ti zavideti."
     Pipoa frknu neubeđeno, a Makani dodade na trinarnom:

     * Kitovi kažu
     * najbolje je da smo svi
     * prilagodljivi!

     Na ovo se Pipoa nasmejala, ceneći kvalitet haikua. Tako nešto mogao je reći kapetan Kraidaiki, da je još sa njima.

     Vratila se u brodsko bolničko odeljenje. Tamo se pobrinula za poslednjeg pacijenta; onda je, za taj dan, zatvorila 'radnju'. Šta je bilo danas? Nekoliko uobičajenih psihosomatskih teškoća i poneka neizbežna povreda na radu. Kako se i ne bi povredili kad seku i zavaruju metal napolju, u oklopnim ronilačkim odelima, pod čitavom planinom odbačenih brodova. Barem je manje stomačnih teškoća, od kako su ekipe sa mrežama počele da love hranu u gornjim slojevima ovdašnjeg mora. Na manjim dubinama, ovo jijoansko more prepuno je hrane, koja je velikim delom zdrava, ako se jede sa odgovarajućim dodacima. Tišt je čak razmatrala, donedavno, mogućnost da dozvoli da iz Brazdača svakodnevno izlaze 'grupe za slobodan ručak'... ali to je propalo kad su senzori zabeležili ulazak prvog zvezdanog broda na orbitu.
     Da li su to došli gonioci? Još jedna besna flota, rešena da se dočepa Brazdača i otrgne tajne iz njega? Ne bi trebalo da je tako; jer Džilijan je majstorski našla tajnu putanju pored obližnje superdivovske zvezde čiji zvezdani vetar, prepun - bukvalno - čađi, onesposobljava robote svakog Instituta.
     Ali naša ideja nije bila onoliko originalna koliko smo se to mi nadali, pomisli ona. Pre nas došlo je čak sedam naroda. Među njima čak i neka bandica pobunjenih ljudskih bića. Prema tome, ne bi trebalo ni da se iznenadimo ako na istu zamisao dođu i oni koji nas jure.
     Njen hronometar tankim piskutanjem podseti Makani na još jednu obavezu. Novi sastanak saveta broda. Sedeće zajedno dve delfinke, dvoje ljudskih bića i jedan ludi kompjuter... i mudrovaće na temu: kako pobediti ovu neumoljivu Vaseljenu.
     Nevidljiva i nečujna šesta članica saveta broda biće i ovom prilikom, kao i uvek, sa njima. Da nije ta šesta dala svoj ogroman doprinos, Brazdač bi odavno bio zarobljen ili razbijen.
     Ili, da se nije mešala uopšte, bili bismo odavno kod kuće, pomisli Makani.
     Hoćeš-nećeš, ona je uvek tu.
     Ifni... Ćudljiva boginja slučajnosti.

HANES

     Nikako nijedan posao da uradiš do kraja. Doktorka Baskin s vremena na vreme tek tako naiđe i uzme iz njegove ekipe mašinista još nekog... jer, kao, potrebniji su na nekom drugom mestu.
     Sad je, na sastanku saveta broda, zaista nezadovoljno gunđao. "Nije Brazdač još propao i ne treba ga odbacivati, kažem ja!"
     "Pa, ne odbacujem ga ja baš sasvim, još ne", reče Džilijan Baskin. "Ali kad pogledaš koliko se debeo sloj ugljenika nahvatao... I koliko je zbog toga brod postao teži..."
     "Konačno nam je uspela analiza te materije. Izgleda da zvezdani vetar sa Izmunuti ne nosi samo atome ugljenika, ili molekule, nego kombinovanu čađ čiji su pojedini oblici cevčice, spirale, loptice i tako dalje."
     Džilijan klimnu glavom kao da je to očekivala.
     "Ali kakve loptice? Geodezijski raspoređeni C-60. To se na gal-drugom kaže..." On napući usne i proizvede cvrkutav zvuk koji bi značio 'dom/kontejner za pojedine druge atome'. "Malo sam istraživao po Bibliotečkoj kocki koju smo zarobili. Izgleda da C-60, kad se preplete u jednu vrstu mreže, postaje termički superprovodljiv, što znači da ogromne količine toplote mogu da 'pobegnu' kroz njega i nestanu, bez posledica. Iz ovoga proističe da ga ne možemo lako oguliti sa brodskog korita, ne ovim alatom kojim raspolažemo."
     "Hm, takav materijal mogao bi da bude i od koristi."
     "Biblioteka kaže da je samo nekoliko klanova uspelo da sintetizuje tu vrstu C-60 mreže. Ali kakva nam je korist što je imamo, ako nas otežava toliko i zatvara proreze za naoružanje, tako da ne možemo da se borimo?"
     Hanes Suezi poče izlagati stav da ni njena, Džilijanina, alternativa nije mnogo bolja. Tačno je: ovde su okruženi velikom gomilom drugih, odbačenih svemirskih brodova. Tačno je i to da su uspeli da reaktiviraju motore nekih od njih. Ali to je još veoma daleko od nalaženja dobre zamene za Brazdač, koji je, ipak, istraživačka letilica klase 'snark', oprobana u nekim vrlo teškim situacijama, kaže on.
     A u sebi dodade: ovo oko nas su Bujuri bacili; kad su se evakuisali sa Jijoa, smatrali su da ovo brodovlje ne vredi vući sa sobom - da ne vredi truda!
     I, nadasve, razmišljao je Hanes Suezi, kako delfini da žive u nekom drugom brodu, koji nije prilagođen za njih? Kako da upravljaju njime? Ovo što je nabacano oko njih izlazilo je iz brodogradilišta u vreme kad je ljudski rod tek učio da kleše od kremen-kamena prvi, najprimitivniji alat. Brazdač je majstorski prepravljen, uz mnogo raznih kompromisa; po njemu mogu uspešno da se kreću bića bez nogu i ruku, delfini, i da obavljaju svoje poslove. Kao prvo, mogu obući svoje 'proteze' sa šest mehaničkih nogu, a kao drugo, mogu da plivaju, jer su hodnici i kabine dopola potopljeni vodom.
     Delfini su majstori pilotiranja i specijalisti za mnoge druge poslove, pomisli on; jednog dana će nas galaktički klanovi unajmljivati, i to po dvoje-troje, i davaće nam posebno udobne uslove; bićemo vrhunski profesionalci, kojima se ugađa. Ali ni tada niko, ili gotovo niko neće želeti brod kao Brazdač, ovako zapetljano podešen iznutra.
     Džilijan je insistirala.
     "Obavljali smo renoviranja i ranije. Valjda bar neki od ovih starih brodova ima strukturu koja bi nam bila zgodna."
     Pre završetka sastanka, Hanes navede još jedan razlog protiv.
     "Znate, mnogo petljanja sa tuđim brodskim motorima, a i sa našim, može dovesti do toga da nam pobegne možda samo malo gravitona, tek koliko za jedan signal nekome... čak i kroz ovu masu vode oko nas."
     "Znam ja to, Hanese", reče Džilijan, sumornog pogleda. "Ali brzina je sad presudna. Oni koji nas gone već znaju, približno, gde smo. Možda su trenutno zauzeti nekom drugom nevoljom, ali ipak, oni će doći. Uskoro. Moramo biti spremni da pomaknemo Brazdač na drugu lokaciju, ili da preskočimo u neku sasvim drugu letelicu."
     Zato Hanes Suezi, mada nerado, pristade da promeni rasporede dužnosti, da povuče personal sa rada na čišćenju brodskog korita i da pojača ekipe za rad na tuđinskim olupinama - posao opasan, ali očaravajući. Na prvi pogled činilo se da su mnogi od tih odbačenih bujurskih brodova daleko vredniji nego kršina koju je Zemlja uspela kupiti od onog dilera. Pod nekim drugim okolnostima, ovo groblje brodova u Midenu moglo bi predstavljati veličanstven, ogroman kapital.
     "Pod drugim okolnostima", gunđao je on. "Ali da su okolnosti bile drugačije, mi se ne bismo ni zaglavili ovde."

PRERANO DOŠLI

EMERSON

     Predivan predeo, predivan!
     Još od onog prelepog zalaska sunca, on svira serenade zvezdama i vulkanu koji, u daljini, mumla i brunda... i iskričavim tačkama bivših gradova na najvećem mesecu, koji je sad samo delimično osvetljen tako da izgleda kao srp. To su sada mrtvi gradovi, u vakuumu, davno napušteni.
     Emerson se okreće ka istoku, odakle će doći novi dan. Utonuo u topli umor, stojeći na visovima koji štite uzane livade Ksija, on se suočava sa kreštavo-drečavom invazijom zore.
     Sam.
     Čak i one ženske koje jašu konje provedoše ovu zoru u svojim šatorima. A gle kakva je zora: to je doba kad sunce, nabreklo, baca jedan zrak za drugim, i svakim zrakom sve više rasteruje sve one boje koje je noć, u bekstvu, napustila; one se predaju, odnosi ih nezaustavljiva plima. Nadiru talasi nove svetlosti, a u njoj mnogo prelomljenih slojeva, različitih, kao da u talasima dolaze krhotine stakla.
     Njegovo nekadašnje ja možda bi smatralo da je gledanje takvih prizora isuviše bolno, da je neizdrživo; jer on je bio inženjer, sav u logici, večito je sve klasifikovao, uvek znajući šta je stvarno. Pametni Emerson, majstor za popravljanje oštećenih stvari. Taj bi se možda pokolebao pred ovom ofanzivom svetlosti. Pred zbunjujućom olujom zraka koji bole.
     Ali sad mu je to kao lahor u poređenju sa drugim njegovim agonijama, posle onog pada na planetu Jijo. Tada mu je iz glave bukvalno iščupan deo mozga; u poređenju sa tim, ovaj uragan višestruke svetlosti samo je mala iritacija, jedva primetna. Osećaj je kao da pedesetak mačića pokušava da ga ogrebe, pri čemu njihove kandžice jedva nešto malo, minimalno bockaju njegovu grubu, žuljevitu kožu.
     Emerson širi ruke, otvara se ka ovoj začaranoj krajini, čije boje prosecaju kroz mnoge zapreke u njegovom umu, spaljuju prepreke, oslobađaju iz zarobljeništva i otupelosti mnoštvo slika.
     Litice: vide se slojevi stena, sedimentnih. Trepere pod naletom svetlosti koja ima neke svoje slojeve, sasvim drugačije. On vidi eksplozije u kosmosu. Vidi svetove gotovo sasvim potonule, u kojima samo pojedina ostrvca štrče iz vode, obla, nalik na metalne pečurke. Vidi kuću od leda, koja se pruža u krug oko jedne zvezde što se žari crvenim sjajem; duž cele jedne orbite. Bledi sjaj te zvezde dođe žiteljima te kuće taman kao ukroćena vatrica u kaminu.
     Ti prizori, i nebrojeni drugi, lelujaju ispred njega. Svaki zahteva punu pažnju, svaki kaže za sebe da je istinita slika iz prošlosti. Ali većina toga je opsena, jasno je to njemu.
     Falanga devojaka, koje su golišave i zavodljive, ali ipak i delimično pod oklopom, šiba račvastim munjama po zmajevima koji sa dahom izbacuju oganj; krvare zmajevi ognjeni, krvare dugama preko pustinjskog peska. Zanimljive su mu takve scene, ali ih on odbacuje; angažuje i svog reuga. Zajedničkim trudom, njih dvojica izostavljaju ono nevažno, ono fantastično, ono lako.
     Ostaje...
     ...mnogo.
     Sa jednog obližnjeg polja ohlađene lave, kristalne čestice odražavaju grube zrake koji u njegovom oku dočaravaju ogromne, daleke eksplozije. Pomućene su razmere stvari, proleću ogromni kosmički ratni brodovi i besna bitka ih grabi, razdire. Bojne grupe takvih brodova plotunima razaraju jedni druge. Čitave flote kosi samo jedan talas prostora previjen i gurnut u mukama napred.
     Ovo je uistinu bilo!
     Zna da je ovo istinita uspomena. Nezaboravna. Tako divno užasna da je ne može izbrisati ništa, ništa s ove strane groba.
     Zašto ju je onda privremeno izgubio?
     Emerson se upinje svim silama da sagradi reči kojima bi to objasnio. Jer reči imaju tu retku moć da postave uspomenu na pravo mesto.
     "Ja", reče on. "Sam. Video. Ovo."
     "Ja. Ja sam. Bio. Tamo."
     Okreće se, hoće još. Eno, u onom pravcu je nešto... Zaravan, a na njoj istumbane stene. Ništa naročito. Ali kroz nju je provučena spirala jedne galaksije, koju Emerson gleda odozgo: točak u okretanju. Ali on sve to gleda iz jednog plitkog prostora gde retko dospe ijedna plima kosmosa. Iz jednog tajnog prostora neuznemirenog talasima vremena.
     Najzad je neko i tu došao, vođen više radoznalošću nego mudrošću. Uljez u grobnoj tišini.
     "Neko?" kaže Emerson.
     Pronalazi mnogo bolju reč.
     "Mi."
     Onda još jednu, mnogo bolju.
     "Brazdač!"
     Okreće glavu samo malo, najmanje, i vidi svoju lađu, provučenu kroz kamenite slojeve jedne mese. Kao vitka gusenica, iz koje ponegde vire klinasta 'peraja' pomoću kojih se po potrebi usidruje za ovu Vaseljenu... u kojoj, međutim, Brazdač ima mnogo neprijatelja rešenih da ponište sve ono što taj brod predstavlja, zastupa. Emerson sa nostalgijom zuri u svoju letelicu. Sva je u ožiljcima i zakrpama. Neke od tih zakrpa stavljao je on lično, svojim rukama. Lepotu tog brodskog korita mogu da vide samo oni koji vole tu letelicu.
     "Voleo je", izgovara Emerson.
     Reči imaju moć da izazovu velike pomake u njegovom umu. On sad osmatra horizonte, traži ljudsko lice. Ono koje je obožavao, ne nadajući se da za uzvrat ikad dobije išta osim prijateljstva. Uzalud: u zasenjujućim predelima oko Emersona to lice se ne nalazi.
     Emerson uzdahne. Smatra da je, za sad, sasvim dovoljan uspeh i ako uspe da sredi one misli koje je uspeo da vrati iz zaborava. Od naročito velike koristi je jedna korelacija. Čim boli znači da je uspomena stvarna.
     Šta bi ta činjenica mogla značiti?
     I upravo od samog tog pitanja - bol! Bol! Kao da mu se lobanja rasprsla.
     Šta ako je upravo to bila nečija namera? Ne dozvoliti Emersonu da se seti?
     Kao da ga sto noževa probode. Ovo najnovije pitanje bilo je najgore! Nije smeo to da pita! Nikad!
     Emerson obema šakama stiska glavu, pouka mu je zakucana pravo u mozak, kao čekićem: nikad! nikad! NIKAD!
     Zabacuje se, na kolenima, unazad, i urla. To je arlauk ranjene zveri. Razleže se preko stena. Zvuk lepeta kao oborena ptica... ali zadržava se ipak u vazduhu, tren pre pada na zemlju.
     I uzleće ponovo, iz okreta, i uzvraća... kao smeh!
     Emerson riče, tuli, zavija.
     Prezirom.
     Radošću pobune.
     Sav u suzama, postavlja baš to pitanje iznova i iznova, i greje se na slavnoj divoti odgovora, i zna, tek sad, da nije kukavica. Njegova amnezija nije bila histerično bežanje od neprijatne stvarnosti. Nije on drhtavo uzmakao od prošlih trauma.
     Ono što se desilo sa njegovim umom nije bilo nimalo slučajno.
     Ali ugrađena blokada opire se tome; inhibicija se ne da tek tako poništiti. Vrelo olovo sliva se niz njegovu kičmu. U glavi sve bubnja; prsa samo što se ne raspadnu. On, međutim, srlja pravo napred, juriša bezobzirce, sa nekim brutalnim olakšanjem.
     "Neko je... uradio... ovo."
     Pred njim se pojavljuju, iz razlomljenog stenovitog materijala mese, oči. Hladne oči; blede; mlečne. Tajanstvene, drevne, varljive. Mogle bi veoma zaplašiti nekoga ko ima šta da izgubi.
     "Neko je... meni... ovo... uradio", kaže Emerson.
     Stiska pesnice. Obrazi - voda. Vidi da se boje rastapaju, oseća da se njegove oči pune tečnim bolom. Ali to više nije važno.
     Nebitno je, sada, šta vidi ili ne vidi.
     Najednom je postalo bitno ono što zna.
     Samo to.
     Sad se Neznanac oglašava samo jednim krikom, koji se stapa sa ovim bezvremenim brdima.
     Krikom prkosa.

EVASK

     Pokazuju izvesnu hrabrost.
     U tom pogledu, bili ste u pravu, prstenovi Moji.
     Mi Jofuri nismo očekivali da će se iko usuditi da nam priđe tako brzo posle onog našeg postupka, kad smo sasekli sve živo u prečniku od dvadeset koreša oko našeg mesta sletanja. Ali gle, ovi poslaše delegaciju, koja nam prilazi mašući bledom zastavom.
     Simbolika te zastave u prvi mah zbunjuje naše oficire za komunikaciju. Ali uskače ovaj torus, Ja. Ja saopštavam da je to jedna stara tradicija ljudskih bića. Imam, dakle, onu pravu uspomenu na raspolaganju u pravom trenutku. Kod ljudskih bića bela zastava označava primirje.
     Obaveštavamo Vođu. Naš Vođa, naš kapetan, uzvišena je figura. Izgleda da je zadovoljan našim radom! Prstenovi Moji, vi ste zaista dobro obavešteni o gamadi! A izgledali ste kao sasvim beskorisni torusi. Zaostatak ste od nekadašnjeg Aska. Međutim, vi u sebi imate stručno znanje o ljudskim bićima i shvatanjima; to znanje bi moglo biti od koristi Alijansi poslušnih. Moglo bi, ako Pet galaksija zahvati vreme promena, kao što proročanstva kažu da hoće.
     U Velikoj biblioteci našli smo žalosno malu količinu podataka o tom malom klanu sa Zemlje. Kakva je, dakle, ironija da drugu, mnogo veću količinu informacija pronalazimo na ovako zaostaloj planetici, kakva je Jijo, gde žive umovi utonuli u mrak. Pronalazimo saznanja koja bi nam mogla pomoći da, konačno, ugasimo tu vučju rasu, što i jeste naš cilj.
     Šta? Vi ste uzdrhtali pred tom perspektivom?
     Uzdrhtali ste od radosnog iščekivanja da i vi date svoj doprinos, služeći ostvarenju te naše namere? Uzdrhtali ste od sreće što će još jedan klan, neprijatelj naš, biti istrebljen?
     Niste, niste. Nego od protivljenja! I sad, evo, punite naše jezgro isparenjima pobune!
     Jadni moji zagađeni prstenovi. Zar ste toliko zaraženi tuđinskim idejama da ste, do maločas, osećali čak naklonost prema tim bučnim dvonošcima? Kao i prema onoj preostaloj g'kečkoj gamadi za koju smo se zakleli da ćemo ih uništiti i da ih više neće biti?
     Možda je otrov u vama toliko nabujao, da ne možete biti korisno upotrebljeni, bez obzira na to koliko stručnog znanja posedujete.
     Oailie su bili u pravu. Bez gospodara prstenova, u svakoj ovakvoj kupi nas čuće se samo dreka sentimentalnih Treka.

LARK

     Visoki gospodar sa zvezda delovao je podjednako impozantno u košulji i pantalonama od platna seoske ručne izrade kao i ranije u onoj crnoj i srebrnoj uniformi. Ranova široka pleća i masivne ruke navodile su na zamišljanje nemogućih oprobavanja snaga... Recimo: kako bi bilo da organizujemo rvačku borbu između tog Rana i jednog potpuno odraslog Huniša?
     Onda bi se malo manje pravio važan, pomisli Lark; ovi vanjijoanci nisu ni po čemu suštinski nadmoćni. Iza Ranove velike fizičke snage, a i velike nadmenosti stoji ista ona tehnologija koja je Lingovoj dala lepotu boginje. Bio bih i ja tako snažan, pomisli Lark, i mogao bih da živim trista godina... da nisam rođen u ovoj divljini, Bogu iza leđa.
     Ran je govorio angliski sa oštrim daničkim naglaskom i sa prizvukom nekog brujanja i mrmora u glasu, kao što su govorile njegove gazde, Rotheni.
     "Usluga koju tražite rizična je, a i drska", reče Ran. "Možete li mi navesti jedan dobar razlog da sarađujem sa vama?"
     Na njega su motrili stražari jijoanske teritorijalne milicije. Zvezdani gospodar sedeo je prekrštenih nogu u jednoj pećini iz koje se pružao pogled na čitavu Duden Mesu, čije su se rampe stapale sa okolnom šumom zato što su bile odlično kamuflirane, zaogrnute blur platnom. Iza te naseobine G'Kekija, daleke planinske grbine kao da su se talasale: šume divovskog bua njihale su se na vetru. U neposrednoj blizini ovog planinskog grotoa vijorili su se mlazevi vodene pare iz vulkanskih fumarola; tu se oslobađala geotermalna energija. Mudraci su se nadali da će u pećini, tako zaklonjenoj, njihov zarobljenik biti nedostupan tuđinskim osmatračkim instrumentima.
     Ispred Rana je ležala hrpa ploča u obliku romba. Na svakoj je bio pečat Galaktičke biblioteke. Bile su to iste one smeđe ploče koje su Lark i Uthen pronašli u razvalinama baze Danika.
     "Mogao bih navesti nekoliko razloga", zareža Lark potmulo. "Polovina Gheuena koje znam leže bolesni ili na samrti od neke gnusne bakterije koju ste vi, kopiladi jedna, pustili..."
     Ran to odbaci jednim pokretom ruke.
     "Vaša pretpostavka. Koju poričem."
     Larku se grlo zatvori od besa. Čak i suočen sa obiljem dokaza, Ran je tvrdoglavo odbijao da poveruje da su Rotheni načinili i oslobodili genocidne klice. Ranije je o istom pitanju govorio: 'To što vi tvrdite jeste koještarija, protivno je blagoj i plemenitoj prirodi naših gospodara.'
     Larkove prve reakcije na to bile su, tada: zaprepašćenje, neverica. 'Blaga' i 'plemenita' priroda? Pa, zar ovaj isti Ran nije bio prisutan kad je Blor, zlosrećni portretist, fotografisao jedno rothensko lice bez maske, i kad je Ro-ken reagovao tako što je naredio plamenu smrt za sve svedoke?
     Zalud je Lark recitovao tačku po tačku optužnice, isto kao u razgovoru sa Lingovom. Ovaj krupni čovek toliko je prezirao sve jijoansko, da nijedan logičan argument nije hteo da uzme u obzir.
     Ili je, pomisli Lark, od početka upetljan u taj zločin, pa sad misli da mu je najbolja odbrana da sve poriče.
     Lingova je sedela pokunjeno na 'panju' od jednog odlomljenog stalagmita; nije mogla svog donedavnog vođu da pogleda u oči. Lark i ona došli su da zatraže Ranovu pomoć tek kad se pokazalo da ona, sama, ne može pomoću svoje informativne pločice da čita te delove Biblioteke.
     "E, pa, dobro", reče Lark. "Ako te pravda i samilost ne mogu ubediti, možda će pretnja moći."
     Oštar smeh krupnog čoveka.
     "Koliko talaca možeš na taj način potrošiti, varvarine mladi? Imate samo nas troje, i to je sve što vas razdvaja od paljbe sa neba. Tvoje pretnje ne deluju baš ubedljivo."
     Lark se osećao kao žbunski leming u suočenju sa ligerom. Ipak, on nastavi, naginjući se bliže.
     "Stvari su se izmenile, Rane. Mi smo se ranije nadali da vas damo Rothenima u zamenu za izvesne ustupke. A sada je taj brod zarobljen, nalazi se u jednom mehuru, kao da je zaliven. Zajedno sa celom svojom posadom. Mi ćemo sad pregovaratio sa Jofurima. A njih, naslućujem, neće biti mnogo briga da li si ti malčice izubijan, kad te njima predamo."
     Ranovo lice ostade bez ikakvog izraza. Lark zaključi da je i to poboljšanje.
     Ling se umeša.
     "Molim te. Taj pristup je besmislen", reče ona. Ustade i priđe svom kolegi Daniku. "Rane, mi ćemo možda morati doživotno da ostanemo kod ovog naroda, ili da prihvatimo sudbinu koju nam Jofuri dodele, kakva god bila. Neki lek bi pomogao da budemo bolji sa ovih šest rasa ovde. Njihovi mudraci su obećali da će nam dati aboliciju, ako nađemo uspešan lek brzo."
     Ranova nema grimasa bila je takva da za njeno tumačenje nije bio potreban nikakav reug. Nije mu se nimalo dopalo da mu neki tamo divljaci opraštaju njegove zločine.
     "Postoje, uostalom, i fotogrami", reče Lingova. "Pripadaš užem krugu Danikenovaca - dakle, moguće je da si i ranije video pravi izgled rothenskog lica. Ali mene je šokiralo. Očito, te slike, u suštini fotografije, daju ovdašnjim žiteljima neku pregovaračku prednost. Ako si i sad veran našim gosp... veran Rothenima, moraš uzeti u obzir te slike."
     "A kome bi ih oni mogli pokazati?" upita Ran i tiho se nasmeja. Onda pogleda Larka, a izraz lica mu se izmeni. "Ne biste, valjda..."
     "Da li bismo ih predali Jofurima? Zašto bismo se trudili oko toga? Oni mogu da razlome vaš brod kao orah i da ga otvore kad god požele; štaviše, mogu da izvrše disekciju vaših gospodara - da ih rastave do nukleinskih kiselina. Suoči se sa istinom, Rane, to maskiranje je propalo. Jofurski namotaji čvrsto stežu tvoje gospodare."
     "Voljene pokrovitelje ljudske rase!"
     Lark slegnu ramenima. "Nije uopšte važno da li je to istina ili ne. Ako Jofuri požele, mogu postići da se protiv Rothena izrekne anatema u svih Pet galaksija. Kazna bi mogla biti porazno ogromna."
     "A šta će biti sa vaših šest rasa?" uzvrati Ran besno. "Svi vi skupa, i svaki pojedinačno, kriminalci ste, takođe. Svi se suočavate sa kaznom - na samo ljudska i druga bića na Jijou, nego i vaše matice, glavnina svake od tih rasa - dakle, i planete odakle ste poreklom!"
     "Ah, da", reče Lark. "Ali mi smo to oduvek znali. Mi odrastamo raspravljajući o našim tmurnim perspektivama s tim u vezi. O krivici. To daje jednu posebnu boju našem inače vrlo prijatnom pogledu na život." On se nasmeši ironično. "Ali pitam se da li jedan optimista kao što si ti, koji zamišlja za sebe da je deo neke veličanstvene sudbine, može jednako kao mi da se pomiri sa gubitkom svega što je poznavao i voleo."
     Danikov izraz lica postade, najzad, mračan.
     "Rane", reče mu Ling. "Moramo svi da stanemo iza nečeg zajedničkog."
     On je pogleda prekorno, kao sa visine. "Bez Ro-kenovog odobrenja?"
     "On je odveden daleko odavde. Čak ni Lark ne zna gde. U svakom slučaju, ja sam uverena da sad moramo činiti što je najbolje za ljudski rod... za Zemlju... bez obzira na Rothene."
     "Ne može biti jednih bez drugih!"
     Ona slegnu ramenima. "U tom slučaju, pragmatizam. Ako mi pomognemo ovima, oni će možda pomoći nama."
     Krupni muškarac frknu skeptično. Ali posle nekoliko dura, on nožnim palcem malo ćušnu hrpu memorijskih ploča iz galaktičke Biblioteke. "Pa, i mene vuče radoznalost. Ovo nije iz biblioteke naše stanice. Prepoznao bih ja onu boju oznaka. Već si pokušala da dobiješ pristup?"
     Ling klimnu glavom.
     "Onda bih možda mogao ja pokušati."
     Ran opet pogleda Larka.
     "Znaš kakav je rizik, čim uključim moj čitač?"
     Lark klimnu glavom. Lester Kembel je to već objasnio. Taj maleni ručni čitač informacija odavaće signalima postojanje svoje elektronske svesti; ali, to će biti veoma slabi signali. Najverovatnije će biti prikriveni vulkanskim aktivnostima koje u Rimerskom gorju večno traju: mikrozemljotresima, gejzirima, fumarolama.
     Pa ipak, pomisli Lark, svi naseljenici, kako je ko dolazio na Jijo - G'Keki, Glaveri, Uriši i tako redom, pa na kraju i ljudi - poslaše svoje brodove i svu svoju elektroniku na dno Midena. Ni jedan jedini kompjuter nisu zadržali. Opasnost je, reče on sebi, sigurno bila veoma stvarna.
     "Hajde, nemoj držati prerano došlima lekcije o tom riziku", reče on krupnom čoveku. "Naši životi plove na jednom jedinom tumbanju Ifnine kockice. Znamo da tu nema ni govora o nekoj dobitnoj kombinaciji.
     "Naš cilj je samo da odložimo, koliko god je moguće, trenutak kad ćemo izgubiti."

     Hranu im je donosio Džimi, jedan od blaženih niščih duhom koji su boravili u pribežištu za iskupljenje. Džimi beše veseo ljudski momak, krupan maltene kao Ran, ali daleko blažeg ponašanja. Džimi je doneo i cedulju od Mudraca Kembela. Emisari upućeni Jofurima stigli su do Livade okupljanja i sad pokušavaju da stupe u vezu sa tim najnovijim uljezima.
     Poruka je bila napisana rukom. Imala je i dodatak: 'Ima li napretka?'
     Lark načini grimasu. Nije mu bilo jasno šta bi u ovom slučaju bio 'napredak', ali je slutio da ga nema.
     Ling i Ran počeše da stavljaju jednu po jednu romboidnu ploču bež boje u čitač koji je Ranu, za ovu priliku, vraćen. Dvoje Danika zajedno su gledali, poprilično zbunjeno, lavirinte svetlucavih simbola koji su se počeli pojavljivati na displeju.
     Knjige iz epohe pre Kivota opisivale su kako izgleda lutanje kroz digitalni svet - kroz vilajet nebrojenih dimenzija, mogućnosti, i korelacija, gde bilo koja simulacija može poprimiti i opipljivu stvarnost. Naravno, opisi nisu isto što i neposredno iskustvo. Ali, pomisli Lark, ja nisam neki ostrvljanin iz priča o kapetanu Kuku, zapanjen što vidi pušku i kompas. Imam ja neke zamisli o mogućem i nemogućem, znam nešto matematike.
     Nadao se, barem, da je tako.
     Onda se i zabrinu. Šta ako ovo dvoje Danika samo glume? Prave se da su naišli na teškoće, da bi odugovlačili?
     Vremena više nije bilo mnogo. Uskoro će umreti Uthen, a za njim i mnogi drugi Larkovi hitinski prijatelji. I još gore: nove glasine stigle su sa obale, priča se da mnogi žitelji huniških sela šmrču i hripe, i da im se na kesama na grlu pojavljuju naprsline zbog neke nove, čudne bolesti.
     Hajde, vas dvoje - htede on da vikne. Šta je tako teško u snalaženju u jednom malo lepšem kompjuterskom indeksu? Zašto ne pronađete...
     "Šifrovano je!" uzviknu Ran, odbacivši jednu romboidnu bibliotečku ploču sa informacijama. Nastavi psovkama na nekom grlenom tuđem jeziku.
     "Tako sam i mislila", reče Ling. "Ali računala sam da bi ti, kao član Unutrašnjeg..."
     "Ma, ne kažu oni sve ni nama u Unutrašnjem krugu. Međutim, znam glavne okvire rothenskog koda. Ali ovaj je drugačiji." On se namršti. "Pa ipak, nekako poznat."
     "Možeš li ga provaliti?" upita Lark. Zurio je sad i on u lavirint simbola koji su plovili vazduhom.
     "Ne pomoću ovog primitivnog čitača. Treba nam nešto krupnije. Pravi računar."
     Lingova se uspravi, pogleda Larka kao neko ko zna. Prepusti, međutim, odluku njemu.
     Lark naduva obraze i poče izduvavati vazduh. "Hrrr-mmm", reče on. "Mislim da bi se to moglo srediti."

     Mešovita četa teritorijalaca vežbala je pod obližnjim drvećem. Izgledali su hrabri, tako namazani prugama maglenih ratnih boja. Ali Gheuena je u tim redovima bilo malo; a trebalo je da baš oni posluže kao oklopna snaga teritorijalaca, naoružana strašnim štipaljkama-sekačima. Lark ih vide samo pet.
     Kao jedan od vrlo malog broja Jijoanaca koji su ikada leteli tuđinskim vazduhoplovom i videli tuđinske alate izbliza, Lark je znao koliko je sreće bilo u dosadašnjem ratovanju Jijoanaca; i da je ona pobeda na Livadi okupljanja bila pravo čudo. Tada su koplja, puške i arbalesti potukli dva robota zvezdoletnih bogova. Tako neverovatna dobra sreća nikako se ne bi mogla zadesiti još jednom. Pa ipak, bilo je razloga da se vojna obuka nastavlja. Dobrovoljci bar imaju šta da rade, pomisli Lark; osim toga, dok to rade neće se ponovo razbuktati nijedna od onih starih svađa između nas. Šta god da se desi - bez obzira na to da li ćemo morati pognutih glava da primimo dodeljenu sudbinu, ili ćemo se boriti do poslednjeg - neslogu ne možemo dozvoliti, nijednog trenutka.
     Lester Kembel ih pozdravi pod jednim šatorom koji je bio razapet nadomak vrućeg izvora. Voda je kipila i klobučila se u izvoru.
     "U veliki rizik idemo, čineći to", reče ljudski mudrac.
     "Zar imamo izbora?" upita Lark. Odgovor pročita u Kembelovim očima.
     Imamo, glasio je odgovor; možemo pustiti da Uthen i nebrojeni drugi Gheueni poumiru, ako je to cena koju treba platiti da svi ostali prežive.
     Larku se ni najmanje nije dopadalo da bude mudrac; naprotiv, mrzeo je to. Gadio se onog načina razmišljanja koji se od mudraca zahteva: naime, obaveze da se odlučiš između dva zla, pri čemu u svakom slučaju budeš kriv za užasne posledice onog što si odabrao kao manje zlo.
     Kembel uzdahnu. "Pa, hajde da bar pokušamo. Ne verujem ja da će to uopšte hteti da se uključi."
     Pređoše za jedan grubi drveni sto sklepan od balvana precepljenih napola. Kembel i njegovi pomoćnici, i to ljudi i Urkinje, počeše da upoređuju nekoliko svetlucavih predmeta sa ilustracijama u drevnim knjigama. Ran se zaprepašćeno zagleda u te predmete, koji su doneti u ovo planinsko sklonište čak sa obala jednog dalekog kaustičnog jezera.
     "Pa, zar vi Jijoanci niste odbacili svu svoju digitalnu..."
     "Jesmo", reče Lark. "Naši preci su odbacili svu svoju digitalnu tehnologiju. Ovi komadi su zaostali od Bujura."
     "Nemoguće. Bujuri su odstupili pre pola miliona godina!"
     Lark mu sažeto ispriča sudbinu jednog ludog mulk-pauka koji je voleo, kao kakav fetišista, da prikuplja i čuva artefakte. Prepriča mu dugi život jednog pauka koji je bio dizajniran da uništava, a koji je ipak proveo stotine hiljada godina čuvajući pojedine predmete u čaurama načinjenim od zgusnutog vremena.
     U poslednjih nekoliko dana, alhemičari Treki iznašli su formulu za rastvaranje tih zlatasto-poluprozirnih čaura. Sadržaji pojedinih čaura na taj način su 'prosuti' natrag u stvarni svet. Imali smo, pomisli Lark, mnogo sreće: pravi stručnjaci zatekli su se u blizini.
     Sada su ti Trekiji, umornog izgleda, stajali ispred šatora i ispuštali pomalo žute pare iz svojih hem-sint prstenova.
     Ran pogladi rukom jedan od tako oslobođenih predmeta, crni trapezoid koji je, videlo se, bio 'stariji brat' njegovog prenosivog čitača.
     "Meni se čini da kristali sa energijom u ovoj stvari nisu zahvaćeni entropijom", reče Ran. "Ovo izgleda neoštećeno. Da li je vama poznato - da li radi?"
     Lark slegnu ramenima. "A da li ti poznaješ ovaj tip čitača?"
     "Pa, galaktička tehnologija je uglavnom standardna", reče Ran. "Takva je bila još mnogo pre nego što je ljudski rod nastao. To se odnosi i na ovu stvar ovde, koja je starija od ljudske rase. Nisam imao prilike da radim sa modelima ovako jakim, ali..." Nebeski čovek sede za sto, dohvati pradrevnu napravu i pritisnu jedno maleno ispupčenje na njoj.
     Iz mašine najednom krenuše mlazevi svetlosti koji dohvatiše maltene do 'krova' šatora. Visoki mudrac Kembel, kao i čitava njegova ekipa, ustuknuše, svi kao jedan. Urkinje počeše da frkću i da izvijaju i namotavaju svoje dugačke vratove. Ljudska bića, tehničari, za to vreme su, manje-više prikriveno, činili svakojake pokrete, na primer ukrštanja rukama, da 'oteraju zlo'.
     Divno, reče Lark sebi; čak i ovi Lesterovi đaci, načitani, puni stručnosti... čak i kod njih je stručnost samo jedan tanak sloj na površini ličnosti. Noktom bi se mogla sagrebati, zaključi Lark.
     "Bujuri su uglavnom govorili gal-treći", reče Ran. "Ali gal-drugi praktično je univerzalan. Probaćemo prvo njega."
     Ran nastavi da govori, ali sada samo na galaktičkom drugom. Bio je to jezik brz, sav od prekraćenih reči, od pucketavih, šištavih i grlenih zvukova. Ran ga je izgovarao tako brzo i sa tako mnogo stručnih izraza kompjuterskog komandovanja, da se Lark brzo izgubio u tim zvucima: nije mogao da prati. Osim što je govorio, zvezdani gospodar je i pokretao ruke: bukvalno je posezao među slike koje su lebdele ispred njega. Ling mu je pomagala, oberučke je grabila i izbacivala sve ono što je Larku bilo nepotrebno. Uskoro je prostor kompjuterskih slika u vazduhu bio oslobođen svega osim jedne grupe lebdećih dodekaedara. Na svakoj stranici svakoga od njih talasali su se redovi teksta u proticanju.
     "Strašni su programeri bili ovi Bujuri", reče Ran, vrativši se nakratko na gal-šesti. "Mada je biološko pronalazaštvo bilo njihova glavna strast, nisu nimalo zanemarivali digitalne umetnosti."
     Lark okrete glavu i pogledom potraži Lestera. A taj je na udaljeni kraj stola počeo slagati loptaste senzor-kamenove u piramidalnu hrpu; bili su kao brdašce svetlucavih opala. Zatim se mudrac, nervozno tapkajući nogom, zagleda u te prozirne kamenove, rešen da primeti prvu trunčicu upozoravajućeg plamsanja u njima.
     Lark okrete glavu na drugu stranu. Ispred šatora nikog. Teritorijalci su otišli, cela jedinica.
     Niko pametan i ne bi ostao u blizini, kad se preduzima nešto ovako, pomisli Lark.
     Ran progunđa neku psovku.
     "Nadao sam se", reče on Larku, "da će biti neka standardna komercijalna šifra, upotrebljavana širom Pet galaksija, i da će je mašina odmah prepoznati. I da će možda samo ponešto biti izmenjeno u šifri, zbog posebnih zahteva neke rase ili saveza.
     Ali", nastavi Ran, "kompjuter kaže da ne prepoznaje ovu kriptografiju, primenjenu u memorijskim pločicama koje ste mu dali. Štaviše, kaže da je tehnika šiftovanja u njima... potpuno nova."
     Lark je znao da je to blago uvredljiva reč među velikim, starim zvezdanim klanovima.
     "Možda se neki novi obrazac razvio posle odlaska Bujura sa Jijoa?" upita Lark.
     Ran klimnu glavom. "Pa, da, pola eona je dugo, čak i po galaktičkim merilima."
     Lingova žustro upita: "Možda je šifra sa Tere?"
     Krupni čovek je sledećih nekoliko trenutaka samo zurio u nju. Onda progovori na angliskom.
     "Da, to bi objasnilo ovaj moj utisak da mi je taj kod nekako blizak. Ali zar bi ijedan Rothen upotrebio kodove zemaljskih bića? Znaš ti kakvo je njihovo mišljenje o tehnologiji vučje rase. A naročito o ma kom proizvodu onih Teragensa, koji odbijaju da poveruju..."
     "Rane", ubaci Lingova, prigušenim glasom. "Ove memorijske ploče možda nisu pripadale Ro-kenu niti Ro-poli."
     "Nego kome? Kažeš da ih nikad nisi videla. Nisam ni ja. Preostaje samo..."
     Ran žmirnu, a onda tresnu teškom pesnicom po neravnoj površini precepljenih balvana. "Moramo provaliti ovo! Ling, hajde da uključimo celu snagu ove mašine u samo taj jedan zadatak, dešifrovanje ovog koda."
     Lark zakorači bliže. "Da li ste sigurni da je to mudro?"
     "Ti bi hteo lekove za te boleštine tvoje sabraće divljaka? Šta reći, jofurski brod je seo na ruševine naše stanice, a i na naš brod koji leži zarobljen. Ovo vam je možda jedina prilika."
     Bilo je prilično jasno da Ran ima još neki razlog za ovu iznenadnu revnost. Ali to kao da nije smetalo ostalima, jer svako je imao neki razlog da želi istu stvar - za sada.
     Lester bez oduševljenja klimnu glavom. Bilo je to odobrenje. On se onda vrati bdenju nad senzornim kamenovima.
     Uthene, pomisli Lark, Uthene, ovo činimo za tebe.
     Sledećeg trenutka morao je uzmaknuti još nekoliko koraka jer prostor iznad hrapavog, sklepanog drvenog stola popuni se velikim brojem novih simbola, hijeroglifa, oznaka, koji su se sudarali kao snežne pahulje u arktičkoj mećavi. Bujurska mašina bacila je sve ogromne snage svog digitalnog intelekta na rešavanje jedne složene zagonetke.
     Ran je radio; njegove šake uletale su u razmahane digitalne piruete kompjutera. A na njegovom licu bio je pritajen, ali žestok bes. Ona vrsta besa koja je mogla doći samo iz jednog izvora.
     Izdaje.

     Tek posle jedne midure rada, relikvijski kompjuter saopštio je preliminarne rezultate. Do tada se Lester Kembel već premorio od svog zadatka; bio je sav mokar od znoja, hripao je sa svakim dahom. Ali još nije dopuštao nikom drugom da preuzme stražarsku dužnost nad senzorskim kamenovima.
     "Potrebna je dugotrajna uvežbanost da bi neko mogao opaziti ono žarenje koje je, u stvari, jedina opomena", objasni on. "U ovom trenutku, ako opustim oči, ja uspevam opaziti jedan blagi sjaj između dva kamena u najnižem sloju; ali, jedva."
     Dugotrajna uvežbanost? - upita se Lark, koji je zavirio u krhku piramidu i i začas primetio to blago žarenje. Ličilo je na prigušeni plamičak u posudi gde Treki spaljuju posmrtne ostatke nekog svog saplemenika da bi ih kroz plamen vratili kruženju materije u prirodi, dakle, Jijou.
     Kembel nastavi da opisuje, kao da Lark nije primetio ništa.
     "Jednog dana, ako bude vremena, naučićemo te da opažaš ove pasivne rezonancije, Lark. U ovom slučaju, izaziva ih bojni brod Jofura. Njegovi veliki motori sada miruju, maltene ugašeni, četrdeset liga daleko odavde. Na nesreću, čak i to stvara dovoljno pozadinske buke da maskira neko eventualno dodatno narušavanje mira."
     "Kao što bi bilo?" upita Lark.
     "Kao što bi bio start još nekog gravitonskog repulsora... koji bi se zaputio, recimo, ka nama."
     Lark tmurno klimnu glavom. Kao što bogata Urkinja nosi u kesama ispod miške dva svoja muža (onda kad u tim istim kesama nije njen mnogobrojni porod), veliki zvezdani brodovi uvek su nosili u sebi druge brodove, mnogo lakše i manje, ali hitre - i spremne za trenutno lansiranje, spremne da odrade neki smrtonosni zadatak. To je Lestera Kembela, od svih opasnosti, zabrinjavalo ponajviše.
     Lark razmisli: da li da se pridruži ostalima, koji su netremice gledali kako dvoje Danikenovaca 'ratuju' sa uzvitlanim softverskim demonima u potrazi za matematičkim ključem jedne šifre. Ali kakva bi korist bila da i on zuri u nešto što mu je nerazumljivo? Odluči da gleda senzorske kamenove. Sagnu se i zapilji se u njih izbliza. Znao je da svaka i najmanja iskrica sjaja u tim providnim loptama mora biti odjek neke titanske sile, kakva je, na primer, ona koja pokreće njihovo Sunce.
     Neko vreme nije uočavao ništa osim tog plavičastog sjaja koji je značio lađu Jofura. Onda oseti na svom telu jedan drugi ritam, tačno usklađen sa nečujnim pulsiranjem tačke plavkastog sjaja u kamenu. Isti ritam... ali ovo je bilo nešto prislonjeno uz njegov grudni koš, iznad gruvajućeg srca.
     Kliznu rukom u tuniku i dograbi amajliju - onaj komadić Svetog jajeta koji mu je visio na kožnom kaišu oko vrata. Kamen je bio topao. Iz dure u duru u njemu kao da se pojačavala neka kadenca, nalik na otkucaje srca. Širilo se to kroz Larkovu stisnutu šaku, i uz ruku, kao vibracija, bolno.
     Šta bi moglo biti zajedničko Svetom jajetu i motorima jedne galaktičke krstarice? - zapita se Lark. Osim što su obe te pojave rešile, izgleda, da me muče do smrti?
     Začu, negde u daljinama, Ranov gnevni povik. Krupni Danik udarao je pesnicom tako da je čitav masivni sto, od balvana skovan, vibrirao. Malo je nedostajalo da se providna piramida pred Larkom sruši.
     Kembel ode da vidi šta je to Ran doznao. Lark nije imao tu mogućnost. Stisnulo ga je nešto, kao paraliza, što se širilo iz pesnice njegove desne ruke, ka ramenu, kroz prsa i celo telo, ka povijenim nogama, jer on je sad bio sasvim sagnut ka piramidi.
     "Nnnn-hhhhhh..."
     Pokušavao je da progovori, ali nijednu reč nije uspevao da uobliči. Paraliza se sastojala, zapravo, u iščeznuću njegove volje da se pomakne.
     Već godinama je Lark pokušavao da postigne nešto što su pojedini hodočasnici ostvarivali lako, u onim danima u godini kad pripadnici svih šest rasa pokušavaju da se duhovno sjedine sa darom Jijoa, čudesnom kamenom zagonetkom, divovskim Svetim jajetom. Nekima je ono davalo svoj blagoslov: obrasce za navođenje, duboke, dirljive. Utehu za muke izbegličke.
     Larku, nikad. Nikad grešniku.
     Do sada.
     Ali umesto da se na njega spusti transcendentni mir, Lark oseti gorčinu kao da mu se metal rastvara u ustima. U ušima strašno grebanje, kao da neko protiskuje velik kamen kroz cev čiji je prečnik nedovoljan za to. Zbunjenom Larku činilo se da prazni prostori između pojedinih providnih kamenova pred njegovim licem postaju ogromni, međuplanetni, vakuumski: ponori bez ikakvog dna. Ili kao da su ti poludragi kamenovi meseci koji se u nebesima masivno, ali graciozno provlače jedan pored drugog.
     Pred njegovim hipnotisanim očima, iz svilenastog plamsanja poče se izdvajati malena izbočina, kao da na grančici ruže počinje novi pupoljak. Ta nova izraslina se pomicala, izdvojila se od svog roditelja, počela je puziti po površini jednog providnog kamena, prešla je kroz prazninu do drugog, nastavila. Polagano, nagore.
     Sve minimalno, sve diskretno. Bez pooštrene osetljivosti koju je u ovom 'napadu' imao, Lark, možda, ne bi ništa primetio.
     Nešto ide ka nama, reče on sebi.
     Ali se uspe oglasiti samo kataleptičkim krkljanjem.
     Iza Larka, novi zvuci besa - Ran je zaista divljao zbog nekog novog saznanja. Prilike su se uskomešale oko razbesnelog tuđina... Lester Kembel i straža, teritorijalci. Na Larka niko nije obraćao ni najmanju pažnju.
     On poče očajnički tragati za mestom gde volja boravi. Za središtem volje. Za onim delom sebe koji može da naloži stopalu da zakorači, oku da pogleda na drugu stranu, glasu da izgovori nešto. Ali njegova duša ostade zarobljenik bezbojne grudvice vatre, koja se nastavila pomicati ležerno ka njima.
     To treptanje privuklo je njegovu pažnju, ali sad nije imalo nameru da ga pusti.
     Zar je to tvoja namera? - upita on Sveto jaje, napola u molitvi, napola prekorno.
     Upozoriš me na opasnost, reče on. A onda mi ne daš da povičem to?
     Da li je prošla još jedna dura, ili deset? Iskrica je plovila već kroz sledeći kamen. Uz neznatno pucketanje preskočila je još jedan prazan prostor. Još koliko takvih, do vrha piramide? A koja će senka ispuniti nebo iznad ovog šatora, kad se to desi?
     Najednom, nešto ogromno zaista ispuni Larkovo vidno polje. Obris loptast, mutan i ogroman pred njegovim očima izvan žiže.
     Taj upadni objekat mu se obrati rečima.
     "Oooaj... mudri Kulhan... je l' ti dobro?"
     Lark je nemo pozivao upadača da se pomakne samo još malo dalje. Još malo levo, Džimi, reče on u sebi; još malo levo!
     Plamičak, dobrodošlom naglošću, iščeze, zaklonjen okruglim licem Džimija niščeg duhom - blagoslovenog, dakle - sa zabrinutim izrazom. Džimi dodirnu Larkovo preznojeno čelo.
     "Mož ti dones nešto, Mudri? Vode? A?"
     Oslobođen hipnotičke zamke, Lark najzad nađe svoju volju... koja ga je čekala na istom mestu gde je oduvek i bila.
     "Uhhhhh..." odahnu on.
     Pokrete ustajali vazduh u plućima, poče grabiti sveži. Bol se naglo probudi u njegovom zgrčenom telu, ali on to potisnu, uloži svu snagu u jedan uzvik, dve jednostavne reči.
     "Svi... napolje!"

EVASK

     Kad nešto obećaju, žustro to i ispune, zar ne, prstenovi moji?
     Vidite kojom su brzinom urođenici pristali na sve naše zahteve?
     Izgledate iznenađeni da su nastupili tako munjevito u smeru zadovoljenja i umirenja nas, ali ja sam to očekivao. Koja druga odluka je bila njima moguća, sad kad njihovi takozvani mudraci razumeju kako stvari stoje?
     Kao vi, niži od mene prstenovi, tako i sve te ostale rase imaju svrhu postojanja konačno samo jednu: da služe.
     Kako se stiglo do toga? - pitate vi.
     Da, imate moje dopuštenje da pogladite te vaše staromodne sićušne kapi voska, tragove nedavne memorije. A ja ću to isto iskazati na efikasniji način, koji nam dadoše Oailie, pa ćemo onda proslaviti poduhvat naš, uspešno okončan.
     Počinjemo pristizanjem emisara njihovih; iz svakog od tih plemena divljaka, po jedan je došao. Ušli su u ovu sravnjenu dolinu pešice i na telesnim točkovima, vukući se kao životinje preko krhotina drveta i drugog materijala koje su rasute posvuda oko našeg ponositog Polkdžija.
     Stadoše junačno pod oblinu našeg brodskog korita i počeše, na smenu, da viču u pravcu najbližeg otvorenog mesta na njemu. Bili su to lepi govori u ime njihove seoske 'Zajednice'. Sa rečitošću iznenađujućom, navodili su prikladne paragrafe galaktičkih zakona, prihvatili u ime svojih predaka punu odgovornost za svoje prisustvo na ovom svetu, i onda učtivo zatražili da mi takođe objasnimo svoje prisustvo - da kažemo zbog čega smo mi sleteli na ovu zabranjenu planetu.
     Da li smo inspektori zvanični, i sudije, iz Instituta za migracije? A ako nismo to, koje izvinjenje imamo za ovakvo remećenje mira jedne planete na ugaru?
     Drskost! Među posadom Polkdžija ona uznemiri ponajviše našeg mlađeg sveštenika, koji je mlada kupa verskih prstenova. On zapita kako to da smo mi sada u obavezi da se pravdamo pred nekim tamo varvarima.
     # zaštO nE ispržimO ovE izaslanikE kaO štO smO onE prE? #
     Na ovo naš vrli kapetan-Vođa odgovori:
     # nE koštA naS mnogO dA izduvamO malO informativniH isparenjA otprilikE U pravcU tiH napolA degradiraniH bićA. i nE zaboravI dA postojE podacI čijE prikupljanjE želimO! prisetI sE dA sU onE lopužE, entitetI zvanI rothenI, nudilI dA naM prodajU dragocenO znanjE, prE negO štO smO iH mI pobožnO-pravednO prevarilI. moždA tO istO znanjE možemO pribavitI mnogO jeftinijE oD oviH urođenikA, I timE uštedetI vremE I truD potragE #
     Zar nije tada mladi sveštenički skup prstenova insistirao, raspravljao se?
     # samO pogledaJ dolE nA tE grozotE! bljuvotinE! onI sE mešajU U sencI našeG velikoG brodA - urkinjA sA hunišeM, A jadnI zavedenI trekijaŠ sA ljudskiM stvoroM, A najgorE oD svegA... g'kekijI! štA sE možE dobavitI iZ takviH rodoskvrniH izvorA? pobiJ tO svE, odmaH saD! #

     Ah, prstenovi moji, zar ne bi sve bilo jednostavnije za Mene, da je tad naš kapetan-Vođa prihvatio savet mlađeg sveštenika? Ali se on sagnuo ka našem drugom svešteniku, starijem, u cilju daljeg savetovanja.
     Ta uzvišena kupa prstenova verskih, pedeset prstenova visoka, uzdigla se još više i izjavila:
     # slažemO sE dA jE tO zadataK ponižavajućI. alI štetA nijE velikA akO uvažimO formalnE obavezE I obredE #
     # daklE nekA sE evasK timE bakćE. nekA sE hrpA evasK upuštA U razgovoR sA tiM retardiraniM divljacimA. nekA evasK doznA štA onI znajU O dvE vrstE lovinE zA kojoM tragamO #
     Tako se donese odluka. Zadatak poveriše ovoj improvizovanoj, hibridnoj kupi. Zaduženje: budi agent za ovaj posao niski. Pregovaraj sa poluživotinjama.
     Tako saznadoh kako malo me/nas cene naši saplemenici Jofuri.

     Ali ostavimo to po strani sada. Pamtite kako smo preuzeli svoj zadatak, kako smo odlučno prionuli na izvršenje? Ukrcali smo se na gravitacionu ploču i pomoću nje spustili se iz broda na opustošenu Livadu okupljanja, gde nas je čekalo to šestoro izaslanika. Naš prsten asocijacija prepoznade dvoje od njih: jedan je bio Fhun-dau, koji je stajao tu i gladio svoju dugačku, belu bradu, a drugi bejaše Vuben, najmudriji od G'Kekija. Ovo dvoje pokazaše iznenađujuću radost u prvi mah, verujući da im se vratio njihov izgubljeni drugar - Ask.
     Onda, uviđajući da to nije tako, svo šestoro počeše da reaguju potreseno, odašiljući pri tom svakojake zvuke razočaranja i tuge. Naročito taj Trekijaš koji se zadesio usred grupe - vaš/naš zamenik, novi trekijevski Visoki mudrac? - koga kao da je naročito ožalostio naš preobražaj. O, kako je ta kupa aboridžinskih torusa uzdrhtala uočavajući našu jofurikaciju! Da li će se njegova segmentovana unija raspasti tog trena? - pitali smo se. Da li će, bez gospodara koji bi ih objedinjavao i vodio, ti sastavni prstenovi pocepati svoje membrane zajedništva i otpuziti kud koji, nazad u zverski život naših predaka?
     Posle nekog vremena to šestoro predstavnika oporaviše se dovoljno da počnu slušati. Ja objasnih, izrazima pojednostavljenim, napor Polkdžija u ovom dalekom planetnom sistemu.
     Nismo iz Instituta za migraciju, rekoh ja njima. Doduše, mi smo se pozvali na one paragrafe galaktičkih zakona koji omogućavaju da građani Pet galaksija sami sebe proglase privremeno za vršioce policijskih i vojnih dužnosti u odbrani Zajednice; pozvali smo se, naime, u onoj meri u kojoj je bilo potrebno da pohapsimo rothenske pljačkaše gena. Malo ko će postavljati pitanja, a možda i niko neće, kad mi izreknemo i izvršimo presudu nad Rothenima... ili/i nad kriminalnim naseljenicima. Kosmos će ostati ravnodušan.
     Kome bi mogli divljaci da se obrate, na koga da apeluju?

     Ali to možda nije bio naš glavni cilj, rekoh ja njima.
     To sam dodao malo drugačije, umirujućim tonom. Ima zločinaca mnogo opakijih, koje treba goniti mnogo žešće nego tamo neku gomilicu sirotinje, begunaca zgurenih na zabranjenom sprudu, koji traže iskupljenje za svoje grehe na jedini način koji je njihovoj pameti dostupan.
     Naša glavna potraga, rekoh ja njima, jeste za jednim brodom koji je nestao, a čiju posadu čine Zemljani, i to delfini. Delfini Zemljani. Deset hiljada odreda bojnih brodova traga za tom istom delfinskom letelicom u ovaj čas, rekoh. Jer ti Zemljani nose izvesne tajne, među kojima je možda i ključ za jedno novo doba.
     Rekoh emisarima da bismo mi možda mogli i platiti za podatke o tome, ako dobijemo od lokalnih žitelja informacije kojima bi naše traganje bilo skraćeno.

     (Da, prstenovi moji, naš kapetan-Vođa obećao je i onim Rothenima da će im platiti, kad je brodić tih mangupa u svemiru uputio poziv našem brodu i nagovestio bitne informacije. Ali glupi kao što jesu, Rotheni u svome nestrpljenju odadoše mnogo i premnogo. Mi smo davali obećanja, ali neodređena; onda smo poslali Rothene da 'donesu još jedan dokaz'... i krišom ih pratili, a da nikakav konačan ugovor sa njima nije bio do tog trenutka potpisan! Tako dovedoše oni nas do ove planetice, pa kad je tako, zar su nam potrebni sad? Šta će nam oni? Umesto da im platimo, mi zaplenismo taj njihov brodić.
     (Jest, možda su oni imali još neku mrvicu informacija, možda su je mogli prodati. Ali ako je delfinski brod igde u ovom sistemu, naći ćemo ga mi brzo.)

     (Da, prstenovi moji, u vašem/našem memorijskom jezgru nema ni pomena ni o kakvom 'delfinskom brodu'. Ali možda neko drugi na Jijou zna nešto. Možda nisu baš sve informacije dali svom mudracu Trekiju. Uostalom, zar možemo imati poverenja u memoriju preuzetu od Aska, koji je podmuklo rastopio mnoge kapi voska u našem jezgru pamćenja?
     (Nema druge, dakle: moramo ispitati ove ambasadore Jijoa, služeći se sistemom kazne i nagrade.)

     Dok su emisari premišljali o delfinima i brodovima, Ja krenuh sa drugim zahtevom našim. Našim ciljem, da pravda, dugo odlagana, najzad pobedi!
     "Može vam ovaj dodatni zahtev biti neugodan", rekao sam ja njima, "ili vam se može pričiniti da zahteva odustajanje od odanosti. Ali vi izbora nemate nikakvog. Morate se poviti pred neumoljivošću naše volje. Žrtva koju od vas tražimo bitna je. I ne pomišljajte na izbegavanje te dužnosti!"
     Mudrac Huniš poče da umbla na onaj njihov način, duboko, a jako, naduvavajući vreću na grlu. "Nama je nejasno značenje toga. Šta to moramo žrtvovati?"
     Na ovaj očigledan pokušaj njihov da se prave naivni, odgovorih podsmešljivo, uz talasasto kretanje tamnijih boja po našim gornjim prstenovima, čisto radi oštrijeg naglašavanja.
     "Znate vi vrlo dobro šta mora biti nama predato. Očekujemo u bliskoj budućnosti isporuku prve količine, simbolične; to neka bude znak vaše dobre volje da poslušate. Izručite, dakle, izvesnu količinu toga, naprosto da bi bilo jasno da se razumemo."
     To govoreći, zapovedio sam našem manipulacionom prstenu da ispruži sve naše pipke istovremeno ka matorom G'Kekiju.
     Ka Vubenu.
     Ovog puta njihove reakcije pokazale su da razumeju. Nekoliko prstenova koji su ranije pripadali Asku ispoljiše podjednako gađenje zbog tog zahteva, ali Ja sa nekoliko električnih udara nametnuh strogu disciplinu.
     Zastrašeni varvari se povukoše, noseći glase sa neba.

     Mislili smo da se ti prerano došli neće javljati neko vreme; da će ćutati dan-dva. Naš kapetan-Vođa odluči da pošalje, za to vreme, našu drugu korvetu na istok, da pomogne prvoj, koja još leži (popravljajući sebe, ali previše sporo) na pesku, nasukana takoreći, blizu jedne podmorske provalije. (Mesto koje je očigledan 'kandidat' za skrovište zvezdanog broda zemaljskih begunaca!)
     Neko vreme smo se plašili da su delfini oborili naš brodić, i da će sam Polkdži morati da pođe na tu misiju. Međutim, naša taktičarska kupa izračunala je da je izviđački čamac Rothena najverovatnije uspeo da nas zakači jednim gotovo slučajnim 'srećnim' pogotkom, i da je bezbedno poslati drugu korvetu prvoj u pomoć.
     Onda, upravo kad smo pripremali drugu korvetu za poletanje, uhvatismo signal iz planina, baš iz ovih planina! Šta bi drugo moglo biti nego jijoanski emisari rešeni da odmah ispune naš drugi zahtev!
     Korvetu poslasmo na sever, ka toj novoj emisiji.

     I gle! Evo izveštaja. Naselje G'Kekija - čitav jedan patuljasti grad tih demona na točkovima - skriveno u šumi!
     Ma, našli bismo mi taj grad u svakom slučaju. Naša izrada mapa Jijoa tek je počela.
     Ipak, ohrabruje taj gest Jijoanaca. Pokazuje da šest naroda Jijoa (uskoro će ih biti pet) imaju dovoljno sapientnosti, dovoljno umnih moći, da uvide neizbežno i da minimalizuju svoje gubitke.
     Šta, prstenovi moji? Vi ste iznenađeni? Očekivali ste neku veću solidarnost unutar vaše hvaljene Zajednice? Više odanosti?
     Onda živite i učite, lepotani moji voštani. Ovo je tek početak.

LARK

     Suze su tekle niz obraze ostarelog ljudskog mudraca dok je bežao kroz šumu.
     "Ja sam kriv", mrmljao je on između dva mučenička udaha vazduha. "Sve je mojom krivicom... nisam smeo dopustiti... tako blizu jadnih G'Kekija..."
     Lark je slušao ove jadikovke Lestera Kembela. Obojica su se pridružila stampedu begunaca, koji su kao rulja jurili svakom raspoloživom putanjom između ogromnih stabala bua. Svladan jadom, mudrac se mnovo puta spotakao, zateturao, i Lark ga je morao pridržavati da ne padne. Najzad Lark uspe da privuče pažnju jednog Huniša, milicionera, koji je preko lađa nosio ogroman mač. Taj robusni ratnik dohvati starog Kembela u naručje i ponese ga trkom u bezbednost.
     Za sve one koji su sad bežali u zaklon šume bam-bua, ta reč - bezbednost - najednom je izgubila mnoge dotadašnje osobine. Dve hiljade godina su zidine Duden Mese pružale zaštitu najstarijoj, ali najslabijoj od svih prerano došlih rasa. A sad nikakva odbrana nije mogla zaustaviti nebesku krstaricu koja je jednim zamahom doletela nad tu skrovitu dolinu, samo nekoliko dura pošto je Lark kriknuo svoje dve reči upozorenja. Neke izbeglice, oni malobrojni koji su mogli i smeli da se osvrnu, zauvek će nositi u duši užasnu sliku te korvete nadnete poput male grabljivice nad graciozne rampe, domove i radionice g'kekijskog naroda.
     Jofure je nesumnjivo privukao naš kompjuter, reče Lark sebi; jer širio je 'digitalnu rezonancu'.
     A kad su prešli planinu, Jofuri nisu mogli da ne uoče grad u dolini.
     "Tako blizu jadnih G'Kekija..." bile su Kembelove reči o tome.
     Jer Lester Kembel je, gonjen žarkom željom da dozna prave odgovore - on koji je celoga života sa ogromnom radoznalošću pratio sve galaktičko - dopustio da Ran i Lingova aktiviraju prastari bujurski računar punom snagom, na zadatku dešifrovanja tajnih delova memorije. Bilo je to kao da su mahali mamcem iznad Rimerskog gorja i prizvali vetrove zla.
     Neki od begunaca u toj šumi nisu se, ipak, predali panici. Dženi Šen, ljudska žena vatrenog pogleda, zadržala je svoj odred teritorijalne milicije čvrsto pod svojom komandom; Ran i Ling nisu imali nijednog trenutka mogućnost da izvrdaju, da pobegnu levo ili desno, da se 'izgube' u šumi. Doduše, to dvoje Danika možda nisu ni sami znali kuda bi bežali i zašto. Njihova lica pokazivala su jednaku pometnju kao i većina ostalih.
     Larku je još zvonilo u ušima od paljbe kojom su Jofuri isekli blur-platno iznad grada tako da je Duden Mesa ostala ogoljena pod zracima okrutnog sunca. Nebrojene prilike sa točkovima izvirale su iz grada i besciljno vrvele posvuda, kao sitni neleteći insekti kad neko počne da im ruši koloniju.
     Zraci su začas prestali, ali se iz lebdeće Nemeze počelo spuštati nešto drugo, još strašnije. Zlatasta izmaglica; zatim, poplava tečne svetlosti.
     Tada je i Lark izgubio prisebnost i predao se potpunoj panici, nemoćan da se suoči sa katastrofom koju je sam izazvao.
     Nisi jedini, Lestere, pomisli on; imaš društvo u paklu.

DVER

     Blatko - luđi nego ikad.
     Dver je žmirkao da bio bolje video kroz oblak komaraca koji su zujali ispred njega. Videlo se da je ludi nur ulovio neko malo stvorenje blizu obale i da sad čuči iznad tog plena, držeći ga prednjim šapama i preteći mu oštrim zubima. Ali nije se videlo koji je to zlosrećni stvor zalutao preblizu. Blatko kao da nije obraćao nimalo pažnje na dva čađava, osakaćena svemirska broda na tlu, na pesku i u močvari, sa druge strane dine.
     A i zašto bi? - pomisli Dver. Koji god Galaktik ugleda njega, zaključiće da je to samo još jedna životinja Jijoa. Samo ti lepo ručkaj, Blatko; najedi se. Ti ne moraš da čučiš ovde, zatrpan vrelim peskom!
     Rupa u koju se Dver sakrio postajala je veoma neugodna. Noge su mu uveliko trnule od nekretanja, a sitan, oštar pesak nemilice je prodirao u svaku raspoloživu pukotinu i poru. Dver se snašao na taj način što je podigao deo svoje tunike na dva kratka štapa i tako načinuio iznad glave svojevrsni krov, protiv sunca. Ali i to uzano skrovište morao je da deli sa Reti - a to je bilo, najblaže rečeno, nelagodno druženje. Da bi stvari bile još mnogo gore, u ovim krajevima postojala je jedna vrsta mušice, sitne poput zrna peska, koja ne može odoleti privlačnosti ljudskog daha. Ti insektoidi letucali su lagano uz dinu i nezadrživo prilazili nadstrešnici ispod koje su u pesku ležali Dver i Reti. Zatim su letucali još bliže, pravo ka njihovim ustima, u koja su i ulazili. Reti je kašljala, pljuvala, psovala na svom sivobrdskom narečju, iako ju je Dver molio da ćuti.
     Nije ona uvežbana za ovo, razmišljao je Dver, prisiljavajući sebe na strpljenje. Dok je on, Dver, bio kalfa, majstor Falon umeo je da ga ostavi danima u lovačkom skrovištu, ali i da se pri tome sakrije negde u blizini i osmatra. Za svaki zvuk koji se Dveru omakao, dežurstvo je produžavao za još po jednu miduru, sve dok Dver nije naučio vrednost tišine.
     "A i taj Blatko", zarežala je Reti, zureći besno niz dinu, ka nuru. "Umesto da se tolko igra sa tom hranom, mogao bi malo da donese nama."
     Dverov stomak zakrča u znak saglasnosti. Ali on joj reče: "Ne razmišljaj o tome. Pokušaj da spavaš. Kad padne noć, nastojaćemo da se odšunjamo odavde, nekako."
     Prihvatila je, začudo, ovaj savet. Reti je ponekad ispoljavala svoje najbolje osobine upravo u najgoroj situaciji.
     A kako je krenulo, pomisli Dver, ona će još i postati svetica, pre nego što se ovo sve završi.
     On baci pogled niz drugu stranu dine, levo, ka močvari. Oba tuđinska leteća brodića bila su tu, na zemlji, dva strelometa daleko. Zato bi ljudska bića navrh dine bila za njih laka meta ako bi se sad počela pokretati. Nije bilo nikakvog jemstva da će dolazak noći promeniti, u tome, išta.
     Čuo sam ja priče, pomisli Lark, da zvezdani bogovi imaju sočiva pomoću kojih vide toplinu tela koje se kreće u mraku, a i druga sočiva pomoću kojih otkrivaju prisustvo metala ili alata.
     Bekstvo sa vrha ove dine moglo bi biti vrlo teško, ili nemoguće.
     Alternative su bile poprilično rđave. Predati se Kunu, to bi bila jedna. Kao 'usvojeno dete' Danika, Reti bi možda mogla ubediti Kuna da poštedi Dverov život. Možda.
     Ali predati se ovim pridošlicama koji su oborili Kunov izviđački čamac... Dveru se kosa dizala na glavi dok je gledao ta kupasta bića sastavljena od naslaganih masno-sjajnih prstenova nalik na uštipke. Ti stvorovi su, praćeni lebdećim robotima, osmatrali štetu na svom, znatno većem letećem brodiću.
     Zašto se ja plašim? razmišljao je Dver. Ovi izgledaju kao Trekiji, zar ne? A Trekiji su bezazleni, zar ne?
     Nisu bezazleni kad se sjure s neba, iz kosmosa, i počnu da ispaljuju munje, zaključi on.
     Sad je požalio što nije, kao dete, pažljivije slušao svetu službu, to jest čitanje svetih Spisa, umesto što se vrpoljio onoliko. Neke tekstove uneli su u tu Knjigu njihovi prstenasti sapatnici, kad su svojim šunjalačkim brodom sleteli, krišom, na Jijo. Dver je od trečkih informacija zapamtio samo ponešto, na primer uopšteni podatak da među kupastim naslagama tih trečkih prstenova ima i nekih koje - ili koji - nisu prijateljski nastrojeni.
     Kako se ono zovu? - pitao se sad, uporno. Ima jedna reč, znači Treki, ali ne glasi Treki, drugačija je, drugačija... Kako beše? Ništa, uzalud.
     Ponekad je želeo da bude više nalik na svog brata i svoju sestru: da se upušta u duboke misli i da se uvek može osloniti na ogromnu zalihu knjiškog znanja. Lark i Sara bi sigurno bolje iskoristili ovo razdoblje prinudne neaktivnosti. Odmeravali bi alternative, nabrajali mogućnosti, formulisali planove.
     A ja, vidi kakav sam, reče on sebi. Samo dremam i razmišljam o jelu. I priželjkujem da imam bar minimalnu mogućnost da se počešem.
     Nije još bio toliko očajan da sa rukama iznad glave krene ka ta dva srebrna brodića. A dole kupasti tuđini, sa svojim pomagačima, petljaju oko čađavog brodskog korita, radeći na popravci.
     Dok je, zadremao i nepokretan, ležao u pesku, Dver se borio i sa jednim malim svrabom u glavi. Bilo je to kao neko malo bockanje u svesti, osećaj koji je rastao još od kad je omogućio daničkom robotu da pregazi nekoliko rečica bukvalno jašući, svojim grav-odbojnicima, na Dverovim plećima i baš na Dverovoj glavi. Posle svakog takvog prelaska Dver je padao na drugu obalu i trebalo mu je neko vreme da se pribere. Ali efekat u svesti svaki put je postajao sve jači.
     Sad bar neću morati više nikad da radim takve stvari, pomisli on.
     Jer taj danički robot takođe se sada krio ispod peska, u istoj ovoj dini, beskoristan i nemoćan od kad je Kunov leteći čamac oboren, a Kun, njegov gospodar, zarobljen.
     Dverov san bio je nemiran, probadan prvo litanijama bolova, malih, a i velikih; zatim i snovima, nespokojnim.
     Dver je oduvek sanjao. Kao dete, nebrojeno puta se sa trzajem podizao iz sna, u sedeći položaj, a onda vrištao tako da se celo domaćinstvo budilo: svi, od Neloa i Meline, pa do šimpanza i posluge. I svi su se okupljali oko malog Dvera da ga uljuljkaju u slatku tišinu. Danas se Dver nije jasno sećao kakvi su ga to košmari toliko morili tada, ali je nastavio da sanja svake noći, snove blistavo jasne i živopisne.
     Ali nijednom one zbog kojih bi vredelo vrištati, reče.
     Osim onih o Jedinstvenome.
     Dver se priseti tog starog mulk-pauka, onog koji je boravio blizu kiselinskog jezera na jednoj planini na Nagibu. Taj je svojevremeno progovorio pravo u Dverov um. Bilo je to jednog sudbonosnog dana, tokom Dverovog prvog samostalnog izvidničkog putovanja preko Rimerskog gorja.
     Ludi, stari pauk... taj nije bio nalik nijednom drugom mulk-pauku. Svim raspoloživim trikovima pokušao je da uvuče Dvera u svoje zamke da bi ga dodao svojoj 'zbirci'.
     Taj ludi pauk... koji je umalo ulovio i Dvera i Reti one strašne noći kad je Retina mehanička ptica 'umrla' u paukovom zahvatu... samo da bi, malo kasnije, u smrtonosnoj paljbi sa neba poginuo i sam mulk-pauk, i izgoreo sasvim.
     Dver poče nemirno prevrtati po tim uspomenama. Telo pauka: ogromni živi kablovi. To su mu bili pipci, zapravo. Zamršaj do zamršaja, a svi u pokretu, stežu se oko Dvera i Reti postupno. Zamka koja se sužava, zaustaviti je ne možeš. A iz svakog pipka, ili živog konopca, izbijaju teška kiselinska isparenja ili tečnosti od čijeg dodira ti se zamrzne koža.
     Oko Dvera sada pesak kao da se uvija na taj isti način: sam Dver je izrio za sebe ovu jazbinu u dini, a jazbina ga sad grli i guši zaljubljeno, na način bolestan, ali ne lišen izvesne naklonosti.
     Niko drugi te ne bi mogao ceniti kao ja, reče. Poziv, vedro smiren i strpljiv. Poziv Jedinstvenoga.
     Nama je sudba zajednička, blago moje.
     Dver je osećao da je sputan, više teškim snom nego peskom koji se nekako zatisnuo svud oko njega. Poče mumlati.
     "To ja... tebe... samo u mašti čujem."
     Smeh melodiozan, kao gugutanje, i odgovor:
     To si oduvek tako tvrdio, ali si ipak pažljivo izmicao mom zahvatu. Sve do one noći kad si bio nepažljiv i kad sam te umalo uhvatio.
     "One noći kad si ti umro!" odgovori Dver. A te reči sastojale su se samo od tihog izlaženja daha iz njegovih pluća.
     Jesam, jesam. Ali zar stvarno misliš da je to bio kraj?
     Moja rasa veoma je stara. Ja poživeh, evo, već pola miliona godina. Za sve to vreme polako sam izjedao i izbeljivao tvrde delove bujurskog nasleđa. I kroz tolike duge epohe, kroz tolike duge misli, zar nije prirodno da saznadoh sve što se o smrtnosti može znati? - reče.
     Dver se doseti. Ono prebacivanje daničkog robota bukvalno na svojoj glavi, preko rečica. Prolazak jakih gravitonskih polja baš kroz njegov mozak. Mora biti da ga je to izmenilo, na neki način; učinilo osetljivijim. Ili je od toga poludeo. Nečim od toga valjda se može objasniti ovaj grozni san.
     Uporno je nastojao da se probudi; uspe da razmakne očne kapke samo malo. Umor ga je prekrivao kao teški pokrov. Dver kroz trepavice ipak pogleda močvaru dole, iza i ispod dina.
     Sve do sad obraćao je pažnju samo na dva tuđinska leteća čamca - veći nalik na srebrnu cigaru, manji nalik na bronzani vrh strele. Tek sada, prvi put, Dver pogleda i pozadinu. Močvaru samu, a ne blistave uljeze na njenom rubu i u njoj.
     To ti je samo šljaka, znaš, ti koji si dragocen. Ne obraćaj pažnju na šljaku, na to što je 'pravljeno', na kratkotrajne maštarije efemernih bića. Ova planeta će apsorbovati sve to. Hoće. Uz strpljivu pomoć mojih rođaka.
     Trebalo je odavno da zapazi osobene znake. U močvari je, nedaleko, bila jedna četvrtasta grbina uzdignutog zemljišta, čiju simetriju nije uspeo baš sasvim da sakrije bujno, mokro rastinje. Iza toga, niz udubljenja, u kojima je voda bila uglavnom popunjena žabokrečinom; ova udubljenja pružala su se, ujednačeno, u daljinu.
     Drevni grad Bujura, naravno. Možda je to bio lučki grad, možda letovalište. Zgrade su odavno uklonjene, ali ovi temelji su prepušteni da ih kiša i vetar unište sasvim.
     Onaj isti glas reče, opet, u Dverovom umu, sada sa jačim ponosom: Da, kiša i vetar, uz pomoć onih koji su ovoj ranjenoj planeti prijatelji.
     A to smo mi, reče glas. Mi koji pomažemo da se ožiljci uklone.
     Mi koji ubrzavamo onaj proces kojim bi vreme, ionako, uklonilo sve to.
     Tamo! - reče Dver sebi. Kroz senke sopstvenih trepavica on uspe da razazna vitke kablove, dugačke, propletene kroz kroz močvarno bilje; zmijaste oblike nepomične u blatnim plićacima. Ili ne sasvim nepomične; ali to su pokreti lednički spori. Dver, sa svojim strpljenjem, posle nekog vremena uoči mali pomak tu, malu promenu tamo.
     A kakvo bi tek strpljenje naučio da si se pridružio meni! - reče glas. Sada bismo bili isto što i samo Vreme; a ti bi bio jedna od mojih retkosti, moj kućni ljubimac.
     Mora biti da je to glas iz sna; to se njemu pričinjava, sigurno. Ali mu smeta, nervira ga sve više. Dver uvide da je oblik u močvari stvaran. Sad, najzad, prikupi dovoljno odlučnosti da se otrese sna. Steže očne kapke vrlo jako, dovoljno jako da pođu suze i operu lepljivost. Sad sasvim budan, on ponovo otvori oči i zagleda se pažljivo u jedva primetne pravilnosti u močvari. Da, stvarne su.
     "Pa, ovo je močvara nekog mulk-pauka", progunđa on poluglasno. "Ali ovaj je živ."
     Reti se promeškolji u pesku, progunđa mrzovoljni odgovor.
     "Pa šta? Razlog više da se pokupimo iz ove rupetine."
     Dver se samo osmehnu. Sada, razbudivši se, uvide da se u njegovom načinu razmišljanja događa veliki, oštar zaokret; udaljavanje od bojažljivosti žrtve.
     Čuo je kako se, nedaleko od njih, na pesku, zverčica zvana nur poigrava sa nekim svojim plenom, uz lavež i režanje; prirodno pravo mesoždera. Blatkovo ponašanje sve do sad samo je nerviralo Dvera, ali sada mu se učini kao nagoveštaj nekih budućih događaja.
     Sve dosadašnje nevolje i povrede - a i najjednostavniji zdrav razum - nalagale su da on pobegne odavde, sa ovog smrtonosnog terena; puzeći, ako treba; da povede Reti sa sobom, i da oni pronađu kakvo-takvo pribežište u jednom smrtonosnom svetu.
     Ali jedna drugačija zamisao brzo se kristalizovala, jasna i prozračna poput vode u obližnjem morskom Procepu.
     Ne, ja ne bežim, odluči Dver. Ja, zapravo, to ne umem.
     Lovac; on je rođen, a i obučavan, da bude lovac.

ALVIN

     Dakle, to se desilo, mirno smo stajali i gledali daleke događaje kroz magičnu spravicu ovih funthua, kad, odjednom, 'oko' kamere poče da se trza i da mlatara, i mi se nađosmo zagledani u iskežene zube ogromnog nura! Bio je to ogromno uvećan prizor nurskih iscerenih usta. Tako nešto verovatno vidi močvarni miš u svojim poslednjim trenucima pre nego što će postati nekom nuru podnevna užina.
     Hufu je reagovala oštrim šištanjem. Njene kandžice zabiše se u moje rame.
     Glas iz svetlosti koja se vrti sama oko sebe (naš domaćin, dakle) bio je ovim iznenađen, po svemu sudeći, jednako kao i mi. Naš hologramski domaćin. U svome rotiranju uvrnuo se kao vrat zbunjene kentaurke, a onda se počeo klatiti kao da klima glavom, kao da se savetuje sa nekim koga mi ne vidimo. Uhvatio sam nejaka mrmljanja koja su mogla biti angliski ili gal-sedmi.
     Glas domaćina sada progovori tako da smo svaku reč čuli dvaput; odjek je stizao malo kasnije, zato što su reči bile izgovarane ne samo ovde, pred nama, nego i tamo, na pesku pokraj mora, gde ih je ta spravica ujedno i hvatala svojim majušnim mikrofonima i prenosila opet ovamo, do nas. Bio je to neki akcentovan gal-šesti, a poruka je bila upućena tom nepoznatom nuru! Samo četiri reči. Proletele su začas, tankim i visokim tonom, tako da sam ih jedva razumeo.
     "Brate, prestani, molimo te!" Tako su glasile.
     I, gle čuda, nepoznati nur se zaustavi. Poče okretati glavu ovako i onako, da bolje osmotri mašinu koju je ulovio.
     Mi Huniši, svakako, zapošljavamo te nur-zverčice da nam pomažu na brodu; dobar nur nauči od nas mnoge reči, uglavnom jednostavne komande. Ali to je na Nagibu, gde mi njima i plaćamo, tako što im dajemo da jedu kisele loptice; a za pohvalu im slatko umblamo. Kako bi mogao neki nur koji živi istočno od Rimerskog gorja naučiti šesti galaktički jezik?
     Glas pokuša ponovo, još mnogo tanjim i višim tonom, tako da je to moj sluh jedva uspevao da prati.
     "Kaži nam nešto, brate, u ime Varalice!"
     Hakica i ja se pogledasmo zapanjeno. Šta to naš holo-glas pokušava da postigne?
     Jedna poluzapamćena stvar vrati mi se pred oči. Kad se naš zlosrećni San Vufona onako skršio i uleteo u otvorene čeljusti podvodne lađe ovih funthua, i kad smo moji prijatelji i ja bačeno preko metalne palube; kad sam, potom, kroz maglu bola, boreći se za svaki dah vazduha, gledao kako čudovišta sa šest nogu gaze po toj palubi i po našim ionako već razlupanim instrumentima 'domaće izrade' - mahali su nečim nalik na fenjere i uzvikivali nešto na nekom isprekidanom jeziku koji nisam razumeo. Ubili su začas našeg malog Ziza, našeg prijatelja Trekija, koji je samo pet prstenova imao. Ali - ta mi se uspomena sad vrati - kao da su sasvim poludeli kad su videli našu nurkinju Hufu. Pamtim da su savijali svoje metalne noge i čučali pred njom, pred mojom kućnom ljubimicom; zujali, mrmorili, kao da žele da je navedu da i ona progovori.
     Sad se ponovilo to! Zar se ovaj obrtni glas nada da će govorom ubediti nekakvog divljeg nura da ispusti pokretnu spravicu koju je ulovio? Hakica poče da njiše očima, a dva pipka sa očima okrete prema meni i poče mi namigivati pomalo. Kad G'Keki tako namiguje, to je pravi semafor prezira i podsmeha. Nek su i zvezdani bogovi - naši domaćini su budale, očigledno. Očekivati da nur tek tako počne da sarađuje...
     Zato smo nas dvoje bili iznenađeni više nego iko drugi, više nego čak Štipko ili Ur-rona, kad je zubati stvor na ekranu zatvorio usta i namrštio se u očiglednom nastojanju da se usredsredi, a onda, škripeći pomalo zubima, zacijukao i počeo da prede, i najzad odgovorio istim jezikom, ali malo nemarno:
     "U im Vođ... ko s ti?"
     Uspravio sam se naglo, uz zapanjeno umblanje; tako naglo da je jedna od kostiju u mojoj još nezalečenoj kičmi pucnula veoma bolno. Hakica uzdahnu, a prsten za gledanje na Štipkovim leđima poče se obrtati brže nego taj žustri hologram ispred nas. Jedino Hufu kao da ništa nije čula; Hufu, nurkinja. Ležala je i pomalo lizala dlaku, sasvim spokojna.

     "Tupanderi jedni Ifni-prokleti, kud ste zapeli tako džikasto, eeeeej!" vikala je Hak, mlatarajući sa sva četiri očna pipka. Znak je to bio da je više ljuta nego uplašena. Nosili su je šestonogi funthui, dvojica, ali malo krupniji, držeći je za paoke točkova.
     Mi ostali išli smo kooperativnije, ali nimalo oduševljeno. Pojedina vrata bila su tako uzana da je Štipko morao da se naginje da bi 'ukoso' prošao svojim crvenim hitinskim oklopom kroz njih. Na čelu kolone stupala su ona dva mala vodozemca. Vraćali su nas u podmornicu koja nas je dovela u ovo podvodno uporište. Iza Štipka kaskala je Ur-rona; njen dugački vrat bio je pognut gotovo do poda, a to je kod Urkinja poza razočaranja i možda početka ljutnje.
     Ja sam se na štakama vukao odmah iza Hakice, ali sam dobro pazio da ostanem izvan dohvata njenog repa-odgurivača, koji je izmahivao i treskao po podu i zidovima hodnika.
     "Obećali ste da ćete nam sve objasniti!" vikala je Hak. "I da ćemo dobiti mogućnost da postavljamo pitanja Biblioteci!"
     Niko joj nije odgovarao, ni funthui ni amfibije. Razmišljao sam o završnom razgovoru sa obrtnim holo-glasom, o stvarima koje nam je rekao pre nego što nas je poslao nazad u podmornicu.
     "Ne možemo više naći nikakvog opravdanja za zadržavanje četvoro dece u uslovima velike opasnosti. Ova lokacija može biti bombardovana ponovo, i to žešće. Osim toga, vi sada znate mnogo više nego što je dobro za vas."
     "Znamo - šta?" upitao je tada Štipko, zbunjen. "Znamo da nuri mogu da go-vore-vore-vore?"
     Hologram je ovo potvrdio jednim svojim uvijanjem pri vrhu, što je izgledalo kao da klima glavom. "To, i druge stvari. Ne možemo vas zadržati ovde, a ne možemo vas ni vratiti kući kao što je bila naša prvobitna namera, jer bi to moglo biti katastrofalno za nas, a i za vaše porodice. Otud naša odluka da vas preselimo na jedno drugo mesto. Na ono koje pominjete u svom dnevniku kao cilj kome težite. Tamo ćete moći da budete zadovoljni onoliko vremena koliko je potrebno."
     "Čekaj!" insistirala je tada Hak. "Ma ja ne bih rekla da si ti gazda. Najverovatnije si ti samo kompjuter... samo jedna stvar. Želim da razgovaram sa nekim drugim! Da vidimo tvog gazdu!"
     Zakleo bih se da je obrtni hologram uspeo da izrazi, svojim držanjem, iznenađenost, ali i zabavljenost.
     "Veoma bistra omladina. Morali smo da revidiramo mnoge naše pretpostavke, od kad smo našli vas četvoro. Pošto sam programiran tako da osetim zadovoljstvo kad god pronađem neku nepodudarnost, zahvaljujem vam za ovo iskustvo i iskreno vam želim sve najbolje."
     Primetio sam, međutim, da hologram nije ništa rekao o Hakicinim zahtevima.
     Tipično za odrasle, bila je moja pomisao tada. Svejedno da li su huniški roditelji ili tuđinske skalamerije... u osnovi su isti.

     Kad smo izišli iz tih povijenih hodnika i spustili se u krivudave svakojako skrpljena prolaze koji su vodili ka podmornici, Hak se smirila. Funthui su je zato pustili, pa je dalje nastavila na svojim točkovima. Zadovoljila se da još malo gunđa; to su sada bila uglavnom napomene o fiziologiji funthua i o njihovim roditeljima i navikama; ali ja sam prozreo njenu pozu. Znam ja šta ona stvarno misli kad pipke sa očima zabaci tako malo unazad, samozadovoljno.
     Znao sam sigurno da je zadovoljna, da je (po svom uverenju) postigla nešto lukavo i pametno.

     U podmornici nam dadoše drugu prostoriju, ali opet sa jednim okruglim brodskim prozorom prema moru. Funthue očigledno nije zabrinjavala mogućnost da mi vidimo i zapamtimo orijentire. I ovo me je, neko vreme, zabrinjavalo.
     Da li će nas strpati u neku drugu opravljenu podvodnu kršinu? - upitah se tada. Da li će to biti ispod neke druge planine slupanih brodova, u nekom dalekom kanjonu, takođe na dnu Midena? U tom slučaju, ko će doći po nas, ako ovi budu uništeni?
     Glas je pomenuo da bismo mogli biti poslati na 'bezbedno' mesto. Možete vi reći da sam ja malo čudan, ali nisam se osećao bezbedno još nijednog trenutka od kad sam na steni Terminus napustio čvrsto tle.
     Šta li je taj glas mislio pominjući 'cilj kome težimo'? - zapitah se.
     Brod-kit je neko vreme lagano klizio kroz tunelski izlaz iz podvodne planine krša. Gledali smo kako je to skrpljeno - mnoštvo improvizovanih podupirača od metalnih greda, a iza toga, mnogobrojna korita prastarih zvezdanih brodova, povezana i zavarena. Ur-rona poče obrazlagati teoriju da se to uklapa u našu dosadašnju sliku o funthuima: to je neki narod koji je nedavno dospeo na Jijo, gde se sad krije. Begunci, verovatno, kao i naši preci, ali sa jednom velikom razlikom.
     Ovi se nadaju da opet uzlete.
     Zavideo sam im na tome. Ne na ovom očiglednom osećanju da su ugroženi; to ne; nego na opciji koju oni imaju, a mi nemamo. A to je opcija da se krene odavde. Da se poleti do zvezda, pa makar tamo čekala sigurna propast. Da li sam bio naivan kad sam smatrao da vredi podneti ma koju žrtvu za slobodu? Kad sam sebi govorio da bih se istog časa menjao sa njima, kad bih samo mogao?
     Možda su u tim mislima bile semenke onog mog kasnijeg uviđanja. Onog trenutka kad se sve iznenada razjasnilo. Ali, polako, nije vreme za tu misao.
     Pre nego što je podmornica izronila iz tunela, videli smo i neke oblike kako plivaju kroz polumrak; kroz vodu su se, polazeći od pokretnih tačaka blistave oštre svetlosti nalik na zvezdanu, pružale dugačke senke. Bile su to takve zakrpe brilijantnosti i čiste tame, sve jedna preko druge, da u prvi mah nismo mogli da razaznamo mnogo. Ali Štipko je ubrzo identifikovao ta pokretna bića u senkama.
     Bili su to, dabome, funthui, ovi isti krupni šestonogi stvorovi koji su se prilično trapavo kretali po unutrašnjosti podmorskih prostorija. Sada smo ih prvi put videli u njihovom prirodnom elementu, kako plivaju, kad skinu te mahaničke noge, ili ih podviju, ili upotrebe kao mehaničke ruke, za rad. Sad je bilo jasno zašto na zadnjem kraju tela imaju široko pljosnato zaravnjenje; tu im je bio, sklonjen u mašinski omotač, rep - naime, veliko repno peraje koje ih je sada potiskivalo da graciozno plivaju kroz mračne vode.
     Mi smo i pre toga nagađali da ovi funthui možda nisu isključivo mehanička bića. Ur-rona je smatrala da oni naprosto obuku svu tu gvožđuriju na sebe, kao odelo, a da unutra leže, u vodoravnim koritima, gospodari, koji su organska bića.
     To oblače kad su na suvom, pomislih ja; moraju, jer njihova prava tela uopšte namaju noge. Jasno mi je bilo da zbog tog istog ogromnog čeličnog 'odela' ne možemo ni da ustanovimo njihov pravi identitet. Ali ako su rođeni plivači, zašto nastavljaju da nose mehanička pomagala na sebi i kad su u vodi?
     Videli smo, nakratko, i neke podvodne svetlosti tako jake da su nas od toga bolele oči. Bilo je to podvodno zavarivanje ili rezanje pomoću plamena. Popravke, rekoh ja sebi; ovi obavljaju neke radove na svom brodu. Da li ih je dokačila neka bitka, pre bekstva na Jijo?
     Moj um se na to ispunio, začas, slikama iz onih živopisnih knjiga sa 'svemirskim operama' koje smo mi klinci čitali, znajući da gospodin Hajnc to ne voli mnogo, jer je po njegovom mišljenju trebalo da malo 'proširimo' svoje čitanje, na Kitsa i Bašoa. Čeznuo sam da priđem bliže tom njihovom brodu, da vidim ratne ožiljke... ali onda je podmornica ušla u jedan uzani prolaz tako da više nismo mogli videti zvezdani brod funthua nimalo.
     Uskoro smo isplovili u tamu Midena. Kroz stakleni disk kao da prođe talas neke duboke hladnoće... takav da svi ustuknusmo. Nikakvih reflektora više nije bilo, napolju samo crni mrak i ponekad u njemu bledoplavičasto svetlucanje nekog podvodnog bića koje pokušava da primami sebi partnerku.
     Ja sam se opružio po metalnoj palubi da malo odmorim leđa. Osećao sam vibracije i brundanje mašina ispod mene, nalik na beskrajnu pesmu nekog Huniša koji je kao Bog - može da umbla neprekidno, a nikada ne mora da zastane da bi uzeo vazduh. Napunim ja vreću sa vazduhom i počnem da umblam kao drugi glas, u kontrapunktu sa tim. Huniš najbolje razmišlja kad ima dobru pozadinsku melodiju - ton koji služi kao oslonac za donošenje ocena.
     A imalo se i o čemu razmišljati.
     Mojim prijateljima je posle izvesnog vremena dodijalo da zure u 'ništa-crno' napolju. Okupili su se svi oko male Hufu, naše maskote nurkinje, u pokušaju da je navedu da progovori. Štipko je pozivao i mene da priđem i da pokušam pomoću bosun-umblanja da je pridobijem. Odbio sam. Znam Huficu još od kako je malecko štene bila; nema izgleda da je ona sve to vreme glumila neznanje govora. Uostalom, kod onog nepoznatog nura na obali zapazio sam izvesnu različitost. Kod onog koji je progovorio na gal-šestom. Hufu nikad nije imala tu iskru intelivencije u očima...
     ...mada, kad razmislim, siguran sam da sličan sjaj u nurskom oku jesam video ranije... kod nekoliko nura. Oni su dangubili na dokovima Vufona, ili radili na jedrima i konopima lađa koje su u našoj luci zastajale. Takvi nuri bili su, da, pomalo neobični, držali su se unekoliko ponositije. Gordo. Iako nisu nijednu reč progovarali, kao ni njihova ostala braća, nekako su više motrili. Odmeravali, ocenjivali. I kao da im je smešnija bila sva ta užurbana aktivnost jijoanskih šest rasa oko njih.
     Nikada ranije nisam nešto mnogo razmišljao o tome, jer sam smatrao da je sklonost ka nestašnom ponašanju urođena svim nurima. Sada počeh da uviđam po čemu su nuri posebni.
     Iako se obično smatra da Huniši i nuri nekako spadaju jedni uz druge, oni nisu došli na Jijo sa nama; dok su, međutim, šimpanze, lornici i zukiri došli sa ljudima, Gheuenima, i G'Kekijima. Nuri su bili već ovde, kad smo mi Huniši stigli na ovu planetu i počeli sklapati naše prve ponosite splavove. Odmah smo pretpostavili da su to zverčice koje je priroda stvorila na samom Jijou - dakle, zaista prirodne, ili da su nastali podešavanjem neke prirodne vrste, voljom Bujura koji su bili skloni da ostave pojedina živa bića kao svoju praktičnu šalu usmerenu ka onome (ko god to bio) ko na Jijo dođe posle njih. Nama nuri obavljaju korisne poslove, ali mi Huniši nikada se nismo zavaravali da su oni naši.
     Posle nekog vremena Hak je odustala od tog truda, prepuštajući Štipku i Ur-roni da nastave dok i njima ne dosadi ulagivanje našoj maskoti (koja se dosađivala uveliko). Dokotrljala se, dakle, moja g'kekijevska koleginica do mene. Neko vreme smo samo mirovali i odmarali se. Ali ni za kiduru me nije zavarala, znao sam tačno šta je bilo.
     "Pa, kaži", rekoh ja. "Šta si maznula?"
     "Odakle ti pomisao da sam uzela išta?" upita ona, glumeći nevinost.
     "Hrr-mm. Odatle, recimo, što je ono bacakanje u hodniku bilo malo kobajagi. Tako si se ti ponašala kad si bila vrlo, vrlo mala. Svi smo ukapirali. Kad smo izišli iz onog savijenog hodnika, odmah si prestala, ali izraz lica ti je bio kao da si ukrala krunski nakit ispod Rišeljeovog nosa."
     Hakini stubići sa očima, sva četiri, malo se ugrčiše i izmakoše unazad; to je kod nje 'trzaj lica zbog nelagodnosti'. Onda se tiho nasmejala. "Dobro, provalio si me, D'Artanjane. Dođi da vidiš šta sam maznula."
     Pridigao sam se, što mi nije bilo baš lako, na srednji deo moje podlaktice. Hakica se dokotrljala bliže. Paoci točkova brujali su joj od uzbuđenja.
     "Lupala sam nogama za odgurivanje po zidovima, levo i desno, sve dok nisam dohvatila jedno ovo."
     Njena ruka, nalik na pipak, odmota se. Između dva vrha pipka nežno je držala jedno uzano, izduženo parče nečega što je ličilo na debelu hartiju. Posegnuo sam ka tome.
     "Pazi, lepljivo je s jedne strane. Mislim da sam u jednoj knjizi pročitala da se to zove 'samolepljiva traka'. Malo se i zgužvala kad sam je čupala sa zida. Neke delove koji su se zalepili jedan za drugi morala sam malo da razdvajam. Nažalost, nije ostalo mnogo tragova teksta, ali ako pogledaš vrlo pažljivo..."
     Zagledao sam se u traku hartije. Da, bila je to jedna od onih nalepnica koje smo videli levo od svakih vrata duž celog onog hodnika, i svuda na istoj visini; još od prvog trenutka slutili smo da je da je nalepljeno da se ne bi videli neki natpisi, valjda na nekom nepoznatom jeziku.
     "Nisi, nekim slučajem, video šta je pisalo ispod ove hartije u trenutku kad sam je otrgla, hm?" upita Hakica.
     "Hrrm. Kamo sreće da jesam. Ali bio sam sav posvećen samo jednom zadatku - naime, pažnji da ne budem ritnut."
     "Nije bitno. Samo ti pogledaj sad, vrlo pažljivo, ovaj kraj. Šta vidiš?"
     Nisam imao njenu finoću gledanja, ali i mi Huniši imamo prilično dobre oči. Zurio sam u šaru koja je bila kao krug bez jednog bočnog dela ali sa oštrom poprečnom crtom usečenom baš tu, na desnoj strani. "Je li ovo neki simbol?"
     "Nego šta je. Kaži mi - koja je to azbuka?"
     Razmislio sam dobro. Krugovi su važni sastojci gotovo svih standardnih galaktičkih kodova. Ali ovaj oblik izgledao je jedinstven.
     "Pa, reći ću ti šta je moj prvi utisak, mada on ne može biti istinit."
     "Kaži, kaži."
     "Hrrmmm... Ovo meni liči na anglisko slovo. I to, konkretno, na veliko slovo G."
     Hak zadovoljno odahnu kroz svoja ventilska usta. Zanjiha sa sva četiri pipka sa očima, kao na nekom povetarcu sreće.
     "To je i moj utisak."

     Okupili smo se oko prozora čim je brodsko korito počelo da krcka i pucketa, jer smo znali da to označava naglu promenu pritiska. Uskoro je spoljašnji svet počeo da postaje svetliji, pa smo znali da je podmornica u završnoj fazi putovanja, da prilazi nečemu. Kroz staklo videsmo mlazeve sunčevog svetla, koji su strujali kroz sve pliću vodu. Svima nam je bila neka 'lakoća' u glavi, nalik na pijanstvo; pretpostavljam da je to bilo zbog promene pritiska. Štipko je zadovoljno 'uzvikivao' (to je kod njega zvučalo viša kao jako šištanje), srećan što će se najzad vratiti u svet koji je njemu bliskiji, normalniji. (Mada neće imati sve udobnosti kao u gnezdu njegovog klana.) Uskoro mokri čaršavi vode počeše da se slivaju niz prozor. Ugledasmo, kroz vazduh, odredište do koga smo stigli.
     Uspravni obelisci, ali nakrivljeni, nagnuti do neke mere. Betonski kosturi, ogromni; čitavi redovi takvih, duž obale.
     Hakica uzdahnu treperavo.
     Bujurske ruševine, rekoh ja sebi. Ovo su sigurno oni sušni predeli južno od Procepa, gde su neki gradovi perepušteni da ih obore sami talasi i vetrovi.
     Onaj glas, onaj što se vrti, svakako je izvukao taj zaključak iz mog dnevnika: da smo mi želeli da stignemo do tog južnog ostrva, da je to 'cilj kome težimo', i da nas tamo može idealno smestiti, kao u karantin.
     Stvarno, te arhajske naseobine, bujurske, bile su Hakicin cilj, još i pre nego što smo počeli da pravimo San Vufona. Ona sad poče poskakivati nestrpljivo na svojim točkovima, jedva čekajući da jurne na obalu i počne da čita zidne natpise. Naime, pričalo se da na ruševinama u ovom delu sveta ima mnogo zidnih natpisa. Kao da je sasvim zaboravila na svoje ranije žalbe zbog obećanja koja su funthui pogazili. Ovaj san bio je njoj i stariji i važniji.
     Uđe jedan od šestonogih vodozemaca i pokretima nam pokaza da pođemo brzo. Funthui su sad, nesumnjivo, želeli da nas iskrcaju pre nego što bi njihovi neprijatelji mogli da ih primete. Napred pođe Štipko, Hakica se zakotrlja za njim. Ur-rona me pogleda i onda zatrese dugačkim vratom, a i ramenima, na način koji Urkinjama znači sleganje ramenima. Sa njene tačke gledanja, bližio se kraj ovom velikom boravku ispod vode. Predeli na koje ćemo se iskrcati izgledali su prijatno suvi.
     Ali nije bilo suđeno da se to ostvari.
     Ovog puta ja sam digao pobunu.
     "Ne!" rekoh i stadoh kao ukopan, malo raskoračeno. Kesa ispod grla bila mi je naduvana, pa je to 'ne' odjeknulo moćno.
     "Ja nikud ne idem", dodao sam.
     Moji prijatelji su se okrenuli i zagledali se netremice u mene. Verovatno im je bilo jasno, po načinu na koji sam se postavio i kako sam stisnuo štake, da pred sobom imaju teži slučaj takozvane huniške tvrdoglavosti. Vodozemac je počeo da ciči i panično mlatara.
     "Ništa ti to ne vredi", rekoh mu ja. "Nećemo se iskrcati!"
     "Alvine, pa šta fali", promrmlja Štipko. "Obećali su da će nam ostaviti gomilu hrane, a ja mogu i da lovim duž obale..."
     Odmahnuo sam glavom.
     "Nećemo da budemo ovako odbačeni, da ostanemo u izgnanstvu zbog nekakve Ifni-proklete bezbednosti, kao grupica bespomoćne dece. Dok se na drugim mestima dešavaju presudne stvari!"
     "O čemu pričaš?" upita Hakica, koja se ukotrljala nazad u kabinu. Vodozemac je uzalud mahao sa prednje četiri nožice. Začas dođe i par velikih funthua, oklopljenih metalom; njihova velika vodoravna tela kretala su se na po šest ogromnih, teških, čeličnih nogu. Nisam dozvolio da me njihov nailazak uplaši. Uperio sam štaku u bližeg funthua, pravo u njegovu izduženu glavu koja je i sa jedne i sa druge strane imala po jedno ogromno, staklasto crno oko.
     "Zovite onog što se vrti i govori, i recite tom glasu: možemo vam pomoći. A ako nas istovarite na obalu, time ništa nećete postići. Nećete nas ućutkati, jer ćemo naći načina da se vratimo kući, i to vrlo brzo. Otići ćemo do moreuza i poslaćemo signale našim prijateljima na drugoj strani. Reći ćemo im istinu o vama!"
     Ur-rona progunđa: "Koju istinu, Alvine?"
     Sad sam uz reči umblao, tako da su dobile duboke, prostrane odjeke:
     "Istinu da znamo ko su ovi."

SARA

     U loži jednog jahačkog klana, šta je drugo Sara mogla očekivati da vidi nego sedla i ćebad za ispod sedla; uzde i stremene; lasoe. To je i visilo po zidovima. Čovek bi očekivao da vidi možda i jednu ili dve gitare, uz to. Ali klavir; neobično je bilo videti klavir, ovde u zemlji Ksi.
     Instrument veoma sličan onom koji je Sara imala kod kuće, u selu Dolo, gde je Melina svojevremeno satima čitala priče deci... svojoj deci. Odabirala je baš neke slabo poznate knjige, koje niko drugi nije uzimao iz arhive u Biblosu. Iz tankih, suvih stranica izbijali su mirisi očuvani još od dana Velikog štampanja, onog pre dve stotine godina, jer neke od tih knjiga nisu bile uzete na čitanje ni jedan jedini put od kad su štampane. Naročito slabo bile su čitane knjige sa napisanom muzikom. Melina bi takvu knjigu naslonila, otvorenu, na dragoceni klavir koji je Nelo napravio za nju, što je bio deo miraza, odnosno cene koja se morala platiti devojci da bi ona pristala da se uda za tebe.
     U ovoj velikoj dvorani Ilijki, Sara sad poče prevlačiti prstima preko belih i crnih dirki. Gladila je vrhovima prstiju fine tragove zuba koje su ostavili Gheueni, majstori stolarskog posla, koji su te dirke kao i druge delove klavira bukvalno izglodali, od drveta. Pokušavala je da dočara sebi kako je izgledalo kad je u istoj ovoj dvorani, za istim ovim klavirom, sedela njena majka, kao devojčica. Kako je ta devojčica odrastala u ovoj uzanoj dolini, dolini mnogobrojnih konja i nebrojenih opsena koje atakuju na um. Odlazak iz zemlje Ksi svakako je bio kao putovanje na neku drugu planetu. Da li je mladoj Melini laknulo kad se izvukla iz ovog stisnutog, klaustrofobičnog prostora? Kad je posle dugog putovanja kroz bujurske tunele otpočela novi život, na snežnom severu? Šta ako je Melina u dubini duše čeznula za ovim skrivenim livadama? Za telesnim uzbuđenjem jahanja na konju bez sedla? Za pastoralnom čistotom života bez ograničenja koja bi nametnuli muškarci?
     Da li je Melini nedostajalo ovo preobilje boja u kojima možeš videti svaki san i svaki košmar, svaku tajnu panoramu, čak i usred dana?
     Ko te je učio da sviraš kalvir, majko? - pomisli Sara. Ko je sedeo pored tebe na ovoj, baš na ovoj klupi, kao što si posle ti sedela pokraj mene i pokušavala da sakriješ razočaranje što su moji prsti odveć trapavi za to?
     Jedna partitura, veliko folio izdanje, ležala je rasklopljena na uglačanoj gornjoj strani klavira. Sara je poče prelistavati. Sećala se prastarih kompozicija koje su na njenu majku tako silno delovale da je sedela kao hipnotisana, durama nepomična, tako da je mlada Sara čak bila ljubomorna na te tačke na hartiji. Tačke koje je Melina pretvarala u veličanstvene harmonije.
     Tek mnogo kasnije Sarta je shvatila koliko su, zapravo, magične te melodije. Magične zato što se uvek mogu ponoviti; jer zapisana muzika je, u nekom smislu, besmrtna. Ne može umreti.
     Tipični jijoanski ansambl je sekstet koji svira spontano. Sastoji se od po jednog svirača iz svake jijoanske prerano došle rase. Kompozicija koju oni izvode biće svaki put malo drugačija. Ova sklonost ka improvizaciji naročito se dopadala plavim Gheuenima, a i Hunišima jer, po legendi, te dve rase nisu imale pravo ni na kakvu inovaciju dok su živele u strogo uređenom galaktičkom društvu. Njima je čak bila čudna želja ljudskih učesnika da neka uspešna melodija bude zapisana u trekijevskom vosku ili na hartiji.
     Zapisivati? Zašto i čemu? - govorili su Huniši i plavi Gheueni. - Svaki trenutak zaslužuje svoju pesmu.
     Pravi jijoanski način gledanja na stvari, priznade Sara sebi.
     Spusti prste jače na dirke i prođe kroz nekoliko skala. Iako je davno izgubila uvežbanost, ovo vežbanje prijalo je kao stari prijatelj. Nikakvo čudo da čovek Emerson nalazi utehu u pesmicama kojih može da se priseti, a koje ga vraćaju u neke srećnije dane.
     Stade svirati neke jednostavne, omiljene stvari iz prošlosti, počevši jednom koja se zove 'Za Elizu' . Ti zvuci nisu joj doneli mir, nego, naprotiv, u njenoj duši nastade previranje.
     U udžbenicima antropologije koji su sačuvani u Biblosu tvrdilo se da su drevne kulture na Zemlji većinom svirale impulsivnu muziku, sličnu muziciranju jijoanskog seksteta. Ali ljudi su, nedugo pre svog samostalnog uzleta u kosmos, počeli stvarati i pisane muzičke forme.
     Hteli smo poredak i pamćenje, reče Sara sebi; to nam je izgledalo, valjda, kao neko utočište pred haosom koji je ispunjavao naše mračne živote.
     Naravno da je to bilo davno, u vreme kad su na Zemlji postizana i velika otkrića u oblasti matematike.
     Ima li tu nečeg zajedničkog? - upita se ona. Da li sam se ja opredelila za matematiku iz istog razloga koji je Melinu privukao da voli ovaj instrument? Zato što su to dva načina da se u haos života unese neka predvidljivost?
     Jedna senka pade na zid. Sara se okrete i napola ustade, pogleda u oči stare Foruni, predvodnice ženskog jahačkog naroda.
     "Izvini što te uznemiravam, draga." Sedokosa matrijarha pokretom pokaza Sari da opet sedne. "Ali gledala sam te i mogla sam maltene da poverujem da se Melina vratila kući, da opet bude s nama; ona je tako svirala, sa takvim poletom."
     "Bojim se da ne ličim mnogo na moju majku. A ne sviram ni upola dobro kao ona."
     Stara žena se osmehnu. "Dobar roditelj želi da njegovo potomstvo bude odlično - da postigne više. Ali mudri roditelji dopuštaju da deca sama odaberu u čemu će biti odlična. Ti si se opredelila za oblasti dubokog razmišljanja. Znam da je ona bila veoma ponosna zbog toga."
     Sara klimanjem glave prihvati ovu ljubaznu primedbu. Ali ovakve mudre izreke nisu joj donosile veliku utehu.
     Da sam stvarno mogla da biram, pomisli ona, zar ne misliš da bih se opredelila da budem lepa kao moja majka? Kao Melina, crnokosa i tajnovita, žena koja je zapanjivala ljude svojim mnogostrukim, lepim nadarenostima?
     Matematika je odabrala mene, pomisli Sara; zgrabila me je svojim hladnim beskonačnostima i svojim nagoveštajima da postoji univerzalna istina. Ali ko je ikad bio dirnut mojim jednačinama? Ko je ikad pogledao moje lice i telo sa potpunim oduševljenjem?
     Melina je umrla mlada, reče Sara sebi; mlada, ali okružena ljudima koji su je voleli. Ko će zaplakati nada mnom, kad me jednog dana više ne bude?
     Zapovednica Ilijki kao da je pogrešno protumačila Sarino mrštenje.
     "Da li te moje reči uznemiravaju?" upita Foruni. "Zar sam zazvučala kao jeretik, tvrdeći da nova pokolenja mogu biti bolja od ranijih? Zar to izgleda kao čudna vera, u jednom tajnom plemenu koje se krije čak i od jedne civilizacije koja je cela izbeglička i tajna?"
     Sara uvide da na ovo ne može lako da odgovori.
     Zašto su Melinina deca postala ljudi tako čudni, po jijoanskim merilima? - upita se ona. Iako je Larkova jeres prividno suprotna mojoj, ima u obe naše jeresi nešto zajedničko - odbacujemo Stazu iskupljenja.
     Knjige koje nam je majka čitala govorile su o nadi koja će doći iz nekog čina pobune, zaključi ona.
     "Vi i vaše prijateljice Urkinje spasli ste konje od uništenja, u vreme kad se činilo da je to uništenje neminovno", odgovori ona predvodnici ilijskih žena. "Vaše savezništvo bilo je nagoveštaj kasnijeg saveza između Drejka i Ur-čaune. Vi ste društvo žena koje su odane jednom cilju, koje pomno odabiraju muškarce sa kojima će se družiti, nalazeći ih među najboljima koje Jijo može ponuditi. Vi živite u divnoj izolaciji, i zato vidite najbolju stranu ljudskog roda. Retko kad vidite neke ružnije strane.
     Ne - ne iznenađuje me to što ste vi Ilijke u osnovi optimisti."
     Foruni klimnu glavom. "Meni je rečeno da si i ti, u svojim izučavanjima lingvističkih teorija, došla do sličnih zaključaka."
     Sara slegnu ramenima. "Optimista nisam. Ne lično. Ali neko vreme mi se činilo da u evoluciji jijoanskih jezika i dijalekata vidim izvesne obrasce. Takođe u književnoj aktivnosti koja se događa širom Nagiba. Doduše, to više nije ni od kakvog značaja, jer tuđini su sleteli na..."
     Starica joj upade u reč. "Smatraš da nam je sudba da budemo kao glaveri i da svoju drugu priliku steknemo prolazeći kroz zaborav?"
     "Pitaš li me šta mislim da se moglo dogoditi, da zvezdani brodovi nisu sleteli ovih dana na Jijo? Razgovarala sam ja sa Dedingerom o tome. Po mom mišljenju, da nisu došli, da je Jijo ostavljen na miru još nekoliko...." Sara odmahnu glavom i promeni temu. "Kad već pomenuh Dedingera, jeste li uspele da da pronađete?"
     Foruni žalosno odmahnu glavom. "Pre vrlo kratkog vremena provalio je iz ograde gde je držan. On je sad u bekstvu. Nismo ni slutile da će biti tako snalažljiv, da će umeti da ukrade i osedla konja."
     "Imao je vremena da gleda i na taj način stiče znanje."
     "Sad uviđam da smo bile naivne. Odavno nismo čuvale ni jednog jedinog zatvorenika, ovde u Ksiju. Na nesreću, tragovi ne vode natrag u tunel, gde smo ga mogle uloviti u tesnom i mračnom prostoru. Umesto toga, taj podmukli liger krenuo je preko Spektralnog Toka."
     Sara pokuša da dočara sebi sliku čoveka koji sasvim sam, na konju, pokušava da pređe preko ogromne pustinje otrovnog kamena i oštre svetlosti koja zaseca u um. "Smatrate li da može proći živ?"
     "Misliš, možemo li ga uhvatiti pre nego što tamo umre?" Sad Foruni slegnu ramenima. "Falon nije onako hitar kao što je nekad bio, ali, ipak, krenuo je pre jedne midure. S njim su neke od naših najsposobnijih mladih jahačica. Trebalo bi da uskoro vratimo tog fanatika pod naše staranje, a onda ćemo znati da ga čuvamo kudikamo budnije..."
     Foruni zastade usred reči, zagledana netremice u svoju šaku na koju se spustio jedan insekt i već počeo da 'njuši' jednu venu. Sara prepoznade da je to skiter, dosadni, mali, leteći stvor dobro poznat širom Nagiba, uvek spreman da siše krv. Skiteri su spori, zato je lako spljeskati ih. Ali Foruni se iz nekog razloga uzdržala od toga. Dozvolila je da ova minijaturna osica-krvopijica natenane zabode svoju rilicu i najede se do mile volje. Kad je završila, osica poče da izvodi neki svoj mali ples u kome su se prepoznavali trzaji koji kao da su pozivali Foruni da pođe negde.
     Sara je ovo posmatrala opčinjeno. Retko se dešavalo da skiter sleti na ljudsko telo i poživi dovoljno dugo da uradi ovo.
     Osica kao da je svakim zamahom trbuščića i repa govorila: dođi, dođi, hajde sa mnom, sad, odmah.
     Sara uvide da i ovo mora biti jedna od preživelih uslužnih životinjskih vrsta koje su Bujuri dizajnirali i pustili po Jijou pre svog odlaska. Koristan glasnik, ako znaš kako da ga upotrebiš.
     Foruni uzdahnu. "Nažalost, draga moja, vreme je da pođeš. Ti i Kurt i ostali morate pohitati tamo gde ste najpotrebniji."
     Zar sam uopšte potrebna? - upita se Sara. Za šta bi, uopšte, mogla biti potrebna osoba kao što sam ja, u ovakvim vremenima?

     Produžiše putovanje na jug, ovog puta na konjima. Neko vreme kroz drevni bujurski tranzitni tunel, polazeći od mesta gde je dekonstruktor, zaliven lavom, prestao da dejstvuje, zbog čega je i njegov posao ostao nedovršen. Uskoro se tunel našao mnogo bliže površini, i to provaljen, a na mnogim mestima i raspuknut kao čaura mladog Gheuena koji je izišao iz nje. To više i nije bio tunel, nego niz valjkastih udubljenja u zemlji, ispunjenih prašinom, blatom ili vodom. Uskoro se moralo jahati po otvorenom terenu, ali terenu Spektralnog Toka, gde su na putnike odasvud navaljivale plime svetlosti. Ilijke dadoše svakome po jedan ogrtač sa kapuljačom; površina te odeće bila je reflektujuća, kao ogledalo. Sari se, ipak, činilo da obojena svetlost puzi po njoj i pokušava da prodre na bezbroj mesta, da se kao crvić uvuče kroz neku rupicu i dospe do nje.
     Napred su jahali eksplozeri Kurt i Jomah, i Kefa, putovođa. Stariji eksplozer naginjao se u sedlu napred, kao da će na taj način uhvatiti brzinu, možda stići brže na cilj putovanja. Za njima je jahala Priti, na magarcu, zato što je ta manja životinja bolje odgovarala jahačici tako malenoj.
     Emerson se nekako čudno ućutao, ali je ipak upućivao Sari osmehe s vremena na vreme. Na glavi je neprestano držao reuga. Uz to, stalno je okretao glavu, gledao na sve strane. Na osnovu ovoga Sara je zaključila da mu providni simbiont nije samo štit od prejake svetlosti, nego i tumač, prevodilac za sve te boje. Ponekad bi se čovek sa zvezda sav ukrutio u sedlu... ali Sara nije mogla znati da li je to od bola, iznenađenja ili oduševljenja.
     Na začelju kolone kaskala je zarobljena Urkinja izdajnica, Ulgor. Bila je dovoljno mudra da ne pokuša bekstvo zajedno sa svojim donedavnim saveznikom, Dedingerom. Levo i desno od nje kaskale su dve druge Urkinje, ovdašnje, iz Ksija, koje su je čuvale da ne pobegne. Ulgor je sve oduševljenije odmahivala glavom dok se kolona uspinjala uz planinu Guen: mirisi dima i rastopljenog kamena, mirisi div-vulkana koji se uzdizao u nebesa juga, prijali su njenim urskim nozdrvama.
     Sara se osećala iznenađujuće dobro. Sedlo je bilo alatka kojom je njeno telo ovladalo. Kad je uspon postao strm, i kad se moralo sjahati i konje voditi dalje za ular, Sarine noge dadoše osećaj da su pune talasa udobne topline i da imaju obilje snage u rezervi.
     Znači, reče ona sebi, jedna usamljenica, matematičarka, koja je godinama ležala samo u svojoj sobi kao vreća krompira, ipak može da ojača.
     Osim, pomisli ona, ako je ova euforija prvi znak visinske bolesti.
     Pentrali su se uz jednu od nebrojenih grbina na ovoj vulkanskoj planini, kad Urkinje, sve tri, jurnuše kao po dogovoru galopom napred, uzbrdo, šišteći od uzbuđenja. Za njima se digoše oblaci uzvitlanog vulkanskog praha i pepela. Kao da su zaboravila koja je zatvorenica, ko su čuvarke; kao da su te njihove zasebne uloge ostavljene privremeno po strani. Preostali putnici mogli su samo da gledaju kako, iznad njih, ocrtani prema nebu, urski vratovi razmahuju u levo i u desno.
     Posle nekog vremena, zadihani od pentranja, ona i Emerson stigoše rame uz rame do vrha te kamenite grbine. Pred njima se širila moćna kaldera... ali, ipak, samo jedna od mnogih takvih kojima su bokovi ogromnog vulkana bili 'izbušeni'. A do vrha vulkana imalo je tek da se ide, još mnogo liga udalj i uvis, ka jugoistoku.
     Baš ova jedna fumarola kao da je hipnotisala sve tri prisutne Urkinje. Dah vulkana pun svakojakih isparenja uzdizao se iz pukotina u stenama, svud po obodu kružne jame. Sara obazrivo skide tamne naočare. Bazalt je ovde bio grublje vrste, manje nalik na dragi kamen. Već su prešli u drugi vilajet, drugačiji.
     "Ovde se nalazila prva kovačnica", saopšti Ulgor, glasom u kome se osećalo strahopoštovanje i divljenje. Ulgor uperi njušku u jednom određenom pravcu, i Sara pogleda tamo; vide srušenu gomilu kamenih blokova, koji su očito bili klesani nekim jadnim alatom, nikako ne bujurskim laserima. Videlo se da ovde odavno nema nikog. Ovakva zbrda-zdola skloništa pravila su prve urske kovačice, od kamenih blokova koje su klesale svojeručno; a cilj im je bio da se izdignu iz ravnica, da se primaknu užarenosti lave, u nadi da nauče kako da od te plamene materije i rude proizvedu bronzu i čelik za Jijo. U ono doba, sive kraljice Gheuena najoštrije su se protivile ovakvim poduhvatima, smatrajući da je proizvodnja metala svetogrđe. Isto to smatrale su za kasniji ljudski poduhvat nazvan Veliko štampanje.
     Prošlo je mnogo vremena. Ono što je bilo skrnavljenje, postalo je visoko cenjena tradicija.
     Staza je vodila dalje, uzbrdo. "Svakako su došle do zaključka da su uslovi na većoj visini povoljniji", komentarisao je Jomah, mlađi eksplozer. Na te reči, jedna od urskih stražarki klimnu glavom. "Ali sa ovog nesta su prve urske istraživačice otkrile tajni put preko Spektralnog Toka. Tajnu zenlje Ksi", reče ona.
     Sara klimnu glavom. Time je objašnjeno zašto je jedna urska klika skovala tajni plan da osujeti namere druge klike - moćnih Urunthajki - u vreme kad je ljudska rasa bila na Jijou novodošla, i kad su Urunthajke želele da unište sve konje. Na ovoj planini, i na drugim planinama, živele su kovačice, koje nisu mnogo marile za planove vlastohlepnih rođaka na ravnicama. Ovima nije bilo važno kako Zemljani mirišu, niti na kakvim životinjama jašu, bitno im je bilo da dobiju blago Zemljana na upotrebu.
     Knjige, reče Sara sebi. Knjige koje su stvorovi sa Zemlje posedovali. A u knjigama, tajne jedne nauke koja se zove metalurgija. Moramo zajednički koristiti ono što imamo ili ćemo zaostati.
     Dakle, zadržavanje jednog tajnog krda konja u zemlji Ksi nije bilo samo iz nekih idealističkih motiva. Morala se tu platiti i neka cena.
     Ljudi su možda najveći znalci inženjerstva, kao nauke, na Jijou, ali u kovački zanat nisu ušli nimalo, pomisli Sara; a sad sam razumela i zašto.
     Iako je odrasla među Urkinjama, Sara je i sad nalazila da razlike između pojedinih pripadnica tog naroda mogu biti zadivljujuće. Njihov raspon motiva i crta ličnosti - od fanatika do praktičnih zanatlija - bio je širok kao kod ljudsklih bića, ništa manje.
     To je još jedan dokaz, pomisli Sara, da su uopštavanja o bilo kom narodu ne samo zle nego i glupe.
     Uskoro posle toga, pojahali su opet. Staza je sad vodila bez mnogo uspona, u stranu po planini. Prizori koji su se pred putnicima otvarali bili su zadivljujući. Levo od njih bio je Spektralni Tok, carstvo sablasno, čak i sad kad je, iz velike daljine i kroz tamne naočare, bilo svedeno na tmušu sepija boje. Zatim lavirint kanjona od iskričavih stena, sve do jedne zasenjujuće bele trake - Ravnice oštrog peska, koja je Dedingerov dom. Tamo on, upinjući se da postane prorok, iskiva naciju tvrdokornih zilota, od ionako robusnih žitelja pustinje. Dedingerovi borci, koji su se nazivali 'peščani ljudi', videli su sebe kao avangardu ljudskog prodora ka Stazi iskupljenja.
     Gledajući na sasvim suprotnu stranu, ka jugozapadu, kroz pukotine u ovoj planini koja se sama u sebi presavila mnogo puta, Sara vide drugo čudo, ogroman okean, gde je obećanje o novom životu Jijoa trebalo da se ispuni. Gde je pepeo njene majke Meline, izmešan sa šljakom, bačen u talase. Jošuov pepeo, takođe. Mesto gde ova planeta briše sve grehe, tako što ih rastopi; apsorbuje; primi u sebe sve što Vaseljena pošalje odozgo.
     Ovaj jedan Nagib tako je uzan, a Jijo je tako širok, pomisli Sara; pa zar će nam zvezdani bogovi baš strogo presuditi za ovo naše tiho, obazrivo življenje u jednom kutku zabranjenog sveta?
     Ostajala je, naravno, nada da bi tuđini mogli naprosto da gledaju (i završe) svoja posla, i da odu, prepuštajući ovdašnjim žiteljima da sami, dalje, stupaju stazama svoje sudbine, kakva god bila.
     A-ha, reče ona sebi; izgledi da se to dogodi nalaze se u rasponu između nule i nikakvih.
     Putovanje se nastavljalo, često u sedlu, još češće pešice. Odmicali su ka istoku. Vidici su postajali sve spektakularniji jer sad su uključivali i južni deo Rimerskog gorja. Sara opet zapazi nemir među Urkinjama. Na pojedinim mestima iz tla ispod putnika izbijala je vodena para pomešana sa dimom i isparenjima; konji su na tim mestima frktali i plesali. Onda Sara primeti čak i crveno žarenje, znatno ispod staze. Bila je to lava; potok lave, krivudav i spor, nekoliko strelometa niže od mesta gde su se putnici sad nalazili.
     Možda zbog umora, ili razređenog vazduha, ili zbog varljivog terena, Sara diže pogled sa lave, u daljine, i nezaštićenim očima dočeka jedan zalutali, bleštavi zrak svetlosti, oštar kao ubod. Namučena prolaženjem kroz Spektralni Tok, Sara se sad sva zgrči.
     Šta je to? - upita se.
     Sevanje se gasilo i palilo, gasilo i palilo, u nejednakim razmacima, maltene kao da jedan daleki planinski vrh među Rimerskim gorjem pokušava da kaže Sari nešto.
     Onda Sara ugleda još jedan treptaj, ali u pokretu; sasvim drugačiji.
     Ovo mi se svakako pričinjava, pomisli ona. Mora biti opsena... iako je tako daleko od Spektralnog Toka!
     Činilo joj se da je videla... mogla se maltene zakleti da je videla... široka krila neke titanske ptice, ili zmaja, kako plove između...
     Ali već dugo i predugo nije spustila pogled pred svoje noge, nije proverila kuda ide. Jedan kamen se neočekivano obrte pod njenom težinom, i Sara se spotače. U pokušaju da održi ravnotežu, ona baci svu svoju težinu na suprotnu stranu, pretera sa time...
     I, sa krikom, pade.
     Staza od šljunka i kamenja primila je u sebe glavninu zamaha njenog pada. Ali onda poče kotrljanje. Sara prelete preko ivice, otkotrlja se niz prirodnu kosinu od šljunka i oštrih komadića bazalta. Iako je na sebi imala snažnu odeću od štavljene kože, osećala je itekako bolno ubod svakog kamena. Očajnički je rukama štitila lice, lobanju. Ovaj pad bio je propraćen nečijim produženim lelekom. Sara, ošamućena od straha, uvide da to nije njen glas, nego glas šimpanze Priti, koja je vrištanjem iskazivala svoju žalost zbog ovoga što se dogodilo.
     "Saro!" vikao je neko. Čuli su se i daleki zvuci koraka koji se spuštaju za njom, ali bez nade da je sustignu.
     Usred tumbanja, između jednog i drugog letećeg treskanja o zemlju, Sara pogleda kroz okrvavljene prste i primeti nešto - rečicu koja joj se primicala veoma brzo. Rečicu opruženu krivudavo preko sasvim opustošenog predela. Veoma viskoznu i sporu; i veoma vrelu. Iste boje kao njena krv.

NELO

     Arijana Fu provela je povratno putovanje čamcem gledajući svoje crteže malene svemirske kapsule, koja je donela Neznanca na Jijo, i razmišljajući o njima. Za to vreme Nelo se silno nervirao zbog ovako glupavog gubitka vremena. Njegovi radnici, bez nadzora, zasigurno nisu uradili sve poslove na vreme. Nema sumnje, desilo se neki kvar ili zastoj, sitan, ali dovoljan da toj bandi lenština posluži kao izgovor za celo poslepodne leškarenja. Nema sumnje, oni se sad tamo odmaraju kao Huniši u doba sieste.
     Ekonomski život je u ovoj krizi posustao, pa je stablo koje mu je služilo kao magacin hartije bilo već puno, ali Nelo je, svejedno, bio rešen da nastavi proizvodnju. Jer šta bi selo Dolo bilo, bez stenjanja vodeničnog točka uz kuću Nelovu, bez jednoličnog tupkanja malja za pulpovanje papirne mase, bez one slatke arome koja se širi iz novih, tek proizvedenih listova hartije dok se ona suši na suncu?
     Dok je krmanoš veselo umblao, dajući tako postojan ritam posadi koja je otiskivala čamac upirući motkama o dno močvare, Nelo je ispružao šaku, ispitujući da li počinje kiša. Maločas je palo nekoliko kišnih kapi. Tada se čula i grmljavina sa juga; zvučala je veoma uznemirujuće.
     Potoci su se opet ujedinili u reku, ali je zato močvara prestala, oko njih je bilo čvrsto tle. Uskoro će ovi mladi Huniši ostaviti motke i dohvatiti vesla, pa će začas, u zamahu takoreći, uvesti čamac u mirno jezero koje se završava branom Dolo.
     Krmanoševo umblanje je posustalo, pretvorilo se u zabrinuto ječanje. Nekoliko članova posade poče se naginjati preko ivice čamca, zureći u vodu. Jedan mladić dreknu: motka za otiskivanje istrgnuta mu je iz ruku.
     Stvarno smo se nešto mnogo zaleteli ovom rekom, pomisli Nelo.
     Poslednje močvarno bilje ostalo je iza njih; sad je drveće promicalo levo i desno od čamca, ali velikom brzinom.
     "Svi na vesla!" kriknu mlada Huniškinja koja je komandovala čamcem. Pršljenovi na njenim leđima, još sveži od nedavnog odbacivanja stare i sticanja nove koštane strukture, kao da su se naježili od nelagodnosti.
     "Držače zabravi!"
     Arijana pogleda Neloa u oči, upitno. On odgovori sleganjem ramena.
     Čamac se bacakao. To je podsećalo Neloa na slapove koji postoje na istoj ovoj reci, mnogo milja nizvodno, niže od grada Tareka; prolazak čamcem kroz te slapove veoma je neugodan. Nelo je to morao da izdrži samo jednom, kad je pratio sanduk sa pepelom i šljakom, gde se nalazio i pepeo njegove žene, sve do mora.
     Ali ovde ne postoje brzaci! - reče on sebi. Nestali su još pre nekoliko vekova, kad se veštačko jezero napunilo!
     Čamac naglo zaokrete, tako da Nelo polete bočno i jako se udari o jednu stranu. Dočekao se na šake. Ali one su ga sad veoma bolele. Nelo se pope opet na sedište, sede pored Arijane Fu. Ona, koja je svojevremeno bila ljudski Visoki mudrac jijoanske Zajednice naroda, sad se grčevito držala za tu klupicu na kojoj je sedela. Dragoceni crteži bili su u njenoj jakni, sada dobro zatvorenoj.
     "Drž se!" vikala je mlada zapovednica. Nelo je, ošamućen od neverice, držao obema rukama tu dasku ispod sebe. Uletali su u nekakav čudan prostor, koji ne bi trebalo da postoji.
     Ta misao vrtela se u Nelovoj glavi, sve iznova i iznova, dok su jurili uskim vodenim tokom. Sa obe strane videla se, jasno, normalna linija obale, mesto gde drveće prestaje, a ljigave vodene biljke počinju. Ali čamac se već uveliko spustio ispod tog nivoa i spuštao se još niže, i to brzo!
     Preko pramca je preletala pena koja se rasprskavala ispred njih; kvasila je posadu i putnike. Posada je veslala mahnito, po komandama prodorno izvikivanim. Mlada Huniškinja, zato što je žensko, nije imala vazdušnu kesu na grlu, pa zato nije ni mogla zvučati rezonantno. Ali svima je ipak bilo vrlo jasno šta ona zahteva.
     "Levim unazad... Levim unazad, šontavi! Kao da te je nur ujeo! Sad oba ujednači... sad jako napred! Jako, eeeej! Beskičmeni stvorovi! Zapni!"
     Dva kamena zida jurnula su ka njima, jedan sa leve, a drugi sa desne strane, preteći da ih zdrobe. Svetlucavi od uljastih algi, uzdigoše se kao ogroman nakovanj i ogroman čekić. Posada je mahnito veslala prema uzanom prolazu između ta dva, koji se video kao žestoki brzak, takozvani buk, iz koga su uvis izletali mlazevi sitnih vodenih kapljica. A šta je bio sa druge strane? Nelo se molio Bogu da ostane živ dovoljno dugo da i tu tajnu vidi.
     Glasovi huniški, gheuenski i ljudski uzdigoše se u zajedničkom vapaju u trenutku kad je čamac postrance okrznuo, u proletanju, jednu od te dve litice; udar koji je zazvučao kao kucanje na kapiji pakla. Ali korito čamca, nekim čudom, ostade celo. Jurnuše kroz levkasti vodeni tesnac, mokri od vodene pene koja je bukvalno štrcala u vazduh.
     Trebalo bi da smo već na jezeru, pomisli Nelo, kao da se nekom žali. Progovori te reči, šištavo, kroz stisnute zube. Pa, gde je jezero! Kud je otišlo?
     Kao hitnuto kratko koplje za bacanje - džilit, izleteše na slapove gde se voda previrala i penušala u potpunom neredu preko razbacanih stena i menjala pravac takoreći svakog trenutka zbog prepreka koje su nastajale od nanetog materijala ili se raspadale. Bila je to trka sa preponama u kojoj se ne bi snašao ni najbolji pilot, ali Nelo nije ni gledao tu bitku za spas čamca, od koje je zavisila samo jedna sporedna stvar - naime, njegov lični opstanak ili pogibija. Imao je oči samo za nešto drugo, važnije. Tupo zureći, podizao je pogled ka tom širem, većem prizoru. Svuda oko čamca - blatna ravnica, koja je donedavno bila dno jezera; a posred nje hučno se probija reka Roni, jer je više ništa ne zaustavlja. Reka oslobođena da se valja svojim starim koritom kao što je i činila pre dolaska prerano došlih izgnanika.
     Brana... brana... razmišljao je Nelo.
     Zakukaše i dvoje plavih Gheuena koji su, dobom voljom lokalnog gheuenskog legla, bili pridruženi ovoj ekspediciji. To leglo imalo je u jezeru svoj dom, i ribnjake, i kaveze sa jastozima; sve je to donedavno bilo opruženo raskošno po jezerskom dnu, na kome su Gheueni živeli u blagostanju. A sad su po blatu ležali rasuti samo ostaci svega toga, kao i gheuenske farme algi.
     Čamac je naprosto leteo ka središtu matice.
     Nelo je žmirkao, nemoćan da iskaže, makar i jaukom, svoje očajanje.
     Tu je brana, stoji i sad, glavninom svoje dužine. Ali reč glavnina nije mnogo korisna jednoj brani. Nelu maltene stade srce kad ugleda da je provaljena na jednom mestu... grdno provaljena... blizu njegove voljene vodenice.
     "Drž se!" povika zapovednica nepotrebno, dok su leteli ka tom otvoru iza koga se čula silovita tutnjava vodopada.

VI

     IZ DNEVNIKA DŽILIJAN BASKIN

     Možda moja odluka nije u celosti racionalna.
     Koliko je meni poznato, ovaj Alvin samo blefira, da bi izbegao izgnanstvo. Svi su izgledi da on pojma nema ko smo mi.
     Opet, nije nemoguće da je nekako pogodio istinu. Delfini se, ipak, pominju u mnogim zemaljskim knjigama, a on ih je čitao veliki broj. Obrise delfina mogu dobri posmatrači, ako se postave kako treba, naslutiti čak i kad on na sebi ima potpunu hodačku jedinicu sa šest nogu i oklopom. Ako je samo došao na tu misao, Alvin može, svojom bujnom maštom, stići do tačnog odgovora.
     Mi bismo mogli odlučiti da tu decu interniramo, iz predostrožnosti, u neko mnogo udaljenije mesto na jugu, ili u neki podvodni habitat. Tako bi neko vreme bili bezbedni, a u nemogućnosti da išta kažu. Tišt je nešto tako i predložila, pre nego što sam naredila da se Hikahi okrene i vrati decu ovamo.
     Priznajem da nisam nepristrasna. Nedostaju mi Alvin i njegovi drugari. Kad bi posvađane rase Pet galaksija samo uspele da stvore, između sebe, takvo drugarstvo...
     U svakom slučaju, to četvoro su dovoljno odrasli da sami odaberu svoju sudbinu.

     Dobili smo izveštaj od Makanijeve bolničarke. Pipoa je išla sankama da vidi jednog obolelog člana Kaove ekipe i usput je primetila još dve hrpe odbačenih svemirskih brodova; obe su manje od ove, ali trebalo bi da dobro posluže, ako uskoro odlučimo da izmestimo Brazdača odavde. Hanes je poslao dve ekipe tamo, da otpočnu pripremne radove.
     Moraćemo, i ovog puta, da se oslonimo na isto jezgro naše snage, to jest na istu grupu od pedesetak kvalifikovanih delfina. To su oni pouzdani, čija usredsređenost ne popušta nimalo ni posle tri godine svakojakih stresova. Oni koji se ne plaše sujevernih glasina o morskim čudovištima koja tobož vrebaju među mrtvim bujurskim mašinama.

     A što se tiče onih koji su nas gonili - ne vidimo više nikakve gravitonske potpise letelica, nigde nad morem, ili bar ne nad morem severozapadno od tih planina. To su, valjda, dobre vesti, ali ja zazirem i od tog predaha. Dva svemirska čamca ne mogu biti cela priča. Senzori su otkrili i jednu pravu leteću gromadu, brod zaista veliki; krstaricu. Nekih pet stotina kilometara severozapadno. Da li je ona u nekoj vezi sa te dve malene letelice koje su se srušile u blizini nas?
     Sigurno im je jasno da u ovom području postoji nešto zanimljivo.
     Činjenica da nisu odmah krenuli za tim tragom prilično je zastrašujuća.
     Kao da su, u svom samopouzdanju, uvereni da imaju na raspolaganju vremena koliko god hoće.

     Naša nis-mašina uspela je da razmeni samo još nekoliko reči sa tom takozvanom nur-zverčicom na koju je naš robotić naleteo na obali. To stvorenje nastavlja da nas drži u neizvesnosti, ponaša se prema našoj maloj izviđačkoj spravi kao da je to njegova igračka ili ulovljena slabija životinja koju će kinjiti ujedima i grebanjem. Pa ipak, nur nosi našeg robota u čeljustima prilično pažljivo, i uz to pazi da se fiber-kabl ne zaplete; dopušta nam da pogledamo dva srušena nebeska čamca, ali samo nakratko, tek koliko da nam pobudi radoznalost.
     Naša prva pretpostavka bila je da su ti 'nuri' samo jedna devoluirana verzija žive vrste koja se naziva titlal... i koja, samim tim, ne bi mogla da bude ni od kakvog značaja, osim kao prirodna zanimljivost. Ali ako su nuri/titlali zadržali i neki deo, makar i mali, svoje negdašnje sposobnosti govora, onda... ko zna šta su još, možda, zadržali?
     Ja sam neko vreme bila ubeđena da će nis-mašina biti naše najbolje sredstvo da se snađemo pri tom zbunjujućem susretu. Jer nur je ipak naš 'rođak', u nekom smislu reči.
     Ali porodične veze mogu dovesti i do suparništva srodnika ili do prezira između njih. Možda je naša mašina, koju su proizveli Timbrimi, naprosto pogrešan govornik.
     I to je jedan od razloga zbog kojih želim da se Alvin vrati.

     Usred svega toga, našla sam vremena i za dodatno istraživanje o Herbiju.
     Nažalost, nema načina da pogodimo kakav je bio profil izotopskog inputa, pre nego što je 'Herbi' umro. Ali hemijska kiselinska analiza uzoraka uzetih sa te drevne mumije nagovestila je znatno manji vremenski raspon nego što bi se reklo na osnovu tragova delovanja kosmičkih zraka na ono brodsko korito u koje je Tom prodro, u Plitkom Zvežđu.
     Drugim rečima, reklo bi se da je 'Herbi' mlađi nego svemirski brod u kome ga je Tom pronašao.
     To bi moglo značiti nekoliko stvari.
     Šta ako je Herbi naprosto leš nekog pljačkaša grobova, lopova koji se ušunjao na taj brod samo koji milion godina pre nas, a ne posetilac od pre milijardu ili dve milijarde godina?
     Ali ta nepodudarnost mogla bi biti posledica onih čudnih polja koja smo našli u Plitkom Zvežđu, oko te sablasne zvezdane flote, koja je upravo zbog njih bila gotovo sasvim nevidljiva. Možda spoljašnji slojevi tih ogromnih, nemih brodova doživljavaju vreme drugačije nego unutrašnji slojevi.
     Zato se pitam šta je, zapravo, bilo sa poručnikom Jahapa-Džinom, koji je poginuo baš od tih polja, i čije smo telo morali ostaviti tamo. Šta ako jednog dana neka buduća ekspedicija izvuče odatle jedan dobro očuvan delfinski leš, pa pojuri po čitavoj Vaseljeni, tvrdeći da je otkrivena rasa Praroditelja, Praotaca?
     Tako bi najmlađa rasa bila proglašena, greškom, za narod najstariji. Kakva bi to šala bila.
     Šala na račun takve ekspedicije, i delfina, ali i na naš račun.
     Herbi se ne menja nimalo. A ipak, zaklela bih se da namah primetim kako se smeška.

     Naša ukradena jedinica Galaktičke biblioteke ponekad počne da se ponaša uvrnuto i nerazumljivo. Da nisam maskirana, verovatno mi ne bi rekao ništa. Čak i ovako, obučena kao admiral thenanijanske flote, nailazim na otpor: Biblioteka počinje da vrda, da izbegava neposredne odgovore, kad joj pokažemo one simbole koje je Tom prekopirao na drevnom, napuštenom brodu.
     Jedan od tih hijeroglifa liči na amblem koji se danas nalazi na svakoj biblioteškoj jedinici u poznatoj Vaseljeni: na veliki spiralni točak. Ali u toj varijanti, oko središta se svija ne pet, nego čak devet krakova! Preko ove stilizovane galaktičke spirale nabačeno je osam koncentričnih ovala, tako da celina liči na metu za gađanje.
     Ja ništa takvo nisam videla nikada ranije.
     Kad insistiram na odgovorima, naša ne baš zakonito pribavljena arhiva kaže da je taj simbol 'veoma star...' i dodaje: 'Tumačenje tog simbola mimetički ne preporučuje se...'
     E, još kad bi neko znao šta to znači.
     Rizikovaću da mi neko zameri da sam pripisivala ljudske osobine toj mašini, pa ću napisati da Biblioteka tada počinje da gunđa, kao da ne voli da je neko uvlači u zabunu. Moram reći da sam takvo ponašanje viđala i ranije. Istraživači koje je poslao Teragens ustanovili su da pojedini ogranci Galaktičke biblioteke reaguju 'osetljivo' na izvesne teme, kao da ne vole da zalaze u neke stare fajlove, kao da je to suviše naporno... Postoji i mogućnost da Galaktička biblioteka naprosto ne voli da prizna da postoje neke stvari koje ni ona ne zna.
     Podseća me to na jednu raspravu u kojoj je naspram mene i Toma učestvovao Džejk Demva; bila je to jedna od onih prilika kad smo sedeli do kasno u noć i pokušavali da rastumačimo ovu Vaseljenu.
     Džejk je imao teoriju da je istorija Pet galaksija, iako navodno seže milijardu i više godina u prošlost, zapravo tačna samo za poslednjih, približno, stotinu pedeset miliona godina, a da događaje ranije od toga prikazuje netačno.
     "Kako idemo u dublju prošlost, eon po eon", govorio je Džejk, "osećamo sve jači ukus pažljivo sastavljenih izmišljotina."
     Naravno, ima dokaza da su razumna bića koja su disala kiseonik letela svemirom i u vreme deset puta starije od toga. Valjda su barem neki od događaja navedenih u prastarim arhivama autentični. Ali mnogo toga je i 'prefarbano', sumnje nema.
     Jeziva pomisao, jer veliki instituti moraju, po definiciji, da se bore za čistu istinu, uvek. I za kontinuitet. Ko je onda odlučio da se ne preporučuju 'memetička pretraživanja' po nekim istinitim fajlovima?
     Opet, čini mi se i da je to prilično apstraktna tema, danas, kad su Brazdač, ali i cela planeta Jijo suočeni sa neposrednim, strahovitim pretnjama. Ali meni sve nešto izgleda da se svi konci sustiču u jednu čvornu tačku ovde negde, na dnu jednog planetnog groblja brodova, gde tektonske ploče lagano melju istoriju i pretvaraju je u rudu.
     Uhvatila nas je, i melje nas, mašina neuporedivo ogromnija nego što smo u prvi mah zamišljali.

POSADA BRAZDAČA

HANES

     Hanes Suezi je ponekad osećao da mu nedostaje njegov mladi prijatelj Emerson, čija je veština - ponekad na granici paranormalnog - omogućavala da Brazdač prede kao kompaktni leopard u šunjanju po tajnim stazama kosmosa.
     Naravno, Hanes je veoma cenio i delfine u svojoj posadi mašinskog odeljenja; bili su vredni, prijateljski nastrojeni, nijedan među njima nije pokazao znake regresije. Ali delfini su skloni da predmete vizuelizuju kao zvučne oblike; kalibracije često izvode intuitivno, na osnovu toga kako njima motor zvuči. Tehnika koja itekako može da pomogne, ali nije uvek pouzdana.
     Za razliku od toga, Emerson D'Anit...
     Hanes nikada nije sreo nikoga ko bi imao bolji urođeno osećanje za kvantno-probabilistička preusmeravanja. Ne za arkansku teoriju hiperdimenzija, nego za praktični rad na stvaranju preklopa u prostorvremenu, preklopa koji omogućavaju kretanje po Galaksiji. Emerson je, osim toga, tečno govorio delfinski, tursiopski trinarni jezik, hibridnu mešavinu drugih jezika. Pomoću trinarnog umeo je da iskaže i veoma složene ideje, bolje nego sam Hanes. U ovom starom buretu, ta veština dobro dođe.
     Sada je, avaj, ispod palube ostalo samo jedno ljudsko biće sposobno da održava u radu ove motore, od kojih se godinama tražilo previše i koji je odavno trebalo da odu na remont.
     Ljudsko... ako je Hanes Suezi danas ljudsko biće.
     Jesam li sada više nego što sam nekad bio? - zapita se on. Ili manje?
     Sad on ima 'oči' svuda u mašinskoj sali - kamere uključene pravo u njegov mozak, koji leži u jednoj keramičkoj posudi. Sada ima na raspolaganju male robote koji nadgledaju rad Karketa i Čuhki na drugom kraju te velike dvorane... i istovremeno rad nekoliko drugih ekipa, brojčano malih, koje pokušavaju da osposobe nekoliko olupina u ovoj velikoj podvodnoj deponiji slupanih mašina. Može, zahvaljujući tome, da posavetuje ili uteši one koji osete nervozu ili onu cetacejsku klaustrofobiju od koje čitavo telo kao da počne da 'vrišti'.
     Na nesreću, sve ove kiborške sposobnosti ne pomažu, nimalo, da nestane usamljenost.
     Nikako nije trebalo da me ovde ostaviš samog, poče Hanes prekorevati odsutni Emersonov duh. Bio si mašinac, a ne tajni agent, niti zvezdani pilot! Trebalo je da gledaš svoja posla, a ne da onako odjuriš u herojske poduhvate.
     Postoje specijalisti i za te zadatke. Posadi Brazdača dodeljeno je nekoliko 'heroja' na samom početku, kad je ta lađa isplovila u duboki svemir - nekoliko osoba koje su bile opremljene i uvežbane za snalaženje i pobeđivanje u svakojakim opasnim situacijama.
     I baš bez njih je Brazdač ostao - bez kapetana Kraidaikija, bez Toma Orlija, bez poručnice Hikahi, pa čak i bez mlađeg oficira Tošia. Svi su oni 'potrošeni' u onom skupom bekstvu sa Kitrupa.
     Valjda je neminovno bilo, pomisli Hanes, da neko, posle toga, uskoči na njihovo mesto, kao zamena.
     A taj neko bio je Emerson. Postigao je jednu herojsku pobedu na Oakki, zelenom svetu, gde je Alijansa poslušnika namestila zamku i napala ih upravo u vreme kad je Džilijan pokušavala da izdejstvuje, pregovorima, mirnu predaju Brazdača i posade zvaničnicima galaktičkog Instituta za navigaciju.
     Čak ni podozriva nis-mašina nije pomislila da će činovnici neutralne galaktičke administracije pogaziti svoju zakletvu i pregovaračku belu zastavu Brazdača. Takvo izdajstvo je, navodno, nemoguće, ili ne bi trebalo da bude moguće. Da nije Emerson sa svojim odredom onako junački prošao kroz džunglu Oakke i napao i uništio jofursku stanicu za emitovanje polja, Brazdač bi pao u ruke samo jednog fanatičnog klana - a to je upravo ono za šta je Teragenski savet rekao da se ne sme ni po koju cenu dogoditi.
     Ali ti si dopustio da ti taj jedan uspeh 'udari u glavu', zar ne? - pomisli Hanes Suezi. Šta si mislio? Da si novi Tom Orli?
     Nekoliko meseci kasnije izveo si onaj ludi poduhvat, u thenanijanskoj lovačkoj letelici sa prespojenim naoružanjem uleteo si postrance u Fraktalni sistem, pucajući bez prestanka da bi pokrivao naše bekstvo. A kakve učinke je to donelo, osim što si poginuo?
     Hanes se u mislima vrati na prizor viđen sa komandnog mosta Brazdača: pred njima je bila unutrašnja šupljina jedne ogromne ledene strukture velike kao Sunčev sistem, sazdane od kondenzovane pramaterije. Puno zupčastih i penastih struktura, a u srcu - jedna bleda zvezda. Emersonov lovački aparat vijao se iznad planinski masivnih klinova od leda, zasipajući blistavom paljbom, ali uzaludno, dok su se kandže smrznutog vodonika polako stezale oko njega.
     Nerazumno junačenje, reče Hanes sebi. Oni Stari mogli su zaustaviti i ceo Brazdač isto tako lako kao što su zaustavili tebe. Da su samo hteli.
     Ali njihova prava namera bila je da nas puste da pobegnemo.
     Namršti se malo; priseti se kako se Emersonovo hrabro, uzaludno 'skretanje pažnje protivnika' završilo jednim bleskom bolne svetlosti, jednim ubodom sjaja u ogromnoj, svetlucavoj fraktalnoj kupoli. Onda je Brazdač klisnuo niz tumel između dimenzija, i glatko kao igla zašao u četvrtu galaksiju, za njega zabranjenu. Tamo je krivudavom putanjom zaobišao ustaljene trgovačke puteve jedne civilizacije koja diše vodonik, i najzad se sjurio pored čađavog stelarnog superdžina čije su erupcije sakrile trag zemaljskog broda.
     I drugi su dolazili tako na Jijo, pre nas, pomisli Hanes Suezi; Izmunuti je uklanjala njihove tragove.
     Pa, trebalo je da i nama to pođe za rukom, reče on sebi.
     Znao je, međutim, da je ovog puta nešto pošlo drugačije.
     One druge begunce niko nije jurio zbog ogromnog materijalnog dobitka, reče on sebi; za hvatanje Brazdača ponuđena je nagrada kojom bi se mogla kupiti polovina jednog spiralnog kraka neke galaksije. Ponuđači: nekoliko velikih, uplašenih pokroviteljskih klanova.
     Hanes uzdahnu. Najnoviji napad dubinskim bombama bio je neprecizan; lovci, dakle, samo naslućuju da je Brazdač tu negde, u toj široj oblasti morskog dna. Ipak, to je gonjenje. Znači, Hanes ima posla.
     Bar imam dobar izgovor da izbegnem još jedan dosadan sastanak brodskog saveta. Koji će biti farsa, naravno, jer mi ćemo opet uraditi tačno ono što Džilijan bude rekla. Bili bismo ludi da je ne poslušamo.
     Karket je signalisao da su motivatorski agregati podešeni i spremni. Hanes, pomoću svoje kiborg-ruke, podesi kalibracione brojčanike na glavnoj kontrolnoj tabli, nastojeći da oponaša Emersonov spretni pristup tom poslu. Ovi biomehanički produžeci koje mu sada služe umesto ruku zaista su divan dar; ne samo što povećavaju sposobnosti tela, nego i produžavaju život. Doduše, Hanesu i sad nedostaju taktilna zadovoljstva koja može osetiti samo onaj ko ima vrhove prstiju.
     Oni Prastari velikodušno su postupili prema nama, pomisli on; mnogo toga su nam dali... a onda su nas opljačkali i izbacili napolje. Oni daju život, ali ga i uzmu. Mogli su nas izdati, i nagrada bi pripala njima... a mogli su i da nam daju trajno utočište u njihovom bezmernom svetu. A oni su se opredelili za nešto treće.
     Njihovi planovi tako su duboki da ih obična ljudska bića ne mogu dokučiti. Možda je sve ovo, što se dešava posla odlaska Brazdača od njih, deo nekog njihovog zagonetnog plana.
     Ponekad mislim, reče Hanes sebi, da je čovečanstvu bilo bolje da je ostalo u krevetu.

TIŠT

     Rekla je Džilijani Baskin šta misli o toj odluci.
     "Nisam saglasna. Ne verujemmm, ni sad, da te mlade prerano doššle treba dovoditi ovamo."
     Plavuša je uzvratila Tišti pogled, očima umornim. Ove blage bore na uglovima Džilijaninih očiju nisu bile tu kad je Brazdač polazio na put. Lako je ostariti na ovakvoj misiji.
     "Izgnanstvo je stvarno izgledalo kao bolje rešenje, bezbednije za njih same", reče Džilien. "Ali ovde bi oni mogli biti korisniji."
     "Jesssst... ako je istina to što pričaju da Huniši i Jofuri sede prijateljski sa ljudskim bićima i Urišima, čitaju papirne knjige i navode Mark Tvena!"
     Džilijan klimnu glavom. "Teško je poverovati, znam. Ali..."
     "Pomisli kakva bi to podudarnost bila! Našša izviđačka podmornica nađe drevno ursko blago, i sledećeg trenutka iz gornjih, plićih voda ispadaju ti klinci u svom amaterski skuckanommm 'batiskafu', pravo pred nas."
     "Ne bi oni bili žžživi sad-d-d, da ih Hikahi nije baš tog-g trenutka zgrabio", ukaza brodski lekar, Makani.
     "Možda ne bi. Ali, razmislite, ubrzo posle njihovog dolaska ovamo, osetimo gravitonske motore. Oni kreću tačno ka ovom podmorskom kanjonu. Onda neko počne da baca bombe pravo u ovaj ponor! Pukim slučajem? Ili su uhode dovele neprijatelja ovamo?"
     "Pozvali su bombardovanje da počne dok su oni sami tu?" Delfin-lekar odahnu sa nevericom. "Jednostavnije objašnjenje bilo bi da je jedann od naših robota-istraživača primećenn, i da su ga pratili dovde."
     Tišt je, uistinu, dobro znala da deca prerano došlih nisu dovela neprijatelja ovamo; niti imala išta s tim. Kriva je bila jedino ona sama - Tišt.
     Jer, u trenucima kad se Brazdač pripremao da ode iz Fraktalnog sistema, kad je trebalo da se ostvari još jedna Džilijanina brilijantna, očajnička kombinacija, Tišt je, poneta iznenadnim porivom, uputila tajnu poruku. Poziv u pomoć. Obratila se jedinoj sili u koju je imala poverenja. Odala je na koju planetu će brod pobeći i zakazala sastanak na Jijou.
     U to vreme je mislila ovako: Džilijan će mi za ovo biti zahvalna, kasnije; kad naši gospodari Rotheni dođu da nas uzmu u zaštitu.
     Ali sad su slike sa obale pokazivale koliko je to bilo pogrešno.
     Dva leteća čamca, oborena, na prelazu između obalskih dina i močvare... iz jednoga izlaze okrutni, neumoljivi Jofuri.
     Tišt se pitala kako je tako dobar plan mogao tako užasno da propadne. Da li su Rotheni dozvolili da ih neko prati? - upita se ona; ili je još neko uhvatio moju poruku?
     Utroba joj se stezala od brige i krivice.
     Još jedan glas uđe u raspravu. Blag. Izvirao je iz jedne spirale rotirajućih linija koja je blistala na jednom kraju konferencijskog stola.
     "Znači, Alvinov blef nije tu igrao nikakvu ulogu, doktore Baskin?"
     "A da li on blefira? Ta deca su odrasla čitajući Melvila i Bikertona. Možda je pod ovim našim oklopčinama prepoznao delfinski oblik. Ili smo mi samo dopustili da nam neki nagoveštaji promaknu, u razgovoru."
     "Samo je Nis maššina govorila sa njima neposredno", reče Tišt, pokazujući usmeravanjem njuške ka rotirajućem hologramu.
     Hologram odgovori neuobičajeno pokajnički. "Pregledajući snimke, prinuđena sam da priznam da su mi promakli termini kao kilometar i čas... zbog duge navike da tako govorim na brodu. Alvin i njegovi prijatelji mogli su shvatiti da je to iz angliskog. Galaktičke rase ne bi nikad upotrebile te vučje mere."
     "Šta, znači timbrimijski kompjuter može da pogreš-ši?" upita Tišt, tonom zadirkivanja.
     Vrteći se bez prestanka, holografski likovni motiv ispusti jedno tiho hummmmm koje su svi za stolom odmah prepoznali kao zvuk Huniša koji, zadubljen u misli, tako umbla.
     "Fleksibilna bića ispoljavaju sposobnost da uče na nove načine", objasni Nis mašina. "Moji tvorci dali su me kao donaciju, da na ovom brodu služim, upravo iz tih razloga. Zato su se Timbrimi uopšte i sprijateljili sa vama zemaljskim nevaljalcima."
     Ova primedba značila je srazmerno blago zadirkivanje, u poređenju sa uobičajenim oštrim ironijama ove mašine.
     "U svakom slučaju", nastavi Džilijan, "u mom stavu nije prevagnuo Alvinov blef."
     "Nego ššta?" upita Makani.
     U kovitlanju Nis-holograma zaiskriše mnoge tačke svetlosti. Hologram odgovori umesto Džilijan.
     "Jedna sitnica, titlal... naime, nur-zverčica... koja je pokazala sposobnost govora. Nije bila kooperativna, iako je nama hitno potrebno da objasnimo kako je prisustvo jednog takvog stvorenja moguće na Jijou.
     Doktorka Baskin i ja sada smo saglasne.
     To je razlog zbog koga su nam potrebna ta deca. Ponajviše Alvin.
     Da ubede tog malog nura da razgovara sa nama."

PRERANO DOŠLI

EMERSON

     Krivicu pripisuje samome sebi. Bio je zanesen u razmišljanja o dalekim vremenima i mestima. Zato nije hitro reagovao kad je Sarin pad počeo.
     Do tog trenutka, Emerson je postizao napredak u borbi da svoju prošlost složi i uklopi, deo po deo. A to nije lak zadatak kad čoveku nedostaje parče mozga - i to upravo ono parče koje je ranije služilo da 'podmaže' svaku misao i potrebu za izražavanjem.

     Čvrsto usađene inhibicije borile su se protiv njegovog napora da se seti; svaki pokušaj kažnjavale su divljački, tako da je Emerson od bola samo stenjao i preznojavao se. Ali zato su mu, neko vreme, pomagale ovdašnje neobične panorame. Rikošetirajuće boje, polutečni predeli, pomogoše da pojedine uspomene iziđu iz niša u kojima su, okovane, dotad čamile.
     Jedna uspomena pojavila se odjednom, cela; prava erupcija. Stara, iz detinjstva. Neki susedi imali su velikog psa, nemačkog ovčara, koji je voleo da lovi pčele.
     Taj pas se šunjao za svojim plenom na vrlo ne-pseći način, puzeći i trzuckajući se kao neka smešna, prevelika, trapava mačka, ali ipak je na taj način sustizao, kroz cvetne leje i visoke trave, svog insekta, koji ništa nije slutio. Onda bi u jednom trenu skočio i sklopio čeljusti oko neuporedivo slabijeg plena.
     Kao dečak, Emerson je zurio, zapanjen i oduševljen, dok je iza ovčarevih još iskeženih zuba pčela počinjala da zuji ljutito. Onda je prekidala protest i zabadala žaoku. Pas bi, na to, frknuo, napravio grimasu, i kinuo. Kratkotrajni bol, ali zatim, očiti trijumf. Lov na pčele davao je smisao njegovom uštrojenom življenju u predgrađu.
     Emerson se pita: zašto ova metafora daje tako jaku rezonanciju? Zar je on kao taj pas koji prenebregava užasan bol da bi postizao pobedu za pobedom?
     Ili je on kao ta pčela?
     Seća se Emerson i ponekog odlomka o nadmenim bićima koja prostreliše njegov mozak i baciše na Jijo zapaljenu olupinu u kojoj se nalazilo njegovo telo. Jasno mu je kako ta bića sagledavaju njegovu rasu, ljudsku: kao insekte.
     Dočarava sebi sliku: krenuo je on, sa oštrom žaokom, rešen da natera One Stare da barem kijaju. Sanja kako će on njih naučiti da ubuduće mrze ukus pčela.
     Ove svoje mukotrpno izborene uspomene Emerson niže u jedan lanac. U ogrlicu, u kojoj, međutim, ima mnogo više praznih mesta nego bisera. Najlakše dolaze događaji iz detinjstva, iz dečaštva i iz godina obuke u teragenskoj izviđačkoj službi...
     Čak i kad je karavan konja izišao iz zemlje ubadajućih boja i krenuo strmom planinskom stazom, Emerson se nastavio prisećati, uz pomoć drugih alata - kao što su muzika, matematika, i znaci rukama, koje je tako uspešno razmenjivao sa Priti, makar da je njihov smisao bio: šala do šale, svaki put do krajnosti primitivna, često i vulgarna. A kad god karavan stane da se odmori, Emerson se prihvati svog bloka za skiciranje i izvlači oblike iz podsvesti: crta nestrpljivim i jakim zamasima, snažnim krivinama, ali ipak se pojave neki oblici iz mračnog vremena.
     Brazdač...
     Taj brod se pojavljuje na hartiji, maltene crta sebe; valjak, ali nacrtan sa ljubavlju, iz koga strše, kružno, 'rogovi' koji su, zapravo, peraja za prenos verovatnoće. 'Transferatori probabiliteta.' Ali on crta tu lađu kao podvodnu - okruženu lebdećim morskim travuljinama - a to je abnormalno za jedan brod koji je napravljen za duboki svemir; vrlo normalno, međutim, u kontekstu nekih drugih uspomena koje se pojavljuju i popunjavaju lanac.
     Kitrup...
     Taj užasni svet, gde se Brazdač zavukao ne bi li našao pribežište pošto se jedva spasao iz jedne zasede i pošto je doznao da se stotinu flota pokrenulo; pošlo u poteru; i u rat za pravo na hvatanje baš Brazdača.
     Kitrup. Planeta čiji su okeani otrovni... ali ipak zgodna da se na njoj brod koliko-toliko popravi, jer je samo pet-šest članova posade imalo noge; svi ostali bili su delfini, koji bolje rade u vodenom ambijentu. Pametni, temperamentni delfini. Koje bi, uostalom, skrovište bilo pogodnije, posle katastrofe na...
     Morgranu...
     Koji je prelazna tačka. Najbezbedniji od petnaest načina da se putuje od zvezde do zvezde. Jednostavno zaroniš ka prelaznoj tački, ali iz tačno određenog pravca i udaljenja, pod savršeno odmerenim uglom, i izroniš pokraj neke druge prelazne tačke, u nekom udaljenom delu zvezdanog točka. To je uspeo da izvede čak i spori zemaljski brod Vesarius - što bi značilo Ludi - ali pukim slučajem, pre nego što je ljudski rod usvojio tehniku za to iz galaktičke nauke.
     Razmišljanja o Morgranu dovode u njegove misli Kipirua, najboljeg pilota koga je Emerson ikada video - kakav je to virtuoz bio! - kako je izveo Brazdača iz opasnosti, krmanoškom ekstravagancijom koja je šokirala one koji su im bili namestili 'sačekušu'. Brazdač se bacio nazad u dimenzijsku maticu, daleko od svemirske bitke koja se tek rasplamsavala...
     ...kao i ona druga bitka, nekoliko nedelja kasnije, iznad Kitrupa. Divne, svetlucave flote, flote koje su veliko blago uzvišenih klanova, a koje su nasrnule jedna na drugu, razdirući se međusobno, uništavajući u trenu ponosita blaga mnogih svetova. Emersonova ruka leti, on crta lučne eksplozije po listu ove urođeničke hartije, koja se pod navalom njegove olovke cepa ponegde; ne uspeva da dočara veličanstveno divljaštvo čiji je očevidac svojevremeno bio...
     Jahači se opet penju u sedla, Emerson presavija i sklanja crteže. Drago mu je što reug prikriva suze kojih u njegovim očima ima puno.
     Kasnije, kad se nađu pred vulkanskom kalderom iz koje izbija vodena para, on se najednom seti jednog drugog bazena, koji je bio načinjen presavijanjem prostora samog... Bilo je to Plitko Zvežđe. Brazdačev poslednji izviđački i geografski zadatak pre polaska na Morgran. U Galaktičkoj biblioteci stajalo je da u Plitkom zvežđu ne postoji ništa vredno pažnje.
     Koja je onda inteligencija ili koje je predosećanje navelo kapetana Kraidaikija da krene na tako neizglednu lokaciju?
     Mora biti da je tokom nebrojenih eona bar još neko naleteo, makar čistom slučajnošću, na armadu napuštenih ratnih brodova koju je Brazdač tamo otkrio - i koja je uzrok svih potonjih nevolja. Emerson je sad u mogućnosti da se priseti kako su izgledale te utihle galije neba, ogromne poput Meseca, ali maltene providne, kao da se ne mogu sasvim odlučiti da li treba da postoje ili da ne postoje.
     Ova uspomena boli na drugi način. Sva je isparana tragovima kandži, kao da je pre izvesnog vremena naka spoljašnja inteligencija zavirivala baš u tu jednu uspomenu, do najsitnijeg detalja, možda sa ciljem da pročita raspored zvezda u pozadini. Da ustanovi gde se tačno, u toj galaksiji, nalaze ti brodovi.
     Emerson smatra da je to očitavanje najverovatnije bilo neuspešno. Sazvežđa nikada nisu bila njegova posebnost.

     "Emersone, ne moraš ići."
     Njegova glava se trgne: ovo je naletela uspomena koja je nedavnija, mlađa, i to mnogo meseci mlađa, od onih sa Morgrana ili Kitrupa.
     Emerson pogledom prelazi preko ukupne panorame zemlje sa mnogo boja; sada je vidi odozgo, sa znatne visine. Najzad pronalazi, u svetlucavim talasićima, to lice. Njeno lice. Zabrinuto; lice koje nosi na sebi teret stotinu života, ali i tajne koje se po svaku cenu moraju sačuvati. Ona opet progovara, i te reči mu se vraćaju cele, zato što ih nije ni čuvao u onim delovima mozga koji treba da pamte obične, svakidašnje razgovore.
     Naime, sve što je ona ikada rekla njemu, zvučalo mu je kao muzika.
     "Potreban si nam ovde. Hajde da nađemo neki drugi način."
     Ali nije bilo drugog načina. Čak ni Džilijanin ironični timbrimijski kompjuter nije uspeo da predloži nikakav drugi način. Emerson se ukrcao u naknadno osposobljenu thenanijansku lovačku letelicu i krenuo da se očajnički kocka sa sudbinom.
     Gleda, sad, te prošle događaje, nada se da će videti u Džilijaninim očima isti onaj izraz koji je imala kad se pozdravljala sa Tomom prilikom nekog Tomovog polaska na vrlo opasnu misiju.
     Vidi zabrinutost, vidi da joj je stalo do njega, vidi čak i naklonost. Ali to, sve zajedno, nije isto.

     Emerson otrže pogled od pustinje, bojama namučene, okreće glavu ka istoku, ka vidicima manje uznemirujućim. Daleke planine sa mnogo zatalasanih oblika koji su dodatno ublaženi zelenim šumama.
     Onda sa jednog visokog planinskog vrhunca nešto sevne! Pa, još nekoliko puta, u nizu. Ritam koji kao da nešto govori...
     Emerson to posmatra zainteresovano, ali bez uzbuđenja. U tome ga prekida nečiji krik straha; ali još čitav jedan trenutak Emerson ostaje isuviše udaljen, isuviše spor u okretu. Čak i ne vidi Sarin pad sa staze. Međutim, sledeći krik, Pritin, probija se kroz njega kao buktinja gurnuta kroz paučinu.
     Sad se iz njegovog grla otkida Sarino ime, izgovoreno neuobičajeno jasno, razgovetno. A nenamerno. Njegovo telo najzad stupa u akciju, skače, juri za njom.
     On leti niz zupčastu strminu. Vaseljeni upućuje prkosnu misao: Samo se usudi da mi uzmeš još jednog prijatelja!

LARK

     Narednicino lice bilo je izmazano trakama kamuflažnih boja. Na kosi je imala, i sad, komadiće trave i grudvice zemlje, od provlačenja kroz jaruge i virenja kroz trnjake. Pa ipak, Lark nikad nije video Dženi Šen lepšu.
     Ljudi procvetaju kad rade ono za šta su rođeni, reče on sebi; a ova Dženi je rođena da bude ratnica. Ona bi radije živela u vremenima kad su stariji i mlađi Drejk iskivali mir od ratnog požara i krvi, nego u kasnijim vremenima mira samog, zaključi on.
     "Zasad bez problema", reče Dženi. Ta mlada zapovednica milicije upravo se vratila sa izviđačkog zadatka. Bila je obučena u svepokrivajuću odeću od blur-platna, tako da su se u jakim senkama fenjera gubili i sami njeni obrisi.
     "Privukla sam se tako blizu da sam posmatrala drugi ulazak jijoanske delegacije u dolinu", reče ona. "Dolazak da bi se Jofurima odneo odgovor mudraca. Dva-tri robot-stražara doletela su da osmotre delegaciju. Naročito su se okomili na jadnog Vubena, koga su 'njuškali' od točkova do vrha pipaka sa očima. Onda su svih šest ambasadora otišli dole, u Dolinu okupljanja, a roboti su leteli za njima kao pratnja." Dženi načini pokret šakama ukoso nadole. "To znači da je ostao samo jedan robot u patroli, ili dva, na celom ovom sektoru perimetra! Čini se da nikad neće nastupiti povoljniji trenutak za naš potez."
     "Zar se u to može sumnjati?" upita Ran. Taj visoki zvezdoletač stajao je prekrštenih ruku, naslonjen na zid od kamena krečnjaka. Iako jedini nenaoružan, taj Danikenovac ponašao se kao da je ovo njegova ekspedicija. "Naravno da krećemo napred. Ne postoji druga opcija."
     Iako je Ran nastupao tako samouvereno, plan je bio, zapravo, Larkov. Zato je na Larku bilo i da odluči da li će se ići dalje sa sprovođenjem u delo. On će biti kriv ako u tom poduhvatu bude izgubljeno tridesetak hrabrih života... ili ako Jofuri, razbešnjeni ovom akcijom, nanesu Jijou nove, besomučne, uništavajuće udarce, iz osvete.
     Moguće je, pomisli Lark, da ćemo baš mi potkopati mirotvorno delovanje naših mudraca, u časovima kad su, možda, uspeli da primire ove galaktičke ne-Trekije.
     Ali, zapita se on, kako bi šest rasa ikad mogle platiti cenu koju Jofuri traže? Dok se mudraci dovijaju da tu cenu snize, neko mora potražiti mnogo bolje rešenje: neki način da se uopšte ne plati.
     Zabrinuti pogledi bili su uprti u njega, iz svih kutaka ove vrele pećine pune isparenja. Bio je to samo jedan groto među hiljadama sličnih, kojima su ova brda oduvek prožeta. Jadan od najupornijih pogleda stizao je od žene po imenu Ling, koja je stajala daleko od Rana. To dvoje zvezdanih gospodara, Lingova i Ran, nisu se dobro slagali još od onog vremena kad su zajednički radili na dekodiranju šifrovanih informacijskih ploča iz Galaktičke biblioteke. Bilo je to ono nesrećno popodne kad je Ran povikao "Izdaja!" i kad je, nedugo potom, užasna zlatasta izmaglica počela da se spušta na Duden Mesu. Sada su ta dva nebeska ljudska bića imala sasvim različite razloge da pomognu ovu očajničku misiju.
     Lark nije bio mnogo obradovan Dženinim izveštajem. Samo jedan leteći robot, ili dva... ali, po mišljenju Kembelovih asistenata, svaki pojedini leteći robot može da 'zaviri' donekle i pod zemlju, jer je i to deo čuvanja jofurskog perimetra od svake pretnje. Na sreću, teren je ovde sav prožet fumarolama, izlomatan čestim potresima. Treba uzeti u obzir i istančane pesme koje emituje Sveto jaje; emanacije od kojih kamena amajlija na Larkovim prsima sva treperi.
     Svi gledaju u njega, svi iščekuju njegovu odluku - ljudi, Uri, Huniši i nekoliko Gheuena koji se još nisu razboleli. Čitav dobrovoljački odred jijoanske milicije.
     "U redu", kaže Lark. "Uradimo to!"
     Komanda kratka, odlučna. Dženino lice se isceri u širok osmeh; ona se okreće i kreće u dublju tamu podzemne galerije. Za njom hitaju nosači fenjera.
     Ono što je Lark zaista želeo da kaže glasilo je: 'Do vraga, ne! Idemo što dalje odavde. Častim celio društvo po jednim pićem, da svi uzdignemo po čašu za jadnoga Uthena.'
     Ali ako bi samo pomenuo ime svog prijatelja, mogli bi lako krenuti jecaji plača iz dubine duše. Zato je Lark ćutke koračao u krivudavoj, polumračnoj, pogurenoj koloni koja se šunjala podzemnim putanjama. Ponegde je na zidovima bila prilepljena mrlja svetlucave mahovine; na takvim mestima bolje su videli kuda idu.
     Dok je hodao, njegove misli su se zaletale u mnogo pravaca, komešale. Zapitao se, na primer, gde to na čitavome Nagibu postoji kafana u kojoj svih šest rasa mogu da nazdrave punim čašama u isto vreme. Malo je kafana u kojima se služi alkoholno piće, ali i sveža krv simle; ljudi prezrivo gledaju prehrambene navike kenta-ura, ali i ovi njihove. Većina Trekija, opet, smatra da bi bilo nepristojno jesti u prisustvu drugih rasa.
     Ali, pomisli Lark, znam jedan bar u gradu Tareku... naime, znao sam; ko zna da li sad postoji grad Tarek. Možda postoji, ali zaustavljen zlatnom kišom. Posle Duden Mese, Jofuri bi mogli napasti naše velike gradove, zato što i tamo živi veliki broj G'Kekija.
     Čovek se zapita, pomisli on, zašto su G'Keki uopšte dolazili na Jijo. Oni mogu otići niz Stazu iskupljenja samo ako je glatko popločana.
     Lark odmahnu glavom.
     Trivijalne misli. Po važnosti - minijaturne. Sinapse u mozgu opaljuju tek da bi nešto radile. A tvoja jedina sadašnja briga jeste da ti ne izmakne čovek koji je u koloni ispred tebe... i da ne lupiš lobanjom u stalaktit.
     Njegovi sledbenici se osvrću i vide čoveka koji se drži smireno i samopouzdano. Ali Lark, u sebi, trpi bujice reči koje uznemiravaju njegov ionako uvek nemirni um.
     Trebalo bi, reče on sebi, da sad budem u žalosti zbog mog preminulog prijatelja.
     Trebalo bi da iznajmim grobara Trekija i da uredim da bude raskošna ceremonija odnošenja čvrstih delova u more. Tako da Uthenov oklop, dobro uglačan, bude dostojno prevezen i bačen da se pridruži kostima, oklopima i bodljama naših predaka, u plavoj grobnici ispod talasa Midena.
     Dužnost je moja da odem u formalnu posetu sivim kraljicama, u onu prašnjavu dvoranu iz koje su one, jednom, davno, dominirale glavninom Nagiba. A to je Dvorana devedeset stubova, reče Lark sebi; i svih devedeset su zubima izdeljani od drveta. Tamo one i danas glume ponešto od vladalačke slave. Ali kako bih mogao objasniti tim gheuenskim matronama smrt dva njihova izuzetno inteligentna sina: Harulena, koga su vanjijoanski laseri isekli na komade, i Uthena, koga je opaka zaraza ugušila?
     Jesam li ja u stanju da saopštim pepeljastim bivšim vladarkama da će uskoro, možda, pomreti i sva ostala njihova deca?
     Uthen je bio njegov najbolji prijatelj, bio je to i kolega očaran jednako kao i Lark svakom plimom i osekom u krhkom ekosistemu Jijoa. Iako se nikada nije pridružio Larkovoj jeresi, Uthen je bio jedini drugi um koji je ikada stvarno razumeo zašto ovih šest rasa nije trebalo, nikada, da dođu na Jijo. Jedini koji je razumeo zašto su neki galaktički zakoni, ipak, dobri.
     Izneverio sam te, druže stari, pomisli Lark. Ali ako ne mogu obaviti sve ove preostale druge dužnosti, možda mogu barem da postignem nešto što bi bilo nadoknada.
     Pravdu.

     U poslednjoj pećini, svakojaki krš i otpad bio je rasut po podu; bili su to tragovi zavere zelota. Tada je mlada družina buntovnika prošla istim ovim putem i produžila još nekoliko strelometa dalje; zavukla se pod daničku naučnoistraživačku stanicu, postavila eksploziv i izvela atentat u kome je poginula Lingina prijateljica Beša, kao i jedan od rothenskih zvezdanih gospodara. Posledice tog događaja još su se širile po Jijou, kao koncentrični talasi po mirnoj bari u koju je upao veliki kamen.
     Sada je ostatke te minirane stanice pritisnuo svojom mnogo većom masom ratni brod Jofura, ali niko nije predložio da se isti plan primeni još jednom. Čak i pod pretpostavkom da bi se moćni zvezdani brod uopšte mogao razneti hemijskim eksplozivom, potrebna količina eksploziva za tako nešto bila bi tako ogromna da bi Lark i njegov odred morali dovlačiti bure za buretom bez prestanka sve do sledećeg Dana osnivača. Kad bi eksplozeri mogli dati toliko svoje 'paste'. Ali ni to ne bi uspelo jer nije bilo nijednog dobrovoljca koji bi hteo da se zavuče pod smrtonosnu, gromadnu letelicu Jofura. Larkov plan nije zahtevao da se neprijatelju priđe mnogo bliže. Ali je ipak zahtevao da se uđe u velike napore i opasnosti.
     "Odavde je suviše tesno za sive", reče Dženi.
     Urske partizanke zaviriše napred, u tunel koji se znatno sužavao. Počeše da izvijaju dugačke vratove sinhronizovano. Nanjušile su aromu koja se njihovoj vrsti ne sviđa.
     Sivi gheueni su legli na kameni pod; ostali prionuše na posao da odvežu pakete tovara sa gheuenskih hitinskih leđa. Kad bi imali dovoljno vremena, ovi krupni sivi drugari mogli bi da prošire tunel i da prođu; za to bi upotrebili svoje štipaljke-hvataljke i zube oštre i tvrde poput dijamanta. Lark je, međutim, naredio da oni ne idu dalje. Ko zna koliko je vremena još preostalo? Kuga se širi, nošena vetrovima Jijoa. Da li je to genocidni mikroorganizam? Lingova je našla dokaze upravo za to; Ran je i sad odbijao da poveruje da bi tako nešto moglo biti rothenskog porekla.
     Natmureni čovek sa zvezda bio je opsednut jednom drugom informacijom, takođe pribavljenom iz ostataka stanice.
     U ekipi pljačkaša gena postojao je, od početka, i uhoda. Neko ko je pomno vodio dnevnik, pripremao dokaze o svim zlodelima Rothena i rothenskih ljudskih slugu.
     Agent, dakle, teragenskog saveta!
     To bi značilo da je vladajuće telo planete Zemlje uspelo da ubaci svog doušnika u klan ljudskih fanatika koji obožavaju Rothene kao svoje gospodare.
     Lark je silno želeo da ispita Lingovu o ovome, ali sad nije bilo vremena za njihovu staru igru pitanja i protivpitanja. Nije ga bilo još od kako su pobegli od katastrofe na Duden Mesi, zajedno sa upaničenim pomoćnicima ljudskog mudraca, Lestera Kembela. Tada su se bacali samo napred i napred, kroz lavirint ogromno visokih stabala div-bua. Begunci su tada ostali i bez daha i bez orijentacije, izgubili su se na novim stazicama, među stablima sveže oborenim. Najzad su izleteli na jednu čistinu koja ni na kakvim mapama nije postojala. Tamo su iznenadili jednu grupu Trekija koji su stajali u dugom redu, kao falanga, i ispuštali iz sebe neka otrovna isparenja, šišteći poput čajnika.
     Došle su galopom Urkinje, čitav odred milicije, da zaštite Trekije, očigledno veoma zauzete nekim poslom. Urkinje su počele da grickaju ljude po zglavcima stopala, kao da zaustavljaju krdo uplašenih simli. Kembelova ekipa doista je pobegla sa tog proplanka, otišla ka zapadu i jugu.
     Kad su dobegli do jednog logora i našli pribežište pod šatorima, opet nije bilo mogućnosti za raspravu o dalekim galaktičkim zbivanjima. Lingova je svaki minut provela sa lekarima, razgovarajući o onome što je iz uhodinih beležaka bilo moguće zaključiti o ubitačnom mikroorganizmu koji je počeo da kosi Gheuene.
     To isto vreme Lark je proveo u mahnitoj aktivnosti, okružen sve brojnijim sledbenicima.
     Što samo dokazuje, reče on sebi, da će ljudi u očajanju poći za svakim ko ima ikakav plan.
     Čak i ovako nepametan kao što moj plan jeste.
     Huniši su nabacili sebi na grbaču dodatne količine tereta, preuzete od Gheuena. Na začelju kolone ipak su ostali Gheueni, ali plavi i vrlo mladi, toliko mladi da su im oklopi još bili vlažni od izleganja iz stanja larve. Iako su bili, za gheuenski rod, veoma mali, ponegde nisu mogli proći kroz tunel; tada su ljudi prilazili da im pomognu, tako što su čekićima i pijucima odvaljivali pojedine komade krečnjaka, one koji su najviše ometali prolaz. Larkov plan zahtevao je da učestvuju i ovi mladi dobrovoljci.
     Nadao se da će još jedan element moći da pomogne njegovom planu.
     Molitva, reče on sebi; uvek preostaje molitva.
     Pogladi svoju amajliju. Sad je bila prohladna na dodir. Sveto jaje, dakle, miruje.
     Dođoše do jedne raskrsnice u podzemnim putanjama. Tu je ona ranija zelotska kabala skrenula levo, noseći burad sa eksplozerskom pastom sve do jedne pećine tačno ispod rothenske baze. A sada je na toj istoj raskrsnici Larkova grupa skrenula desno. Pred njima je bio kraći put, ali opasniji.
     Među snažnim momcima koji su pomagali da se tovar prenese do cilja bio je i Džimi, blaženi nišči duhom. U jednom trenutku navalio je da udara maljem po jednom nezgodno isprečenom komadu krečnjaka tako žestoko, da je Lark morao intervenisati.
     "Polako, Džimi! Probudićeš reciklirane mrtve!"
     To je izmamilo smeh od preznojenih trudbenika, kao i potmule zvuke umblanja od nekoliko nosača Huniša. To su hrabri Huniši, pomisli Lark; zna se koliko njihova rasa mrzi zatvorene prostore. Urkinjama ne smeta da budu pod zemljom, ali ove Urkinje u njihovom odredu već su počele ispoljavati znake nervoze zato što se kolona bližila vodi.
     A niko u celom odredu nije bio srećan što se bliži divovskoj zvezdanoj krstarici.
     Već vekovima je svih šest rasa Jijoa živelo u strahu, krijući se, u iščekivanju da dođe sudnji dan - onaj dan kad će sleteti brodovi galaktičkih Instituta, i kad će stvarno početi suđenje svima koji su prerano došli. A šta se desilo: brodovi jesu doleteli sa neba, ali su umesto visokoumnih sudija doneli kojekakve lopuže, a nešto kasnije i brutalne ubice. Rotheni i njihovi ljudski pomagači izgledali su kao prevaranti i manipulatori; Jofuri su bili naprosto užasni.
     Oni zahtevaju nešto što mi ne možemo dati, reče Lark sebi.
     Pojma nemamo o tom 'brodu delfina' za kojim oni, navodno, tragaju. Ali znamo našu braću G'Kekije. I radije ćemo svi propasti, nego da izručimo G'Kekije neprijatelju.
     Tako se dogodilo da je Lark, koji je čitav svoj dotadašnji život proveo nadajući se da će Galaktici doći da okončaju sve ilegalne kolonije na Jijou, sada stane na čelo jedne oružane grupe rešene da se očajnički bori protiv zvezdanih bogova.
     Ljudska književnost bila je ovde veoma uticajna još od dana Velikog štampanja, reče Lark sebi; a puna je bitaka za unapred izgubljene ciljeve. Puna je poduhvata koje ne bi mogao odobriti niko racionalan.
     On i Lingova upravo su pomagali jedno drugome u silaženju niz jedan 'kanal' od krečnjaka, sav ljigav od vlage i klizavih algi, kad stiže glas od njihovih izvidnika.
     'Stigli smo do vode.'
     Poruka je glasila tako. Poslala ju je Dženi Šen.
     Dobro, reče Lark; bio sam u pravu...
     Do sada.

     Tečnost uljasta i hladna, plesnjivog mirisa.
     To nije zaustavilo dvojicu mladih, plavih Gheuena koji zađoše pravo u tu crnu baru, vukući za sobom jedan od tankih, ali jakih mulk-kablova, koji su za njih odmotavali drugi, sa jednog velikog kalema. Huniši su sad prionuli na posao da pomoću ručnih pumpi naduvavaju mehove sa vazduhom. Lark je skupljao hrabrost da uđe u tu mračnu tečnost.
     Sad si nešto manje odlučan, a? - reče on sebi.
     Dženi je proveravala njegovu zaštitnu odeću, načinjenu od membrana skinka. Da, on će verovatno biti zaštićen od hladnoće, ali to mu je sad bila ponajmanja briga.
     Mogu ja da izdržim hladnoću, pomisli Lark; ali ako nestane vazduha...
     Te mešine bile su nov pronalazak, nikad dosad isproban. Svaka je bila, zapravo, po jedan živi trekijevski prsten, torus, ojačan poprečnim 'rebrima' da bi mogao u sebi držati gas pod pritiskom. Dženi mu pričvrsti jednu mešinu na leđa i pokaza mu kako da diše kroz mesnati produžetak - dugački, gumasti pipak koji će korisniku davati nove količine vazduha, a već upotrebljene količine prečišćavati.
     Odrastao si uz Trekije, reče on sebi. Hemikalije koje oni izlučuju pomagale su da ovdašnja hrana bude za tebe jestiva. Alkohol koji oni destiluju doprinosio je živosti mnogih svečanosti na kojima si učestvovao. Apotekar Treki sprema ti lekove u svom hemijsko-sintetičkom prstenu. A ipak ti se gadi da držiš jedan ovakav njihov pipak u ustima.
     Ukus je bio kao ljigava sveća lojanica.
     U istoj uzanoj podzemnoj prostoriji gde je bio i Lark, Lingova i Ran su se brzo prilagodili ovom novom jijoanskom pronalasku. Ali oni nisu morali savladavati gađenje iz prošlosti, slike Trekija kako jedu smeće i mrtvace.
     "Hajde", prekore ga Dženi, tihim glasom od koga mu uši počeše goreti. "Nemoj sad da mi se daviš tu. Postao si mudrac. Gledaju te!"
     On klimnu glavom - to su bila dva kratka uspravna grča - i pokuša opet. Uhvati ustima tu cevčicu i zagrize je kako su ga učili. Naiđe vazduh iz cevčice, naglo; ne baš onoliko smrdljiv koliko je Lark očekivao. Možda je sa vazduhom bila pomešana mala količina nekog sredstva za opuštanje. Trekiji su bili majstori za takvo 'dizajniranje' svojih proizvoda.
     Nadajmo se, pomisli Lark, da njihovi rođaci sa zvezda nisu pomislili na ovu mogućnost.
     Na toj jednoj pretpostavci zasnivao se čitav Larkov plan. Možda jofurska komanda budno motri na lagume kojima bi se moglo doći pod njihov brod. Ali ako je jedan deo tunela pun vode... Možda Jofuri neće pretpostaviti da napad može doći odatle.
     Rotheni su nas potcenili, pomisli Lark; pa, ako pomognu Ifni i Sveto jaje, lako može biti da nas i Jofuri potcene.
     Svaki ronilac nosiće i reuga preko očiju, da bi lakše video ispod vode, pri slabašnoj svetlosti fosfornih algi. Opremu su dopunjavale čizme sa prednjim delovima izduženim u peraja, i rukavice sa kožicama između prstiju.
     Isprekidani smeh Lingove natera ga da se okrene. On vide da se Lingova smeje njemu i da upire prstom u njega.
     "A ti si mi, kao, lepa", uzvrati on. Lingova se, doista, pretvorila u stvorenje trapavo i guravo, nakaznije od Rothena bez maske. Huniši zastadoše u poslu polaganja tovara na sam rub vode i počeše i oni da se smeju, veselim umblanjem. Njihovi kućni ljubimci, nuri, isceriše se sa jednakim veseljem, pokazujući zubiće iglasto oštre.
     Lark dočara sebi kako izgleda, u ovom trenutku, onaj gornji svet, iznad mnogo slojeva stena, svet svetlosti. Tamo jofurski brod leži na planinskim livadama, pregradio je tok reke tako da se stvorilo jezero koje se sada pruža već više od tri kilometra uzvodno.
     Voda će nastojati da svuda izjednači svoj nivo, po sistemu spojenih sudova, pomisli Lark; a to znači da smo mi sada nekoliko strelometa daleko od obale. Ima, dakle, da se pliva i pliva kroz tunele... pre nego što dospemo u samo jezero.
     Tu se ništa nije moglo učiniti. Njihov cilj bio je teško dostižan, i to ne samo u jednom smislu.
     U crnoj vodi pred njim - mehurići. Jedna gheuenska kupola pojavljuje se iznad površine; za njom, druga. Mlade plave 'krabe' izlaze na obalu, i svaka počinje da diše šumno kroz ventile na svih svojih pet nogu i da govori takođe kroz te ventile, uzbuđenim gal-šestim.
     "Put do otvorene vode, slobodan. Stigli brzo, vratili se brzo. Do cilja sada mi vama pratnja."
     Razleže se klicanje Huniša i Urkinja. Lark ostade nekako hladan.
     Ti što kliču ostaće na obali - neće morati da zarone.

     Voda je preobrazila pećine i lagume. Pod zamasima peraja uzdizali su se oblaci mulja, tako da su u slaboj fosfornoj svetlosti iskrsavale mirijade svetlih tačkica od kojih se malo šta drugo moglo videti. Larkov verni reug izvodio je čuda sa polarizacijom, pretvarajući mutljag u nešto koliko-toliko prozračno. Pa ipak, samo najvećom pažnjom moglo se izbeći naletanje na oštre krečnjačke izbočine. Konopac kojim je bio privezan spasavao je Larka od potpunog gubitka orijentacije.
     Ronjenje kroz pećine bilo je u mnogo pogleda nalik na status mlađeg mudraca u Zajednici Jijoa: nešto što Lark nije želeo ni tražio, a ni očekivao da će mu se dogoditi, dok je živeo onim svojim ranijim životom - dok je bio naučnik i jeretik.
     Kako su nezgrapni bili pod vodom ljudi plivači, u poređenju sa gracioznim mladim Gheuenima koji su se štipaljkama hvatali za podesne izbočine i naprosto klizili napred i napred, živeći ovde, pod slatkom vodom, gotovo isto onako slobodno i prirodno kao i na suvom tlu.
     Na pojedinim mestima odeća od skinka se pocepala i odvojila; tu Larkova koža poče da obamire od hladnoće. Ali na drugim mestima njegovo telo se pregrevalo od napora. Kudikamo veću nelagodnost imao je zbog tog trekijevskog pipka u ustima. Jer pipak nije samo ispuštao vazduh, nego je i predviđao Larkove potrebe i preduzimao zbog toga određene postupke, veoma nervirajuće. Nije dozvoljavao Larku da ponekad zadrži dah, da neko vreme ne diše, kao što je čovek sklon da čini kad se usredsredi na neki kratkoročni problem. U takvim trenucima pipak je počinjao da golica Larkovo grlo, da bi ga naveo na nastavak disanja. Kad se to prvi put dogodilo, izazvalo je kod Larka jak nagon na povraćanje. (Šta bi bilo da je povratio doručak? Da li bi se tu, pod vodom, udavili i on i taj trekijevski prsten? Ili bi prsten smatrao da je dobio divnu hranu - neočekivani već upola svareni obrok?)
     Lark je toliko žestoko pazio na konopac ispred sebe da je propustio da zapazi trenutke prelaska iz kamenitih katakombi na muljavu ravnicu potopljenih livada, udavljenog drveća i plutajućeg otpada. Uskoro prođoše kroz ta rubna područja puna mulja, i u vodi se pojavi dnevna svetlost. Šetali su opet Livadom okupljanja, ali ona je sad bila dno jednog planinskog jezera. Dobro znani, obični predmeti poprimali su jezivo izmenjen izgled.
     Konopac kojim su krabe vodile kolonu prošao je i pored jednog šumarka manjeg bua čija su stabla bila toliko visoka da su dostizala površinu vode, daleko iznad kolone, i izbijala u vazduh. Gheueni se okupipše oko jedne takve cevi, da usisaju po nekoliko dubokih dahova vazduha. Zadovoljni, povukoše konopac dalje.
     Mnogo pre nego što su pojedinosti postale vidljive kroz vodu ipak mutnu, Lark je spazio blagi opšti sjaj njihovog odredišta. Ran i Lingova pohitaše nestrpljivo u tom pravcu, mlatarajući nožnim perajima. Dok je Lark stigao do njih, oni su već pritiskali šake na divovski glatki sarkofag čija je boja izgledala kao žuti izlazak Meseca. U toj 'grobnici' ležao je svemirski brod u obliku cigare, rothenski, u kome su Rotheni imali 'dom' izvan svog doma; brod zaliven i zarobljen.
     Dvoje zvezdanih putnika se razdvojiše; on zapliva desno, a ona levo. Po prećutnom sporazumu, Dženi pođe za muškarcem; iako mnogo sitnijeg rasta, znalo se da je kvalifikovanija da motri na njega. Lark pođe za Lingovom, nastojeći da nijednog trenutka ne zaostane mnogo. Posmatrao je kako se ona kreće duž zlatastog zida.
     Iako je Lark imao više iskustva sa galaktičkim božanskim mašinama nego drugi pripadnici jijoanskih šest naroda, ovo mu je bilo prvo neposredno približavanje brodu-uljezu čiji je dramatični upad onako grubo prekinuo njihove svečanosti Okupljanja, pre mnogo nedelja. Tada je brod izgledao tako veličanstven i strašan! Nepobediv; dovoljno opasan da pred njim svačija hrabrost otkaže. A sad: bespomoćan. Ubijen, ili bar neumoljivo zarobljen.
     Lark pokuša da prepozna pojedine delove broda. One izbočine - to bi mogli biti stabilizatori koji štite brod od kvantno-probabilitetnih fluktuacija... šta god to značilo. Takozvani 'tehničari' koji su radili za Lestera Kembela izbegavali su da kažu išta kategortično čak i o najosnovnijim elementima konstrukcije zvezdanih brodova. A sam visoki mudrac ljudske rase, Kembel, nije ni učestvovao u pripremanju Larka za ovaj zadatak; umesto toga, natmureno je ostao u svom šatoru, savladan krivicom zbog katastrofe koju je navukao na Duden Mesu.
     Iako ga je pritiskalo snažno osećanje opasnosti, Lark otkri čudnovatu sablasnu lepotu u ovom plivanju kroz jedno carstvo u kome sunčevo svetlo stiže kosim zanjihanim mlazevima odozgo, prožeto svetlim trunčicama; svet tišine, čudno blizak kontemplaciji.
     Osim toga, Lingova je bila građena tako dobro i tako atletski da se, i kroz kožice skinka prilepljenog odasvud po njoj, zaista imalo šta gledati.
     Zaplivaše oko jednog kraja zvezdanog broda. Tu velika senka sasvim odseče sunčev sjaj. Da li je naišao oblak, ili je to neka planina? Lark uvide...
     To je jofurski brod.
     Iako samo senka u mutnoj vodi, div navede Larka da se sav naježi. Taj ogromni zasvođeni oblik; taj div na obali jezera... mogao je, da je hteo, progutati rothensku lađu celu.
     Čudna misao dođe Larku.
     Prvo smo osetili ogromno strahopoštovanje pred Rothenima, reče on sebi. Onda smo videli kako je njihovu 'veličanstvenost' skresala jedna stvarna sila. Šta ako se to dogodi ponovo? - zapita se Lark. Kakav bi to pridošlica morao biti, da bi Jofure nadjačao? Lebdeći planinski lanac? Brod čija će senka zakloniti sunce celom Nagibu?
     On dočara sebi niz 'brodova' koji dolaze naizmenično, sve jedan od drugog ogromniji, do dimenzija jednog, drugog i trećeg meseca Jijoa, zatim do veličine celog Jijoa, a onda - zašto ne? - veliki kao moćna Izmunuti!
     Mašta je zaista zaprepašćujuća stvar, reče on sebi; omogućava divljaku iz prašine da ispuni svoj um najfantastičnijim neverovatnoćama.
     Naglo komešanje vode i mehurića vazduha umalo da mu otrgne reuga s lica; to je Lingova požurila, razmahala se nogama žestoko. Lark pohita za njom... ali se nekoliko trenutaka potom zaustavi i ostade da zuri.
     Nekoliko metara ispred njega, Ling je jednom rukom pratila ivicu zlataste prepreke - ivicu jednog velikog udubljenja ili otvora. Jer tu su na brodu Rothena bila otvorena jedna velika vrata, ono što se kod svemirskih lađa zove portal. Odatle je zračila bogata svetlost. Nekoliko prilika stajalo je u portalu: tri ljudska stvorenja i jedan rothenski gospodar na čijem licu je mirovala privlačna simbiotska maska. Taj kvartet je ispitivao svoj sveobuhvatni zlatni zatvor pomoću nekih instrumenata; na licima svo četvoro bili su izrazi zabrinutosti.
     A svo četvoro nepomični... zaliveni kristalnim vremenom.

     Viđena iz neposredne blizine, ta žuta čaura ličila je na 'ćilibar' u kome je svoje omiljene trofeje čuvao onaj planinski mulk-pauk čija luda skupljačka strast umalo da košta Reti i Dvera života, pre nekoliko meseci. Ali ova vremenska zamka nije imala lepo doteran ovalni ili jajasti oblik. Više je ličila na oborenu i delimično rastopljenu sveću, sa koje su se na tle slile mnogobrojne zlataste barice donekle i preklapajući jedna drugu. Jofuri su širokogrudo dali svoj dar zaustavljene temporalnosti, sipali su toliku količinu da je rothenski brod bio izobilno prekriven odasvud.
     Kao na Duden Mesi, pomisli Lark.
     Idealan način da pobiješ svoje protivnike, a da ne upotrebiš razornu paljbu, reče Lark sebi; možda Jofuri nisu smeli da rizikuju oštećenje jijoanske ekosfere, što bi pred velikim Institutima bio ogroman zločin, uporediv sa pljačkom gena i ilegalnim naseljavanjem.
     Ali ovi ne-Trekiji sasvim su drugačije postupili sa Livadom okupljanja i šumom oko nje - sasekli su bukvalno sve živo i neživo oko sebe. Dakle, ovu zlatnu klopku namakli su rothenskoj lađi verovatno iz nekog drugog razloga. Da bi zarobili, a ne ubili? Kad bi to bilo tako, onda bi postojala i mogućnost da točkasti žitelji Duden Mese jednog dana budu oslobođeni iz svog zlatastog poluprovidnog groba.
     To je bila Larkova prva misao pre tri dana. Odmah posle bekstva, obaviše niz žurnih eksperimenata sa relikvijama mulk-pauka, skidajući zlatni 'ćilibar' vremena sa njih; pomoću trekijevskih rastvarača otopili su taj zlatasti fenomen sa pojedinih ptica i drugih živih bića koja je mulk-pauk u neko davno vreme zarobio i sačuvao.
     Sva oslobođena bića ušla su u normalno proticanje vremena mrtva; sasvim mrtva.
     Možda Jofuri imaju na raspolaganju neko bolje sredstvo za oživljavanje, razmišljao je Lark tada; a možda nemaju, ali i ne žele da oživljavaju nikoga, nego samo da čuvaju svoje trofeje u nedirnutom stanju zauvek.
     Tek pretprošle noći došla je Larku, u snu, jedna dodatna zamisao.
     Hivern polaže jaja ispod dubokog snega. U proleće, sneg se topi, pretvara se u bljuzgavu masu, kroz koju jaja tonu. Zatim tonu u žitko blato, ali ono se vremenom osuši, pa i stvrdne oko njih. Ali kasnije u toku godine nastupi kišna sezona. Tada se blato opet razmekša. Tek tada larva hiverna izlazi iz jajeta... i zapliva, slobodna.
     Kad se Lark probudio, ideja je već bila u njegovoj glavi, cela.
     Svemirski brod ima jaku spoljašnju 'ljusku', baš kao jaje hiverna; brod Rothena jeste zarobljen, ali oni u njemu nisu neposredno napadnuti.
     Dakle, možda su još živi.
     Dokaz je sada stajao pred njim. Te četiri osobe u velikom portalu broda bile su očigledno svesne da je njihov brod zaliven zlatastom preprekom. Instrumenti u njihovim rukama jasno su govorili o započetom proučavanju toga čime je brod optočen.
     Doduše, jedan problem je ostajao, samo jedan... svo četvoro bili su nepomični. Ne pokazujući, uz to, ni najmanji znak da primećuju prisustvo Larka i Lingove izvan poluprovidne prepreke, na udaljenosti ne većoj od dužine jednog Huniša.
     Mašući polako perajima samo da bi ostala na istom mestu u vodi, Lingova napisa nešto na štici, voštanoj ploči, koju je imala pri ruci i podiže ploču ka Larku da je on pročita.
     UNUTRA VREME RAZLIČITO
     Lark pronađe među svojom opremom istu takvu šticu, vezanu konopcem za njegov opasač, i posle izvesnog petljanja uspe da napiše:
     SPORIJE?
     Lingova mu odgovori na zbunjujući način.
     MOŽDA. ILI KVANTOVANO POMEREN OKVIR
     Njegovo lice razvučeno u izraz nerazumevanja 'kazalo' je više nego što bi mnogo reči moglo kazati. Lingova izgnječi i poravna vosak i napisa na štici:
     RADI SVE KAO JA
     On klimnu glavom i dobro pripazi šta će to ona sad preduzeti. A ona samo zapliva od broda, razmahujući rukama i nogama. Zapliva i on.
     Pred njihovim pogledima prostirala se jadna, ranjena Livada okupljanja. Svako pojedino stablo bilo je presečeno i sasečeno pobesnelim laserskim zracima, ali mnogi komadi drveta nisu otplovili sa vodom, nego su potonuli na dno jezera. Jezerska voda bila je uskomešana i prljava, ali Lark vide, među komadima drveta, i kosti; urska rebra i huniške kičme sa bodljama, ispreturane i pomešane sa iscerenim ljudskim lobanjama. Nije to način da se ogole kosti preminulih Jijoanaca; ne iskazuje se tako poštovanje oprema mrtvima, a ni prema Jijou.
     Možda će nam Jofuri dozvoliti da u ovo jezero zasadimo jednog novog mulk-pauka, pomisli Lark dokono. Ili da, već, nešto učinimo na rašćišćavanju ovog haosa.
     Oseti da ga Lingova ćuška. Okrete se i vide na njenoj štici reči SAD NAZAD. On poslušno izvede isti manevar kao i ona i dopliva na isto mesto gde su već bili.
     Ali se zagleda sa novim iznenađenjem.
     Pomakli su se!
     Četiri kipa u ulaznom portalu broda, kao i pre. Ali nijedna poza nije bila ista! Jedno ljudsko biće prstom je pokazivalo ka nečemu izvan broda; izraz lica bio je zaprepašćen. Drugo ljudsko biće kao da je zurilo tačno u Larka, sa izrazom lica koji je predstavljao nekakav prelaz iz smirenosti u zaprepašćenje: usred procesa uviđanja, shvatanja nečega.
     Zar su oni sve ovo učinili dok smo bili okrenuti leđima? - upita se on.
     Proticanje vremena unutar zlataste 'mahune' bilo je nešto sasvim drugo, drugačije nego što je on mogao razumeti.
     Lingova napisa i pokaza mu:
     OVO ĆE IĆI MALO TEŽE
     Lark je pogleda u oči, vide napetost, ironiju i nadu.
     On klimnu glavom.
     I pomisli: da, stvarno će ići malo teže.

ALVIN

     Povratno putovanje proveo sam uglavnom sa nosem zabodenim u moj dnevnik, iščitavajući opet sve ono što sam zapisao posle sunovrata Sna Vufona sa kontinentalnog praga ispod stene Terminus. Onda mi je ljubazni Štipko zaoštrio (zubima) olovku, savršeno. Zatim sam legao i napisao prethodne odlomke, sve do ove tačke.
     Ono što je počelo kao nagađanje, pretvorilo se u čvrsto uverenje.
     Usredsređenost na to pomogla mi je da odvratim sebi pažnju od nervoznog iščekivanja i od sporog, bolnog zalečivanja moje kičme. Prijatelji pokušavaju da izvuku neki nagoveštaj iz mene, ali ja sam se povukao u hunišku tvrdoglavost, ne odajem baš ništa. Uostalom, ovi funthui žestoko su se potrudili da sakriju svoj identitet...
     ...a rotirajući glas rekao je da to čine za naše dobro. Možda je to bilo samo patroniziranje, laganje, glaverski 'drek'. Ono tipično za stav odraslih prema nama. Ali šta ako je to bila istina? Zar da ja sad provalim stvar i ugrozim moje prijatelje?
     Kad dođe trenutak, suočiću se, samo ja, sa rotirajućim glasom.

SARA

     Ona plovi kroz oblak matematike.
     Svud oko nje plove lukovi i preseci kupe, žare se kao da su načinjeni od neke trajne vatre. Meteori prosecaju prostor, ostavljaju za sobom gorucave stazice koje, ipak, pokazuju glatku pravilnost gravitacije.
     Onda se i neki drugi oblici, veći, kudikamo dostojanstveniji, pojavljuju iza ovih veselih linija. Ona pretpostavlja da bi to mogle biti planete; ali putanje im nisu eliptične nego su parabolične. Svaka ima svoj referentni okvir, koji nalaže drugačije (drugačije nego drugi referentni okviri) kretanje svih masa.
     Uzdizanje, spuštanje...
     Uzdizanje, spuštanje...
     To je jedan ples. Govori o jednoj izgubljenoj nauci, koju je ona studirala jednom, davno. Tekst je bio slabo poznat; izvučen iz nekog kutka arhive u Biblosu. Naziv teksta, naslov, plovi negde kroz njen delirijum: orbitalna mehanika. Da li to znači da se teškim zamasima i kruženjima sunaca i meseca može upravljati kao mehanizmom neke vetrenjače ili vodenice?
     Nejasno je Sara svesna i fizičkog bola. Ali bol dopire do nje kao kroz debele slojeve neke stare odeće, kao nešto neprijatno što osećaš, iako je na samom dnu najdonje ladice u ormanu za odeću i posteljinu. U nozdrvama, međutim, ima jake mirise trekijevskih melema, koji ublažuju svaki bol osim jednog - a to je bol saznanja. Pretrpela sam oštećenja.
     Ponekad se ona pribere čak toliko, da čuje govor... nekoliko šuškavih uriških glasova... sažeto i mrzovoljno izražavanje Kurta eksplozera... i još jedan glas, čiju je krutu, pedantnu brilijantnost upoznala u nekim srećnijim danima.
     Purofski, reče ona sebi, u jednoj takvoj prilici; mudrac koji poznaje tajne.
     Ali šta će on ovde?
     ...i gde je to ovde?
     U jednom trenutku uspela je da otvori oči; da samo malo razmakne očne kapke; to u nadi da reši zagonetku. Ali začas je zaključila da sigurno još sanja. Jer svakako ne može postojati mesto kao to koje joj se pričinilo da vidi kroz izmaglicu - svet stakla koje se vrti. Vaseljena poluprovidnih tanjirića, diskova i točkova koji se naginju jedni ka drugima pod čudnim uglovima i odsijavaju ritmično isprekidanim mlazićima svetlosti.
     Dovoljno da joj se zavrti u glavi. Sara je opet sklopila oči, ali ta matica rotacija nastavila se u njenoj glavi, sada u obliku apstrakcija.
     Jedan sinusoidni talas ispuni njenu prednju pozornicu uma, ali to više nije bio onaj statični oblik koji je znala kao nešto mastilom nacrtano u knjigama. Ovaj prolazi ispred nje, giba se gore-dole kao talasići u barici; jedina slobodno promenljiva veličina izgleda da je vreme.
     Uskoro se tom prvom talasu pridružuje druga sinusoida, sad su dve, ali frekvencija ove nove je dvostruko veća. Uskoro ulazi i treća kriva, njeni usponi i padovi nailaze još zbijenije. Novi ciklusi se međusobno uklapaju i preklapaju, kombinuju, nastaje jedan novi niz - transform dotadašnjeg gibanja - a zbir svih sinusoida gradi se ka jednom novoj složenoj krivi koja je sva nešto zupčasta, sa mnogo visova i oštrih udubina, kao planinski lanac.
     Iz poretka... haos, pomisli ona.
     Planine je navode da se seti onoga što je poslednje videla pre nego što se 'prosula' sa planinske stazice niz bok vulkana, pre nego što je počelo ono njeno tumbanje preko oštrog kamenja prema reci vatre.
     Sevalo je sa jednog dalekog planinskog vrha, reče Sara sebi. Kratko, dugo, pa onda: srednje-kratko-kratko...
     Kodirani govor, prenet svetlosnom signalizacijom, otprilike kao galaktički drugi...
     Reči su bile hitne, govorile su o tajnosti i bitkama...
     S vremena na vreme, grozničavo, nasumično šetanje njenog uma bilo je prekidano blagim dodirom po čelu - toplom mokrom krpicom, ili nečijom blagom rukom. Prepoznavala je izdužene, vitke oblike Pritinih prstiju, ali bila je tu i još jedna tekstura, dodir nekog muškarca koji je pipkao njene obraze i ruke celom dužinom, ili je ponekad samo držao za šaku.
     Kad je, jednom prilikom, počeo i da joj peva, bilo joj je jasno da je to Neznanac... Emerson. Jasno već po njegovom čudnom naglasku, po načinu na koji su stihovi tekli kroz melodiju - glatko iz njegove memorije: kao objedinjen tok. Jasno se čulo da on, pevajući, ne razmišlja ni o jednoj pojedinačnoj reči, ili grupi reči. Međutim, to što je pevao nije bila neka od onih zemaljskih balada sa čudnim sinkopama, bila je to jijoanska narodna balada, svakom poznata jer se pevala i kao uspavanka. U detinjstvu je Sari to pevala majka, kad god je Sara bila bolesna - a kasnije je Sara istu tu baladu tiho pevala tom čoveku iz svemira, dok se, posle svog rušenja sa neba, borio da ostane u životu.

     Jedan je zvuk koji se umbla, za početak tek,
     dva znači dve ruke, da te nose u ljudski vek.
     Tri debela prstena hukću, pomažu nam ceo dan,
     četiri oka se njišu na pipcima i čuvaju nam san.

     Pet štipaljki izrezbariće tebi kutiju za poklone,
     šest znači da jure kopita, a i ruke iznad prerije,
     sedam je broj nekih skrivenih misli koje leže u dubini,
     a osam je kamen koji nam dobro misli, u blizini.

     Čak i ovako polusvesna, znala je nešto važno. On ne bi to mogao da peva da reči nisu sačuvane duboko u njemu, izvan oštećenih zona njegovog mozga. A to znači da je ona dodirnula te delove njega, u ono vreme kad su njih dvoje bili u obrnutim ulogama.
     Ni svi melemi na svetu - niti sva hladna lepota matematike - ne bi mogli učiniti za Saru tako mnogo, kao to jedno saznanje. I ono što ju je konačno dozvalo bilo je saznanje da je nekome nedostajala dok nije bila tu.

EVASK

     Bilo je prijatno to osećanje da imamo važan zadatak, zar ne, prstenovi Moji? Stajali smo tu, naslaga prilično ofucanih, starih torusa, nekako sklepanih i zbudženih u jednu prerađenu 'novu' kupu; a baš je nama bilo povereno da objasnimo delegaciji šest jijoanskih rasa kako će izgledati Novi svetski poredak na ovom svetu.

     PRVO. Neka se ne nadaju da će doći nekakve velike sudije iz onih Instituta koji posreduju između deset hiljada zvezdoletnih rasa. Strasti su se uzburkale isuviše, širom Pet galaksija. Instituti su povukli svoje snage; isto su učinili i oni bojažljivi, takozvani umereni klanovi, oni neodlučni i nesposobni koji čine većinu. Nastupila su vremena kad samo veliki verski savezi pokazuju da imaju nerv; a oni sada ratom rešavaju na koji način će se točkovi galaksija vrteti u vremenu promena.
     Mi smo vam sudije, rekoh ja ambasadorima. Čisto iz dobrote, mi na brodu Polkdži odlučili smo da budemo i potera i porota, i da privedemo poznavanju prava sve one koji su se drznuli da naruše ugar-mir Jijoa. Tih sedam rasica, rasuljaka.
     U cilju demonstriranja ove naše blagonaklonosti, uzdržavamo se, evo, već mnogo dana od značajnog posla koji nas je, zapravo, i doveo ovde; zbog toga, čak, prepuštamo da se nekoliko naših kolega muči u nastojanju da sopstvenim snagama poprave onu našu korvetu koja je pala u oblasti peščanih dina i priobalnih močvara na istoku Nagiba. Naša druga korveta nadleće čitav Nagib, fotografiše sve, prikuplja dokaze. Ujedno demonstrira neodoljivu veličanstvenost naše moći. Na koji način? Na taj način što uništava nečuveno glupe, raskošne strukture koje prerano došli uopšte ne treba da imaju, ako stvarno misle da postignu rasno iskupljenje.
     Zapaženo je da vi niste mnogo pomogli u tome pregnuću, prstenovi moji. (Zato primite sada ove prekorne strujne udare, kao naznake moje rukovodilačke čvrstine koja proističe iz toga što vas volim.) Ask je rastopio mnoge uspomene, pre nego što je uhvaćen i preobraćen u jofurstvo. Ipak sam/smo uspeli da se setim/o nekih grdnih nakaznosti. Nama je ubeleženo u zaslugu, na primer, to što smo dali nišanske podatke za uništenje onih parobroda na reci Bibur; kao i one rafinerije u gradu Tareku, kule koju su nazivali Smrdljara.
     Ništa se ne brinite. Vremenom ćemo mi iz Polkdža pronaći baš sve te jadne, grešne skalamerije koje su sklepali nerazumno uporni prerano došli. Izbrisaćemo jedno flagrantno licemerstvo: upotrebu alata kod onih koji tvrde da su se zaputili Stazom silaznom!
     DRUGO. Drugo vam je naš nezaustavljivi zahtev da se pravda izvrši. Visoki mudraci su, u tom smislu, pokazali iznenađujuću količinu zdravog razuma, time što su hitro emitovali jedan signal, ubrzo posle našeg poslednjeg sastanka. Treptanje kompjuterske svesti. Bilo je to dovoljno da naša druga korveta odleti do Duden Mese. Ali to je samo jedan simboličan gest. Neće još dugo biti dovoljan. Mi zahtevamo da se pronađe i likvidira svaki preostali živi pripadnik rase G'Keki. Ovo ne bi trebalo da bude teško. Oni su se nasukali na ovu planetu gde dobrih puteva zaista nema, a to znači da su, na Jijou, zaista izuzetno slabo pokretni.
     "Molimo da ne uništavate našu braću sa točkovima", preklinju ambasadori. "Dopustite i G'Kekijima da nađu sveti azil na Stazi iskupljenja. Jer, kaže se, zar ne, da prestaju svi dugovi i sve vendete, kad se u stanje nevinosti dospe?"
     U prvi mah mi ocenjujemo da je to samo blebetanje advokatsko. Ali onda, iznenađenje! Naša starija sveštena kupa se saglašava! Od te dostojanstvene naslage torusa dobijamo predlog neobičan, nov...
     Ali prvo dobijamo pitanje, koje je glasilo ovako:
     Kakvu bismo osvetu mogli izvršiti nad G'Kekijima, a da ona bude užasnija čak i od potpunog genocida?
     Odgovor: mogli bismo se postarati da G'Kekiji postanu još jednom podobni za usvajanje, ali da njihovi pokrovitelji ovog puta budu Jofuri! Novi postupak Uzdizanja, dakle, za G'Kekije budućnosti, s tim da ih mi preobratimo kako mi mislimo da treba - u stvorove kojih bi se ovi sadašnji G'Keki užasavali!
     Osveta je najbolja kad je maštovita. Ovim je dokazano da nam se isplatilo što smo poveli i sveštenike. Ta varijanta jofurske kupe ume, zaista, da bude korisna.
     Naravno, taj odvažni plan povlači za sobom izvesne komplikacije. On znači da ćemo se uzdržati od informisanja Pet galaksija o ovoj najezdi prerano došle gamadi, koju smo pronašli na Jijou. Moraće jofurski klan ovo da zadrži u tajnosti, a Jijo da neguje kao svoju sopstvenu baštu, diskretno.
     Znači, postajemo kriminalci, po galaktičkom zakonu. Ali to nije mnogo važno. Jer tom zakonodavstvu predstoje krupne promene, koje će nastupiti čim naša Alijansa preuzme rukovođenje sledećom fazom istorije.
     A naročito ako se rasa Praotaca zaista vratila.

     TREĆE. Može nešto i da se zaradi. Možda su rothenski pljačkaši gena zaista naišli na nešto. Za planetu ostavljenu na ugar Jijo je, nekako, mnogo bogat; neobično bogat. (Bujuri su bili dobri zakupci, ostavili su za sobom planetu prepunu bioloških potencijala.) Šta ako su Rotheni već otkrili perspektivnu pred-razumnu rasu? Zrelu za Uzdizanje? Možda je trebalo da kupimo od pljačkaša gena potpune podatke, kao i uzorke, a ne da ih zalijemo zaustavljenim vremenom?
     Odbacite tu ideju. Dobro se zna da su Rotheni varalice. Dovešćemo mi na Jijo naše biologe, pa ćete videti kako se ispituje ekosfera.
     Uostalom, ko zna? Možda ćemo uspeti da poguramo ovih preostalih šest prerano došlih rasa brzo niz Stazu! Glaveri su već znatno napredovali ka nevinosti. Huniši, Uri i Gheueni imaju žive rođake među zvezdama, rođake koji bi se mogli buniti ako ove ovdašnje prerano uzmemo pod naše pokroviteljstvo. Doduše, taj problem bi mogao nestati začas, jer velike bitke plamte sada na mnogo mesta u galaksijama. A što se tiče ljudske rase, vučje, pre nekog vremena su stigli glasi da je njihova planeta, Zemlja, pod opsadom - štaviše, da se drži poslednjim snagama.
     Lako može biti da su ovi ljudi na Jijou već sada poslednji primerci - poslednji preživeli u celoj Vaseljeni - te rase.
     Znači, ostaje samo da vidimo šta ćemo sa našim rođacima, trekijašima. To su one pobunjene kupe koje su bežale i čak ovde dobegle samo da ne bi prihvatile dar Oailia - dodavanje specijalizovanih gospodarećih prstenova koji nam daju svrhu i sudbinu. Žalosno je, zaista, gledati te 'trekije' kako se teturaju po ovoj planeti kao što su činili naši tužni preci. Kako su trontavi, tupi, neambiciozni! Trebalo bi da odmah otpočnemo program masovne proizvodnje gospodarećih prstenova. Preobratićemo ove ovdašnje trekijaše u Jofure, ali to će biti ovdašnji Jofuri, pravi Jijovci. Oni će nam poslužiti kao idealno oruđe za prevlast i upravljanje, jer oni će iskoristiti celokupno svoje poznavanje ove planete onako kako to našem klanu odgovara, a za to klan neće morati da plati nikome ništa.

     Činilo nam se da su to glavne brige, glavne teme. Međutim, od samog početka rasprave, neki članovi posade govorili su da treba ostaviti po strani sve te priče o osvetama i zaradama, kao i o iskupljenjima. Čak ni sudbina ovdašnjih trekijaša nije bitna, govorili su, u odnosu na ono zbog čega je Polkdži, zapravo, došao na ovu planetu.
     A to su bili nagoveštaji da Rotheni možda znaju gde je nestali brod za kojim je opšta potraga.
     Brod koji nosi vesti o povratku Praotaca.
     MANITE SE SVIH DRUGIH POSLOVA! - insistirale su te kupe torusa. Pošaljite preostalu korvetu na istok! Ne čekajte da posada one prve sama završi popravke. Pohvatajte i podvrgnite ispitivanju one ljude koji su slugeranje Rothena. Pretražite sva skrovita mesta u morskim dubinama, gde se naš plen mogao zavući. Ne gubite više ni tren!
     Ali naš kapetan-vođa i naš 'stog' svešteničkih torusa postigoše saglasnost da još nekoliko dana više ili manje neće biti od značaja. Naša vladavina nad ovim svetom je potpuna. Naša lovina ne može pobeći, nikako.

LARK

     Bleda svetlost dana prodirala je u jezero sve do dna; a na dnu je bilo i neposečenog, ali udavljenog drveća, koje je njihalo granama kao da duva neki podvodni vetar. Reug prevučen preko njegovih očiju pomagao mu je da u vrlo slaboj svetlosti ipak prilično dobro vidi šta je šta. Ali video je, ponajviše, senke koje su puzale posvuda; a one su doprinosile sablasnom osećanju da ništa od ovoga ne može biti stvarno.
     Nastavio je da radi pod vodom, a uz njega Ran i Lingova. Uspostavili su jedan čudan obred za komuniciranje sa zarobljenim žiteljima poluprovidne 'mahune' za očuvanje u vremenu. Od početka tog procesa, portal zarobljenog broda ispunio se ljudima i Rothenima, koji su se željno natiskivali što bliže zlatastoj prepreki. Ali Lark ih je mogao spolja gledati koliko god hoće - ne bi video ni najmanji pokret. Svi su bili zaustavljeni kao kipovi, kao voštane lutke, osobe 'napravljene' sa zabrinutim izrazima lica.
     Međutim, bilo je dovoljno da im Lark, Ran i Lingova okrenu leđa, pa da se 'kipovi' pomaknu, itekako brzo.
     Ling je napisala na štici jedno vrlo škrto objašnjenje za ovo. Glasilo je da zatvorenici žive u nečem što bi se zvalo KVANTNO ODVOJEN SVET. Dodala je još četiri reči, DELOVANJE SVESTI ORGANSKIH POSMATRAČA - i kao da je smatrala da je time sve objašnjeno. Larku nije bilo, baš, jasno - zašto bi gledanje ili negledanje uticalo na proces tamo. Naravno, moglo se i očekivati da Sara takve stvari razume bolje nego njen brat, biolog iz zabačenih šuma.
     Nekad sam joj se podsmevao, pomisli Lark; govorio sam da sve te knjige koje ona čita jesu samo beskorisne apstrakcije. Da su to koncepti koji nijednom Jijoancu, nikada više, neće zatrebati. Izgleda da sam se prevario, zaključi on.
     Larku se činilo da to sa kvantnim uticajima na vreme ima ukus magije, i to izuzetno nezgodne vrste magije. Kao da je ćudljiva boginja Ifni izmislila ovu poluprovidnu zlatastu prepreku samo da bi oprobala strpljenje smrtnika.
     Na sreću, sve troje ljudi imali su trekijevske prstenove koji su im trajno davali vazduh za disanje, i to u dovoljnim količinama. Doduše, početna količina vazduha, ona komprimirana, potrošila se; ali tada je iz svakog prstena izvirilo po nekoliko velikih perjastih 'lepeza' koje su se lagano njihale kroz vodu, izdvajajući kiseonik koji je u vodi već bio prisutan, rastvoren, u malim količinama. Izdvojeni kiseonik dospevao je u pipak i do plivačevih pluća. Tako su Lark, Ran i Ling mogli da dišu ispod vode. Stvaranje ovakvog prstena bilo je još jedan upečatljiv uspeh večito prilagodljivih torusnih bića. Sa takvim prstenovima i lepezama na sebi, pa još zaogrnuti skinkovim kožama, i sa reuzima preko lica - plivači su morali izgledati onima u rothenskom brodu kao nekakva bizarna podmorska čudovišta. Posle nekog vremena, ti zarobljenici u brodu improvizovali su nekakvu elektronsku tablu pomoću koje su počeli ispisivati poruke za plivače napolju.
     MORAMO ZAJEDNIČKI, glasila je prva rothenska poruka.
     Larkova ideja je, dosad, bila plodonosna. Za razliku od stradalnika G'Kekija u Duden Mesi, ovi Rotheni i ljudi postali su samo zarobljenici; zaštitio ih je hermetični oklop broda. Poluprozirna zlatasta 'materija' nije mogla da zalije njihova tela, a ni mašineriju u brodu. Uz to, hladna jezerska voda odnosila je dovoljne količine toplote, tako da se oni unutra nisu pregrejali zbog neugašenih motora. Bili su sa svih strana pritegnuti mrežom čudnog vremena; ali, živi.
     Kad se Lark zagledao pomno u lice jednog od gospodara broda, Rothena, lako je razaznao fasadu tog stvora. Reug je stvarao boje koje su podelile tu harizmatičnu sliku rothenskog lica, tako plemenitu po ljudskim merilima, u dva dela. Svaki deo imao je svoju, drugačiju auru. Gornju polovinu sačinjavalo je mesnato biće u simbiozi sa domaćinom: davalo je uzvišeno čelo, visoke obraze, taj osoben dostojanstven nos. Mrtvo sivilo prevučeno u tankom sloju preko očiju svedočilo je da Rothen nosi nekakva sintetička sočiva. Fini beli zubi imali su veštačke završetke, navučene poput kapica na svaki zub ponaosob.
     Odlično maskiranje, reče Lark sebi. Ali moralo se priznati da Rothen i bez maskiranja veoma liči na ljudsko biće, a to je bila sličnost koja je, nesumnjivo, bila početni element njihovog lukavog plana da pridobiju na svoju stranu izvestan broj lakovernih Zemljana, u onim mahnitim, naivnim danima neposredno posle prvog kontakta, i da takve 'konvertite' pretvore u pleme svojih vernih pomagača - koji dobiše ime Danici, ili Danikenovci. Uz veštu manipulaciju, to je moglo omogućiti Rothenima da izvedu mnoge ilegalne poduhvate pomoću posrednika - naime, tako da ljudi obave, za njih, sav prljav posao. Pa, ako bi Zemljani bili, na kraju, uhvaćeni na delu, krivica bi naravno pala na Zemlju.
     Sve u svemu, ovi koji su se našli zarobljeni u vremenu dobili su zapravo sudbinu koju su i zaslužili. Lark je lako mogao glasati da oni ostanu tačno tu, tačno tako zarobljeni, sve dok ne poumiru od starosti i dok Jijo ne samelje i njihove kosti i njihovu lađu. Ali pošto se nadnela opasnost još mnogo veća, a nigde na vidiku nije bilo drugih mogućih saveznika za borbu protiv Jofura...
     Oni unutra izgledali su vrlo živahno zainteresovani za savezništvo. To su jasno dočarali svojom drugom porukom.
     VADITE NAS ODAVDE
     Lark vide kako Ran, donedavni vođa Danika, piše po svojoj štici.
     MOŽDA. SPREMITE FORMULU. ONA GLASI:
     Lark se baci da mu to otme, ali Ling je bila još brža, pa Ran ostade bez štice. Ling uze i stilus iz Ranove mesnate šake. Iznenađenje, a zatim bes, planuše na njegovom licu, zapravo na onom delu njegovog lica koji je bio vidljiv ispod reuga, a iznad pojasa za disanje. Ali iako visok i krupan, Ran je bio nadbrojan, a osim toga dobro je znao da Dženi Šen u svom samostrelu, koji radi i ispod vode, ima otrovne strele. Ta narednica milicije motrila je na njih troje odozgo, sa tačke koju je sama odabrala, tako da svojim prisustvom ne ometa razgovor isprekidan vremenom.
     Lingova izbrisa poruku i napisa drugu.
     KAKO?
     Okači Ranovu šticu sebi o leđa i okrete se da zarobljenici u brodu pročitaju. Na njen znak, i Ran i Lark im okrenuše leđa. Avetinjsko osećanje poče prolaziti kroz Larkovu kičmu dok je zamišljao šta se sad tamo dešava: pokret, opšte komešanje. Rothensko-danička posada oslobađala se svoje nepomičnosti kad god nije bila izložena pogledu nijednog inteligentnog posmatrača spolja. Nezamrznuti u vremenu, mogli su da čitaju Linginu poruku, razmišljaju, formulišu odgovor.
     Nikad nisam mnogo čitao fiziku, pomisli Lark; ali način na koji ovo dejstvuje stvarno je vrlo zazoran.
     Plivači su pustili da ih zamah nosi. Posle samo nekoliko dura okrenuše se opet ka ulazu u brod. Gotovo sve ljudske i rothenske prilike promenile su, u međuvremenu, mesta ili držanje. Električna tabla je sad nosila reči:
     NAJBOLJE: POBIJTE DŽOFURE
     Smeh se probi iz Larkovih usta, u obliku pregršti mehurića vazduha. Lingova pogleda ka njemu, klimnu glavom kao da kaže 'Pa, i ja tako mislim!' Ali stiže nastavak poruke, kudikamo ozbiljniji.
     DRUGA MOGUĆNOST: PONUDITE IM ŠTA ŽELE. OTKUPITE NAŠU SLOBODU
     Lark je posmatrao zbijenu grupu kipova. Na mnogim ljudskim licima bili su izrazi očajanja. Nije mogao odoleti saosećanju, dok ih je gledao kako mole za život.
     U nekom smislu, nisu oni krivi, pomisli Lark. Njihovi preci sklopili su jednu glupu 'pogodbu' u njihovo ime. Tako su i moji preci učinili. Mora biti da su ljudi u onim vremenima bili i lakoverni i izluđeni; u danima neposredno posle prvog susreta Zemljana sa galaktičkom kulturom.
     Nije mu bilo lako da otvrdne svoje srce, ali znao je da to mora postići.
     Ran pokuša da uzme svoju šticu, ali mu je Ling ne dade, nego sama napisa, žestokim pokretima:
     ŠTA NAM DAJETE ZA UZVRAT?
     Videći te reči, Lark i Ran se jednako iznenađeno zagledaše u nju. Ling kao da nije primećivala da njena poruka ima i lično značenje, a ne samo opšte. Okrenuše leđa opet, dajući zarobljenima mogućnost da se pokrenu, da pročitaju Lingin zahtev i formulišu odgovor. Praveći još jedan takav spori krug, Lark baci pogled ka njoj, ali živi 'vizir' zvani reug onemogućavao je gledanje oči-u-oči pod takvim uslovima. Njegov reug prenosio mu je auru Lingove - tmurnu odlučnost.
     Lark je mislio da će sad videti opšte rasulo kod zarobljenih, da će oni biti uznemireni zbog ovog nagoveštaja da Lingova i Ran mogu da ih napuste. Onda shvati da ta mogućnost napuštanja najverovatnije nije ni doprla do zarobljenih.
     Oni nas vide samo kad smo im okrenuti leđima, reče Lark sebi; moguće je da još nisu shvatili da se ovde, u vodi, nalaze Ran i Ling.
     ŠTA GOD IMAMO
     Slova svetleća, odgovor iskren.
     Lingin sledeći tekst bio je još mnogo iskreniji - pravo u središte.
     RO-KEN JE PUSTIO EPIDEMIJE PROTIV GHEUENA I HUNIŠA
     Ona im to pokaza, obrisa, i nastavi.
     MOŽDA I PROTIV DRUGIH. IZLEČITE TO ILI POMRITE
     Na ovu ponovljenu optužbu, Ran umalo da eksplodira. Pridavljeni bes odjekivao je iz njegovog grla, a mehurići su mu bežali iz usta puni zvuka - Lark se uplaši da bi mogli odneti kletve i psovke čak na daleku površinu jezera. Zvezdoletač sad ozbiljno pokuša da otme voštanu šticu od Lingove. Bila je to kratka borba. Lark mu pokretima pokaza da će mu preseći grlo; da će ga zaklati. Ran se osvrte: sa zaobljenog boka broda približavala se Dženi Šen. Iza nje su plivala dvojica snažnih mladih Gheuena.
     Ranova pleća se opustiše. Sledeće okretanje leđa i udaljavanje odradio je mehanički. Lark je čuo neko neko škriputanje i znao je da to Ran škripi zubima.
     Lark je očekivao da će se zarobljeni Rotheni i Danici opredeliti da glume nevinašca. I zaista, kad su sledeći put pogledali, na tabli je pisalo:
     NE ZNAMO MI NIŠTA NI O KAKVIM EPIDEMIJAMA
     Ali je Lingova bila nepopustljiva na način koji iznenadi Larka. Najgrubljim jezikom ona saopšti zarobljenima - svojim dojučerašnjim kolgama i saborcima - da sledeći odgovor mora biti iskren, inače će oni biti prepušteni svojoj sudbini.
     Tek tad stiže priznanje, veoma nerado dato.
     RO-KEN JE DONOSIO ODLUKE KAKO JE ON HTEO. IZVUCITE NAS. DAĆEMO LEKOVE
     Lark je zurio u tu ženu do sebe, zapanjen plamenom aurom koju je reug prikazivao oko nje. Sve do tog trena, ona je u sebi svakako gajila bar neku nadu da je sve to bila greška... da su Larkove optužbe protiv njenih rothenskih bogova sadržale u sebi ipak, negde, neku bitnu netačnost. Da postoji, ipak, neko alternativno objašnjenje.
     Sad su nestala sva složena 'a šta ako...'. Pored razbuktalosti njenog gneva, malopređašnja Ranova ljutnja bila je vrlo bleda.
     Dok su to dvoje Danika besneli, svako u sebi, ali iz sasvim različitih razloga, Lark uze Ranovu šticu, ugnječi je i ispisa sledeće saopštenje.
     LEKOVE PRIPREMITE ODMAH. I JOŠ NEŠTO. MORAMO DOBITI JOŠ JEDNU STVAR

     Logično je bilo da Jofuri upotrebe svoje čudno oružje - sintetičku 'materiju' zaustavljenog vremena. To je odgovaralo sklonosti njihove rase ka manipulisanju organskim materijama. Ali obuzeti prezirom prema svim ostalim bićima, prstenovi-gospodari zaboravili su nešto.
     Zaboravili su da na Jijou imaju mnogobrojne rođake, koji su odani pripadnici Zajednice šest prerano došlih naroda Jijoa.
     Doduše, lokalni Treki nisu bili po prirodi ambiciozni, a nisu bili ni školovani u najnovijim dostignućima galaktičke nauke. Pa ipak, bili su nadareni apotekari. Jedna ekipa takvih izvršila je analizu poluprozirnog zlatastog 'ćilibara' kojim je brod Rothena bio zaliven; analizu isključivo kušanjem ukusa. Ne razumevajući arkanske temporalne efekte te 'materije' - viskozne, kvazižive - uspeli su da izluče, iz svojih nadarenih žlezda, protivsredstvo.
     Na nesreću, nije se moglo naprosto 'utrljati' u zlatastu mahunu oko broda, pa da ona nestane. Protivsredstvo je bilo, kao prvo, rastvorljivo u vodi. Primeniti ga ispod vode, u jezeru, nije bilo lako.
     Nađen je jedan način za to koji bi mogao uspeti. Vršenjem opita kod Duden Mese, otkrili su da jajasta 'zrna' zaustavljenog vremena oteta od mulk-pauka, sa pojedinim predmetima sačuvanim unutra, mogu biti ugurana u zlatasti zid i navedena da se sjedine s njim. Izgledalo je to kao utonuće nekog okruglog kamena u žitko blato.
     Lark je sada imao pri ruci još nekoliko takvih zrna 'ćilibara' oduzetih od tog pauka kome se svojevremeno Dver obraćao izrazom 'Jedinstveni'. Agilni plavi Gheueni sada uguraše pet-šest takvih zrna u zlatastu prepreku, tačno tamo gde im je Lark pokazao - ciljajući u otvoreni portal na boku broda. A ta zrna bila su probušena, izdubljena i pretvorena u posude; otvori na posudama bili su začepljeni trekijevskim voskom. Videlo se da su u svakoj posudi ostali isti oni predmeti koje je mulk-pauk sakupljački čuvao u njima - razni mehanički ostaci bujurske tehnologije, blistavi poput insekata uhvaćenih u ćilibaru. Međutim, sad su te relikvije unutra bile pokretne, njihale su se u nekakvoj peni koja je pljuskala tamo-amo u posudama.
     Prvi pokušaji da se takva zrna uguraju kroz zlatastu prepreku propali su. Gheueni su činili što su mogli i umeli, voda je odzvanjala od lupkanja i zveketa, ali uzalud. Stapanje zlataste poluprovidne 'materije' dva različita porekla nije se dogodilo. Lark napisa komandu onima unutra:
     NIKO DA NE GLEDA!
     Lingova je ovo potvrdila žustro klimajući glavom. Kad su raniji opiti obavljani kod 'zalivenog' g'kekijevskog grada, niko nije gledao iznutra. Tačnije, niko živ. Ovde su prizor posmatrale, u čudnom, naizmeničnom načinu, mnoge osobe sa obe strane prepreke. Možda je delovanje nesimetričnih kvantnih efekata značilo da se ništa neće desiti sve dok bilo koja inteligentna osoba gleda s bilo koje strane.
     Potrajalo je dok su oni unutra shvatili da i oni moraju okrenuti leđa prepreki i udaljiti se malo. Uskoro je uspelo: svi ljudi i Rotheni sa obe strane okrenuli su leđa i odmakli se. Mlade 'krabe' gurale su mulk-paukova zrna, pridržavajući ih štipaljkama-sekačima, ali to su radile naslepo; kupole za gledanje uvukoše sasvim u svoja hitinski oklopljena leđa.
     Ovo je sigurno najčudniji način na svetu da se jedan posao uradi, razmišljao je Lark, zureći dokono u udavljene predele na kojima se nekada odvijala godišnja Svetkovina okupljanja jijoanskih šest rasa. Celoga života su mu razni nastavnici i vođi govorili da gleda šta radi ako želi dobre rezultate. Sad je bilo neophodno upravo da ne gleda šta radi. Ta reverzija, pretvaranje nepažnje u vrlinu, podsetila ga je na običaje nekih nihanskih mistika koji su u Dubravi upražnjavali navodno 'zen veštine' kao što je gađanje lukom i strelom žmurećki, sa platnom vezanim preko očiju. Oni su na taj način pokušavali da odgaje u sebi ravnodušnost i spremnost za silazak niz Stazu iskupljenja.
     On baci pogled na Lingovu. Žena, biolog, putovala između zvezda... Aura oko nje još je ključala od besa, mada u nešto manje pregrejanim bojama.
     Ona je u sebi proglasila kraj svojih starih vernosti, pomisli Lark; a da li se već opredelila za vernost nečen drugom, novom? Naime - ičemu osim osvete?
     On požele da ode s njom na neko mesto gde bi mogli biti nasamo - ali, na suvom - da se dobro ispričaju, ali bez one ranije igre opreznosti i nadmudrivanja. Ali nije bio siguran da bi i ona to želela. To što se pokazalo da su njegove optužbe bile tačne, nipošto ne znači da bi ona sad htela da ga blagoslovi što je razlupao njene idole u koje je verovala još od detinjstva.
     Pošto je odbrojala jedan dugi interval, Lingova klimnu glavom, i oni se opet okrenuše ka zarobljenom rothenskom zvezdanom brodu.
     Ran se oglasi jednim zadovoljnim 'hmmmm...', a Larkovo srce zabrza.
     Zrna jajastog oblika prošla su kroz glavninu debljine zlataste prepreke! Plavi Gheueni, zamoreni od posla, požuriše do buovog stabla da udahnu dodatnu količinu vazduha kao kroz 'snorkel'.
     Lark napisa poruku onima u ulazu.
     SVI DA SE SKLONE SEM 2 MALA LJ. BIĆA SA ZALIHOM VAZDUHA I LEKOVIMA!
     Kad su se Lark i njegova družina sledeći put okrenuli da vide šta se desilo unutra, prizor je bio sasvim drugačiji. Portal (i vazdušna komora iza njega, koja je Rothenima nekada služila za izlazak u svemir) ostadoše gotovo prazni. Tu su sada stajale samo dve osobe. Obe su bile ljudska bića, i to žene. Malene rastom, pokrivene nekakvom ronilačkom opremom kroz koju se videlo da su odlično građene - prsate, zaokrugljenih kukova, vitke u struku. Vitke kao ose, zapravo. Očigledno da su iskoristile istu onu rothensku mogućnost za bioskulptovanje koja je učinila da Ling, a i pokojna Beša, budu zasenjujuće lepe.
     Tamo, negde, postoji sasvim drugačija Vaseljena od ove naše, pomisli Lark; ko živi tamo, taj može da dizajnira sebe, da izgleda kao Bog.
     Lark otpliva do mesta gde je iz jofurske vremenske prepreke virio još samo vrh jednog mulk-paukovog zrna. Glavnina jajastog zrna bila je već duboko u zlatastom 'zidu'. Voštanim čepom bio je zatvoren onaj udaljeniji, probušeni kraj.
     Iz kese na nogavici svog ronilačkog odela Lark izvuče alatku koju je dobio od jednog od Lesterovih tehno-asistenata. Taj drugar ju je nazvao 'otvarač za konzerve'.
     "Naš problem jeste kako da rastvorljivu tečnost dovedemo u dodir sa preprekom, ali ne i sa vodom jezera", objašnjavao mu je tada taj tehničar. "Naše rešenje je da pomoću nove trekijevske tečnosti izdubimo pojedina mulk-zrna. Ta udubljenja obložimo iznutra trekijevskim neutralnim voskom, pa u preostalu šupljinu sipamo dodatne količine protivsredstva. Potom zatvorimo rupu na ovako napunjenoj posudi. Opet, voskom. Imamo, dakle, jednu zatvorenu posudu..."
     "Pa, vidim da ste ostavili unutra nekakvu staru mašinu Bujura", rekao je tada Lark.
     "Tečnost na nju neće uticati, a potrebno nam je da ta mašina ostane unutra. Nije bitno šta je radila u bujursko doba, bitno je da mi možemo da je aktiviramo signalom odavde. Ovaj njen mehanički deo počeće da vuče uže koje je povezano sa čepom. Čep ispada, tečnost se razliva i čini svoje - u unutrašnjosti jofurske prepreke! Ne može da ne uspe."
     Lark nije bio baš ubeđen da je to tako. Razmišljao je: ko zna kako će, i da li će, raditi sva ta skalamerija u čijem središtu je nekakav prastari elektromotor, ispod vode, okružen poljima izobličenog vremena...
     Sad, sve ili ništa, pomisli on, pritiskajući aktivator.
     Na njegovo olakšanje, bujurska spravica odmah proradi.
     Ispruži iz sebe nekakav izdužetak, elastičan, sav u blistavim namotajima, kao rep šemblera.
     Pitam se šta si ti nekad radila, pomisli on, gledajući kako se mašina giba i vrti. Imaš li svesti dovoljno da se zapitaš gde si? Kud su otišli tvoji gospodari? Imaš li neki interni časovnik, koji bi ti javio da je prošlo pola miliona godina? Ili je za tebe, u tom 'zrnu', vreme stalo?
     Namotana ruka mlatarala je oko sebe, jer se mašina trudila da se nekako ispravi. Pri tome je potezala uže povezano sa čepom na udaljenom kraju. Čep se malo pomakao, zastao je, kliznuo još malo.
     Bilo je teško pratiti događaje u području kvantno izdvojenog vremena. Neke stvari kao da su se dešavale u trzajima i zastojima. Ponekad se činilo da posledica dolazi pre uzroka, ili je Lark sagledavao onu udaljenu, suprotnu stranu nekog predmeta koji se okreće, a bliži delovi ostajali su zaklonjeni. Bio je to neobičan način gledanja, nekako 'sa strane'; podsećao je Larka na slikarska dela takozvanih 'kubista' koja je viđao u prastarim knjigama koje je njegova majka volela da pozajmljuje iz arhive u Biblosu.
     Najzad čep iskliznu sasvim. Istog trena crvenkasta pena poče se širiti iz grlića njihove improvizovane boce, izlivati se po zlatastom zidu. Larkovo srce snažno je udaralo; osećao je kako se zagreva i njegova amajlija odlomljena sa Svetog jajeta. Levom rukom Lark poče da pipka skinkove kože na svojim prsima, ne bi li dohvatio taj komadić kamena, ali ne uspe da provuče prste donde. Zato je dalje trpeo tu situaciju kao što čovek trpi neki svrab kada se ne može počešati: njegovu grudnu kost trljala je jedna sila iznutra, a druga spolja.
     Ran zadovoljno zamumla: pena se širila i kroz poluprovidno tkivo zlatastog zida, kao korozija. Jofurska prepreka, nagrizena iznutra, popuštala je. Rupa se širila i ubrzo je prodrla do susedne 'boce' koja je na sličan način bila gurnuta u zid. Kroz nekoliko trenutaka poče penušanje novih količina te rastvarajuće materije. Prepreka je drhtala kao da je živa. Kao da oseća bol. Talasi boje širili su se oko rupe sve veće i veće: tako se bar njemu činilo, zato što je njegov reug pokušavao da čita neka čudnovata osećanja.
     Svi su toliko pomno pazili na taj proces, da tokom pojedinih, dugih razdoblja niko nije gledao dalje, ka vazdušnoj komori i dve osobe u njoj. Onda jedna zalutala vodena struja povuče Larka tako da on pogleda tamo. Kad ih niko nije gledao, Danikenovke su verovatno doživljavale proticanje vremena manje-više linearno. Izgledale su napeto, pogureno. Uzmičući od širenja crvene pene, našle su se u najudaljenijem kutku vazdušne komore, kod čvrsto zatvorenih unutrašnjih vrata. Kroz providne maske na njihovim licima video se strah. Niko nije mogao znati šta će se desiti kad se šuštava pena probije.
     Pena se probijala i ka Larkovoj strani zida. On mahnu nožnim perajima dva-tri puta i tek tad primeti da su drugi uzmakli još više. Lingova ga zgrabi za ruku.
     Sad je postajalo jasno da će njihov tunel, ako uspeju da ga naprave, biti širok u sredini, ali veoma uzan na oba kraja. Osim toga, materijal zida nije bio stvarno čvrst, bila je to ipak tečnost, mada veoma viskozna. Videlo se da nove količine toporgika počinju, veoma sporo, da se 'naginju' odozgo, kao da se slivaju ka 'rani'. Dakle, prolaz koji bude načinjen neće ostati trajno otvoren... Biće privremen.
     Ako nismo dobro procenili, reče Lark sebi, i ako se krajevi otvore pogrešnim redosledom, moraćemo, možda, početi ovo iz početka. Imamo još nekoliko boca tečnosti, ali ostavili smo ih u pećini. Koliko puta ćemo moći da pokušavamo?
     Takvim mislima, ipak, nije uspevao da suzbije osećanje ponosa.
     Nismo bespomoćni, reče sebi; suočeni sa daleko nadmoćnom silom, pravimo inovacije. Istrajavamo.
     Ovo uviđanje potvrdilo je, na ironičan način, onu jeres koje se Lark držao tokom celog svog dosadašnjeg odraslog života.
     Nije nama suđena Staza iskupljenja, zaključi Lark; koliko god se trudili, nikad nećemo otići niz taj put ka nevinosti.
     Zato naš rod nije trebalo ni da dolazi na Jijo.
     Zvezde su za nas. Ovde, naprosto, ne pripadamo.

NELO

     Nije znao koji je prizor od koga tužniji.
     Na mahove je priželjkivao da se čamac prevrnuo tokom one navrat-nanos jurnjave niz brzake; da nije doživeo ovo. Da ovako u starosti gleda ove strahote.
     Pola dana mukotrpnog veslanja bilo im je potrebno da se vrate uzvodno do sela Dolo. Kad su najzad stigli do hrpe balvana koja je nekada bila gradsko pristanište, mladi veslači bili su već uveliko premoreni. Seljani su pohitali niz blatnjave nagibe i pomogli im da izvuku brodić na obalu. Arijanu Fu izneli su na rukama na čvrsto tle. Jedan stameno građeni Huniš prenebregao je Nelove proteste: poneo ga je kao detence i pustio ga da stane na noge tek kod korenova jednog moćnog garu drveta.
     Mnogi preživeli vrzmali su se pokunjeno tamo-amo, a drugi su načinili radne odrede čiji je prvi zadatak bio da prikupe sav otpad. Ponajpre leševe. Sveti zakon zahtevao je da se svako mrtvo telo odmah podvrgne ekološkoj obradi.
     Nelo vide mrtvace poređane u dugačak red, na zemlji. Bili su to, naravno, većinom ljudi. On tupo uvide da među njima leže i majstor stolar i vodoinstalater Jobi. I mnoge druge zanatlije ležale su blatnjavi i polomljeni na mokroj crnoj zemlji; a mnogi su naprosto nestali, odneti bujicom nizvodno, kad je jezero provalilo kroz njihove vodenice i radionice. Za razliku od toga, farmeri na garu-drveću nisu pretrpeli gotovo nikakve gubitke. Njihov život na granama div-drveća zaštitio ih je kad se brana srušila.
     Niko nije govorio, ali su mnogi pogledi pratili hod starog papirdžije. A Nelo je odmicao lagano duž reda i dozvolio bi sebi samo da zastenje ili da mu se lice malo trzne kad god bi prepoznao nekog svog radnika, ili šegrta, ili starog prijatelja. Kad je stigao do kraja, nije zastao, niti se okrenuo; nastavio je da hoda u istom smeru, ka onome što je donedavno bilo središte njegovog života.
     Vodostanje u jezeru bilo je nisko, reče on sebi; možda bujica nije uništila baš sve.
     Dočekala ga je dezorijentacija, jer izgledalo je, u prvi mah, da je prenet daleko od svog rodnog sela. Tamo gde su nekad blistale mirne vode, sad su blatne ravnice ležale, više od tri kilometra široke i dugačke. Njegova voljena brana bila je provaljena na jednom, bližem kraju; tu je sad hučala reka.
     Ovdašnjim Gheuenima ta brana i dom bili su isto. Sad je njihovo leglo bilo presečeno napola, i mogla mu se lako videti unutrašnjost: čist poprečni presek. Razaranje je preseklo odaju za larve tačno napola. Ekipe ošamućenih odraslih plavih Gheuena još su radile na odvlačenju preživelih 'crvića' što dalje od okrutnog sunca, na bezbednije mesto.
     Prestrašeno i nerado, Nelo poče premeštati pogled sa jezera ka mestu gde je nekad stajala njegova slavna radionica hartije, a uz nju elegantni vodenički točak.
     Od njegove kuće i radionice, kao i od rezervoara za pulpu ništa nije ostalo, osim ponekog drvenog stubića iz temelja.
     Ovaj prizor mu pocepa srce. Ali odvraćanje pogleda nije pomagalo. Nedaleko odatle, samo malo nizvodno, vide grupu plavih Gheuena koji su mlitavo radili uz obalu reke, nastojeći da ispetljaju jedno gheuensko telo iz nekakve mreže. Upravo po tom njihovom odsustvu žurbe znao je da u mreži leži neka mrtva gheuenska osoba. Možda se neko zapetljao u tu, nekakvu, prepreku i udavio.
     Sa tugom prepoznade leš. Bila je to ženka, starija, njemu dobro poznata - Drvogriza lično. Još jedan prijatelj je, dakle, izgubljen. Ovo je bio, štaviše, udarac za sve one u gornjem toku Rone koji su cenili dobre, mudre savete.
     Onda prepoznade i 'mrežu' koja je tako opako upetljala žrtvu da se, na kraju, čak i plava Gheuenka udavila. Mnogo metalnih žica, mnogo komadića drveta. Nešto iz Nelove kuće.
     Melisin klavir, reče Nelo sebi; onaj dragoceni klavir, za čiju izradu sam onoliko platio.
     Ote mu se jecaj, tek sad. Sad mu više nije ostalo baš ništa, nigde na svetu... osim jedne stvari. Osim nade, nejake nade da bi njegovo troje dece moglo biti još u životu, negde, negde. I da bar deca neće morati da gledaju ovakve stvari.
     A gde bi moglo da bude to 'negde'? Koje bi mesto moglo biti bezbedno, kad zvezdane lađe mogu da se okome s neba i razbiju u trenu ono što je stvarano trudom pet pokolenje?
     Nečije reči trgoše ga iz tmurnih razmišljanja o samoubistvu.
     "Ja nisam ovo uradio, Nelo."
     Okrete se i vide u blizini još jedno ljudsko biće. Njegov kolega, zanatlija; približno istih godina. Henrik eksplozer, onaj čiji je sin otišao sa Sarom i Neznancem na putovanje u daleke zemlje. U prvi mah ove reči nije najbolje razumeo. Proguta pljuvačku; posle nekoliko trenutaka nađe snage da odgovori.
     "Naravno da nisi ti. Kažu da je doleteo nebeski brod..."
     Eksplozer odmahnu glavom. "To kažu budale ili lažovi. Ili neki koji uopšte ne umeju da ocene vreme, ili oni koji su bili u dosluhu s njim."
     "Kako to misliš?"
     "Jedan nebeski čamac jeste nadleteo Dolo, to je istina, i dobro nas osmotrio. Onda je otišao svojim putem. Čitavu miduru kasnije sišla je banda, većinom farmera. Odvalili su poklopac sa jednog od mojih naboja, ispod jednog od dokova kod brane, i potpalili buktinjom."
     Nelo je žmirkao. "Šta kažeš?" Zurio je, treptao očima. "Pa, ko je..."
     Henrik odgovori samo jednom rečju.
     "Jop."

LARK

     Istraživači su izronili trijumfalno. Izlazeći iz ledenih voda jezera, donoseći sa sobom gotovo sve po šta su otišli. Ali sačekale su ih rđave vesti.
     Umor je teško pritiskao Larka. Pomagači su skidali ronilačku opremu sa njega i brisali ga peškirima. Njemu se činilo da je nekako čudno vratiti se u vazduh; kao da je život na suvom bio u nekoj dalekoj prošlosti.
     Jedan narednik, ljudsko biće, izvestio je o onome što se u međuvremenu desilo. Glas mu je bio napet od tuge.
     "Zahvatilo je sve naše sive maltene u isti mah - hripanje u plućima, pojava velike količine penušavog šlajma. Onda se zarazilo i dvoje-troje mladih plavih. Poslali smo ih kod naših farmaceuta, gore, ali kažu da se epidemija i tamo zahuktava. Izgleda da nemamo još mnogo vremena."
     Svi pogledaše daničke žene koje su jedine, i jedva, uspele da se izvuku iz zarobljenog broda. Još su izgledale ošamućeno od tog doživljaja - koji je počeo naletom vode pod visokim pritiskom, kad je oklop od zlatastog 'ćilibara' najzad popustio na mestu gde je bio najviše izjeden. Posle toga morale su da se provlače, što je brže moguće, kroz taj tesni tunel. Bilo je to jedno očajničko puzanje i migoljenje. Jer tunel se lagano zatvarao, pa su njihova tela mogla ostati zalivena poluprozirnom 'materijom' koja zaustavlja vreme, onako kao što su hiljade zlosretnih G'Kekija ostali u Duden Mesi.
     Lark je gledao to njihovo izvlačenje, ali slike su bile kvantno pomaknute, a to ga je veoma nerviralo. Umesto da vidi dve ljudske prilike, ispred sebe je opažao samo ispreturane delove tela kako se provlače kroz cev koja se oko njih stalno menja. Jednu od te dve žene video je, neko vreme, izvrnutu - svi unutrašnji organi našli su se spolja, tako da je stekao neželjeno saznanje o tome šta je imala za ručak.
     Ipak, sad su obe bile tu, pred njim, žive. Čim su se oporavile od mučnine koja ih je pratila još od prolaska kroz tunel, obe su počele da ispunjavaju svoj deo pogodbe. Sa sobom su donele jednu malu mašinu, koju sad uključiše. Pogodba je bila da Jijoanci dobiju lekove, a za uzvrat da pomognu u izvlačenju još nekih članova posade. Plan je bio da posle toga dve strane, jijoanska i rothenska, preduzmu usaglašenu akciju protiv Jofura. To bi morao, dakako, da bude neki očajnički pokušaj, u kome će i Jijoanci i Rotheni morati da ujedine svoje skromno znanje i skromne mogućnosti, a uspeh bi mogli postići samo uz obilati dodatak Ifnine pomoći.
     Čitav poduhvat je, od samog početka, bio Larkova zamisao... a Lark je procenjivao da su izgledi za uspeh otprilike kao i izgledi da zec prođe živ kroz jazbinu ligera.
     "Simptomi?" upita prva žena. Njena kosa bila je crvena, sa nekom nijansom koju Lark nikada ranije nije video; ni kod jedne Jijoanke.
     "Pa, zar ne znate već koji je to virus?" upita Dženi Šen.
     "Neka varijanta onih patogena koje smo čuvali kao zalihu u istraživačkoj stanici", odgovori druga, dostojanstvena crnka koja je izgledala starija nego ijedna druga danikenska osoba koju je Lark ikada video. Izgledala je kao zrela, solidno građena žena od četrdeset godina, a mogla bi, zapravo, biti dve stotine godina stara.
     "Ako je uopšte istina da je Ro-ken oslobodio neki organizam iz te zalihe", nastavi ona, "mi prvo moramo da ustanovimo koji."
     Lark je u međuvremenu skinuo sa glave svog reuga, ali i bez njega umeo je sasvim dobro da prepozna fatalizam i nevoljnost kod te osobe. Pomažući da se epidemija suzbije, njih dve su, zapravo, priznavale da je Ro-ken pokušao genocid... i da njihov brod rutinski nosi sa sobom opremu za takav zločin. Možda ova starija, kao i Lingova, sve do sada nije znala da je to tako. Samo potpuna bespomoćnost mogla je prinuditi Rothene da do te mere odaju svoje tajne svojim ljudskim slugama, a sada i žiteljima Jijoa.
     Po izrazu Ranovog lica moglo se zaključiti da se taj visoki zvezdani ratnik ne slaže sa donetom odlukom; Larku je bilo jasno zašto.
     Ovo ide dalje od pitanja morala i kršenja galaktičkog zakona, reče on sebi. Naši ovdašnji Gheueni i Huniši imaju rodbinu tamo, među zvezdama. Ako se sazna šta se ovde radilo, te matične populacije mogle bi proglasiti osvetu protiv Rothena. Ili bi, sa ovim dokaznim materijalom, Zemlja mogla podneti tužbu i zatražiti da se danička populacija, koju su Rotheni držali pod svojom kontrolom, u tajnosti, već dva stoleća, najzad vrati ljudskom rodu.
     Pod pretpostavkom, naravno, da Zemlja još živi, zaključi Lark; i pod pretpostavkom da u Pet galaksija još postoji zakon.
     Ran je, očigledno, smatrao da je taj rizik preveliki. Po njegovom uverenju, vredelo je žrtvovati taj jedan rothenski brod, i posadu, samo da bi se tajna sačuvala.
     E, baš nemaš sreće, Rane, pomisli Lark; tvoji svemirski saputnici, po svemu sudeći, ipak bi radije da ostanu živi.
     Dok je Ling opisivala infekciju koja je pred njenim očima uništila Uthena, Lark začu šta Ran šapuće Dženi Šen.
     "Ako ćemo već evakuisati sve, onda treba uraditi posao do kraja! Izneti i oružje i zalihe. Ta pena koju Trekiji prave mora se proizvoditi i u brodu, u daleko većim količinama, da bi prolaz bio trajan..."
     Dženi ga prekide oštro.
     "Tek kad potvrdimo delotvornost leka, zvezdani čoveče. Ako lek ne bude uspešan, tvoji drugari i njihova 'rasa gospodara' mogu da sede u svojim govnima sve dok se Jijo ne ohladi, što se nas tiče."
     E, ovo je bilo 'živopisno', reče Lark sebi, smeškajući se sumorno.
     Uskoro su u mašinu bile učitane sve bitne činjenice.
     "Pojavili su se znaci neke nove bolesti i kod mnogih Huniša", podseti Lingova.
     "Doći će i to na red", reče crvenokosa. "Za ovo će nam trebati minut-dva."
     Lark je gledao kako simboli hitro sevaju na malenom ekranu.
     Opet kompjuteri, reče on sebi, nezadovoljan. Naravno, ovo je bio mnogo manji kompjuter nego onaj koji ih je odao kod Duden Mese; štaviše, ovu 'digitalnu svest' verovatno štiti geološka aktivnost u ovoj oblasti. Pedeset metara čvrste stene - takođe.
     Ali, reče on sebi, možemo li biti sigurni da nas Jofuri neće primetiti?
     Iz mašine se začu visoki zvuk nalik na zvon.
     "Sinteza potpuna", reče starija Danikenovka. Ona izvuče iz bočne strane te mašine jednu prozirnu epruvetu sa nekom zelenkastom tečnošću. "Ovo su samo dve-tri doze, ali i to je dovoljno za proveru - da vidimo da li lek deluje. U brodu ga možemo, onda, proizvoditi u velikim količinama. To, naravno, znači da će nam trebati trajan prolaz kroz prepreku."
     Očigledno je smatrala da njena, rothenska strana sad ima na raspolaganju krupan ulog za dalje pregovaranje i pogađanje. Ona podiže epruvetu, koju je držala sa samo tri prsta, i nastavi. "Možda je sad dobar trenutak da popričamo o načinima na koje bi naše dve strane mogle sarađivati, kako ćemo pomagati jedni drugima; vi biste davali osoblje - dakle, vaše učešće bilo bi masovno, dok bismo mi dali..."
     Zaćuta, jer Lingova joj je već otela tu epruvetu iz ruke, okrenula se i dodala je Dženi Šen.
     "Pojuri", reče Ling. Samo tu jednu reč.
     Dženi ode trkom kroz tunele. Za njom, dve nur-zverčice, koje su je pratile lajući uzbuđeno.

     Na svaki eventualni povratak u zarobljeni brod moralo se pričekati do zore. Ni najbolje podešeni reug nije mogao pojačati svetlost koja ne postoji.
     Ling je želela da angažuje dve spasene Danikinje da cele noći proizvode protivsredstva za sve infektivne klice pomenute u maloj Biblioteci, za slučaj da je još neka epidemija oslobođena, ali ne i uočena; Lark je, međutim, to zabranio. Još od katastrofe kod Duden Mese, od svakog kompjutera hvatala ga je nervoza. Želeo je da se ovaj rothenski medicinski kompjuter upotrebljava što manje. Rekao je: nek Rotheni proizvode dodatne količine lekova (ili vakcina) u svom brodu, pa nek ih iznose zajedno sa drugim zalihama, kad i ako tunel bude opet otvoren. Lingova kao da je htela da se raspravlja o ovome, ali onda je čvrsto stisnula usne i slegnula ramenima. Uzela je jedan fenjer, povukla se u ugao pećine i tamo ostala, daleko od Rana i svojih negdašnjih koleginica.
     Lark je proveo neko vreme sastavljajući izveštaj za savet mudraca. Zahtevao je dodatne boce trekijevske tečnosti za rastvaranje i opisivao kako je skiciran savez između šest rasa Jijoa i njihovog dojučerašnjeg neprijatelja. Ali ni sam nije imao mnogo poverenja u takvu koaliciju.
     Obećavaju oružje i drugu pomoć, napisa on. Ali ja savetujem opreznost. Ako imamo u vidu da je Fhun-dau opisao Rothene kao 'sitne kriminalce', i ako imamo u vidu da su srazmerno lako savladani, bolje bi nam bilo da pristanemo na bilo kakav iole povoljan sporazum sa Jofurima, uz uslov, naravno, da se ne dogodi masovno ubistvo.
     Pobunu treba smatrati za poslednji izlaz.
     Možda će visoki mudraci smatrati da je ova njegova preporuka čudna zato što dolazi upravo od onog čoveka (od njega) koji je prvi predložio da se pokuša saradnja sa Rothenima. Lark, međutim, nije primećivao u svom stavu ništa protivurečno. Ako si otključao jedna vrata, to ne znači da moraš kroz njih i da prođeš. On naprosto veruje u istraživanje alternativa.
     Nije se imalo, dakle, šta činiti, osim čekati. Nadali su se da će vesti od lekara stići brzo i da će biti srećne. U vlažnoj pećini nisu mogli čak ni da zapale vatru.
     "Hladno je", reče Lingova u jednom trenutku te noći, kad je Lark prolazio pored njenog udubljenja u steni. Tražio je, tu negde, zgodno mesto da odmota i ispruži svoju vreću za spavanje... ne tako blizu nje da bi se to shvatilo kao 'nabacivanje', ali, opet, dovoljno blizu da čuje ako ga ona pozove. Sad zastade, pitajući se kako da shvati ovu primedbu da je hladno.
     Da li ona to mene poziva? - pomisli Lark. Ili me optužuje?
     Ovo drugo izgledalo je verovatnije. Lingovoj je, sve u svemu, mnogo bolje bilo da je zauvek ostala u toplini svog visokotehnološkog veštačkog životnog okruženja, u žarećem sjaju jedne mesijanske vere.
     "To jeste", progunđa on. "Stvarno je hladno."
     Teško je bilo primaći se makar i malčice bliže njoj. Teško je bilo očekivati išta osim odbacivanja. Mesecima je njihov odnos bio zasnovan na jednoj igri u koju se ušlo sa obostranim prećutnim pristankom: bila je to bitka dva uma, nadmetanje ko će više saznati o položajama one druge strane, ali i ko će koga nadmudriti i nadjačati... osim što su se ubrzo pojavili, između njih dvoje, i trenuci intenzivnog, poluerotičnog flertovanja. Posle izvesnog vremena, on je tu igru dobio, ali ne svojom zaslugom. Gresi njenih rothenskih bogova dali su mu oružje tako nadmoćno, da je nadmašilo važnost svih crta ličnosti - i njegovih i njenih. Tada je njemu ostala samo jedna opcija: da do temelja sruši i opustoši sve ono u šta je Ling verovala. A od tog vremena, pa do ove noći, njih dvoje su složno ulagali trud da bi postigli neke zajedničke ciljeve, ali privatno nisu razmenili ni jednu jedinu reč.
     Ukupni učinak bio je taj da je Lark nju pobedio i pretvorio u saveznicu Jijoanaca, ali je zato izgubio ono što je ranije postojalo između njih dvoje.
     Nije se osećao nimalo pobednički.
     "Sad vidim zašto kažu za tebe da si jeretik", reče Lingova, prekidajući neugodnu tišinu.
     Sve do tog trenutka Lark, iz stidljivosti ili iz poštovanja, nije pogledao u nju direktno. Sad pogleda i vide da Ling ima na krilu jednu otvorenu knjigu, čiju jednu stranu osvetljava nejakim zrakom svoje svetiljke. Bio je to onaj njegov udžbenik jijoanske biologije. Knjiga koju je napisao zajedno sa Uthenom. Njegovo životno delo.
     "Ja sam... nastojao da to ne utiče na moj stručni rad", odgovori on.
     "Kako bi moglo ne uticati? Upotrebljavaš kladističku taksonomiju, a to je u potpunoj suprotnosti sa načinom na koji galaktička nauka definiše i organizuje žive vrste već milijardu godina."
     Lark uvide šta ona radi i oseti da mu je zbog toga toplo oko srca. Njihova zajednička ljubav prema biologiji bila je onaj neutralni teren na kome se ne moraju pojavljivati nikakva osećanja krivice niti stida. On priđe bliže Lingovoj i sede na jednu kamenitu gromadu.
     "Pomislio sam da govoriš o mojoj jeresi u odnosu na Jijoance. Ja sam svojevremeno bio pripadnik jednog pokreta..." Njegovim licem prelete tuga, jer setio se svog prijatelja Harulena. "...Jednog pokreta čiji je cilj bio da ubedi šest rasa da svoje postojanje, to jest postojanje ove ilegalne kolonije, privede kraju... dobrovoljno."
     Ona klimnu glavom. "To je stav prepun vrline, po galaktičkim merilima. Ali ne lak za organska bića, koja su programirana za seks i razmnožavanje."
     Lark oseti da mu se lice crveni. Sad je bio zahvalan za to što je svetlost, u pećini, tako slaba.
     "Pa, da, ali ta pitanja više nisu u našim rukama", reče on. "Čak i ako rothenske kuge budu suzbijene, Jofuri će nas pobiti sve do poslednjeg, ako im se prohte. Ili će nas predati Institutima, pa će se dogoditi tačno onaj sudnji dan koji je opisan u našim svetim Spisima. A to bi moglo biti i svojevrsno olakšanje, posle ovih poslednjih nekoliko meseci. Bar bi se dešavao onaj kraj koji smo oduvek zamišljali."
     "Ali tvoj narod se nadao da će suđenje nastupiti tek posle iskupljenja. Da, znam ja, znam da je to kod vas, Jijoanaca, pravoverno gledište. Ali ja sam govorila o nečem drugom, o tome da si ti kao naučnik jeretik. Naime, jeretičan je način na koji ste ti i Uthen u svom delu rasporedili životinjske vrste - vaše kategorije bile su vrsta, rod, kolo i tako dalje. Upotrebio si taj stari kladistički sistem predkontaktne zemaljske taksonomije."
     On klimnu glavom. "Imamo mi nekoliko udžbenika u kojima je objašnjena galaktička nomenklatura. Ali većina naših knjiga došla je iz zemaljskih arhiva. U vreme kad je Kivot poletao, još nijedan, ili gotovo nijedan ljudski biolog nije bio prešao na galaktičku sistematologiju."
     "Ja nikad nisam videla da neko upotrebi kladistiku u stvarnom ekosistemu", bio je komentar Lingove. "A ti čak nastupaš sa jakom argumentacijom u prilog nje."
     "Pa, dobro, u našem slučaju to je nalaženje uzvišenih opravdanja za nešto što se u svakom slučaju mora. Pokušavamo razumeti prošlost, ali i sadašnjost Jijoa proučavajući samo jedan tanko izrezani sloj vremena - a to je ova sadašnjost u kojoj se nalazimo. Ne možemo se osloniti ni na kakve dokaze osim na sadašnje zajedničke odlike živih životinja... i na odlike, naravno, onih fosila koje uspemo iskopati. To je kao da pišemo istoriju jednog kontinenta samo na osnovu proučavanja slojeva stena. Zemljani su se puno bavili tom vrstom nauke pre kontakta, kao da slažu kockice zagonetke da bi utvrdili ko je počinio neki zločin, iako se leš ohladio davno i pradavno. Galakticima nikada nisu bile potrebne te tehnike tumačenja. Dok eoni polako prolaze, oni naprosto gledaju i beleže uspon i nestanak planina, kao i razgranavanje živih vrsta. Ili proizvode nove vrste kako im je volja, pomoću genetičkog inženjerstva i Uzdizanja."
     Lingova klimnu glavom, razmotri ovo. "Nas su učili da preziremo nauku 'vučje rase'. Mislim da je to uticalo na način na koji sam postupala prema tebi, u vreme kad... znaš."
     Ako je to bilo izvinjenje, Lark ga je prihvatio sa zadovoljstvom.
     "A nisam ni ja baš sasvim iskreno postupao prema tebi, ako se dobro sećam."
     Ona se suvo nasmeja. "Nisi."
     Još jedno ćutanje se poče otezati. Lark je mislio da još popriča o biologiji, ali uvide da bi to bilo upravo ono pogrešno, ono što ne treba uraditi. Upravo ta tema, koju je nedavno upotrebio da premosti jedno nelagodno ćutanje, sada bi samo održala njihovu rezervisanost, njihovu neutralnost koju on više nije želeo. Preduze nespretan pokušaj da promeni temu.
     "A kakva je bila..." Proguta. Pokuša ponovo. "Imam brata i sestru. Možda sam ih već pomenuo, nekom prilikom. Imaš li ti porodicu? Mislim, tamo odakle..."
     Zaćutao je, tako da je pitanje ostalo da visi u vazduhu, nedovršeno. Jedan trenutak provede brinući se da je 'iskopao' temu odveć bolnu i ličnu. Ali izraz olakšanja na njenom licu pokaza mu da je i Lingova želela da pređe na nešto dalje.
     "Ja sam imala mlađeg brata", reče ona. "I deljenu ćerku, čiji su gornji roditelji bili veoma fini. Mnogo mi nedostaju, svi oni."
     Sledeću miduru Lark provede slušajući zbunjeno o složenom daničkom načinu života na dalekoj stanici Porija. Glavnina toga što je Ling govorila bilo je, zapravo, izlivanje njene tuge, sad kad su joj čak i oslobođeni članovi posade kojoj je do juče pripadala bili kao tuđini iz neke sasvim druge svemirske rase, i kad je znala da ništa neće nikada više biti isto.
     Kasnije im je bilo nekako sasvim prirodno da ona opruži svoju vreću za spavanje odmah uz njegovu. Njihova tela bila su sad jedno uz drugo i grejala su jedno drugo, iako se, zbog slojeva tkanine i našušurenog torga, nisu mogla dodirnuti. U svojoj duši Lark oseti smirenje koje dosad nije znao.
     Ona me ne mrzi, reče on sebi.
     Bila je to dobra početna tačka.

     Drugi njihov ronilački pohod išao je brže, u početku. Bolje su se snalazili ispod vode, putovali su uspešnije, iako je nekoliko novih ljudskih dobrovoljaca moralo zauzeti mesta plavih Gheuena koji su se razboleli.
     Najnovije vesti sa površine tla, o bolesti, bile su ohrabrujuće. Uzorci leka pomogli su nekolicini obolelih. Još bolja bila je vest da su Trekiji uspeli da kopiraju i proizvedu takve iste molekule - dakle, lek. Ali još nije bilo vreme za neku veliku radost. Čak i ako bi se postiglo potpuno izlečenje, ostajao je problem distribucije. Kako dostaviti lekove do svih, daleko razbacanih naseobina, pre nego što u njima Huniši i Gheueni masovno poumiru?
     Kad su prišli brodu Rothena, ustanovili su da je vazdušna komora već puna: u njoj su čekale četiri osobe, troje ljudi i jedan Rothen, već u ronilačkoj opremi i već natovareni uskim, dugačkim sanducima sa opremom. Kao voštane prilike, nepomični, stajali su oni, dok su Lark i Lingova obučavali svoje nove pomoćnike u neobičnoj 'umetnosti' kojom su juče ovladali. A onda je bilo vreme da se počne bušiti novi tunel kroz zlatastu 'materiju' vremena.
     Opet su se morali okretati i obrtati, da bi onima unutra dali vremena za pripreme. Opet su dobrovoljci plivali do same prepreke, donosili mulk-zrna koja su bila izdubljena i pretvorena u 'boce' sa trekijevskim rastvaračem. I opet je bilo neophodno da se bitne radnje obave pod plaštom nesaznavanja, neopažanja: nije smeo niko da gleda šta se dešava, jer ako bi gledali, ne bi se desilo. Prvih nekoliko pokušaja bili su neuspešni, a onda je Dženi uhvatila jednog od novih pomoćnika da viri, iz radoznalosti. Iako joj je smetao otpor vode, lupila mu je šamar tako jak da je to nadaleko, oštro odjeknulo.
     Posle nekog vremena uvežbali su se. Šest zrna ostade zabodeno u određena mesta, na raznim međusobnim rastojanjima, unutar poluprovidne zlataste prepreke. Lark, kao i juče, poče aktivirati 'otvarače za konzerve', kojima je pogon davala uvek po jedna pradrevna bujurska mašina, koja je izvlačila voštani čep da bi penušava tečnost počela da izlazi i da nagriza prepreku. Kad je taj proces počeo, Lark je uzmakao, ali je gledao šta se dešava, očaran jezivim vizijama. Crvena pena se širila, 'pećina' u barijeri takođe.
     Neko ga najednom kucnu po ramenu.
     Bila je to Dženi, narednica milicije, koja mu je žurno stavljala pred oči voštanu tablu za pisanje - šticu.
     GDE JE RAN?
     On žmirnu, a onda, kao i Lingova, slegnu ramenima. Visoki danički vođa bio je u neposrednoj blizini, do pre jednog trenutka. Izraz Dženinog lica pokazivao je ogromnu zabrinutost. Lark poče pisati po svojoj štici.
     MI SAD NISMO NEOPH LING I JA TRAŽ SEVER POŠALJ OSTALE NA JUG, IST TI OSTANI
     Dženi Šen, iako nerado, prihvati ovu logiku. Larkov posao bio je uglavnom obavljen. Ako se tunel otvori kao što je planirano, provući će se još jedna grupa begunaca iz rothenskog broda. Dženi će nadgledati njihov povratak kroz jezero i kroz tunele, do pećine.
     Klimnuvši glavom, Lingova pristade na ovo. Njih dvoje zaplivaše zajedno, silovito zamahujući nožnim perajima. Trebalo bi da, zajedničkim snagama, savladaju Rana ako pokuša da im pruži otpor. Uostalom, kuda bi taj krupni čovek mogao otići? Izbora za to nije baš mnogo imao, ovih dana.
     Ipak, Lark je bio zabrinut. Pošto je već ostvario početnu prednost, Lark bi mogao stići do obale jezera, a onda i pobeći trajno. Mogao bi napraviti svakojaku štetu; mogli bi ga uhvatiti Jofuri i ispitivati ga. Koliko god da je tvrd i otporan, da li bi dugo mogao da se opire galaktičkim tehnikama saslušavanja?
     Lingova ga uhvati za ruku. Lark se okrete i vide da ona prstom pokazuje, sa nekoliko trzaja, gore, gore, prema površini jezera. Tamo vide par nožnih peraja koja su izmahivala polako, pričvršćena na krajeve nečijih snažnih nogu.
     Šta će on tamo gore? - pitao se Lark, dok su se odbacivali snažnim zamasima ka površini za beguncem. Prilazeći, videše da je Ran već izvirio gornjim delom tela kroz površinu: glavom, ramenima. Možda on to razgleda brod Jofura, pomisli Lark; a to bismo svi voleli, ali se ne usuđujemo.
     Lark je na sebi snažno osećao senku divovske svemirske letelice. Sada je prvi put doživeo mamutske razmere tog približno loptastog objekta. Jedan predmet - ali je tako pritisnuo dolinu da ju je pregradio celu, zbog čega je i nastalo ovo jezero. Pošto je detinjstvo proveo pored jedne brane, Lark je razumeo ogroman pritisak koji voda vrši na ono što joj zaprečava put. Kad ovaj brod uzleti, kad se opet vine među zvezde koje su mu dom, nastaće ovde istog trena ogromna poplava, koja će grunuti nizvodno.
     Cev u njegovim ustima migoljila se uznemiravajuće. Trekijevski prsten za proizvodnju vazduha borio se, tokom uspona ka površini, da se prilagodi promenama pritiska. Šištao je, pulsirao. Larka je to, međutim, brinulo ponajmanje. Razmišljao je: šta ako Jofuri opaze Rana?
     Ako imamo bar malo sreće, pomisli Lark, on će im izgledati, ovako zamotan u kože skinka, kao nešto što je poplava izbacila... a kad ja s njim završim, tako će se i osećati!
     Osećao je u sebi nagomilavanje moćnog gneva. Posegnu da uhvati krupnog čoveka za nožni zglavak.
     Noga se trže iznenađeno... a onda se poče ritati divljački. Izmače se iz Larkovog zahvata.
     Lingova kucnu Larka po drugoj ruci, pokaza prstom opet.
     Ran je ispred sebe držao neki predmet - mali rothenski kompjuter! Dok je pokretima peraja samo održavao sebe na površini jezera, kuckao je po tastaturi na toj spravi.
     Gad prokleti! - pomisli Lark. Probi se na površinu i zgrabi kompjuter, ne mareći da li će Jofuri videti i njega. Ranovi signali svakako su bili upadljivi Jofurima, kao da je palio i gasio reflektore i ujedno gruvao po bubnjevima.
     Čim se Lark pojavio iznad površine, čovek sa zvezda uputi udarac ka njegovoj glavi. Nesumnjivo dobro uvežban, spretan udarac; ali uvežban za uslove na suvom. Reakcija vode, međutim, poremetila je putanju tog udarca, koji samo okrznu Larka bolno po uhu.
     Šokiran bolom, Lark vide da je Lingova izronila iza svog dojučerašnjeg kolege, uhvatila ga oberučke oko vrata i povukla unazad. Lark iskoristi tu priliku da jače dograbi kompjuter, upre se obema nogama o Ranova prsa, povuče svom snagom i otrže tu spravu iz ruku krupnoga čoveka.
     Na nesreću, to nije bilo dovoljno da se opasnost okonča. Ekran je bio i sad osvetljen. On povika Lingovoj: "Ne znam kako da isključim ovo!"
     Ona je imala dovoljno svojih nevolja jer su Ranove moćne ruke posezale unazad da je udaraju i vuku. Lark uvide da ovoga Danikenovca mora da onesposobi, i to brzo. Zato uzmahnu obema rukama i tresnu ga pravo u glavu - kratko podšišanu - tim istim kompjuterom.
     Pošto nije imao dobar oslaonac, udarac nije uspeo onako kao što se Lark nadao, ali je bar odvukao Ranovu pažnju od borbe sa Lingovom.
     Drugi udarac kompjuterom po toj glavi bio je mnogo uspešniji. Ran zastenja, klonu u vodi.
     Nažalost, ni ovaj udarac nije bio dovoljan da polomi izdržljivi kompjuter, koji - i posle trećeg, najjačeg udarca po Ranovoj glavi - nastavi da sija.
     Ran je sad plutao bespomoćno, ruku raširenih po vodi; disao je plitko, ali bučno, oko trekijevskog pipka. Lingova se nekako iskobelja ispod Rana i dočepa se Larka, pri čemu se uhvati za njegovo rame kao oslonac. Najzad pruži ruku i samo malo dodirnu jednu određenu tačku na kompjuteru, koji se istog trena ugasi sasvim.
     To je već bolje, pomisli Lark; mada, kažu, Galaktici umeju da pronađu digitalnu svest čak i kada je isključena.
     Lark spusti poklopac preko radne površine kompjutera, a onda pusti da mu ta naprava isklizne iz ruku i potone kroz vodu. Morao je obema rukama da pridrži koleginicu.
     Naročito u sledećim trenucima, kad je nova, ogromna senka pala preko njih, senka od koje se telo Lingove sasvim ukrutilo u njegovom zagrljaju.
     Odjednom kao da je svud oko njih bila hladnoća.
     Oboje, drhteći, okrenuše glave, da pogledaju gore. Da vide šta je to došlo po njih.

DVER

     Ta noć bila je jedna od najčudnijih u Dverovom životu, iako je počela na najprirodniji način - sitnom svađom sa Reti.
     "A, ja tamo ne idem!" povika ona i opsova.
     "Pa, niko i ne traži da ideš. Kad ja pođem tamo, ti beži na suprotnu stranu. Otprilike milju na zapad, do one šumovite uzbrdice pored koje smo prošli kad smo dolazili ovamo. Video sam tamo dobre tragove divljači. Postavljaj zamke, ili na obali motri na mehuriće vazduha koji izmiču iz školjketa kad one dišu. Najukusnije su pržene, ali moglo bi da bude nezgodno ako tvoja vatra bude..."
     "Šta, a ja bi trebalo da te čeka, je li? Da fina večera bude spremna kad se vrati veliki lovac, a? Kad on osvoji, tako usamljen, ceo svemir i kad se pobedonosno vrati?"
     Ni tako jaka ironija nije bila dovoljna da prikrije drhtaje straha u njenom glasu. Dver nije imao nikakvih iluzija za koga se ona plaši; zbog čije bezbednosti strepi. Ne zbog njegove. Nego, dabome, nije volela da ostane sama.
     Suton se spuštao na obalu, na dine i blatne ravni, a i na planine tako daleke da su bile sada samo zupčasti horizont koji zaseca u naduveno sunce. U sve slabijoj svetlosti, njih dvoje su najzad imali priliku da se iskopaju iz peska i da otpuze, potrbuške, što dalje od mesta gde bi ih oboreni nebeski čamci mogli videti. Kad su se našli na bezbednoj strani dine, podaleko od opasnosti, ustali su, počeli otresati pesak sa odeće i iz svake pore i bore na telu, i svađati se šapatom, ali vrelim.
     "Lepo sam ti rekla da ja ništa ne moram! Sigurna sam da je Kun imao vremena da pozove pomoć pre nego što su ga oborili ovi. Rothenski brod svakako je trebalo već da se vrati; sigurno su ga čuli. Pitanje je samo u kojoj duri će doleteti - evo, sada će, sada će. Ima da jurne ovamo dole, spase Kuna i pokupi i svoj ulov. A mi tada treba samo da mašemo i da vičemo."
     Reti je, tokom tog dugog, mukotrpnog dana čekanja, očigledno i razmišljala. Zaključila je da nebeski borbeni čamac ne-Trekija jeste upravo taj plen za kojim je Kun išao u poteru čak iznad mora; da su ne-Trekiji bili u nekom skrovištu ispod morskih talasa, i da je Kun na njih ispuštao one dubinske bombe, pa ih tako i isterao na svetlost dana. Po toj logici, kratkotrajna nebeska bitka bila je poslednji očajnički pokušaj slabijih da se odbrane. Neuspešan, jer Kun ih je pogodio, tako da oni sad leže na granici između peska i močvare i uzalud pokušavaju da poprave svoju letelicu.
     Po tom Retinom rezonovanju, trebalo bi da se ubrzo pojave rothenski gospodari, da dokrajče protivnika i zarobe sve preživele ne-Trekije. Biće to veliki uspeh, pa će Rotheni sigurno biti zadovoljni. Zato će biti skloni da ostave po strani sve Dverove greške i krivice. I njene.
     Teorija fino i uredno spakovana. Ali zašto je, onda, ne-trekijevski brod napao sa zapada, umesto da se digne iz onih voda u koje je Kun bacio onoliko dubinskih bombi? Dver nije bio stručnjak za tumačenje svađa nebeskih bogova, ali mu je nagon govorio da je Kun napadnut u času kad je bio 'sa spuštenim pantalonama', nespreman.
     "U tom slučaju, ono što se ja spremam da uradim trebalo bi da mi donese pozitivne poene kod tvojih prijatelja", reče joj on.
     "Ako ostaneš živ do njihovog dolaska, u šta sumnjam! Ona gamad tamo dole ima da te primeti čim izviriš preko dine."
     "Možda. Ali ja sam motrio. Pamtiš kad je naišlo krdo blatogazova? Došli su, pojeli korenje iščupano padom tih čamaca i otišli. To su bila velika stvorenja, prošla su blizu oba čamca, ali ovi su ih prenebregli. Pretpostavljam da će roboti-stražari zaključiti da sam ja neka ovdašnja primitivna životinja..."
     "To si dobro kazao", progunđa Reti.
     "...i da će me ostaviti na miru, barem dok ne priđem sasvim blizu."
     "A onda šta? Ti ćeš na nebeski čamac da odapinješ strele?"
     Dver požele da podseti Reti na to da je upravo ona smatrala njegov luk, i njegove strele, za izuzetno bogatstvo, nedavno... i da je život stavila na kocku samo da bi to ukrala. Ipak, on se uzdrža, ne reče ovo.
     "Ostaviću strele kod tebe", reče on. "One imaju čelične vrhove. Ako ih ponesem, ovi dole će znati da nisam životinja."
     "O tome treba da pitaju mene. Ja bih im odmah rekla da si ti jedna prava..."
     "Dosta, žena!"
     Ovo je tankim glasom uzviknuo Retin majušni 'muž', pripadnik rase Ura, koji je za sve ovo vreme pomagao Reti da se sredi. Uklanjao je trunčice peska sa nje, služeći se u tome poslu čak i kretnjama svog hitrog jezika.
     "Pamet ima, žena! Hrabar mali, skrene pažnja, brod-oči gledaju njega, samo da mi pobegnemo. Ti i ja. Sve drugo lepa priča, ali laže. Lepo priča ti sa hrabar mali, može toliko!"
     Reti je treptala, slušajući ove ukore maloga Jiia. Dver je to gledao i divio se. Da li svi urski mužjaci postupaju ovako? Izviruju iz kesa u kojima ih ženke nose i izriču tim istim ženkama ukore za svaku grešku? Ili je samo ovaj jedan Ur takav? Da li ga je njegova ranija supruga odbacila zato što ju je grdio?
     "Je l' to istina, Dvere?" upita Reti. "Da ćeš da se žrtvuješ za mene?"
     On pokuša da pročita njene oči, da bi video koji odgovor će najuspešnije privoleti Reti da postupi onako kako se od nje traži. Ali već se toliko spustio mrak, da to nije uspeo. Zato je morao da nagađa.
     "Nije istina. Imam ja jedan plan. Rizičan je, ali sam rešio da pokušam."
     Reti ga je posmatrala jednako ispitivački kao i on nju. Posle nekog vremena ona se kratko nasmeja.
     "Baš si ti lažov, dobro kaže ovaj Jii. Tolko si prokleto dobar, da ne možeš da ostaneš živ ako ne bude imao ko da pripazi na tebe."
     Aaaa? - pomisli Dver. Eto, pokušao je da nastupi sa čistom istinom, u nadi da će to ubediti Reti da krene. Ali - ona je reagovala na način koji on nije očekivao.
     "E, pa, onda je odlučeno", reče Reti, sa onim 'rešenim' izrazom lica koji je njemu bio već isuviše dobro poznat. "Idem i ja, Dvere, pa ma kud da si pošao. Znači, ako misliš da me spasavaš, treba da pođemo oboje odmah na zapad."

     "Pa, ovo nije zapad!" prošaputa ona oštro, pola midure kasnije.
     Dver je prenebregao Reti. Zurio je napred, kroz močvarni sumrak; voda ga je zapljuskivala oko pupka.
     Baš mi je žao što smo Jiia morali da ostavimo tamo gde i našu opremu, pomisli on. Mali urski mužjak dodavao je svojoj ženi znatnu dozu predostrožnosti i pametnog rasuđivanja. Ali da se on pokvasi - to nije mogao podneti.
     Posle nekog vremena Dver se počeo nadati da će Reti zaćutati sama od sebe - da će joj njen nagon samoodržanja kazati da ne priča više ništa.
     Gacali su maltene nagi kroz tršćake i močvarne travuljine. Ispred njih bile su dve dugačke, okruglaste, leteće naprave oborene danas. Jedna je bila veća od druge; imala je glatke bokove koji su svuda blistali osim na jednom mestu gde je bila velika čađava rupa. Drugi, manji leteći čamac ležao je nešto dalje, sav zgruvan, napola potonuo u močvaru. I pobednik i pobeđeni ležali su tiho pod bledožutim sjajem Pasena, Jijovog najmanjeg meseca.
     Naseobine dugovratih močvarnih labudova bile su u blizini. Ovi žitelji blatnjavih voda imali su gnezda u tršćacima, i to tamo gde je trska najgušća. Tu su čuvali svoje mlade. Sada su dremali, posle dana provedenog u lovu u plićacima. Najbliži labudovi podizali su glave kopljastog oblika i žmirkavo gledali dva ljudska stvorenja; onda su spuštali njuške, a Dver i Reti su, pored njih, gacali dalje.
     Bili su prekriveni i premazani blatom od glave do pete. Svojim neprestanim isparavanjem ono je do neke mere prikrivalo i njihov 'toplotni potpis'. Po nekim starim legendama, trebalo bi da ih, zbog toga, patrolne mašine sagledaju kao manje nego što stvarno jesu. Osim toga, Dver se opredelio za lagano, krivudavo prilaženje, da bi ostavili utisak dve životinje koje pasu.
     Ispod površine vode povremeno su prolazili vitki, hitri srebrnasti oblici, koji su ponekad svojim brzim repnim perajima dodirivali Dvera po butinama. Naglo praćakanje u daljini kazalo je da neki noćni lovac čini svoje, negde među tršćacima i barskim travama čiji su listovi bili oblikom kao mač. Gladna bića vrzmala su se kroz ovu mokru džunglu. Ta činjenica kao da je postala jasna i mladoj Reti, pa je ona, zato, već duže ćutala.
     Da je samo znala koliko su neodređeni Dverovi planovi, verovatno bi dreknula tako glasno da bi sve uspavane barske ptice poletele pravo u nebo. On je, zapravo, sve zasnovao na jednoj slutnji: da ne-trekijevski brod treba pogledati iz blizine... i da treba da proveri neke svoje utiske o ovoj močvari. A da bi to postigao, morao je dovesti um u jedno posebno stanje.
     O čemu sam razmišljao onog dana kad sam prvi put razgovarao, ili mi se pričinilo da razgovaram, sa Jedinstvenim? - zapita se Dver.
     Bilo je to pre nekoliko godina. Bio je na svom prvom samostalnom putovanju preko Rimerskog gorja, sav uzbuđen što će od kalfe biti promovisan u majstora lova, ispunjen duhom slobode i pustolovine, jer on je sad bio jedan od malog broja Jijoanaca koji imaju dozvolu da krstare po celom kontinentu, kud god hoće, pa čak i daleko izvan naseljene oblasti - Nagiba. Činilo mu se da je svet bezgraničan.
     A ipak...
     A ipak, pamtio je i sad živo onaj trenutak kad je izišao iz šume divovskog bam-bua, sa stazice koja je bila na neki način svečana kao prolaz između sedišta u crkvi; uzana kao čovek, a visoka, činilo se, maltene do jijoanskih meseca. Šuma bua prestala je naglo, sasvim iznenada, i Dver je maltene 'ispao' na otvoreni kameniti prostor. Našao se u velikoj, okrugloj dolini pod plavim nebesima bez kraja. U sredini doline bilo je mulk-jezero. Oko jezera širila su se polja izlomljenog kamena.
     U tom trenutku dezorijentacije i prelaza on je osetio ne samo dobrodošlo oslobađanje iz stisnutog prostora nego i nešto više. Njegov um kao da se tada ispunio osećajem otvaranja, a vid kao da mu se, tokom jednog kratkog razdoblja, naglo pojačao - naročito sposobnost da vidi humke bujurskih ruševina. U trenu kao da je video izgled davnih kula koje su tu nekad bile; video je kako su izgledale dok su se odatle uzvijale ka visinama, svetlucave i ponosne. I, gle čuda, učinilo mu se (ali samo na tren) da je najzad stigao kući.
     Tada je prvi put čuo glas mulk-pauka iz tog jezera. Taj glas je šaputavo pokušao da ga pridobije, nudeći mu jednu pogodbu. Jednu poštenu razmenu. Uz pomoć tog pauka Dver je mogao da okonča svoj život, ali zato da dobije besmrtnost. Sjedinio bi se sa slavnom prošlošću, pridružio bi se mulk-pauku na putovanju u dubine budućeg vremena.
     Sada, gazeći pod zvezdama kroz muljavu vodu, Dver pokuša opet da dovede sebe do tog osećanja, do onog otvaranja. Tekstura ovog mesta, mirisi, osećaji, davali su mu saznanje da su se moćne kule svojevremeno i odavde zarivale u nebo i da su, štaviše, bile daleko veličanstvenije i veće od bilo kojih u planinama. Posao dekonstrukcije odmakao je daleko; malo šta je od temelja tih kula ostalo da se konačno razjede i izbriše. Pa ipak, Dver je znao šta je na kom mestu stajalo i kada.
     Ovde je niz obeliska, čisto bele boje, nekada stajao i pozdravljao sunce. Bili su mistični, ali i pragmatični, u svom matematički preciznom poretku.
     A onamo su svojevremeno hodale teške noge Bujura, kroz trgovinsku 'arkadu' punu egzotične robe izložene na prodaju.
     Pokraj onog poluprovidnog vodoskoka, kontemplativni bujurski umovi bavili su se mnogobrojnim zadacima sasvim izvan Dverove moći poimanja. A kroz nebo je prolazio putnički i teretni saobraćaj sa deset hiljada svetova.
     Niz avenije su se čuli glasovi... ne samo Bujura nego i mirijada drugih vrsta mislećih bića.
     Nesumnjivo su to bila vremena slave, ali i vremena zamorna za planetu koja je svojim tkivom morala da hrani jednu takvu zahuktanu, žustru civilizaciju. Posle milion godina pomne upotrebe, Jijou je bio veoma potreban odmor. Sile mudrosti odlučile su da Jijo taj odmor i dobije. Svi ti raspričani glasovi preselili su se - otišli drugde. Padoše, tada, kule i gradovi, a druga vrsta živih bića preuze vlast - spori život posvećen postepenom uklanjanju svih tragova civilizacije. Više strpljenja, manje mahnitog napretka...
     ...?
     Da?
     Ko je... to?

     Reči su kliznule kroz Dverov um, u prvi mah sasvim neodlučno.

     Ko me to budi... iz dremeža... i razmišljanja?

     Prvi poriv Dverov bio je da kaže sebi: ma, koješta, to se tebi samo pričinjava. Nervni sistem nedavno onako 'izgnječen'; pa, on je nosio onolikog robota, preko hladnih rečica, bukvalno na glavi! Posle takvog zlostavljanja nervnog tkiva i posle nekoliko dana gladovanja halucinacije se, naravno, mogu očekivati. Uostalom, on svaki put odbacuje glas mulk-pauka kao fantazmagoriju; to je njegova uobičajena odbrana, uhodana takoreći.

     Ma, kome ti 'fantazmagorija', je li! - reče glas.
     Zar meni, koji spokojno nadživeh imperije?
     Ili to kažeš sebi, mušice jedna jednodnevna, ti koji se rodiš i odživiš ceo svoj vek dok ja samo jedan od mojih snova prosanjam?

     Dver se uzdržavao od priznanja stvarnosti tog glasa; i od ma kakvog, ma i najmanjeg odgovora. Hteo je da bude, prvo, siguran. Gazeći sada opreznije, tragao je za ogromnim kablovima/pipcima čije je postojanje ispod blata ranije, sa visoke tačke posmatranja navrh jedne dine, naslutio. Gle, ovaj breg u močvari... moglo bi da bude. Puno je bilja izraslo odozgo; ali, ipak, naslućuje se geometrija nekih davnih temelja, a oko njih su 'kablovi' (neki ne deblji od njegove ruke) naročito gusto upleteni. Dver malo mrdnu vrhom nosa, onjuši: da, ovde iz blata dopire miris korozivnih tečnosti pomoću kojih pauk rastvara građevinske materijale.
     "Hej! Ovo je mulk-močvara! Zapeo si pravo u pauka!"
     Dver klimnu glavom, potvrđujući bez ijedne reči istinitost Retinog upozorenja. Ako ona želi da se vrati, zna put nazad.
     Na Nagibu je mulk-paukova bilo mnogo, i svako je znao za njih. Deca su odlazila u mulk-legla; nepažljivima se dešavalo da ih kiselina opeče po koži. Dešavalo se, s vremena na vreme, da poneko seosko dete zađe preduboko među mulk-pipke i pogine, ali to nije bilo dovoljno da poništi privlačnost takvih mesta. Upravo tamo gde su ta divovska stvorenja sa nebrojeno pipaka uništavala, kiselinom, tragove prošlih dana, mogao si da nađeš najbolje, najočuvanije primerke starih bujurskih proizvoda.
     Bilo je mnogo narodnih legendi, svakojakih, o tim stvorovima, čija tela se sastoje isključivo od pipaka i ni od čega drugog. Neke legende su pominjale i razgovor ponekog mulk-pauka sa nekim izuzetnim pojedincem, pripadnikom nekog od šest jijoanskih naroda. Ali Dver nikad nije sreo nikoga ko bi tvrdio da se takav razgovor desio njemu. A naročito nije nikada čuo da postoji ijedan mulk-pauk kao što je Jedinstveni koji aktivno mami žrtve u svoju 'mrežu', a onda pojedina 'jedinstvena' blaga čuva u mrtvačkim sanducima od želatinaste zlataste materije koja se stvrdne.

     A ti si njega upoznao? Onog ludog? - reče glas.
     Imao si zajedničke misli s njim? I uspeo si da se udaljiš, živ?
     I-zu-zet-no zanimljivo.

     Obrasci tvog uma su, za jedno efemerno biće, neobično jasni.
     Retko je to, među vama mušicama...
     Stvarno si izuzetak.

     Jest, tako mu se obraćao i Jedinstveni. Ovo stvorenje dosledno je sebi. Ili je, bar, Dverova imaginacija dosledna sebi.
     Vrati se taj glas, sad sa prizvukom nezadovoljstva i ljutnje.

     Ti laskaš sebi da bi mogao da izmisliš biće tako uzvišeno kao što sam ja? - reče glas. Doduše, moram priznati da si zanimljiv, ako se ima u vidu da si samo jedan prolazni stvor.
     Šta, hteo bi objektivnu potvrdu mog postojanja? A kako bih to ja mogao da ti dokažem da postojim?

     Dver ni sad nije hteo da odgovori neposredno. Njegove misli ostajale su rezervisane. Ali poče razmišljati, ležerno, kako bi bilo zanimljivo da vidi pokretanje pipaka ispred njega.

     Kao po tvom naređenju, a? Zabavno, zabavno.
     Opet, zašto ne?
     Vrati se kroz pet dana. Videćeš da su se za to kratko vreme svi moji pipci pomakli na nove položaje!

     Dver se nasmeja tiho, ali prezrivo.

     Šta, to ti nije dovoljno brzo, prijatelju moj rasipni, ljudski? Video si brže pokrete nekog mulk-pauka?
     A, da, pa dobro, ali taj je bio blesav. Poludeo je od usamljenosti, od velike nadmorske visine i od ishrane koja se neprekidno sastojala od kamena natopljenog paranormalnim energijama. Postao je nezdravo opsednut smrtnošću i prirodom vremena. Pa, ne očekuješ valjda od mene tako nedoličnu hitnju?
     Kao i Jedinstveni, i ovaj mulk-pauk uspevao je na neki način da se priključi na Dverove ljudske govorne sposobnosti i da uz pomoć njih oblikuje nove rečenice, svoje, bolje nego što bi sam ikad uspeo da sastavi. Govor mu je postajao artikulisaniji. Ali Dver je znao da nije čas za nadgovaranje. Jakim naporom volje on uspe da se okrene; da okrene leđa mulk-pauku.

     Čekaj! Ti si me zaintrigirao. Razgovori među pripadnicima naše rase su ležerni, tromi. Da, tromi, moglo bi se reći. Beskrajno upoređujemo razne vrste ostataka koje smo pojeli. A te spore priče postaju sve dosadnije, kako starimo...
     Reci ti meni, jesi li iz jedne od onih mahnitih rasa koje su se nedavno nastanile tamo iza planina? Ono društvo koje samo nešto priča, priča, a gotovo nikad ništa ne izgradi?

     Iza Dvera, Reti progunđa: "Šta se to ovde muva?" Dver joj samo dade znak rukom da pođe za njim; i oni se počeše udaljavati od spleta mulk-kablova.

     Dobro! Uradiću to. Čisto iz hira, pokrenuću se za tebe.
     Na način na koji se stotinama hiljada godina nisam pokrenuo.
     E, sad gledaj, ti prolazno stvorenjce. Gledaj ovo!

     Dver stade, osvrte se i vide da nekoliko kablova podrhtava. Iz dure u duru drhtaji su se pojačavali, kablovi su se zatezali i opuštali; najzad se nekoliko njih poče uzdizati. Bili su upleteni u jedan veliki čvor. Prođe još nekoliko dura... a onda jedan namotaj iskoči iz vode, zanjiha se visoko, pri čemu je voda obilato curila sa njega, i opet pljusnu dole u svoj dom, u vodu, kao nekakav vodozemac.
     Bila je to potvrda ne samo da paukov um stvarno postoji nego i da Dver nije poludeo. Ali on suzbi u sebi svako osećanje da se sad 'dokazao', kao i svako osećanje olakšanja. Umesto toga, poče prelivati površinu svojih misli osećanjem razočaranja.
     Svež izdanak malog bua pomakne se toliko, i više od toga, za jedan dan svog rasta, pomisli on. Nije se nimalo trudio da ovu misao projektuje ka mulk-pauku.

     Šta? Ti upoređuješ mene sa bambusom?
     Sa 'buom'?
     Crviću jedan drski! Ti si tvorevina moje mašte! Možda si samo jedno nesvareno parčence betona, ili rđavog čelika, koje mi remeti san...
     Ne, čekaj! Ne odlazi još. Osećam da postoji nešto što bi te ubedilo.
     Kaži mi šta je to. Kaži mi šta bi bilo dovoljno da priznaš moje postojanje i da razgovaramo neko duže vreme.

     Dver oseti želju da se obrati mulk-pauku neposredno. Da saopšti svoje želje: zahtevam to i to. Ali ne; iskustvo sa Jedinstvenim naučilo ga je da to ne treba tako raditi. Možda je onaj mulk-pauk bio lud, ali neke od osobina njegove ličnosti očigledno su osobine čitave te rase.
     Dver je znao da se igra zove 'moju naklonost nije lako dobiti'. Zato je dopustio da njegova ideja procuri tek pomalo, kao fantazija... kao sanjarenje. Reti pokuša da mu nešto kaže, ali joj on oštrim pokretom ruke pokaza da prestane, a u umu nastavi da dočarava ono što bi pauk mogao uraditi da bi na taj način njemu dokazao stvarnost svog postojanja. Sliku nečeg što bi čak i na njega, Dvera, ostavilo utisak.
     Sledeća poruka mulk-pauka zvučala je zainteresovano.

     Zaista?
     Zašto ne.
     Taj novi krš koji pominješ već je zabrinuo i mene. Dve velike gomile prečišćenog metala i nestabilnih organskih otrova. Odavno nisam imao posla sa takvim prečišćenim esencijama.
     Šta, ti se sad brineš da bi taj otpad mogao opet da poleti i da zagadi neki deo Jijoa koji je izvan domašaja ijednog mulk-bića? Plašiš se da nikad neće biti uklonjen kako valja i treba?
     Pa, ne brini se, revnosni moj, kratkovečni, majušni stvore! Biće to sređeno.
     Prepusti čitavu stvar meni.

ALVIN

     Bio sam u pravu! Funthui su Zemljani!
     Nisam još dokučio ko su oni mali vodozemci, ali veliki tipovi sa šest nogu? To su delfini. Baš kao oni u Kralju mora ili u Blistavoj obali... s tom razlikom što ovi govore, pa čak i voze svemirske brodove! Stvarno super, ej.
     Postoje tu i ljudi.
     Nebeski ljudi!
     Dobro, nisam rekao da ih je mnogo. Ali bar dvoje.
     Upoznao sam ženu koja je ovde glavna. Zove se Džilijan. Ona je rekla, između ostalog, i nekoliko lepih stvari o mom dnevniku. Štaviše, obećala je sledeće: ako oni ikad uspeju da polete odavde i da se vrate na Zemlju, ona će angažovati literarnog agenta koji će pokušati da mi nađe izdavača, pa da se ovo moje objavi.
     Zamislite to. Jedva čekam da kažem Hakici.
     Za uzvrat je Džilijan tražila od mene samo jednu uslugu.

EVASK

     Kako izvrdavaju!
     Da li se tako ispoljava kretanje Silaznom stazom?
     Ponekad neka klijentska rasa odluči da izmeni svoju putanju, da odbaci onu sudbinu koju su, za nju, odabrali pokrovitelji, donosioci Uzdizanja. Civilizacija Pet galaksija dozvoljava nekoliko tradicionalnih putanja ulaganja žalbe ili molbe, ali ako sve mere u nekom slučaju budu uzaludne, ostaje uvek jedno pribežište koje je na raspolaganju svakome - a to je put unazad, od zvezdoplovnog razuma do životinjske prirode. Tom putanjom ide se ka dobijanju nove, druge prilike. Onda rasa može da počne sa nekim novim pokroviteljem, koji će je povesti nekim novim putem.
     Toliko ja/mi razumem/o. Ali zar ta silazna putanja mora imati srednju etapu, između pametnog građanina i glupe životinje? Zar mora svaka rasa u toku svoje putanje devolucije da prođe kroz fazu advokata?
     Njihovi izaslanici stoje pred nama sad i navode paragrafe galaktičkih zakona koje znaju, a znaju jer su ih prenosili sa pokolenja na pokolenje kao Sveto pismo. Naročito se raspričao njihov G'Keki, izaslanik svih jijoanskih G'Kekija. Da, prstenovi Moji, prepoznali ste ga, to je Vuben, vaš 'prijatelj i kolega' iz onih dana kad ste bili Ask, Treki. Oh, kako vešto taj mudrac među prerano došlima rasteže i izvrće logiku; on tvrdi da njegova populacija nije odgovorna za dug koji g'kekijevska rasa kao celina ima prema našoj rasi, jofurskoj, kao celini, a po zakonu osvete. Dug koji se može ispuniti samo izumiranjem do poslednjeg.
     Stariji od dva sveštenička konusa prstenova na našem brodu insistira da mi te gluposti moramo saslušati, da bi se očuvala formalna ispravnost našeg rada, pre nego što našu pravednu vendetu izvršimo do kraja. Ali glavnina posade Polkdžija na je strani našeg kapetana-vođe, čija nestrpljivost zbog slušanja koještarija raste sa svakim žestokim otkucajem ljutito pulsirajućeg malč-jezgra. Najzad, kapetan-vođa upućuje signal za okončanje meni/nama. Vernome Evasku.
     "DOSTA!" zagrmim ja, prekidajući Vubena usred reči. To je vrlo jako izgovoreno, tonovima oailijske odlučnosti. Sva četiri pipkića sa očicama navrh njegove glave zadrhte i počnu se kolebati, toliko je iznenađen mojih grubim rezonancama.
     "TVOJA SVAĐALAčKA REZONOVANJA ZASNOVANA SU NA BEZVREDNIM POLAZNIM POSTAVKAMA", dernjam se ja.
     Oni stoje pred nama/preda mnom, skamenjeni silinom našeg ukora. Ćutanje, koje poluživotinjama više dolikuje nego obilato, a beskorisno brbljanje. Naposletku, mudrakinja Gheuena, koja se zove Uviđanje-oštro-kao-nož, uz naklon svojim plavozelenim telesnim oklopom, kaže:
     "Možemo li upitati na koje polazne postavke misliš?"
     Naš drugi saznajni prsten pokušava nešto. Opažam jedno malo grčenje u njemu, trzaj: hteo je nešto. Ovo moram savladati divljačkim udarom čistog bola, da kolor-ćelije buntovnog prstena ne bi počele vidljivo da daju signale. Mir tamo! kažem ja prstenovima koji su naše komponente. Ne pokušavajte ništa da javite vašim negdašnjim drugarima. Taj napor vam je uzaludan.
     Ova minipobuna ipak oduzima Meni deo snage, tako da ne mogu nastaviti glasom silovitog prvosveštenika. Zato normalnijim glasom nastavljam. Poruka, međutim, ostaje jednako drastična.
     "Tri pogrešne pretpostavke činite", kažem plavoj Gheuenki koja se domislila da to pitanje postavi.
     "Pretpostavljate da u Pet galaksija još postoji zakon.
     Pretpostavljate da zakonske procedure kao i zakonski presedani iz poslednjih desetak miliona godina mogu nas da obavezuju.
     I, najpogrešnije od svega, pretpostavljate da mi za takve stvari marimo."

DVER

     Nije bilo dovoljno naprosto pridobiti, jednom, ovu mulk-zver. Dver je morao prići još bliže i nadgledati čitav poduhvat jer taj pauk nije imao jasan pojam žurbe.
     Dver je osećao paukovu usredsređenost, premeštanje mnogih tečnosti kroz paukove pipke, prikupljanje snaga iz perifernih delova koji su se prostirali kilometrima duž obale Procepa. Ogromnost ovog pauka bila je takva da je um zastajao; ovde je živeo mulk-stvor neuporedivo veći od onog malog, ludog planinskog mulk-pauka koji svojevremeno umalo da pojede i Dvera i Reti. Ovo je bio div koji je privodio kraju svoj zadatak - uništenje svih ostataka jednog ogromnog grada. A kraj jednog takvog posla ne samo što je vrhunac jednog mulk-paučkog života nego je ujedno i kraj tog života. Pre samo koju stotinu milenijuma ovaj mulk-pauk verovatno bi prenebregao Dvera, kao što radnik koji zahuktano ruši neku staru zgradu prenebregava grebucanja miša u nekom kutku. Ali sada ga je uveliko hvatala dosada, pa je bio spreman da reaguje na svaki novi glas jer mu je to donosilo olakšanje od jedne divovske jednoličnosti života u koju je tonuo.
     Ipak, Dveru štošta nije bilo jasno.
     Kako to da sam ja mogao da opštim sa Jedinstvenim? A sad i sa ovim? - pitao se on. Toliko smo različiti - stvorovi sa sasvim suprotnih krajeva jednog planetnog ciklusa.
     Dverova sposobnost 'prijema signala' po svemu sudeći znatno se povećala - možda zato što je dopustio da se antigravitacijska polja danikenovskog robota oslanjaju na njegov mozak i kičmenu moždinu. Ali početak te sposobnosti sigurno je u nekoj vezi sa onim što je učinilo da Dver bude izuzetno uspešan lovac.
     A to je bila empatija. Sposobnost saživljavanja. Sposobnost jednog živog bića da oseti potrebe i želje drugih živih bića.
     U svetim Spisima takve moći se pominju, ali samo kao mračni nagoveštaji. Kao paranormalne. Ne preporučuju se rasama kao što su ovih šest na Jijou, koje se moraju skrivati od velike svemirske pozornice. Zato Dver nikada nije pominjao čak ni takve reči, čak ni Sari i Larku, pa čak ni Falonu, svome starom šefu i učitelju, mada je naslućivao da Falon itekako zna za tu pojavu.
     Da li sam ja ovo radio i ranije? - zapita se on. Poče se prisećati načina na koji je pridobio ovog mulk-pauka za akciju.
     Oduvek sam mislio, reče on sebi, da je moja empatija pasivna; da ja samo osluškujem životinje i lovim u skladu s tim.
     Da li sam, međutim, ja pomalo i uticao na životinje, od samog početka? Kad ja odapnem strelu, da li pogodim zahvaljujući mojoj legendarnoj sposobnosti majstora-strelca? Ili uz to i pomalo 'navedem' žbunsku prepelicu da izmeni pravac letenja tako da se tačno nađe na putanji strele? Kad bacim kamen na tanigera, a kamen poleti možda malo poreviše u levu stranu, da li ja navedem tanigera da se pomakne takođe u levu stranu, baš pod kamen?
     Od ovakvih misli obuzimalo ga je osećanje krivice. U smislu: da to ne bi bilo sportski.
     A zašto to ne upotrebiš sad? - reče on sebi. Užasno si gladan; zašto ne pozoveš obližnje ribe i ptice da se okupe oko tvojih kolena, pa da ih pohvataš?
     Dver je ipak, na neki način, znao da to ne dejstvuje tako.
     Odmahnu glavom, da je oslobodi takvih misli, da bi se mogao usredsrediti na ono što sad radi. Neposredno ispred njega, dva izduženo-zaobljena obrisa zagrizala su nejednako u ogromno zvezdano polje. Dva zvezdana brodića, dva nebeska čamca. Nepomična, ali tajanstvena, dok im se približavao. Dver prstom promeša močvarnu vodu i okusi je; lice mu se zgrči zbog neke grozne tvari koja je curila u močvaru iz jednog ili iz oba oborena čamca.
     Dverov sluh sada uhvati zvuke iz većeg čamca. Čegrtanje metalnog alata. Unutra posada, nesumnjivo, radi dan i noć ne bi li dovršila popravke. Nasuprot onome što je Reti pričala, on nije bio nimalo uveren da će zvezdani brod Rothena uskoro da se pojavi iznad ove močvare, da bi pokupio svoje oborene članove posade, ali i svoje srušene neprijatelje, ove ne-Trekije. Dver je ocenjivao da bi se pre moglo dogoditi suprotno.
     Ali u oba slučaja, on je morao da preduhitri vanjijoance. To je bila njegova dužnost.
     Sve dok mi mudraci ne saopšte neko drugo naređenje, moram delovati po naređenjima Danela Ozave, reče on sebi; a Ozava je rekao da mi moramo braniti Jijo.
     Jer zvezdanim bogovima ovde, na Jijou, nije mesto; kao ni nama, zapravo.
     Začu se kliktaj blatnog crvendaća. Dverov torzo kliznu dublje u vodu.
     To se oglasila Reti, sa svog osmatračkog mesta na jednoj grbini blatne zemlje nedaleko od peščanih dina; bilo je to njeno opomašanje crvendaćevog glasa. Dver kroz travuljine osmotri šta se dešava. Vide da se približava jedan svetlucavi oblik. Bio je to patrolni robot oborenih ne-Trekija; vraćao se sa najnovije spiralne osmatračko-pretraživačke putanje.
     Mulk-pauk očita Dverovu zabrinutost i izrazi radoznalost.
     Nova količina metalnog otpada? - reče glas mulk-pauka.
     Ostajući rezervisan i gord, Dver predloži tom stvoru da se usredsredi na svoj sadašnji zadatak, a da prepusti njemu brigu o letećim stvarima.
     Ali - reče glas u njegovoj svesti - u tvojim uspomenama stoji da je jedan od tih lebdećih mehanizama ubio mog brata u visijama. On je možda bio lud, ali njegov radni zadatak ostao je nedovršen zbog tog preranog odlaska sa ovog sveta. Ko će ga sad završiti?

     Pitanje jasno i pošteno. Ovog puta Dver poče oblikovati reči.
     Ako se iz ove krize izvučemo živi, reče on u mislima, mudraci će dati naređenje da se u jezero umesto tog starog zasadi novi mulk-paučki pupoljak. Tako mi to radimo. Pomažemo da se očiste svi ostaci bujurske civilizacije. Čineći to, svako pokolenje šest naroda Jijoa ostavlja za sobom planetu čistiju nego što je bila. Tako nadoknađujemo male štete koje svojim prisustvom nanosimo. Spisi kažu da time naše pokajanje postaje uspešnije, i da bismo, zato, mogli bolje proći, kad sudije stignu. Ali ti se sad nemoj brinuti zbog ovog robota. Imaš cilj, usmeri se na njega. Onamo, na boku većeg broda, postoji procep. Rupa...
     Dver oseti kako mu se dlačice kostreše na zadnjoj strani vrata. Čučnu još dublje u vodu i blato. Približavao se, i to brzo, nepogrešivo prepoznatljivi osećaj uključenog gravitonskog polja: koža kao da pecka i trne. Ovaj robot je, očigledno, bio moćniji od onog koga je Dver nedavno potukao u okršaju kod naseobine istočnih prerano došlih. Taj manji, rothenski robot krije se i sad u pesku navrh one dine na obali, dok Reti i Dver ratuju protiv njegovih neprijatelja.
     Zgurio se kao životinja, čak je nastojao i da misli kao životinja. Zujanje, masa u pokretu, napeta površina vode poče treperiti kao gheuenski bubanj. Dver zatvori oči, ali napade ga pravi vodopad slika. Urska kovačnica: prašte iskre izobilno. Selo udavljeno poplavom: žestoki sudari talasa iznad njega, pršte kapljice. Zraci zvezdane svetlosti iskriče, odbijajući se sa nekakve čudnovate ribe čija se usta, gle, nurska po izgledu, otvaraju i kao da se ironično krive...
     Ta zastrašujuća tiha sila se povuče. On malčice otvori oči, da bi pogledom pratio kako robot, zaštićen pljosnatim oklopnim pločama na bokovima, odlazi preko vode koja je pod njim fosforescirala. Ubrzo robot pređe sa močvare na pesak, poče krivudati između dina i nestade u daljinama.
     Oko podnožja većeg nebeskog čamca sada se tiskao znatno veći broj pipaka. Pojedini pipci uzvijali su se zmijasto iz umršaja. Čitava ova Dverova nepametna zamisao zasnivala se na jednoj pretpostavci - da će odbrambeni mehanizmi broda, već veoma oštećeni, paziti na pojavu 'veštačkih' napadača, metalnih, sa mašinskim izvorima energije. Pod normalnim okolnostima, ni biljke ni kojekakvi oktopodi ne mogu ugroziti vozilo sa debelim koritom.

     Ovde?

     Ovo paukovo pitanje bilo je praćeno mentalnim slikama udubljenja na boku ne-trekijevskog letećeg čamca koje se završavalo velikom zupčastom rupom... To je postigao Kun kad je uzvratio na paljbu, mada je tada njegov, manji leteći čamac već bio pogođen i već se rušio u plamenu. Vizuelni utisak koji je stizao do Dvera bio je tanušan kao sanjarenje, nejasan i bled, samo u naznakama. Ali je zato stizao jak osećaj tvari, mase. Nije se ni moglo očekivati od ovog mulk-pauka da zna kako galaktička mašinerija radi, niti da ga to zanima, već samo od čega je - i koje sokove treba izlučiti na tu stranu da bi i ta uvreda jijoanskog ugarnog spokoja bila izbrisana.
     Da, reče Dver u mislima; da, tu, unutra, ali i spolja, sa svih strana.
     Osim preko providnog dela gde je njihova pilotska kabina, dodade on. Zašto bi upozorili ona stvorenja unutra, nabacujući namotaje ljugavih pipaka na njihove prozore. Nek saznaju ujutro. A tada će, ako Ifnina sreća pomogne, biti već prekasno.
     I ne zaboravi - poče Dver novu misao. Ali paukov glas ga prekide.

     Znam. Upotrebiću moje najjače pipke.

     Mulkovsko monomolekularno vlakno bilo je najjača tvar poznata narodima Jijoa. Nije im bilo lako da ga nabave u većim količinama. Dver je sopstvenim očima gledao kako se pomoću jednog takvog vlakna, koje je bilo vezano u petlju, izvlače gondole pune putnika čak na vrh planine Guen. Ipak, ekipa zvezdanih bogova imaće alate kojima će i takva vlakna moći da seče. Osim ako bude u tome nečim drugim sprečena.
     Vreme je prolazilo. Pod svetlostima jijoanskih meseca močvara kao da je bila sva prožeta životom: talasići, klizanja, klizava provlačenja ispod vode. Masa pipaka oko čamca stalno je rasla. Kablovi su kao zmije putovali pokraj Dvera, ali on sada nije osećao ni trag od onog užasa koji izaziva mučninu u stomaku, onog iz dodira sa Jedinstvenim.
     Najvažnije je šta ko namerava, reče on sebi. Znao je, nekako, da ovaj divovski entitet iz močvare nema nameru da ugrozi njega.
     S vremena na vreme, u nejednakim razmacima, Reti je svojim veštim kliktanjima obaveštavala Dvera da se robot-čuvar vraća. Dver se plašio da bi taj robot mogao pronaći kukavičku daničku mašinu zavučenu ispod peska. A u tom slučaju ne-Treki bi se mogli uzbuniti, upaliti veštačku svetlost koja bi bleštavo obasjala veliki deo močvare, a mogli bi i izići.
     Dver se polako kretao oko ne-trekijskog nebeskog čamca, odmeravajući ga. Brojao je korake. Njegove misli su, međutim, bludile ka Sivim Brdima, gde Lena Strong i Jenin Vorli sada, svakako, imaju mnogo posla; pokušavaju da ujedine bandu Retinih nekadašnjih drugara sa preživelim urskim prerano došlima, da bi nastalo ujedinjeno pleme.
     To nije lak zadatak, reče on sebi; ali ako iko to može da uradi, njih dve mogu.
     Ipak, bilo mu je žao zbog situacije u kojoj su se one našle. Mora biti da su usamljene, sad kad Danela Ozave više nema.
     A nema ni mene, reče on. Odnela me mašina Rothena u svojim kandžama. Lena i Jenin svakako misle da sam i ja mrtav.
     Te dve devojke još su imale 'nasleđe' Danela Ozave - najvažnije knjige i alate; takođe jednu Urkinju, mudrakinju, da im pomogne. Mogle bi postići uspeh, ako ih niko ne omete. Upravo to je, sada, bio Dverov posao: obezbediti da niko ne doleti preko horizonta da napadne njih dve.
     Znao je da ovo što sad pokušava nije blisko pameti. Lark bi sigurno smislio nešto bolje, da je ovde.
     Ali, pomisli on, ja sam sve što je preostalo. Dver, zvani Divljan. Dver Šumac, lovdžija. Jadan je ovaj Jijo kad je na to spao; e, baš šteta, velika.
     Paukov glas prekide njegova razmišljanja upravo kad je pregledao suprotnu stranu palog nebeskog čamca, oko koga močvara kao da se podigla do višeg nivoa nego ranije. Sa te strane bila je rampa koja je vodila od zatvorenih hermetičnih vrata.
     I ovde? - reče paukov glas.
     Njegov um ispuni se novom slikom. Sada je ono provaljeno mesto na boku broda video iznutra. Čađava mašinerija, gusto zbijena; kroz zupčastu rupu unutra sija mesečina; a sve novi i novi pipci pristižu. Iz njih več kaplju kaustični sokovi. Ali Dver oseti da nešto odvlači njegovu pažnju ka drugom, suprotnom zidu te prenatrpane prostorije.
     Na tom zidu videla se pukotina. Kroz nju je prodirala svetlost. Ne bleda, nego jarka; plavičasta, očigledno veštačka. Dopirala je iz neke druge prostorije unutar letećeg čamca.
     Verovatno čak ni hermetičnost broda više nije očuvana, pomisli Dver; jijoanski vazduh prodire unutra.
     Šteta što se tako nešto nije desilo u planinama, reče on sebi; Treki mrze hladno vreme. Baš bi vredelo videti kako vetar sa glečera svira kroz ove njihove sobice!
     Ne, odgovori on mulk-pauku; nemoj ulaziti u ovaj osvetljeni prostor; ne još.
     Glas pauka vrati se u njegovu svest, ozbiljan, čak tužan.

     Ova svetlost... ometala bi moj rad?

     Dver se sa ovim saglasi. Da, pomisli. Ta svetlost bi ometala, itekako.
     Onda prestade da razmišlja o tome, jer opazi neki pokret u močvari, na jugoistoku. Neka tamna prilika kretala se tamo, kradomice; zaobilazila izdignute mulk-kablove.
     Reti! - reče on sebi.
     Ali Reti je morala biti na svom osmatračkom mestu.
     Sada zaista nije bio trenutak za njeno impulsivno ponašanje. Kroz manje od jedne midure izlazi veći mesec; tada će i ona i Dver morati da počnu izvlačenje iz močvare. Moraju se udaljiti pre nego što ne-Trekiji primete šta se dešava.
     Kretao se žurno ka Reti, nastojeći da ne pljuska nogama prejako. Ogromni mulk-pipci sklanjali su se mu, ljigavim klizanjem, s puta: sablasna ljubaznost. Dveru se učini da se ta prilika zaputila ka drugom, erothenskom letećem čamcu, ka nekad moćnom nebeskom atu iz koga je Kun onako ispuštao dubinske bombe na neku svoju tajanstvenu lovinu u dubokom, plavom Procepu, samo da bi kasnije, pred očima Reti i Dvera koji su to videli sa vrha jedne dine, pao i bio zarobljen.
     Tako isto bismo mogli biti i nas dvoje zarobljeni, sada, pomisli Dver. Zažali, više nego ikad, što nije ubedio Reti da sa sobom ponese i svog malenog urskog 'muža' koji je njoj uvek služio kao glasić savesti i zdravog rasuđivanja.

     Ono svetlo koje bi smetalo.
     Ako te zanima.
     Nešto se preduzima u vezi s njim.

     Dver slegnu ramenima, odbacivši ovaj najnoviji doticaj paukovoih misli. Upravo sad je prelazio jedan 'brisani prostor' i bilo mu je jasno da može biti lako primećen. Na domaku su bile dve grbine zemlje, izdignute iznad nivoa vode, zarasle u barske travuljine. Dver žurno zađe za jednu, pa i za drugu. Oseti olakšanje: sklonio se sa vidika onima koji bi eventualno mogli pogledati iz ne-trekijevskog brodića. Ali robot-stražar nastavlja svoja kruženja po dinama i po ovom delu močvare. Mogao bi, dakle, opet da naiđe, a Dver, sada bez pomoći izviđača, mora da se pouzda samo u svoja čula da bi to primetio.
     Zagazi u jedan znatno dublji deo močvare. Voda mu dođe do pazuha. Tad oseti jednu malu, upozoravajuću jezu.
     Neko me posmatra, reče on sebi.
     Poče se okretati polako, očekujući da vidi staklasta oružja ubice bez lica. Ali na bližoj grbini koliko-toliko suve zemlje nije bila nikakva oklopna mašina. Neko stvorenje sa dva oka čučalo je na najuzdignutijoj tački, koja je u neko davno doba mogla biti deo temelja nekog bujurskog doma. Stvorenje sa oštrim zubima. Štaviše, i sa širokim osmehom, tako da su se ti zubi videli baš dobro.
     Blatko.
     Taj nur opet je uradio Dveru ono isto što i uvek.
     Doći će dan, reče Dver sebi, kad ću ja ovom Blatku da se osvetim za sve ove slučajeve kad je uspeo užasno da me uplaši.
     Blatko je ovog puta imao nekog malog pratioca, nekog sitnog drugara koga je držao između prednjih šapa. Ili je to nekakav plen? To vrlo malo stvorenje nije se otimalo; imalo je dva majušna zelena oka koja su svetlucala hladnim zanimanjem. Blatkov iscereni izraz lica pozivao je Dvera da pogodi šta to on ima u šapama, kakvog to novog prijatelja.
     Dver nije imao vremena za igre. "Ma, zabavljajte se vi", progunđa, okrete se i pođe dalje. Stiže do rothenske olupine, koja je ležala jednim delom na brežuljku uzdignutom iz močvare. Dver zaobiđe olupinu, da bi bio opet u zaklonu od nekog eventualnog osmatranja iz čamca ne-Trekija; onda se uspentra uz blatnu stranu tog brežuljka, rešen da pronađe Reti. Ali iznad močvare začu se jaka lupnjava. Dver čučnu i sakri se, onda izviri. Galama je dopirala iz unutrašnjosti onog većeg, ne-trekijevskog oborenog čamca.
     Iz letelice koja je, sa te strane gledana, izgledala neoštećena: staklaste kočije polubogova, prividno spremne da se opet vinu nebu pod oblake.
     Međutim, iznad rampe se ukaza pravougaona pukotina svetlosti, a iz pukotine pokuljaše mlazići dima, kao otrovni duhovi koji beže u noć.
     Paukov glas objasni.

     Smetnja otklonjena.

     Ovog puta umni dodir mulk-pauka davao je utisak da je zadovoljan, pa i ponosit.
     Ispadoše vrata. Klobučavi oblaci gareži i crnog dima pokuljaše napolje. Pogurene prilike, veoma čađave, počeše da se teturaju i smandrljavaju niz rampu, hripeći bolno. Dver izbroja tri ne-Trekija... i dve dvonožne prilike u dronjcima, koje su, naslanjajući se jedna na drugu, bežale iz kužnih oblaka.
     Ali još nešto poče izlaziti iz čamca, nešto tako da Dveru, od samog gledanja, pripade muka. Pojedinačni živi 'uštipci', trekijevski prstenovi koji su iz nekog razloga ostali usamljeni, svaki za sebe, bez ikakvog udruživanja u kupe. Bez svog voštanog jedinstva, kao da više i nisu bili razumna bića. Jedan takav usamljeni torus, izuzetno veliki, izbi iz čamca i poče bežati na četiri drhtave, pulsirajuće noge, očigledno bez ikakvog pravca ili smera. Za njim su se vukli konci i povesma sluzi i neke srebrnaste lepljive materije. Začas promaši put i pade preko ivice rampe, u duboku vodu. Drugi takav izgubljeni prsten pojavi se na vratima, ali poče tupkati levo i desno u okvire vrata, nesposoban da nađe rampu. Njegove upaničene očne zakrpe zurile su u svim pravcima a od toga očigledno nije bilo koristi. Opaka isparenja ga savladaše, i taj 'uštipak' klonu beživotno.

     Nisam ovako delovao, ovako odlučno i žestoko, još od onih davnih dana, kad je bilo još mnogo bujurskih mašina koje su se ponašale kao žive. Neke od njih su pokušavale da se sakrivaju po ruševinama i da se tamo razmnožavaju, posle odlaska njihovih gospodara. U to vreme mi smo bili žestoki, mi mulk-agenti razaranja, pre nego što su hiljade vekova strpljivog rada potkopale našu borbenost.
     Vidiš li sada kako delotvorna ume da bude moja rasa, kad osetimo da je potrebno? I kad imamo dostojne gledaoce? Hoćeš li me sada priznati, o, ti, među kratkovečnima jedinstveni?

     Dver se okrete i potrča, pljuskajući nogama bučno kroz vodu.
     Rothenski izviđački čamac bio je raspuknut po sredini, uzdužno; njegova krilca za stabilizaciju bila su zgužvana. Dver nađe otvorena ulazna vrata i pope se unutra. Pod njegovim bosim nogama metalna paluba davala je osećaje hladnoće i tuđinstva.
     U unutrašnjosti nije bilo nikakve svetlosti, ni od jednog meseca čak. Zato je Dveru bilo potrebno neko vreme da nađe Reti. Stajala je u jednom udaljenom uglu, grabila nekakvo blago iz jednog ormanića i trpala ga u vreću.
     Baš se pitam šta ona traži, reče Dver sebi; zar hranu? Posle svih ovih tuđinskih otrova koji su iscurili iz ova dva slupana nebeska brodića?
     "Nema vremena za to!" povika on ka njoj. "Moramo bežati odavde!"
     "Daj mi samo jednu duru", odgovori devojka. "Znam da je ovde. Kun ju je čuvao u jednoj od ovih ladica."
     Dver iziđe i virnu ka ne-Trekijima. Robot-čuvar se vratio i sad je lebdeo nad močvarnom vodom, bacajući izobilje jarke svetlosti na taj nebeski čamac i na brodolomnike koji su se batrgali u glibu blizu rampe. Vetrić poče raznositi i razređivati oblake koji su izdušili iz čamca. Dver oseti neki miris koji u prednjem delu njegovih usta proizvede osećaj slatkoće, a u zadnjem delu izazva jak nagon na povraćanje.
     Najednom se njegovim čulima nametnu nešto novo - jak zvuk. Niz 'nota,' kao od veoma zategnutih žica, ispuni vazduh. Stotine kablova tek se sad zateglo, opkoljavajući i prekrivajući nebeski čamac poput kablova na spoljašnjoj strani nekog cirkuskog ili svetkovinskog šatora. Naprezanje kablova bilo je tako ogromno da se neki pokidaše. Svaki tako otkinuti kabl poletao je unazad, jakim povratnim trzajem; šibali su po močvari silovito. Jedan od tih kablova preseče jednog preživelog ne-Trekija napola, na gornju i donju polovinu kupe; gornji deo pade u vodu, a donji se poče bacakati nožicama, slepo. Drugi preživeli žurno se počeše udaljavati kroz močvaru.
     Robot se primakao. Njegova izobilna svetlost suzila se u jedan tanak zrak, sposoban da seče. Pod ovim napadom, napregnuti mulk-kablovi počeše da popuštaju, jedan po jedan. Ali bilo je to prekasno i premalo. Jer neka sila izgleda da je već iskopala ogromnu rupu ukoso ispod ne-trekijevskog palog brodića, u koju on sad ljigavo kliznu, uz obilato grgotanje blatnjave vode koja nagrnu kroz otvorena vrata.
     "Našla sam je!" povika Reti. Retko kad je toliko sreće bilo u njenom glasu, kao sad. Pojavi se i ona na vratima rothenske olupine, pokraj Dvera. U zagrljaju je držala svoje najveće blago. Svoju metalnu pticu. Ali ta metalna krilata stvar je, od onih dana kad ju je Dver prvi put video, pretrpela mnogo ispitivanja i petljanja, tako da sad nije baš ličila na pticu, čak ni pri vrlo slaboj svetlosti.
     Još jedan prokleti robot, pomisli Dver.
     Ta 'ptica' njemu je donela mnogo više nevolja nego što je umeo nabrojati. Ali ovoj prerano došloj devojci to je simbol nade. Prvi, u njenom životu, donosilac slobode.
     "Haj'mo, haj'mo", progunđa Dver. "Ova rothenska olupina jedino je preostalo pribežište. Preživeli će doći ovamo. Moramo krenuti."
     Reti je poslušala. Krenula je za njim, sva od osmeha. Srećno je ponavljala svaki njegov pokret: slika i prilika osobe koja nema više nikakvog razloga da se buni.
     Dver je znao da bi trebalo da i on bude zadovoljan. Njegov plan je uspeo iznad svakog objektivnog očekivanja. Pa ipak, imao je samo jedno osećanje: prazninu.
     Možda je to zato, pomisli on, što sam ranjen, prebijen, teško premoren i toliko gladan da mi više ni do čega nije.
     Ili je reč, kaza on sebi, o nečem drugom; možda ja nikada nisam stvarno uživao u jednom delu lova.
     U onom završnom delu. U ubijanju.
     Udaljavali su se od oba pala nebeska čamca. Put njihovog povlačenja vodio je ka najbližim, a zatim sve udaljenijim tršćacima. Dver je nastojao da na peščane dine iziđe tamo gde će to biti najpovoljnije. Iznenadi ga glas.
     "Zdravo. Mislim da bi trebalo da razgovaramo."
     Dver je svakako bio zahvalan mulk-pauku. Zato je sad, naravno, trebalo da mu se revanšira: da razgovara sa njim, jer pauk je želeo razgovore; i da oda priznanje paukovoj snazi i veštini. Ali nije više imao snage za još jedno takvo naprezanje uma. Ne sad, reče on u svojoj svesti, projektujući to ka mulk-pauku; kasnije, obećavam, ako preživim ovu noć.
     Ali glas je bio uporan. Tek tad Dver uvide - te reči nisu odjekivale unutar njegove glave, nego su dolazile spolja, kao zvuk, kroz vazduh. Imale su neki dobro poznati kvalitet, jedan nizak, 'običan' ton. Izvor je bio negde blizu. Blizu njegove glave.
     "Halo? Ljudska bića u močvari? Čujete li me?"
     Onda glas postade prigušen kao da se govornik okrenuo u stranu da bi se obratio nekom drugom.
     "Jeste li sigurni da ovo radi?"
     Dver, u zabuni, odgovori, iako mu se činilo da ne bi, baš, trebalo.
     "Kako ja, do vraga, da znam šta rad,i a šta ne? I ko ste vi, za ime Jijoa?"
     Reči se vratiše jasnije, sa očiglednim entuzijazmom.
     "A-ha! Dobro. Znači, u vezi smo. To je super."
     Dver najzad vide odakle reči dolaze. Navrh najbliže grbine zemlje i blata čučao je Blatko, nur, koji je došao samo da bi ga zbunjivao na ovaj novi način, ali ne sam nego sa tim novim pratiocem sa sitnim zelenim očima.
     Reti uzviknu, a Dver shvati: to malo stvorenje u Blatkovim šapama ličilo je, kao kakav bliski srodnik, na Retinu pticu.
     "Dobro", reče Dver, kome je bilo već dosta Blatkovih kombinacija. "Bićemo samo otisci stopala, ako mi odmah ne objasnite ko ste."
     Iz malog, veštačkog stvorenja sa zelenim očima dopre dubok umblajući zvuk, iznenađujući za tako sitno biće. Dver žmirnu: savršeno je prepoznao rezonanciju huniškog umblanja.
     "Hrrrmmm... Pa, za početak, dozvolite vi meni da se predstavim.
     Formalno ime koje su mi dali moji roditelji glasilo je Hf-vajuo.
     Ali možete me zvati Alvin."

VII
@03 = Alegorija

     "Majstore", reče student. "Vaseljena je toliko složena, da je Tvorac svakako nije mogao samo čistom voljom pokrenuti. Spremajući svoj plan i komandujući anđelima da ga sprovedu, On se sigurno služio i računarima."
     Veliki znalac razmišljao je o ovome nekoliko perioda, pre nego što je dao negativan odgovor.
     "Nisi u pravu. Nijedna stvarnost ne može se u celosti modelovati računskom mašinom koja je sadržana u toj stvarnosti i koja je njen sastavni deo. Bog nije upotrebio računare da bi stvorio svet. Upotrebio je matematiku."
     Student je o ovoj mudrosti premišljao dugo, a onda istrajao u svom stavu.
     "Pa, neka je tako i bilo kad je dočaravao sebi sliku budućeg sveta i kad ga je stvarao, Majstore - i kad je predviđao buduće posledice u doznavanju sudbine - ali, održavanje? Kosmos je ogromna mreža odluka, koje su međusobno prepletane. Svake femtosekunde čine se izbori između raznih mogućnosti, a u skladu sa tim izborima, živa bića dobijaju ili gube.
     Kako mogu Tvorčevi pomoćnici da obavljaju te mirijade lokalnih račvanja, ako se ne služe kompjuterskim modelima?"
     Opet veliki mudrac okrete pogled od njega, prekorno. I reče: "Njegova glavna pomoćnica, a to je Ifni, odlučuje o takvim stvarima. Ali ni njoj nisu potrebni složeni alati da bi odlučivala o lokalnim događajima.
     Ona, u ime Tvorca, vlada svetom tako što baca kockice."

POSADA BRAZDAČA

KA

     Činilo se kao da je u podmorskom habitatu nastala gužva: pet delfina okupilo se oko malog holo-displeja, gledajući prenos uživo jednog vojnog napada. Slike te daleke ofanzivne akcije bile su mutne, ali su dirale srce.
     Iako su se čak troje delfina gurali levo od njega - Brukida, Žaki i Mopol - Ka je bio nekako jače svestan da se desno od njega nalazi Pipoa. Ona je odgurivala vodu grudnim perajima da bi se održavala u povoljnom položaju da jednim okom gleda prenos. Pipoino prisustvo narušavalo je Kaovu mentalnu i hormonalnu ravnotežu, a naročito u onim trenucima kad je poneka zalutala vodena struja dovodila do toga da se njihova tela ovlaš dodirnu. Ka je smatrao da to na ironičan način dokazuje kako je višestruka priroda njegovog uma: osoba koju on najviše želi da vidi ujedno je osoba čije se blizine najviše plaši.
     Na sreću, prizor na ekranu skretao im je pažnju. Prenošen je tankom optičkim kablom iz špijunske kamere koja se nalazila nekoliko stotina kilometara daleko, na jednom peskovitom mestu na obali mora; na slici se video deo mora zvani Procep. Nebo je bilo prekriveno teškim oblacima koji kao da su se nešto ljutili; od njihovog durenja dan se pretvorio u suton. Ali kontrast na slici bio je pojačan, pa se moglo videti da se ispod plave vode hitro kreće nekoliko prilika, sve bliže obali.
     Najednom iz velikih, penušavih morskih talasa kao da je izbila erupcija: na svetlost dana probila su se šestonoga čudovišta čija su tela bila vodoravni valjci sa velikim pljosnatim proširenjima na kraju. Čudovišta su pretrčala plažu i red peščanih dina, a zatim jurnula u slankastu priobalnu močvaru, pucajući iz lasera. U pratnji napadača bila su tri vitka leteća robota; sa njih je još curila morska voda dok su se ustremljivali na iznenađenog neprijatelja.
     Uporište neprijatelja sastojalo se uglavnom od jednog primitivnog platnenog šatora naslonjenog na jedan oboreni, razlupani svemirski brod. U blizini je lebdeo samo jedan robot-stražar, koji sada ciknu i poče se besno uzdizati ka pridošlicama... a onda se pretvori u gromadu šljake koja, pušeći se užareno, pade u močvaru da se u njenom klobučanju gasi polako. Preživeli Jofuri mogli su samo stajati bespomoćno dok su im napadači prilazili i opkoljavali ih. Njihove očne ćelije treperile su nezadovoljno na debelim, oblim prstenovima naslaganim kupasto: zurili su ošamućeno, sa nevericom. Kakvo poniženje! Zar njih, njih da zarobe obični delfini!
     Najmlađa rasa u vučjem klanu Zemljana.
     Ka se osećao baš dobro dok je posmatrao kako njegovi drugari 'prevrću kafanski sto' na ove toliko omražene gomile masnih uštipaka. Jofurska alijansa nemilosrdno je gonila Brazdača po zvezdanim stazama. Ova današnja mala pobeda prija gotovo isto koliko i ona mnogo veća, na svetu zvanom Oaka, gde je posebni odred odlučnim napadom s leđa uništio jednu protivničku bazu i oslobodio Brazdača iz klopke.
     Ali, reče Ka sebi, tada nisam gledao prenos iz daljine; bio sam tamo i pilotirao sam čamcem koji je pokupio inženjera D'Anita. Celim putem izvrdavao sam neprijateljsku paljbu.
     U tim danima on je još bio poznat kao Srećni Ka.
     Sada je, zajedno sa Pipoom i ostalima, gledao kako poručnica Tišt izmahuje levom, pa desnom rukom svog metalnog oklopa za hodanje. Bilo je to naređenje ostalima da poteraju zarobljenike iz močvare, preko peska, na obalu, gde iz jakih talasa izroni nešto nalik na kita i razjapi moćne, ogromne čeljusti.
     Iako su bili pod zaštitom gustih oblaka, napadači su morali ovu fazu da završe što pre, da njihovo prisustvo ne bi bilo otkriveno.
     Jedan od zarobljenih Jofura gadno se spotakao u probijanju kroz žestoko talasanje morske vode; malo je nedostajalo da se debeli torusi od kojih je bio sačinjen otkinu jedan od drugoga, da im se pocepa njihovo sluzavo zajedništvo. Mopol poče oduševljeno cvrkutati, srećan što se neprijatelj našao u nevolji; i stade pljuskati repnim perajima tako jako da kapljice poleteše u izobilju do niskog plafona njihovog skloništa.
     Pipoa uputi Kau kratku poruku sonarom; zvučalo je to kao jedno kratko 'klik!', ali sadržalo je čitavu rečenicu, 'Eto vidiš, na to sam mislila', iskazanu skraćenim trinarnim.
     Ka klimnu glavom. Kod Mopola je nestao svaki trag bolesti. Pacijent je u ponašanju ispoljavala praiskonsko oduševljenje. Nesumnjivo je priželjkivao da i sam učestvuje u napadu, da malo namuči mučitelje.
     Pipoa se, naravno, ljutila što je morala prevaliti ovoliki put, vozeći se u podvodnim 'sankama-jednodelfinkama' kroz nepoznate vode ispod kojih su vrebale zastrašujuće zvučne senke... samo da bi dala dijagnozu: kingri groznica. Ta reč, 'kingri', bila je izvedena iz jedne drevne angliske reči, 'malinger', što je značilo: zabušavati, izvlačiti se kao simulant od rada i dužnosti. Delfini su, kao svemirska posada, veoma dobro znali da indukuju kod sebe svakojake simptome trovanja hranom, samo da ne bi morali da se 'smaraju' nekim dosadnim poslovima.
     "Tako sam i miss-lio od poč-četka", rekao joj je Ka nešto ranije, čim je čuo dijagnozu. "Ali Makani je htela da ipak-k-k pošššalje jednu bolničarku, za svaki slučaj; to je bila njena odluk-ka."
     Te reči nisu primetno ublažile Pipoino nezadovoljstvo.
     "Posao vođe je da podstiče", grdila ga je ona. "Ako je posao težak-k-k, treba da podstičeš jošššš jače."
     Ka je i sad 'brideo' pri pomisli na njene prekore. Ali taj događaj ga je i zbunjivao, jer Mopol nije imao nikakav shvatljiv razlog da glumi da je bolestan; koje god druge mane da je imao, po lenjosti nije bila poznat. Uostalom, život u ovom isturenom uporištu bio je prijatniji nego na Brazdaču, gde si veliki deo vremena morao da dišeš neprijatnu oksi-vodu i da spavaš neprestano uznemiravan nenormalnim zvučnim efektima koji se pod visokim pritiskom vode razležu kroz okeanske provalije oko tebe. Ovde su talasi kao svila, loviš ribu do mile volje - a ukusna je - uhodiš malo neke tamo protivnike, ali ti je posao pun raznovrsnosti, pa vreme lako prolazi. Zašto bi Mopol glumio da je bolestan, ako to znači povratak u tesno dubinsko boravište u kome nema drugog društva osim matorog Brukide?
     Na ekranu, pet-šest zbunjenih Jofura uterano je u podmornicu, dok se na obali poručnica Tišt savetovala sa dva lokalna ljudska bića obučena u blatnjave dronjke - sa nekim mladim muškarcem i jednom još mlađom devojkom. Videlo se koliko su premoreni i pocepani. Muškarac je hramao u hodu; u rukama je grčevito stiskao luk i tobolac strela. Njegova pratilja držala je na prsima nekog malog polupanog robota.
     Brukida najednom dreknu: prepoznao je tog robota, koga je svojim sopstvenim trudom napravio. Bio je to špijunski robot-izviđač, napravljen pre nekoliko meseci i poslat na kopno. Da bi bio manje upadljiv u zavirivanju u tuđa posla, napravljen je da izgleda kao omanja jijoanska ptica.
     Mladi čovek pokazao je ispruženom rukom ka vrhu najveće od obližnjih dina i rekao nekoliko reči koje kamera nije mogla preneti. Istog trena tri zemljanska ratna robota poleteše kao iz praćke odapeta i uzvinuše se da opkole vrh te dine. Tamo ostadoše da lebde oprezno. Posle nekoliko trenutaka iz jedne rupe poče da se uzdiže nešto sa čega se slivao pesak. Pojavi se jedan robot, nešto veći, sa vidljivim brazgotinama od nekih ranijih susreta žestoke vrste. U vazduhu, taj opkoljeni robot zastade, oklevajući, kao da nije siguran da li da se preda ili da počini samouništenje. Konačno ipak otkliznu niz dinu ka obali, gde su delfinski ratnici u egzo-hodačkim oklopima upravo unosili u podmornicu dvoja nosila na kojima su bila još dva ljudska muškarca. Tek ta dvojica bila su blatnjava do očiju. Ali ispod debelog blata primećivalo se, ipak, da jedan od njih ima uniformu galaktičke izrade. Zarobljeni robot pođe za tim nosilima, u podmornicu.
     Poslednji u redu za ukrcavanje ostadoše poručnica Tišt i dvoje za hodanje sposobnih ljudskih stvorenja. Mladi čovek je oklevao još trenutak, posmatrajući sa strahopoštovanjem divovski ulazni otvor koji je pred njim zinuo kao usta neke pregladnele div-zveri. Devojka je, međutim, zračila srećom. Grleći 'pticu', potrčala je najbrže što su je noge mogle nositi kroz silovito komešanje morskih talasa, na ulaznu rampu; praktično se bacila unutra.
     Najzad ostade samo poručnica Tišt. Ali ona je sad zurila dole. Pokaza se da tamo postoji još jedno stvorenje, maleno, koje je ležalo dokono na obali kao da ima na raspolaganju sve vreme na svetu. Taj stvor je natenane čistio i sređivao svoje glatko krzno. Tišt se preko zvučnika na oklopu obrati tom čudnom biću.
     "Dakle? Ideššš ili ne ideššš, prilika je poslednja sad-d-d."
     Ka nikako da se pomiri sa time: dve nedelje je motrio iz prikrajka na huniške jedrenjake koji su kretali iz luke Vufon i primećivao te male prilike kako trčkaraju kroz konope i po jarbolima i prečkama. Nijednog trenutka mu nije palo na um da bi ta krznata stvorenja mogli da budu titlali - jedna od klijentskih galaktičkih rasa; a pokrovitelji titlala bili su Timbrimi, najveći prijatelji Zemlje.
     Kako sam i mogao da se setim? - pomisli sad Ka. Oni kad su sa Hunišima, ponašaju se kao pametne životinje, a ne kao razumna bića.
     U dnevniku mladoga Huniša, pustolova Alvina, pisalo je da se na Jijou za ove titlale kaže da su 'nur-zverčice'. Takođe: nuri nikada ne govore. Nijedan.
     Ali ovaj na obali je progovorio! I to sa timbrimijskim naglaskom, štaviše.
     Pa zar je moguće, upita se Ka, da je šest rasa ovde živelo toliko vekova ne znajući da se još jedna banda prerano došlih nalazi među njima; zar je moguće da su titlali toliko vremena glumili budale i da se nijednom nisu odali?
     Činilo se da je maleni titlal spreman da spokojno natčeka Tišt, ili da to glumi da bi isprobao strpljenje delfina. Onda se najednom začu još jedan, novi glas, iz ulaznog grotla podmornice. Oko kamere okrete se tamo i uhvati u vidno polje jednu visoku, vrlo mršavu, belu priliku, sa rukama krljuštavim još od ramena i sa organom nalik na meh ispod donje vilice; a taj meh je pulsirao i emitovao duboko, rezonantno brujanje.
     Pa, to je Alvin, reče Ka sebi. Mladi autor memoara zbog kojih je Ka nekoliko puta ostao budan do kasno u noć da bi ih pročitao u celosti, željan da sazna što više o toj neobičnoj civilizaciji izbeglica.
     On to sigurno sada 'umbla' u pravcu ovog titlala, pomisli Ka.
     Nekoliko trenutaka posle toga glatko stvorenje već je čučalo na leđima delfinkinog oklopa, koji se hitro pokrenuo: Tišt je požurila da se ukrca. Iscereno lice titlala kao da je govorilo: pa, dobro, ako baš navaljujete...
     Ulazna vrata se zatvoriše i podmornica uzmače brzo i utonu pod talase. Ali slike sa obale ne prestadoše.
     Ostavši najzad sasvim sam, Brazdačev mali robot-izviđač okrete svoje špijunsko oko opet ka peščanim uzvisinama. Ispod kamere poče promicati peskoviti teren. Robot je tražio pogodno mesto za osmatranje, odakle bi mogao nadzirati razbijeni nebeski čamac kao i mesto gde se, pod blatom i gomilom upletenih korozivnih pipaka, naslućivala olupina drugog, većeg nebeskog čamca.
     Bez sumnje, Džilijan Baskin i brodski savet Brazdača bili su veoma zainteresovani da vide ko će biti eventualni sledeći posetilac ovog razbojišta.

DŽILIJAN

     Početne vežbe, one za zagrevanje i razgibanje, završene su. Njeno telo lebdi prožeto toplim peckanjem od glave do pete.
     Sada je Džilijan spremna za prvi duboki pokret. Taj se naziva 'naruškan', što znači 'zvezda petokraka'. Treba, u jednoj ravni, ispružiti ruke, noge i vrat u pet pravaca koji su međusobno podjednako ugaono odmaknuti.

     Disciplina tela leži u središtu bestežinske joge; tako je Džilijan učila na Zemlji, kad su ona i Tom studirali veštine opstanka u Pet galaksija. Učitelj im je bio Džejkob Demva. "Telo učestvuje u svemu što radimo", govorio im je taj ostareli majstor špijunaže. "Mi ljudi volimo da mislimo da smo racionalna bića. Ali osećanja uvek prethode razumu."
     Ovo je delikatna faza. Potrebno je da Džilijan opusti napetost iz svoga tela, tako da čitava njena koža postane kao senzitivna antena. A ipak, ona se ne može opustiti sasvim. Ne, ako bi to značilo ispoljavanje onog jada i one usamljenosti koji ostaju zarobljeni u njoj.

     Ležeći u bestežinskoj zoni, u kojoj je sasvim zaštićena od gravitacije Jijoa, Džilijan dopušta da se njeno telo, u vodoravnom lebdenju, odazove privlačnoj sili izvesnih predmeta izvan te zone; a ti predmeti nalaze se drugde u brodu, kao i na raznim mestima na Jijou. Njihov uticaj prolazi kroz zidove, deluje primetno na njene živce čija je osetljivost sada povećana.
     'Stavke sudbine' - tako je jedan od zagonetnih Onih Starih opisao tu vrstu stvari, tokom Brazdačeve kratkotrajne posete fraktalnom sistemu.
     Nikad nije uspela da ostvari susret sa onim koji je izgovorio takve reči. Glas je dolazio sa velike daljine, kroz gargantuansku građevinu sačinjenu od zupčastih masiva vodoničnog leda. Fraktalni sistem bio je jedno divovsko stanište, u prečniku kao Sunčev sistem, sa majušnim crvenim suncem u središtu. Nijedan progonitelj ne bi nikad našao Brazdača u tako ogromnom predelu, kad bi stanovnici Fraktalnog sistema dali dozvolu za jedno takvo skrivanje.
     "Vaš brod nosi težak teret", rekao je taj glas negde iz vodoničnog leda. "Veću natovarenost sudbinom nikada nismo otkrili."
     "Onda razumete zašto smo došli", odgovorila je Džilijan, dok je Brazdačevo vitko korito promicalo pored div-planina fantastičnog kristala, između kojih su zjapile, naizmenično, udubljene crne senke planetnih veličina. Brod je izgledao kao zrnce polenovog praha izgubljeno u kolosalnoj šumi.
     "Itekako razumemo", glasio je, tada, odgovor. "Vaše namere nama su sasvim jasne. Vaš zahtev je dirljiv. Razmatra se. U međuvremenu, zar nam možete zameriti ako odbijamo vaš poziv da se lično pojavimo na vašoj lađi? Ili da makar i dodirnemo njeno korito? Korito nedavno napadnuto opakom vrstom svetlosti?
     Mi koji boravimo ovde povukli smo se iz previranja Pet galaksija. Iz svih flota i svih zvezdanih bitaka, i svih političkih spletki. Možda će vam biti ukazana pomoć koju tražite; možda i ne. Odluka o tome još nije doneta. Ali ne očekujte oduševljenu dobrodošlicu. Jer vaš tovar nanovo budi mnoge gladi, mnoge hitnosti i mnoge nezgodne opsesije iz mladosti."
     Pokušavala je da glumi nevinašce. "Značaj našeg tovara je precenjen. Mi ćemo ga rado predati nekome ko bi bio nepristrasan i mudar."
     "Ne govori tako!" prekorio ju je taj govornik. "Nemoj na sve otrove koje ste uneli među nas nadodavati još i iskušenje!"
     "Otrove?"
     "Vi nosite blagoslove u tom vašem tovarnom prostoru... i prokletstva. Plašimo se posledica koje će vaš dolazak imati po naš drevni mir."
     Kasniji događaji pokazali su da je Brazdač našao pribežište, ali samo tokom nekoliko tanušnih nedelja. Posle toga Fraktalni sistem počeli su potresati grčevi. Užasne varnice preskakale su po strukturama gde je trebalo da obitavaju kvadrilioni žitelja. Kristalne staklene bašte, u prečniku velike kao Zemljin Mesec, razletale su se na komade, izlažući dotad zaštićenu biomasu svemirskom tvrdom vakuumu. Odvaljivale su se krhotine velike kao Jupiter, a porozne kao karton; u njima su bili milioni prozora... koji su ostajali osvetljeni. I tumbale su se kroz svemir kao ledenjaci otkinuti ogromnom olujom; i sudarale se između sebe, ili naletale na planinske lance leda i raspadale se u nečujne uragane ledenog praha. To je pratila kakofonija nesložnih glasova.
     Jadna vučja deca... moramo pomoći Zemljanima...
     Ne! Izbrišite ih pa da se vratimo tihom snevanju.
     Primedba! Zašto ih ne pritisnuti da nam kažu sve što znaju...
     Tako je. A to znanje prenećemo našoj mlađoj braći u Alijansi čekača...
     Ne! Nego Naslednicima...
     Abdikatorima!...
     Džilijan je dobro zapamtila zaprepašćenje koje je osetila pred tom olujom sitničavosti i zagriženosti.
     To li je slavna 'nepristrasnost' veoma starih?
     Ipak, kad se činilo da je sve izgubljeno, intervenisale su, ali samo na kratko, neke snage koje su imale razumevanja.
     Ovo ledeno carstvo nije ono mesto koje tražite.
     Saveti su vama potrebni, mudri i nepristrasni. Tražite ih od onih koji su još stariji i još mudriji.
     Tamo gde se plime svijaju zbijeno da odagnaju noć.

     Požurite, mladi. Iskoristite ovu priliku. Bežite dok možete.

     I najednom se otvorila putanja, samo jedna, za bekstvo, ispred zemaljskog broda - pukotina u ogromnom lavirintu sleđenog vodonika; kroz nju se, na dohvat takoreći, videla crnina zvezdama posuta. Brazdač je imao na raspolaganju samo nekoliko trenutaka da projuri tuda... izlazak odveć iznenadan i kratkotrajan za Emersona D'Anita, koji je već jurnuo u herojsko, očajničko samožrtvovanje.
     Jadni Emerson. Nesložne klike otimale su se o njega, a onda ga je progutao blesak svetlosti.

     Sve se to sada vraća u Džilijaninu svest kao masa, ali ne niz, uspomena; vraća se kao jedna zaustavljena celina, van vremena. A nadasve jedna fraza:
     "Stavke sudbine."
     Utonula u trans, Džilijan oseća kako je na razne strane vuku pojedini predmeti. Oni isti koji su u Fraktalnom sistemu uzrokovali toliko nevolja.
     Ti predmeti glade njene udove - udove Naruškane - ne fizičkom silom, nego strašnom važnošću njihovog postojanja.

     Najednom više nije Naruškan nego je Abhuša - a ta reč bi u prevodu značila 'onaj koji pokazuje, pokazivač'. Njena leva šaka odmotava se ka jednoj masivnoj kocki - ka prenosivom ogranku velike Galaktičke biblioteke. Ta kocka čuči u hladnoj magli, dva hodnika daleko. Džilijan nežno prevlači prste svojih misli preko jedne facete tog objekta. Preko one u koju je urezan spiralni simbol sa zracima. Za razliku od minimalno programiranih jedinica koje su članovi vučjeg klana mogli sebi priuštiti, ovo je jaka mašina, napravljena za potrebe moćnog zvezdoletnog klana. Da Brazdač nije ništa drugo postigao, nego da je samo došao kući sa ovim blagom, moglo bi se reći da se Zemlji to skupo putovanje isplatilo.
     Ali druge stvari u Brazdačevom tovaru takve su da ova kocka izgleda ponajmanje važna.

     Abhuša se prenosi na desnu šaku, otvara dlan, kao cvet koji traži toplotu kao protivtežu drevnoj hladnoći kocke.
     Prema mladosti, koja je suprotna starosti.
     Džilijan čuje svog malog kućnog pomoćnika, Kipija, kako se vrzma po njenim ličnim prostorijama i dovodi ih u red. Vodozemac iz životinjske vrste zvane kiki, koja je rodom sa vodene planete Kitrup, on u radu koristi svih šest svojih živahnih udova otprilike podjednako. Ovo prati vesela muzika sinkopiranih cvrkutanja i zvižduka. Lako je pratiti, čak i pomoću Džilijaninog vrlo skromnog paranormalnog dara, Kipijeve površinske misli. To je um na predsapientnom nivou, ispunjen smirenom radoznalošću. Izgleda da je Kipi blaženo nesvestan da je i njegova mlada rasa upetljana u ovu krizu koja potresa pet galaksija.
     - Šta je sledeće? - Baš se pitam šta?
     - Šta je sledeće? Šta?
     - Šta je sledeće? - Nadam se da je nešto dobro.
     To isto i Džilijan žarko želi. Da bi rasa kikija bila spasena, Brazdač mora pronaći neki kutak Vaseljene gde se galaktičke tradicije još održavaju. U idealnom slučaju, našla bi se neka stara, dobronamerna rasa sa dugom tradicijom i dubokim korenima, sposobna da prigrli i zaštiti ovu vrlo mladu amfibijsku vrstu dok žarki vetrovi fanatizma duvaju zvezdanim putevima.
     Neku rasu koja zaslužuje da bude pokrovitelj kikija, pomisli Džilijan; da im pomogne... Na način kako ljudima nikad niko nije pomogao... pa da jednog dana kikiji stanu na svoje noge.
     Već je ranije odustala od svake nade da bi Tera mogla usvojiti kikije, uvesti ih u svoj mali porodični krug sačinjen od ljudi, neo-šimpanza i neo-delfina. Bila je to prva pomisao u vreme kad je Brazdač na Kitrupu hitro dograbio i ukrcao jednu malu, ali za razmnožavanje sposobnu populaciju kikija. Zrele predsapijentne vrste su retkost; ova je bila izuzetan nalaz. Ali u ovim vremenima Zemlja ne može ni sebe da odbrani pouzdano, a kamoli da preuzima još i nove odgovornosti.

     Abhuša se opet pomiče, prolazi kroz novu transmutaciju. Postaje Popoš. Jedno Džilijanino stopalo pecka jako, oseća neko novo prisustvo u sobi. Ovaj uljez donosi sa sobom samouvereno-nadmoćnu ironiju, kao prejako 'natrackan' parfem. To je rotirajući hologram Nis mašine. Uleće on u njene lične, ekskluzivne odaje, netaktičan kao što je za njega tipično.
     Tom je mislio da je dobra zamisao da ponesu sa sobom tu timbrimijsku napravu. Tako su i učinili, kad je ova zlosrećna ekspedicija polazila sa planete Zemlje. Zarad uspomene na Toma - zarad toga što joj on toliko nedostaje - Džilijan suzbija svoju ljutnju zbog takvog upadanja u stan. Veštačko biće progovara na svoj glatki način.
     "Naša podmornica, udarni odred i novi zarobljenici u njoj biće ovde kroz nekoliko sati", intonira Nis roto-holo. "Hoćemo li razmotriti planove za saslušanje zarobljenika, doktore Baskin? Ili ćeš taj teški posao da prepustiš jednoj skupinici tuđinske dečurlije?"
     Ta drska mašina kao da je nešto posebno ljuta još od kako je Džilijan prenela prevodilačke dužnosti na Alvina i na onu Hak. Ali prevođenje od tad ide baš dobro. A što se tiče zarobljenih Jofura i ljudi, Džilijan već zna šta treba da ih pita.
     Osim toga, ona ima svoj način da se pripremi. Kao što je stari Džejk nekada govorio: "Kako išta predvideti ako se prvo ne prisetimo?"
     Njoj je potrebno da neko vreme bude sama, bez ovog Nisa i bez Hanesa Suezija i bez stotinu nervoznih delfina koji stalno dolaze kod nje sa nekakvim zahtevima kao da im je ona majka. Ponekad taj pritisak svih njih kao da deluje na nju teže nego što mračne okeanske vode pritiskaju ovu planinu skršenih zvezdoplova na dnu ponora.
     Odgovoriti ovom Nisu sada, verbalno, značilo bi upropastiti čitav trans, zato Džilijan priziva Kopou, koja je empatijski glif. Ništa naročito - Džilijan nema urođeni dar Timbrima - ali dovoljno da prenese Nisu blagu sugestiju koja znači otprilike: idi zavuci se u neki kutak kiber-prostora i sledećih sat-dva bavi se pokušajima da se razmnožavaš sam sa sobom; a ja ću te već pozvati.
     Entitet čini nešto: krc-pljuc; kao, buni se. Neke dalje reči. Ali ona pušta da te reči protiču kroz nju kao pena na morskom žalu. Za to vreme Džilijan nastavlja svoju vežbu, pomak sebe u novu kompasnu iglu. Ovaj pravac... tih kao smrt.
     Nastavlja se Abhuša, poseže ka jednom mrtvom telu koje stoji (ukipilo se). U uglu njene kancelarije, kao faraonska mumija, okružena poljima za očuvanje koja nimalo nisu popustila posle tri godine i miliona parseka; zahvaljujući tim poljima mumija ostaje sasvim kako je bila. Kao što je bila još od kad je Tom Orli oteo taj drevni leš iz ogromne napuštene lađe koja bludi kroz Plitko zvežđe.
     Tom je oduvek imao taj dar da pronađe skupocene suvenire. Ali ovaj je od svih naj.
     Herbi.
     Ironično ime, za jednoga od Praotaca... ako je zaista to... za mumiju staru možda dve milijarde godina, koja i jeste uzrok svih Brazdačevih nevolja.
     Glavni uzrok ovog ratovanja i previranja koje je zahvatilo desetak spiralnih krakova.
     Ma, trebalo je da ga se otresemo na svetu Oaka, zna Džilijan. Predati Herbija Bibliotečkom institutu, eto šta je (zvanično) trebalo učiniti. Ono bezbedno.
     Ali zvaničnici sektorskih ogranaka: sve je to korumpirano. Primaju mito. Mnogi bibliotekari odavno su pogazili svoje zakletve, bore se između sebe; pocepali se na osnovu rasnih ili klanovskih pripadnosti. Nailazi Brazdač sa blagom - oni počinju rat, otimaju se: ko će zgrabiti za sebe.
     Tako je bekstvo postalo, još jednom, dužnost.
     Ne može se dozvoliti nijednoj galaktičkoj kliki da prisvoji vašu tajnu, rekao je Teragenski savet.
     To je jedina komanda koju je Brazdač dobio sa Zemlje od kad se udaljio toliko. Ta jedna rečenica i još dve. Džilijan ih zna, dakako, napamet.
     Ispoljiti pristrasnost u korist bilo koga moglo bi da dovede do katastrofe.
     To bi moglo značiti potpuno uništenje zemaljskog klana.

     Stavke sudbine vuku je za udove, reorijentišu njeno lebdeće telo, koje leži licem prema gore. Džilijan otvara oči, ali ne vidi metalne ploče plafona nego vidi prošlost.
     Plitko zvežđe. Falanga svetlucavih globula, varljivo lepih, nalik na poluprovidne mesece ili na lebdeće mehuriće u nekom snu.
     Onda, zaseda na Morgranu... plamene eksplozije, moćni bojni brodovi mnogobrojni kao zvezde, a svi u nastojanju da u svoje mreže uhvate komarca.
     Prelaz na Kitrup: komarac je tamo pobegao. A tamo je izgubljeno toliko mnogo... mnogo čega. Tamo je ostalo i više od pola njene duše.
     Gde si, Tome Orli? - razmišlja ona. Da li još živiš negde u prostoru i vremenu?
     Onda Oaka, zelena Oaka puna izdaje, gde su Instituti pretrpeli neuspeh.
     I Fraktalni sistem, gde su Oni Stari pokazali da ne postoji starosna granica za perfidnost.
     Ova misao kao da razonođuje Herbija.
     "Oni Stari?" kaže on. "Iz moje perspektive, ti žitelji jedne divovske snežne pahuljice takođe su samo novorođenčad, kao i vi!"
     Naravno, taj glas dolazi isključivo iz njene mašte; to je stavljanje reči u jedna mrtva usta koja su mogla reći tako nešto još u ono doba kad na Zemlji nije bilo ničeg živog osim, možda, nešto bakterija u okeanu... i kad je starost Sunčevog sistema bila tek polovina ove današnje.
     Džilijan se osmehuje samo malo, Abhuša se transformiše u Kuntatu - onu koja se smeje usred oluje vakuumskih zraka koji strele kroz nju.

     Brzo dođe trenutak da se ona rve sa još jednom nevoljom nalik na one dotadašnje: kako postići da Brazdač pobegne, opet, tik ispred čopora razbesnelih pasa-goniča koji pristižu. Ovog puta biće potreban zaista majstorski trik, jer na Jijo je sletela jofurska krstarica, a Brazdačevo korito natovareno je, još i sad, slojem čađi.
     Traži se čudo.
     Kako nam uđoše u trag? - čudi se ona.
     Jijo je izgledao kao savršeno skrovište, razmišlja Džilijan; svi naši tragovi dovde, osim jednog, bili su kvantno kolabirani, a taj jedan je provučen kroz atmosferu divovske ugljenične zvezde. Sve ovdašnje rase prerano došlih poslužile su se tim trikom uspešno; stigle su i niko im nije ušao u trag. Gde smo mi pogrešili?
     Optužbe o tome ko je za šta kriv neumesne su u bestežinskoj jogi.
     Narušavaju spokojnu vedrinu.
     Žao mi je, Džejk, misli ona. Uzdiše; zna da je i ovaj trans propao. Pa, ništa; izroniće i baciće se na posao. Možda će Hikahi, koji se vraća posle uspešne akcije na kopnu, doneti neke korisne informacije.
     Žao mi je, Tome, nastavljaju se njene misli; možda će doći vreme kad ću moći da pročistim svoj um dovoljno da te čujem... ili da bacim komadić sebe tamo gde si otišao, ma gde to bilo.
     Džilijan ne dopušta sebi da zamisli onu verovatniju mogućnost - da je Tom mrtav, kao i kapetan Kraidaiki, kao i svi ostali koje je ona morala ostaviti, napustiti, na Kitrupu. Stigla je da im ostavi samo jedno vozilo, laki svemirski čamac, kao jedinu nadu za započinjanje nekog eventualnog putovanja kući.
     Proces izlaska iz transa nastavlja se. Meditacione en-forme povlače se u svoj prvobitni status apstrakcija, ispuštaju Džilijan malo-pomalo nazad u svet neprijatnih činjenica.
     Ali gle...
     Tokom ovog pripremanja za izlazak, Džilijan najednom postaje svesna da i neka peta sila vuče njeno telo. Gladi joj potiljak, izaziva bockavo osećanje u njenim vratnim pršljenovima i u korenu kose na glavi. Ona je već doživljavala taj osećaj, ali nikad ovoliko jako. Sad je poziva jedno prisustvo koje nije u neposrednoj blizini, čak nije uopšte u brodu - ne, ovo je negde izvan Brazdača - izvan ovog izbrazdanog brodskog korita. Negde drugde na planeti Jijo.
     Osećaj dolazi u nekim ritmovima, rezonantno, kao vibracija u gustom kamenu.
     Kad bi samo Kraidaiki bio ovde, razmišlja Džilijan, verovatno bi mogao da uspostavi neki odnos sa tom silom, kao što je uspostavio sa onim jadnim bićima koja su živela ispod zemlje na Kitrupu; a da je Tom tu, našao bi načina da dešifruje ovo.
     Počinje naslućivati - ovo je nešto drugo. Druga vrsta stvari. Ispravlja svoj raniji utisak. Shvata...
     Nije ovo nikakvo prisustvo na Jijou, niti ispod kore Jijoa, nego je to planeta sama. Neki vid samog Jijoa.
     Nju sada Naruškan usmerava kao iglu kompasa, i ona oseća, najednom, snažno komešanje u sebi, koje ničim nije izazvala. Posle nekog vremena uspeva da sredi taj utisak. Prepoznavanje dolazi kao zora: sviće, lagano.
     Polako i neodlučno - kao davno izgubljeni prijatelj koji nije siguran da li će i sad biti dobrodošao - nada se kriomice uvlači opet u njeno srce, nošena tom kamenitom kadencom.

EVASK

     Vest nagla stiže, prebrzo da vi, prstenovi, protumačite vosak koji još je vreo. Zato ću vam saopštiti ovako, neposredno.
     Zla vest je! Katastrofalna!
     Glas o gubitku opakome, s one strane planinskog lanca. Naš čamac koji je bio prizemljen - sada je i uništen!

     Grdna nesloga razdire posadu Polkdžija. Hem-sint torusi šište isparenjima okrivljavanja drugih; prstenovi-oratori grme optužbama protiv nekih.
     Da li je ovu tragediju mogao izazvati delfinski brod, naša buduća lovina? Okrenuo se i osvetio se onima koji su ga gonili? Već godinama ugled tog broda postojano raste - jer, kako samo lukavo uspeva da se izvuče iz sve novih i novih zamki.
     Ali ne, ne može biti da je tako. Naši dalekometni skeneri nijednog trenutka nisu pokazali nikakve gravitonske emanacije tamo, niti ispaljivanje energetskih oružja. Prvi znaci nagoveštavaju da je došlo do nekog teškog kvara u samom čamcu.
     Pa ipak, vučja rasa je to, ne sme se potceniti. Ja/mi umemo da očitamo voštane uspomene nekadašnjeg Aska - legende o formativnim godinama jijoanske Zajednice; naročito pripovesti o ursko-ljudskim ratovima. Te priče pokazuju da obe rase imaju izuzetan dar za improvizaciju.
     Sve do sada, mislili smo da je tu neka podudarnost - na ovoj planeti žive ljudski prerano došli, Rotheni imaju ljudske sluge, a i brod koji će biti naš plen došao je sa tog vučjeg sveta. Tri skupine; reklo bi se da nemaju ništa zajedničko, ni pobude, ni ciljeve, ni sposobnosti.
     Šta, međutim, ako tu postoji neki obrazac?
     Ja/mi moramo o ovome razgovarati sa kapetanom-vođom... čim izdušivanja ovih kupa sa višim statusom posustanu toliko da ja/mi uspem/o da ubacim/o barem jedan mlazić isparenja onako sa strane.
     Pripravni budite, prstenovi Moji. Naš prvi zadatak svakako će biti saslušavanje zarobljenika.

TIŠT

     Šta ću sad?
     Ona se nervira zbog nevolje u kojoj se našla, dok podmornica plovi nazad, ka provaliji na čijem dnu je planina mrtvih zvezdanih brodova. Dok se drugi članovi posade Hikahija raduju što je napad bio tako uspešan i što će se uskoro videti sa svojim drugarima na Brazdaču, Tišt iščekuje predstojeće događaje sa sve većim strahom.
     Spolja gledano, sve je u redu. Zarobljenici su pod kontrolom i bezbedni su. Dvoje mladih pustolova - Alvin i 'Hakica' - razgovaraju sa Dverom i Reti, ljudskim prerano došlima koji su uspeli, nekako, da pobede jofurski leteći čamac. Čim je Hikahi zaronio ispod termoklinale, Tišt je znala da je, sa svojim timom, postigla potpun uspeh - odneli su jednu pobedu za Zemlju i izvukli se neuhvaćeni.
     Ova akcija govori dobro o osobi koja je komandovala misijom. Neki će možda reći da je Tišt heroj. Međutim, u njenom stomaku sve previre od nervoze.
     Mora biti da me Ifni mrzi, razmišlja Tišt; namestila mi je najgoru moguću kombinaciju elementa i sad sam u mengelama.

     "Čekaj malo", reče naglo ženka G'keki, ova koja je uzela sebi ime po nekom književnom liku iz drevne zemaljske književnosti. Paoci njenih točkova trepere od uzbuđenja. Ona povija jedan očni pipak ka mladome čoveku koji sedi držeći na kolenima luk i strele. Njemu se obraća. "Kažeš da si išao pešice od Nagiba, pa sve do teritorije gde je njeno pleme bilo skriveno... a ona je taj isti put preletela u nebeskom čamcu Dakina..."
     Ljudska ženka, Reti, upade joj u reč.
     "Ne Dakina, Danika, ti točkasta spetljanko. I zašto da nisam? Šta fali. Potpuno sam zavarala Kuna i ostale, mislili su da ću da pređem na njihovu stranu. Naravno ja sam samo vrebala prvu priliku da..."
     Tišt je ovu priču već jednom čula, pa zato sad nije obraćala mnogo pažnje, osim što je zapazila da ova 'Hak' - žensko, a zove se po Haklberi Finu koji je bio muško - govori angliski daleko bolje nego Reti, dete ljudskog plemena. Međutim, Tišt je sad imala neke druge stvari na umu. Naročito se brinula zbog jednog zarobljenika koji leži u ćeliji više prema krmi... a to je zvezdani letač koji bi lako mogao odati njenu najveću tajnu.
     Tišt posla signale kroz neuralni utikač uglavljen iza njenog levog oka. Mehanička hodačka jedinica sa šest nogu odazva se i okrete njeno telo, tako da sad Tištin kljun, sličan grliću boce, više nije bio uperen prema komandnom mostu. Ovde Tišt nije bila natovarena nikakvim oklopom, a ni opremom za održavanje života; zato je njen šestonogi hod bio lak i graciozan. Provukla se kroz skupinu delfina-gledalaca, koji su pratili ovaj razgovor. Delfine je, izgleda, zabavljao prizor dva ljudska bića tako dronjava i raščupana; na jednom obrazu te devojke bili su ožiljci koje bi svaka bolnica na Zemlji mogla da ukloni za jedan dan. Pa tek ti seljački naglasci Dvera i Reti i njihovo neskriveno čuđenje što vide žive delfine - sve u svemu, ljupko i dirljivo, kod dvoje pripadnika rase koja je pokrovitelj delfinske.
     Ali to dvoje ljudi nisu nalazili ništa čudno u tome što su razgovarali sa Hak i sa Alvinom, kao da su živa bića koja se voze na točkovima svoga tela i Huniši sa znanjem angliskog najnormalnija pojava na svetu - uobičajena poput pene na morskim talasima. Reti i Hak čak su se pomalo i svađale, ali kao dve rođene sestre.
     "Naravno da sam dovela Kuna ovamo. Al to je bilo samo da bih našla odakle je doletela moja ptica-mašina!" Govoreći to, Reti je gladila krzno jednog minijaturnog kenta-Ura, čiji se dugački vrat zadovoljno namotavao oko njenog zglavka. "A plan mi je i uspeo, a? Zar ne? Našla sam vas!"
     Hak je na ovo reagovala uvijanjem i prevrtanjem sva četiri očna pipka na vrhu svoje glave - jasan znak sumnje i prezira. "A, jesi, to jesi, mada si time odala položaj zemaljskog broda, posle čega je tvoj pilot Danik počeo iz vazduha da baca bombe nama na glavu."
     "Pa? Šta sad hoćeš s time?"
     Stojeći na vratima, Tišt vide kako muško ljudsko biće i veliki mladi Huniš razmenjuju poglede. Dver i Alvin tek danas su se prvi put videli, pa ipak sada razmeniše osmehe sapatnika. Možda će kasnije da 'uporede beleške' da bi videli kako je ko uspeo da živi sa 'dinamičnom' ženskom.
     Toliko različitih glasova; za Tišt je to bilo isuviše složeno.
     Popriličnu smo menažeriju okupili na ovoj podmornici, reče ona sebi.
     Rasprava se nastavljala, ali Tišt iziđe sa komandnog mosta. Možda će snimci tog razgovora biti od koristi kad Džilijan i Nis kompjuter budu analizovali svaku reč. U toku su i pripreme za saslušanje zarobljenih Jofura; a za to će se upotrebiti tehnike nađene u thenanijanskoj bibliotečkoj kocki - usavršene, od klana koji se bori protiv Jofura još od vremena pre nego što je kralj Solomon podigao svoj hram.
     Tišt je bila saglasna sa tim... dok su na udaru samo Jofuri.
     Ali, reče ona sebi, Džilijan će hteti da saslušava i Kuna; a ona svoju sopstvenu živu vrstu poznaje odveć dobro da bi bila zavarana.
     Podmornica Hikahi bila je sklepana od delova uzetih sa nekoliko prastarih brodskih korita kojih toliko ima na dnu Procepa. Tišt je sad odmicala hodnicima koji su bili sastavljeni, grubim zavarivanjem, od ploča različitih metala. Dođe do ćelije u kojoj su se nalazila dva zarobljena ljudska bića. Na nesreću, pokaza se da je na straži Karkaet, koji je svojevremeno kod kapetana Kraidaikija prošao program mentalnog treninga zvani kinink. Tišt se nije mogla nadati da Karkaeta pošalje da obavi neki sporedan posao, a da posle utiče na njega da to naprosto zaboravi. Svako odstupanje od pravila službe bilo bi itekako upamćeno.
     "Uštipci su pod sedativima", reče taj stražar. "Oššštećenog rothenskog-g robota smo rasturili i stavili u zamrzavanje. Posle ćemo Hanesss i ja da pregledamo njegovu memoriju."
     "To je odlično", uzvrati Tišt. "A titlal?"
     Karkaet odmahnu glatkom, sivom, delfinskom glavom. "Misliššš na onoga koji govori? On je u kabini, ali izolovan, kao što si naredila. A Alvinova ljubimica je samo nur-zverčica, naravno. Pretpostavljam da nisi imala na umu da i nju zaključamo."
     Tišt baš nije bilo naročito jasno u čemu je razlika između 'nur-zverčice' i titlala. Zar samo u sposobnosti govora? Šta ako svi oni mogu da govore, ali vešto čuvaju tu tajnu? Titlali su legendarni po jednoj stvari - po svojoj spremnosti da odu ma koliko daleko samo da bi napravili uspelu šalu.
     "Ja ću sad da pogledam ljudske zarobljenike", reče ona stražaru.
     Karkaet odasla signal da se vrata otvore. I, po PS - pravilu službe - pođe ukorak za njom, držeći oružje napereno ka zarobljenicima.
     Dva ljudska muškarca; obojica su ležala na uzanim zatvorskim ležajevima, sa medicinskim paketom prikopčanim na jednu ruku. Već se videlo da su u mnogo boljem stanju nego nedavno u onoj močvari, gde su, u blatištu i tršćaku, kašljući i boreći se za dah, jedva održavali glavu iznad vode. Mlađi od njih dvojice izgledao je dronjavije i izgladneo čak više nego Reti; bio je to mlad muškarac, sitnog rasta, mršav, ali sa žilavim mišićima, crnokos, sa naboranim ožiljkom iznad jednog oka. Reti ga je identifikovala: taj se zvao Džes i bio je njen rođak - naime, član njene bande prerano došlih. Njoj, međutim, nimalo drag.
     Drugi je bio daleko krupniji. Ispod debelih slojeva sasušenog blata prepoznavala se njegova uniforma. Čelični sivi pogled usmerio se Tišt pravo u oči od trenutka kad je ušla.
     Kako ste nas pratili do Jijoa?
     To pitanje će Džilijan sigurno postaviti ovom Danikenovcu, svemirskom putniku. Upravo ono pitanje koga se Tišt najviše plaši.
     Smiri se, reče ona sebi; Rotheni samo znaju da je neko poslao poruku iz Fraktalnog sistema, ali nikako ne mogu znati ko.
     Uostalom, pomisli Tišt, zašto bi Rotheni poveravali takve stvari svojim slugama, Danicima? Ovaj jadnik je verovatno jednako zbunjen kao i mi.
     Ali Kunov postojani pogled bio je ispunjen, činilo se, verom stamenom poput stene; videla je to jedanput kod Misionara... kod apostola koji je svojevremeno doneo blistavu poruku istine jednoj maloj delfinskoj zajednici kod ostrvca Bimini Donji, u doba kad je Tišt bila još mala i kad je morala plivati uvek u povoljnom strujanju vode neposredno iza svoje majke.
     "Ljudi su voljeni pokrovitelji neo-delfinske rase, to je istina", objašnjavao je taj širilac vere, tokom tajnog sastanka, u jednoj pećini gde turisti-ronioci nikada nisu zalazili. "Pa ipak, još pre samo nekoliko vekova, primitivni ljudi u brodovima lovili su cetacejske žitelje mora toliko, da je izumiranje rase neposredno pretilo. Ljudi se danas ponašaju bolje, ali ko može poricati da je njihova nova zrelost nepouzdana, neisprobana? Mnogi neo-delfini, ne želeći da se upuštaju ni u kakvu nelojalnost prema ljudskom rodu, ipak ga se malo pribojavaju; i još se pitaju zar ne postoji neko veći i mudriji od ljudske rase. Neko na koga bi se ceo zemaljski klan mogao osloniti, u opasnim vremenima."
     "Misliš na Boga?" pitao je tada jedan od prisutnih delfina. A Misionar je odgovorio klimanjem glave.
     "U suštini, da. Tolike stare legende o božanskim bićima koja se angažuju da bi uticala na zemaljske poslove... Toliko velikih učitelja i proroka. Može se pokazati da sve to ima svoju osnovu u jednoj jednostavnoj istini.
     Tera nije neki izolovan, usamljeni svet - dom bizarne vučje rase i dve lokalne klijentske. Tera, Zemlja naša, deo je eksperimenta jednog, predivnog. Dođoh, evo, iz daleka da vam o tome javim.
     Već dugo smo pod prismotrom. Gledaju nas; čuvali su nas tokom dugih epoha našeg spavanja. Ali uskoro, veoma skoro, biće vreme da se probudimo."

KA

     Kod Mopola nije više bilo nikakvih znakova groznice. Izgledao je, zapravo, veoma dobro raspoložen kad je polazio iz baze sledećeg jutra. Zaplivao je na istok sa Žakijem, da nastave osmatranje luke Vufon.
     "Vidiš? Samo je trebalo strogo porazgovarati s njim", objasnila je Pipoa sa očitnim ponosom. "Samo ga je trebalo podsetiti na njegove dužnosti."
     Ka je osećao prekor u tim rečima, ali nije želeo na to da reaguje.
     "Ti umeš da ubediš pacijenta", odgovori on. "Sigurno su te tome naučili u medicinskoj školi."
     A zapravo je bio sasvim siguran da Mopolov oporavak nema nikakve veze sa Pipoinim 'držanjem predavanja'. Sve što je mlada bolničarka govorila, pacijent je prihvatao sasvim spremno, čak isuviše spremno, zabacujući pegavu sivu, glavu i uzvikujući "Jessst-t-te!" mnogo puta.
     Ova dvojica nešto spremaju, razmišljao je Ka dok ih je gledao kako plivaju prema obalskom naselju Huniša.
     "Nego, ja bih se morala uskoro vratiti na Brazdača", reče Pipoa. Čuvši to, Ka sagnu glavu sa uzanom vilicom.
     "Ali", reče on, "missslio sam da bi mogla da ostaneššš još nekolik-ko dana. Pristala si da idemo da gledamo vulkan."
     Izraz njenog lica bio je oprezan. "Pa, ne znam... Kad sam polazila, pričalo se da će Brazdač preći u neko drugo skrovište. Ovi koji pokušavaju da nas pronađu primakli su se prokleto blizu."
     Naravno da premeštanje za nekoliko kilometara tamo ili ovamo ne bi moglo mnogo da pomogne, ako su galaktičke flote ustanovile gde se, približno, Brazdač nalazi. Čak ni skrivanje ispod velike hrpe odbačenih, starih svemirskih brodova neće pomoći, ako su progonitelji dovoljno blizu da uključe mašine koje tragaju pomoću hemijskog 'njuškanja'. Zemaljska DNK privući će ih nepogrešivo, kao što kod zemaljskih insekata ženski feromoni nepogrešivo privuku mužjake.
     Ka slegnu 'ramenima', a to je bio jedan pokret uvijanja dva bočna peraja.
     "Brukida će biti razočaran. Toliko se radovao što će imati kome da prikaže svoju zbirku materijala koji se kao otpadni, kao 'šljaka', baca u more; ima uzorke koji potiču od svih šest prerano došlih rasa."
     Pipoa je oštrim pogledom zurila u Ka, a ultrazvukom pregledala njegove unutrašnje organe sve dok nije ustanovila šta ga 'muči'.
     Razleže se njen smeh, praćen frktanjem kroz rupu za disanje.
     "Ma, dobro, dobro. Voljna sam da vidim tu tvoju planinčinu. A i onako mi se pliva."

     Kao i obično, voda je bila zaista odlična. Malo slanija od zemaljskih mora, ali sa finim mineralnim ukusom i sa jednim blagim jonskim uljastim opipom koji je pomagao da još lakše klizi preko kože. A vazduh - tako bogat kiseonikom da ti se činilo da možeš otplivati do horizonta i još mnogo dalje.
     Bilo je to svetsko more daleko prijateljskije nego ono na Kitrupu ili na Oaki, gde je voda imala opak, otrovan ukus. Jedini neprijateljski element bila su povremena ječanja sa dna Midena, kao da dole živi neko pleme ludih kitova koji, bez vazduha, pevaju balade lišene rime i pameti.
     Knjiga Alvinov dnevnik, njihov glavni izvor podataka o Jijou, sadržala je jednu napomenu prema kojoj neki domoroci, navodno, veruju da u dubinama zaista žive neka drevna bića, žestoka i opasna. Takvi nagoveštaji doprineli su da Džilijan Baskin naredi nastavak osmatranja.
     Sve dok Brazdaču ne treba pilot, ja mogu da se igram tajnog agenta, razmišljao je Ka.
     Pipoa će možda ceniti tu profesiju, reče on sebi.
     Bez obzira na sve to, Ka je sada naprosto učio iz početka (jer je to nekada odlično znao) kako prija kad krstariš u tandemu, sa jakom partnerkom, kad se odbacuješ moćnim zamasima repnih peraja, munjevit u vodi; zaroniš samo radi jačeg odraza, a onda se baciš u vazduh i prolećeš kroz njega lučno, kao da letiš. Pravi vrhunac ovog oduševljenja nikad ne možeš postići sam. Treba da budu dvoje delfina, ili više, i da plivaju složno, tako da u svakom trenutku neko 'jaše' na talasima koje svojim kretanjem napred stvara neko drugi. Kad se to radi majstorski, onda površinski napon praktično nestaje i planeta se stapa u jednu celinu bez spojnih šavova, besprekornu, od jezgra do planetne kore, od mora do neba.
     I dalje... do gorko providnog vakuuma?
     Neki moderni pesnik delfin mogao bi načiniti tu ekstrapolaciju, koja u staro vreme nije nikada padala na um prirodnim pripadnicima roda kitova, pa čak ni onima čiji je vid bio dovoljno oštar da razazna zvezde. Takva razmišljanja postala su za njih mogućna tek kad su ljudi prestali da ih love i počeli da im drže nastavu.
     Promenili su oni nas, reče Ka sebi. Pokazali su nam Vaseljenu dalju od Sunca, Meseca i plima. Čak su odškolovali neke od nas da budemo piloti. Ronioci kroz crvotočine. Time su, valjda, okajali grehe svojih predaka, pomisli on.
     Ipak, neke stvari nikad se ne menjaju. Ne menja se ovaj poluerotični način na koji talasi, sa belom penom na vrhu, glade telo delfina; ne menja se izmaglica vrućeg daha u dodiru sa vazduhom. Sirovo, zemaljsko zadovoljstvo koje na ovakvom izletu doživiš, a u Brazdaču je nemoguće.
     Idealna prilika, dabome, za udvaranje.
     Pod pretpostavkom, pomisli Ka, da je i njoj na umu isto što i meni.
     Pod pretpostavkom da bar počnem pridobijati njeno poštovanje.
     Bližili su se obali. To je znao po odjecima lomljave talasa o stene, ispred njih. Sa vrha svakog skoka napred uspevao je da vidi jednu planinu, zaogrnutu izmaglicama. Njih dvoje će uskoro stići u onu skrivenu pećinu gde leži njegova špijunska oprema. Onda će Ka morati da razgovara sa Pipoom samo rečima. A reči su nespretne i neprikladne.
     Eh, kad bi ovo plivanje moglo potrajati večno, pomisli on.
     Samo ovlaš je dotače sonarom i odmah vide da su i Pipoina osećanja ista. I ona je čeznula da ovi trenuci primitivnog oslobađanja potraju što duže.
     Kaovo sonarno čulo vide da se iznad obližnjih sprudova kreće jato pseudotuna, u kratkim strelovitim odbacivanjima tamo-amo. Baš izazovno, posle onog mlitavog, bledog doručka od sinte-mesa. Tune im nisu tačno na putu - moralo bi se malo skrenuti. Ipak, Ka se zgusnuto obraća, trinarnim, svojoj pratilji.

     * U letnjem suncu
     * ove singularnosti
     * privlače veoma!

     Ovaj haiku u kome poredi ribe sa gravitacionim singularnostima ispuni ga ponosom. Na impuls, a tako uspešno. Igra reči; spoj planetnih i astronomskih slika. Doduše, posada još nije dobila zvaničnu dozvolu da se hrani na načelu 'lovi ko šta hoće'. Sad je čekao da ga Pipoa odbije.

     * Do zvezda vodi
     * i do riba u vodi
     * naš navigator!

     Pristala je! Kaovo srce je gruvalo. Postoji, dakle, osnova za nadu.
     On zaokrete ka mestu gde će imati jedan junački, rani ručak. Pipoa takođe zaokrete tamo. Jakim zamasima, ritimičnim, lako je održavala jednaku brzinu s njim.

PRERANO DOŠLI

LARK

     Bio sam ja u letećim mašinama i ranije, reče on sebi; nisam ja priprosto dete prirode, koje će se zaprepastiti kad vidi vrata, metalne ploče, veštačko osvetljenje.
     Ne bi trebalo da me plaši ovo mesto.
     Neće se ovi zidovi stisnuti oko mene.

     Ali tim rečima nije uspevao da ubedi svoje telo. Srce mu je radilo ubrzano; nije mogao da se skrasi na jednom mestu. Stalno mu se vraćao utisak da sobica postaje manja.
     Znao je da to mora biti opsena. Ni Lingova ni Ran ne pokazuju zabrinutost da bi se sobica mogla pretvoriti u kompresionu napravu koja bi ih zgnječila. Navikli su, oboje, na tvrde, sive površine. Ali ta zatvorenost metalom odasvud deluje zastrašujuće na nekoga ko je odrastao jurcajući po najvišim granama garu drveća - praktično, među oblacima.
     Ploče poda donosile su daleku vibraciju, ritmičnu, neprestanu.
     Lark se najednom doseti na šta ga sve ovo podseća: na mašineriju u radionici njegovog oca, gde se stare tkanine rastržu na vlakanca i mlate maljevima da bi se dobila pulpa, fina, bela, kašasta, za proizvodnju hartije. On je kao dete bežao od ovakve uporne buke, od stalnih potmulih zvukova udaranja; odlazio je u divljinu, na duga putovanja, da traga za živim bićima koja bi vredelo proučavati.
     "Dobro došao u zvezdani brod, prerano došli čoveče", progunđa Ran, ljut i glavobolan posle njihove tuče u jezerskoj vodi. "Kako ti se sviđa?"
     Sve troje zarobljenih ljudskih bića bili su u mokrom rublju zato što su im oduzeta ronilačka odela kao i sav alat. Iz nekog razloga, Jofuri su im dopustili da na glavi zadrže reug-simbionte; ali su ih samo Lark i Ling zadržali, dok je Ran svog reuga strgnuo s glave, zgužvao i bacio. Naravno, reug nije imao vremena da izvuče sisaljke za hranjenje iz njegove kože i zato je sad Ran na slepoočnicama imao crvene ranice.
     Niko, bar, nije bio ranjen prilikom hvatanja koje se dogodilo začas. Čitav roj kupastih bića izleteo je iz mamutskog broda. Svaki Jofur jahao je na zasebnoj, svojoj ploči od svetlucavog metala. Bile su im to robotske platforme sa suspenzorskim poljima koja su pritiskala vodu, tako da su se oko ljudskih plivača stvorile velike kružne udubine u vodi. Robotske platforme pucketale su suzdržanom energijom. Jedan Jofur čak zaroni ispod plivača, da ne bi neko slučajno pobegao. Poteraše ih sve na jedne takve antigravitacione sanke, koje ih odnesoše u zatvor.
     Na Larkovo iznenađenje, sve uhapšenike stavili su u istu ćeliju. Priče iz zemaljskih mračnih vremena govorile su da je standardna praksa bila da se uhapšeni razdvoje, usame, da bi im se slomio duh. Posle nekog vremena, on se doseti objašnjenja.
     Ako su Jofuri kao Treki, reče on sebi, onda nemaju jasan pojam o usamljenosti. Jer 'samo jedan' Treki je, zapravo, skupina tih prstenova; a njima nimalo ne bi smetalo da nastave međusobne razgovore sve do povratka Praotaca.
     "Sad su se oni verovatno našli u čudu", reče Lingova. "Pretražuju svoje baze podataka, da vide šta imaju o Zemljanima. A imaju, ili su barem donedavno imali, vrlo malo."
     "Ali od kontakta je prošlo tri stotine godina!"
     "Da, i to nama izgleda kao dugo vreme, Lark; ali tokom glavnine tog vremena Zemlja je bila sporedna vest - ona mala vest na poslednjoj strani. Možda su tek sad prve podrobne institutske studije o našem matičnom svetu uspele da se probiju kroz sektorsku biblioteku na Tanitu."
     "Onda, zašto ne..." Potraži jednu reč, koju je upotrebio samo nekoliko puta u životu. "Zašto ne učitaju zemaljske knjige. Naše enciklopedije, medicinske priručnike, naše samoanalize... znanje o sebi koje sakupljamo već hiljadama godina?"
     "To su za njih sujeverja primitivaca", reče ona, dižući pogled ka plafonu. "Čak i nas Danike učili su da razmišljamo tako." Ona baci pogled na Rana. "Tek tvoja teza, Lark, ona koju si napisao sa Uthenom, ubedila me je da bi istina mogla biti drugačija."
     Lark se zacrvene od ovog komplimenta, ali zauzda svoju maštu. Pokuša da ne spusti pogled na njeno maltene nago telo. Kad bi se uzbudio, sad ovako sa jedva kojom krpicom na sebi, ne bi to mogao sakriti; osim toga, stvarno, kako kažu - 'nije trenutak'.
     "Pa, nije mi lako da poverujem da je to njihov stav", reče on. "Galaktici će radije čekati vekovima na formalni izveštaj o nama?"
     "Pa, da, mada su velike sile, kao Soroi i Jofuri, svakako snimile već i prve skice tog izveštaja, uverena sam. A od kako je počela ova kriza sa Brazdačem, nesumnjivo su preduzeli hitne mere da pribave još informacija. Na primer, gotovo sasvim je sigurno da su njihove strategijske obaveštajne agencije kidnapovale izvestan broj ljudskih bića da bi ih hirurškom disekcijom 'rasklopili' na komade. Ali to su ilegalni podaci koji sigurno nisu preneti do svake zvezdane krstarice. Jer, mogli bi zaraziti bibliotečku kocku u brodu. Pretpostavljam da ova posada u poslednje vreme improvizuje - a to je veština koja se u galaktičkom društvu ne ceni mnogo."
     "Ali su po njoj ljudi poznati. Je li zato vaš brod došao na Jijo? U nadi da nešto iskombinuje, bez pravih informacija?"
     Lingova klimnu glavom i poče trljati gola ramena. "Naši rothenski gosp..." Zastade, pa izabra druge reči. "Oni u Unutrašnjem krugu primili su poruku. Vremenski bačenu kapsulu predviđenu da se aktivira tek kad naiđe neko sa rothenskim kognicionim talasima i da im saopšti vest."
     "Od koga?"
     "Izgleda da smo imali nekog tajnog vernika u sastavu te delfinske posade. Ili je neko, u očajanju, prekršio naređenja Teragensa i zatražio pomoć od 'više instance'."
     "Vernik...." reče Lark zamišljeno. "Misliš: pristalica vere Danika, to jest Danikenovaca. Ali to je vera koja kaže da su ljudi oduvek bili, tajno, pod pokroviteljstvom Rothena."
     "Da, a to znači, po tradiciji, da se i delfini mogu obratiti za pomoć neposredno Rothenima, ako nastupi najveća nevolja... a ti jadnici na Brazdaču svakako jesu u najvećoj nevolji."
     "Znači, to je kao da roditelji ne mogu da te izvuku iz neke nevolje, a ti otrčiš kod dede i babe. Hrrrmmm."
     Lark je i ranije čuo pojedine delove ove priče. Kako je, navodno, prvi zvezdani brod sa delfinskom posadom poleteo u misiju geografskog istraživanja, da bi proverio tačnost izvesnih podataka koji su iskrsli u malom, planetnom ogranku Galaktičke biblioteke koji je Zemlja uspela da kupi od Bibliotečkog instituta. A većina civilizovanih klanova to ne radi, nego naprosto prihvati kao istinite te masivne zalihe informacija nakupljane milionima godina, radom nebrojenih pokolenja. Naročito je neuobičajeno preduzeti proveru tačnosti u dalekim, zabačenim svemirskim bespućima, gde od toga teško da može biti ikakve koristi.
     Smatralo se da će to biti normalno, rutinsko geografsko putovanje, tek da se posada uvežba. Ali negde u retko posećivanim područjima svemira, Brazdač je naišao na nešto neočekivano - na otkriće zbog koga su veliki politički savezi u Pet galaksija naprosto 'poludeli'. Navodno su nađeni neki nagoveštaji da predstoji novo galaktičko vreme promena, u kome se ustaljeni odnosi među galaktičkim rasama mogu naglo preokrenuti.
     "Priča se", govorio je Jijoancima visoki mudrac rase Huniš, Fhun-dau, "da, kad to vreme nastane, samo svaka deseta rasa može preći u ono sledeće, novo vreme." Sedeli su oko logorske vatre; bila je noć, prva posle pada Duden mese. Fhun-dau je o toj ideji o 'vremenu promena' govorio po sećanju, na osnovu svog davnog, temeljitog čitanja knjiga iz arhiva Biblosa. "Oni koji su tvrdo rešeni da budu baš ta deseta rasa, da prežive i da uđu u sledeću dugotrajnu etapu stabilnosti... oni će, prirodno, poželeti da znaju što više. Hrrrrrmmmm. Da, čak i mi prerano došli shvatamo zašto se taj brod Zemljana sada nalazi u nevolji."
     "Baš se pitam... delfin Danikenovac", reče Lark. "Znači, taj, hm, vernik... ili vernica... šalje Rothenima tajnu poruku i..."
     "Pa, ne bi trebalo reći 'šalje Rothenima', to nisu prave reči. Možda je bolje reći 'ispušta ka'. Vidiš, na angliskom jeziku ne postoji način da se prikladno iskaže uvrnuta logika komunikacije pomoću ispuštanja u vreme." Lingova poče provlačiti prste kroz dugačku kosu, koja je nešto i porasla u danima proteklim posle bitke na Livadi okupljanja, a sad se, tokom dugotrajnog ronjenja, poprilično zamrsila.
     "Ali u svakom slučaju, ta poruka od delfina-vernika objasnila je gde se Brazdač nalazi - u jednoj naseljenoj zoni od zaleđenog vodonika. Mnoge starije rase potraže pribežište tamo, blizu zvezdanih plima, posle povlačenja iz aktivnog učešća u galaktičkom životu.
     "Još važnije", nastavi ona, "poruka je nagovestila kuda komandantkinja zemaljskog broda namerava da beži iz te oblasti." Ling odmahnu glavom. "Pokazalo se da je to jedna pametna varijanta onog rešenja kome obično pribegavaju prerano došli. Teška putanja, nezgodno blizu vatrene Izmunuti. Nije ni čudo da ste vi, ovdašnjih šest naroda, tako dugo ostali neotkriveni."
     "Hr-mmm", reče Lark, umblajući zamišljeno. "Ali, za razliku od naših predaka, vi ste dopustili da vas neko prati."
     Ovo izazva reakciju kod Rana, koji je zlovoljno sedeo u uglu ćelije i držao se za glavu jer ga je i sad bolela.
     "Budalo. Nismo mi ništa dopustili", progunđa taj visoki Danik. "Ne misliš, valjda, da ne umemo izvesti i to lako, ono što ste izveli vi, šest skupinica plašljivih begunaca?"
     "Dobro, hajde da ostavimo uvrede po strani, ali u osnovi Ran je u pravu", reče Ling. "Nije nimalo verovatno da nas je iko mogao pratiti... prvi put kad je naš brod došao na Jijo."
     "Kako to misliš?" upita Lark.
     "Kad smo na Jijou ostavljeni samo nas šestoro - četiri ljudska bića i dvoje Rothena, sa zadatkom da nastavimo procenjivanje bioloških mogućnosti ove planete - mislila sam da se naše kolege vraćaju u svemir da bi prokrstarile okolnim prostorom i uhvatile delfinski brod ako se krije na nekom od obližnjih planetoida. Ali oni su imali, zapravo, sasvim drugu nameru... da nađu one koji vas po nebu jure."
     "Ne bu...? Ne Bujure?" upita Lark. "Nisam dobro čuo. Bujure? Pa, zar oni nisu otišli? Šta, Rotheni su mislili da nađu nekog Bujura da im bude vodič; da se vrate s njim na Jijo i... šta?"
     "Rekla sam, one koji vas PO NEBU jure, nisam rekla 'ne Bujure'. Stvarno nisi dobro čuo... Tražili su kupce."
     Lark se namršti.
     Lingova se nasmeja, bez radosti. "Bio si u pravu o Rothenima, Lark. Oni žive tako što trguju ilegalnim ili neobičnim informacijama; trampe ih i prodaju. Često koriste ljude kao agente ili posrednike. Danikenovce. Meni je taj način života bio uzbudljiv... ali ti si me naterao da shvatim da nas oni iskorišćavaju." Sad se i njeno lice smrači. Onda Ling odmahnu glavom.
     "U ovom slučaju, svakako su uvideli da Jijo vredi čitavo bogatstvo, ako se nađe pravi kupac. Na ovoj planeti postoje žive vrste koje kao da se razvijaju neobično brzo; sasvim su na domaku predsapientnosti. Osim toga, ovde živi šest razumnih rasa, bespravno. Svakako bi neko platio za informacije o jednog takvoj najezdi kriminalaca... Bez uvrede, ali..."
     "Nema uvrede. I, naravno, indikacija o delfinskom brodu vredela je mnogo. Dakle..." On uzdahnu čujno kroz nos, kao Ur kad se ljuti zbog nečeg što mu je odvratno. "Vaši gospodari su odlučili da prodaju sve nas."
     Lingova klimnu glavom; njen pogled svrdlao je prema Ranu. "Naši pokrovitelji su prodali sve nas."
     Visoki Danik izbegavao je njen pogled. Pritisnuo je obe šake na slepoočnice i oglasio se tihim ječanjem koje kao da je bilo upola zbog bola, a upola zbog zgađenosti pred njenim izdajstvom. On se okrete ka zidu, ali nastojeći da ne dodiruje uljastu površinu.
     "Posle svega što smo videli, ti još veruješ da su Rotheni pokrovitelji čovečanstva?" upita Lark.
     Ling slegnu ramenima. "Ne mogu lako odbaciti dokaze koji su mi izlagali dok sam odrastala - a koji sežu hiljadama godina u prošlost. Ta teza bi, ako ništa drugo, mogla objasniti zašto je naša istorija bila toliko puna krvoprolića i izdajstva. Rothenski lordovi kažu da je to zato što je naša mračna duša stalno odstupala sa prave Staze. Međutim, postoji mogućnost da smo mi bili tačno ono što su nas oni uzdizali da budemo. Mali pomoćnici odgajeni u školi za lopove, da pomažu jednoj bandi ozbiljnih gangstera."
     "Hrm. To bi bio način da se oslobodimo jednog dela odgovornosti za naše postupke. Ipak, ja bih više voleo da smo vučja rasa i da nam jedino pravdanje bude to što nismo znali bolje."
     Ling klimnu glavom i utonu u ćutanje.
     Razmišljala je, možda, o velikoj laži oko koje se njen dotadašnji život okretao. Lark, takođe zadubljen u misli, pronađe mogućnost da iz jedne nove perspektive sagleda priču o ljudskom rodu. Ta perspektiva nadilazila je suvo prepričavanje događaja, kakvo se može naći u prašnjavim tomovima arhive u Biblosu.
     Ovi Danikenovci tvrde da smo mi bili od početka vođeni, razmišljao je Lark; da su Mojsije, Buda, Isus, Fuler i drugi bili, zapravo, naši vanzemaljski učitelji, maskirani. Ali ako je tako, ako smo bili pomagani - od strane Rothena, ili ma koga drugog - onda su vanzemaljski pomagači zaista veoma loše radili svoj posao.
     Ako smo bili kao problematično dete, kome je potrebna pažnja i lično, otvoreno, pošteno obraćanje, onda nije trebalo da nam ti vanzemaljski pomagači samo daju s vremena na vreme poneki etički lek, stvarni ili lažni. Poneki mutni nagoveštaj u stilu 'Imajte vere!' ili 'Postupajte lepo jedni s drugima'. Moralizatorska opšta mesta, reče Lark sebi, ne mogu popraviti jedno goropadno, raspušteno derište... i, očigledno, nisu sprečila mračne vekove, ropstvo, onaj holokaust u dvadesetom veku, one despotizme u dvadeset prvom.
     Svi ti užasi koji su se u našoj istoriji dogodili govore jednako loše i o učiteljima i o učenicima. Izuzev ako...
     Izuzev, pomisli Lark, ako pretpostavimo da smo sve to uradili zaista sasvim samostalno...
     Obuze ga isto ono osećanje kao kad su Lingova i on razgovarali pokraj jezera mulk-pauka. Njegov um ispuni se slikom dirljive, strašne lepote. Tapiserija se otvori pred njim, hiljadama godina široka - ljudska istorija viđena iz daljine. Priča o prestrašenoj siročadi koja posrću u neznanju. O stvorenjima dovoljno pametnim da zadivljeno zure u zvezde i da zvezdanoj noći postavljaju pitanja na koja ona nikako ne odgovara, osim zastrašujućom tišinom.
     Ponekad je mašta, gonjena očajanjem, uspevala iz te tišine da iskonstruiše gromovite halucinacije, fantastična objašnjenja, licemerne izgovore za svaki zločin koji jaki odluče da počine protiv slabih. U neznanju, ljudi su sekli šume; zato su pustinje postajale sve veće. Zemljoradnici su palili i zaoravali prirodna staništa - žive vrste su iščezavale. U ime uzvišenih ciljeva kretalo se u ratove koji su donosili uništenje.
     Pa ipak, kroz sve to, ljudska rasa se nekako počela sabirati i pribirati, učeći umetnost smirenosti, zureći napred kroz vreme, kao zanemareno dete koje samo sebe mora naučiti da puzi i da govori.
     I da ustane i da razmišlja.
     I da hoda i da čita.
     Da se brine za nešto izvan sebe... i najzad da postane, nekoj drugoj deci, roditelj koji će ih voleti.
     Ona vrsta roditelja koju, sami, nikada nismo imali, pomisli on.
     Rođen na planeti izbeglica, čiji se primitivni sistem bezbednosti raspao, sad uhapšenik u utrobi jednog tuđinskog zvezdanog broda, Lark, ipak, oseti da ga ova priča odvlači od brige za svoju ličnu sudbinu i čak za sudbinu šest izbegličkih naroda Jijoa. Jer, kad se događaji gledaju u divovskim razmerama, njegov život jedva da ima ikakvog smisla. Vrteće se svih pet galaksija i dalje, čak i ako svi Zemljani, do poslednjeg, iščeznu.
     Pa ipak, srce mu se cepa pred tragičnom pričom o homo sapiensu, vuku samouku sa Tere. Priča je to gorka i slatka, i, gle, izvukla je iz njegovih očiju, iako one nisu tako htele, dva curka neke gorkoslane vode koja, kad pomisliš, ima ukus kao more.

     Glas je bio dobro poznat... užasavajuće dobro poznat.
     "Recite nam sad."
     Svo troje ljudskih bića ostadoše u ćutnji. Jofur koji ih je saslušavao primače se malo bliže, nadnoseći se nad njih. Mnogi masni, debeli prstenovi nejednakih veličina bili su kupasto naslagani jedni na druge; reči angliskog jezika šištavo su izlazile iz najvišeg. Bile su praćene tečnim klokotanjima i sluzavim mljackanjima.
     "Objasnite nam: zašto ste poslali signal koji je doveo do vašeg zarobljavanja? Da li ste žrtvovali sebe da biste dali više vremena nekim vašim drugarima koje mi nismo videli? Onima koje najenergičnije gonimo?"
     To kupasto biće, nalik na stog sena, predstavilo se kao 'Evask', a deo Larkovog užasa sastojao se u tome što je prepoznao torusne oznake nekadašnjeg Trekija, visokog mudraca koji se zvao Ask. Najupadljivija razlika bila je na dnu kupe, gde je bio dodat novi, najveći torus, sa vrlo jakim nogama. Zato se ovo kompozitno biće sad kretalo daleko brže i snažnije. Osim toga, masni kružni 'spratovi' bili su sad povezani srebrnastim vlaknima koja su vodila gore, do još jednog torusa, blistavog i mladog, bez ikakvih spoljašnjih oznaka ili funkcionalnih izdužetaka. Lark je naslućivao da je upravo taj torus glavni uzročnik promena zbog kojih se stari trečki mudrac pretvorio u Jofura.
     "Otkrili smo mi i ranije taj poremećaj u toporgijskom vremenskom polju pomoću koga je, ispod jezera, zarobljen rothenski brod", reče najviši sprat. "Ali ta podrhtavanja bila su u okvirima normalnog šuma, to jest normalnih varijacija. Naše vođe bile su zauzete drugim poslovima, pa nisu ovo istraživale. Međutim, sada jasno vidim/o šta ste pokušavali da postignete pomoću tih vaših trikova."
     Ova izjava nije iznenadila Larka. Kad su konačno upozoreni, ovi moćni tuđini su, naravno, 'provalili' improvizovani pokušaj Jijoanaca da puste Danikenovce na slobodu iz zarobljenog broda. On se samo nadao da su Dženi Šen, Džimi i drugi uspeli da pobegnu pre nego što su roboti-lovci povrveli oko vremenske čaure, a onda i kroz mrežu tunela.
     Niko od troje ljudi nije progovarao. Evask nastavi.
     "Lanac logike je u tome jasan, vi prerano došli uporno pokušavate da nas odvratite od našeg glavnog posla na ovoj planeti.
     "U najkraćem: pokušavate da nas zamajavate."
     Lark diže pogled. Ovo mu nije bilo sasvim jasno. On i Lingova se pogledaše u oči.
     O čemu priča ovaj Jofur? - bilo je značenje tog pogleda.
     "Počelo je to još pre nekoliko rotacija Jijoa", nastavi Evask. "Iako nijedna druga kupa u našoj posadi nije smatrala da je to neobično, ja sam se začudio kad su visoki mudraci onako hitro ispunili zahtev našeg kapetana-vođe. Nisam očekivao da će Vuben i Lester Kembel poslušati tako brzo, da će odati koordinate glavne naseobine G'Kekija."
     Lark, najzad, progovori. "Misliš na Duden Mesu."
     I sad ga je mučio osećaj krivice zbog upotrebe onog kompjutera čija je rezonancija odala lokaciju te tajne kolonije. A Evask je, po svemu sudeći, smatrao da je to učinjeno namerno.
     "Na Duden Mesu, tačno. Vreme kad ste nam taj signal poslali sad izgleda suviše tačno pogođeno, a za vas netipično. Memorijski torusi koje sam nasledio od Aska pokazuju postojanje gnusno jake međurasne odanosti kod tih jijoanskih bastarda. Očekivalo bi se, dabome, da ta odanost odloži ispunjavanje onog što smo mi zahtevali. Očekivalo bi se da mudraci odugovlače, u nadi da evakuišu G'Kekije pre nego što odaju gde se to naselje nalazi."
     "A zašto ste uopšte čekali na signal?" upita Lark. "Ako imaš memorije Aska, onda si od početka znao dge je Duden! Zašto je bilo potrebno pitati visoke mudrace?"
     Sad, prvi put, videše kod ovog Jofura znake emotivnog reagovanja. Neujednačena talasanja prostrujaše kroz nekoliko Evaskovih prstenova, kao da se oni grče od nekih vrlo bolnih osećaja u sebi. Glas sa vrha nastavi, ali u prvom trenutku nekako mukotrpno.
     "Razlozi za ovaj nepotpun pristup informacijama ništa se vas ne tiču. Neka bude dovoljno reći da je zazidavanje Duden Mese donelo veliku radost komandantima našeg broda, Polkdžija... Pa ipak, ja sam/smo ostali rezervisani u ovoj kupi nemirnih prstenova. Bilo je nekako suviše tačno tempirano."
     "U kom smislu?" upita Lark.
     "Mislim na činjenicu da je taj signal došao upravo onda kad smo se spremali da pošaljemo našu korvetu da pomogne našem čamcu koji je imao prisilno sletanje s one strane planina. Saznavši gde je leglo G'Kekija, tu misiju smo odložili. Korvetu smo napunili toporgikom i napali naše zaklete neprijatelje. Dobro smo zalili to gnezdo točkastih otrovnica, da ne pobegnu."
     Lark vide kako Ran dobacije Lingovoj jedan značajan pogled. S one strane planina. Danici su uputili Kunov izvidnički nebeski čamac baš tamo, neposredno pre bitke na Livadi okupljanja. A sada Jofuri prijavljuju da su tamo izgubili jedan svoj čamac?
     Ne baš izgubili, pomisli Lark; bilo je, samo, 'prisilno sletanje'. Ipak, čudni su im to prioriteti. Važnija im je osveta nego spasavanje.
     "Kad smo sredili Duden Mesu, počeli su da iskrsavaju drugi razlozi za odugovlačenje. I kad smo opet bili na domak da pošaljeno pomoć našim prizemljenim rođacima, dogodilo se ovo novo skretanje pažnje. Govorim o vašoj aktivnosti ispod jezera. Lukavo ste iznašli neki način da vibrirate toporgijski preliv oko broda Rothena. To smo u prvi mah prenebregli, jer kako bi neki ubogi prerano došli mogli da prodru kroz čauru..."
     Još jedan drhtaj zatalasa neke od prstenova ovog stvora, ali sad glas ne zadrhta.
     "Najzad je došlo skretanje pažnje koje nismo mogli prenebreći, nikako. Pojava troje ljudi na površini jezera, duboko u našem perimetru! Taj događaj pokrenuo je alarme i zauzeo našu pažnju tokom znatnog vremena.
     Sada sam/smo siguran da je to bila vaša namera od samog početka."
     Lark je zurio zapanjeno.

     Neposredno posle zarobljavanja, on i Lingova su šapatom razgovarali o Ranovoj izdaji. Zašto je isplivao na površinu, zašto je pomoću prenosivog kompjutera onako nametljivo privukao pažnju Jofura? Tada je Lingova osvetlila jedan mogući razlog.
     "Ran je našim gospodarima mnogo verniji nego što sam ja to zamišljala", šaputala je ona. "On zna da šest rasa Jijoa poseduju dokaze koji mogu odvaliti poklopac sa velike rothenske prevare. Ako bi moje kolege pobegle iz zarobljenog broda, to bi, Lark, još pogoršalo stvari, jer bi i oni doznali za naše argumente. One koje si ti prikupio: o genocidu i drugim zlodelima. Pa bi se moglo desiti da i ti Danici, kao ja, otkažu dalju poslušnost Rothenima.
     Da se to ne bi desilo, Ran se opredelio za ono što je njemu prihvatljivije: a to je da Jofuri pobiju sve razumne stvorove na celom Jijou, a moji drugari u brodu da ostanu zarobljeni zauvek. Tako bi klan Rothena ostao bezbedan."
     To objašnjenje koje je čuo od Lingove šokiralo je Larka. Ali ovo Evaskovo bilo je kudikamo čudnovatije.
     "Ti kažeš da smo mi, ov-vaj... vibrirali onaj zlatasti omotač oko broda Rothena... sa ciljem da privučemo vašu pažnju? A kad to nije uspelo, isplivali smo na površinu i napravili još veću galamu, opet sa ciljem da skrenemo vašu pažnju sa nečeg drugog?"
     Još dok je izgovarao te reči, Lark uvide, iznenađen, da je taj scenario razumniji od onoga što se stvarno desilo. Jer, zaista, otkud bi neki tamo prerano došli, u svojoj zaostalosti, našli načina da probiju zaustavljeno vreme... i ko bi mogao pomisliti da će jedan Danikenovac izdati svoje drugare i ostaviti ih da budu živi zazidani za večna vremena? Ostao je samo jedan problem u logici tog verovatnijeg scenarija.
     "Ali", nastavi on, "zašto bismo mi činili takve očajničke postupke? Koji bi cilj opravdavao takva žrtvovanja?"
     Jofur ispusti jedan ogorčeni uzdah.
     "Znaš ti savršeno dobro koji cilj. Mađutim, da bi ovo saslušanje imalo jasnu osnovicu, objasniću.
     Znam/o vašu tajnu.
     Vi ste u dosluhu sa tim zemaljskim brodom."

ALVIN

     Delfini nisu dali nikakvo ime ovoj planini odbačenih zvezdoplova. Ovoj ogromnoj hrpi kosmičkih krševa, poreklom iz više civilizacija, koja sada trune na dnu Midena.
     Hakica želi da ovo mesto nazovemo Atlantida. Ja, međutim, smatram da je to nemaštovito.
     Ja sam više za naziv koji je veliki Klark dao jednom mitskom mestu divljenja i strave: Sedam sunaca. Tamo je moj imenjak našao drevne ostatke koje su titani odbacili; naime, oni su, na odlasku odatle, ostavili i svoje sad nepotrebne sluge i svoje stvari.
     Ostatke moćne prošlosti, koji sad leže izgubljeni, a iznad njih - grad i zvezde.

     Ne provodimo više onako mnogo vremena zajedno. Mi iz luke Vufon. Mi, četvoro kompanjona i pustolova. Razišli smo se, svako na svoju stranu, svako za svojom opsesijom.

     Ur-rona provodi vreme tamo gde bi se i moglo očekivati - u mašinskoj sali. Žustro uči o mašinama za let do zvezda. Zbližila se neverovatno sa Hanesom Suezijem, stalno nešto šuškaju kao dvoje zaverenika. Mislim da ovi delfini ne mogu da mu pomognu tako dobro kao ona; Urkinje su bolje u delikatnoj koordinaciji ruka-oko. Zato je Sueziju drago što je dobio takvu pomoćnicu.
     To je, ujedno, i najsuvlje mesto na ovoj zvezdanoj krstarici koja je inače u mnogim svojim delovima do pola puna vode. Ali meni se čini da bi Ur-rona išla u mašinsku dvoranu sve i kad bi morala da gazi kroz vodu do kolena. Njoj, kovačici, naprosto je mesto tamo.
     Suezi se nadao da bismo mi mogli predložiti neki način da se brodsko korito oslobodi debelog sloja ugljenika koji se nahvatao po njemu. Narodna predanja govore o zvezdanoj gareži, o čađi koja je otežavala korito svakog šunjalačkog broda posle bliskog provlačenja pored Izmunuti. Ali nikad nisam čuo da je ijedan klan pokušao to da sastruže. A i zašto bi, kad smo svi mi potopili svoje lađe ubrzo posle dolaska ovamo?
     Uostalom, zašto oni ne bi naprosto osposobili jednu od tih kršina koje leže svud oko njih, ako žele da pobegnu?
     Ur-rona kaže da su Suezi i doktor Baskin razmatrali tu zamisao, ali su zaključili da je to brodovlje u odveć lošem stanju. Da je moglo da leti, Bujuri ga ne bi ostavili nego bi ga povezli sa sobom; dabome.
     Ur-rona, sa svoje strane, misli da u zamenu za svoju pomoć njima dobije od njih neku pomoć... Naime, da obavi, ipak, onaj zadatak zbog kog smo i poslati u podmorje. Da pribavi ono po šta smo, u Snu Vufona, krenuli sa stene Terminus. Urijel je tada zatražila od nas da donesemo jednu skrivenu zalihu nečega što bi navodno pomoglo našim visokim mudracima da se odbrane od nezvanih zvezdanih gostiju.
     Sad, kad znamo više o uljezima - znamo da je prvo došla krstarica Rothena, a za njom bojni brod Jofura - čini se da je slabo verovatno da bi nam to, što smo po dnu mora tražili, moglo pomoći protiv sila tako uzvišenih i bogolikih. A što se tiče Urijel i naših roditelja, oni odavno misle da smo mrtvi; još od kad se cev za vazduh otkinula sa Sna Vufona.
     Ur-rona je na neki način u pravu. Obaveza je obaveza.
     Jasno je meni zašto doktor Džilijan Baskin smatra da je poželjnije da mi ne stupimo u kontakt sa našim narodom. Ja, međutim, moram pokušati da je ubedim u suprotno.

     Štipko provodi najviše vremena kod Kipija, koji je pripadnik rase kiki. U jednom trenutku mi smo čak verovali da su gospodari ovog broda baš kikiji, vodozemci sa šest nogu/ruku. Oni to nisu, ali su, zato, nešto što je u Pet galaksija veoma na ceni - prava pravcijata predsapientna rasa. Štipko je crveni Gheuen, u suštini takođe vodozemac; njegova rasa prilagođena je na život u krajevima gde talasi naleću na kamenite obale. Zato između njih postoji amfibijski afinitet. Ali to je verovatno tek početak objašnjenja za naklonost Štipka prema Kipiju.
     Štipko bi, u stvari, hteo da sagradi novi batiskaf, za istraživanje Midena. I to ne samo odbačenih brodova, nego i za istraživanje odbačenih gradova. Jer, Bujuri su, na odlasku, odsecali građevine u temelju, građevine prepune čuda, i bacali ih cele u okean.
     Jasno je meni da se Štipku dopalo da bude kapetan, što je u Snu Vufona i bio, za kratko. Ovog puta, međutim, on bi da uzme novu posadu. Agilne, poslušne kikije, koji vole vodu; oni bi mu bili idealni. Mnogo bolji nego jedan Huniš previsokog rasta, jedna G'Kekica sklona preopširnim pričancijama i jedan Ur koji se užasava vode.
     Možda se Štipko nije odrekao ni nade da pronađe prava 'čudovišta'.

     Hak ne pristaje da veruje da se išta važno može desiti bez nje. Čim smo se vratili sa poručnicom Tišt, Hak se bacila na ozbiljan zadatak - saslušavanje Jofura, onih koje je Tišt sa odredom specijalaca zarobila u priobalnoj močvari kod olupine jofurskog letećeg izviđačkog čamca.
     Ako je verovati špijunskim i pustolovnim romanima, umetnost saslušavanja zasniva se dobrim delom na jezičkim trikovima. Prevariš saslušavanog, da se izbrblja, da kaže nešto što nikako nije hteo da oda. Hak zamišlja da je do genijalnosti pametna upravo u toj oblasti. Mislila je: Jofuri nisu mnogo različiti od Trekija. Izgledaju otprilike isto. Očekivala je da probije njihov tvrdoglavi 'zid ćutanja' i da ih navede da se raspričaju.
     Zamislite kako se šokirala kad se ukotrljala u njihovu zatvorsku ćeliju i kad su oni, ugledavši je, istog trena poludeli od mržnje i počeli se bacati ka njoj, da je rastrgnu! Zadržalo ih je, dabome, polje za suzbijanje uhapšenika; ali se soba ispunila smradom čiste mržnje.
     Pokazalo se, začudo, da je to korisno! Jer Jofuri su zaista prekinuli svoje zlovoljno ćutanje i raspričali se kao malo ko. Doduše, uglavnom su dovikivali uvrede, na gal-drugom i gal-petom. Uskoro se u sobu ušunjala ona vrtuljka Nis mašine i počela da im podmeće insinuacije i podmukle, ali glatko i uljudno izgovorene, nagoveštaje...
     Da ste videli kako je Hakica okrenula sva četiri pipka na svojoj glavi i zagledala se tako, sa sva četiri oka, u Nis vrtuljku kad je ta hologramska šara nagovestila da bi Jofuri mogli za nagradu dobiti upravo Hakicu da je pojedu, ako sarađuju u istrazi! I uskoro su među kletvama i osvetničkim zakletvama i uvredama počeli da promiču i komadići korisnih informacija. Ime njihovog broda, na primer; vojni čin njihovog kapetana-vođe. I još jedna bitna činjenica. Njihova bojna lađa, inače mnogo jača i veća od Brazdača, došla je na Jijo sama.
     Hakica sad kaže da je od prvog trenutka znala da je ponuda Nis mašine bila čist blef. Štaviše, kaže da je saslušanje fenomenalno uspelo. Kao da je to, otprilike, bio njen plan od početka.
     Mogao sam ja da komentarišem (ali sam znao da mi ne bi bilo pametno) o zelenom znoju koji se pojavio na njenim pipcima, oko očiju. Da, da. Posle tog saslušanja, otišla je odmah da se okupa.

     Za razliku od ostalih, ne mogu sasvim da odagnam sumnju.
     Da li smo se opredelili za pravu stranu?
     Hm, činilo se da postoje dobri razlozi da svoju sudbinu povežemo sa sudbinom ovih begunaca. Jedan od ovdašnjih šest naroda je ljudski narod, što znači da su nam ovi delfini, valjda, kao rođaci. Njihov Brazdač ima više sličnosti sa našim potopljenim šunjalačkim brodovima nego one dve ohole ratne lađe koje su svojom težinom pritisnule naše Rimersko gorje. Uostalom, ja sam odrastao čitajući zemaljsku beletristiku; uvek budem sentimentalan i navijam za slabije.
     Ipak, moram bar jednim kutkom svog uma biti na distanci, rezervisan. Moja vernost je, u osnovi, na strani moje porodice, mog naroda i mog zvezdanog klana... i na strani visokih mudraca Zajednice šest naroda Jijoa.
     Bar neko od nas četvoro mora imati u vidu šta su naši stvarni prioriteti. Jer, može doći čas kad oni neće biti podudarni sa prioritetima naših domaćina.

     A kako sam ja uspevao da ostanem aktivan i zauzet sve ovo vreme?
     Kao prvo, uvežbavao sam se u brzom prolaženju kroz memorijske baze ovog broda; izvlačio sam najsažetije podatke o istorijskim događajima u Pet galaksija u razdoblju od našeg Velikog štampanja, pa do danas. Tako sam dobio jednu destilovanu priču. To vam je raj za ovakvog kao što sam ja - pasioniranog lovca na informacije.
     Međutim, stalno mi je u mislima i ona druga, mnogo veća zaliha podataka... ona velika kocka zaogrnuta hladnom izmaglicom. Često poželim da se odšunjam u tu hladnu sobu i počnem postavljati pitanja tom ogranku Galaktičke biblioteke - koji sadrži tako mnogo znanja da, u poređenju s tim, cela naša arhiva u Biblosu nije ni koliko bukvar za Huniša dvogodišnjaka.
     Kad smo se vraćali sa površine, upoznao sam Reti. To je jedna prgava, gorda ljudska devojka, čije bi ilegalno pleme divljaka uzdrmalo celu Zajednicu Jijoa - bila bi to takva senzacija, takva skandalčina! - da su normalna vremena. Popričao sam i sa Dverom Lovdžijom, koga zovu i Šumac. Pamtim njegovu posetu Vufonu, pre nekoliko godina. Dver je čavrljao o svojim pustolovinama čekajući da doktor Makani previje sve njegove rane; onda je, premoren, zadremao. Uskoro se i Reti 'srušila' u san; uz nju se privio njen maleni 'muž', naslonivši vitku kentaursku glavu na njena prsa.

     Ali glavni posao bio mi je da umblam.
     Da, to. Da umblam za jednog nura.
     Moja kućna ljubimica Hufu ne zna kako da shvati tog pridošlicu koji se zove Blatko. Kad su se njih dvoje prvi put videli, reakcija je bila tačno ona normalna za dvoje nura koji se ne poznaju: oboje su uzmakli malo i počeli da šište. Toliko je to normalno bilo, da sam se počeo pitati nije li me prevarilo pamćenje - da li mi se pričinilo - da li sam ikada stvarno čuo da Blatko govori?
     Meni je poveren zadatak da održavam njegovo dobro raspoloženje sve dok on ne odluči, opet, da progovori.

     Valjda nešto dugujem ovim osobama - Džilijani Baskin, Tišt, ostalim delfinima.
     Spasli su nas iz provalije... mada možda ne bismo nikada ni pali, da se oni nisu mešali u naša posla.
     Izlečili su moju povređenu kičmu... doduše, povređena je kad su oni razlupali San Vufona.
     Preokrenuli su našu 'običnu pustolovinu' u epopeju... ali nas ne puštaju kući, tako da ne možemo ispričati nikom.
     Dobro, do vraga. Umblaću tom smešnom nuru. On stalno gladi i doteruje svoje krzno. Zvuk voli; čini se, štaviše, da je 'izgladneo' baš za zvukom umblanja, posle više meseci društva samo ljudskog.
     Kad je blizu, osećam da je, ipak, drugačiji. Isto to zapazio sam u očima još ponekih nura, ali samo izuzetno, na dokovima Vufona.
     Jednu uglađenu oholost.
     Neku vrstu lenje nadmenosti.
     Utisak je da postoji neka velika šala, a on zna koja. On zna, a ti ne možeš znati sve dok ne budeš sto posto 'ispaljen', a to će biti na kraju šale.

EVASK

     Zarobljena ljudska bića zadrto odbijaju da odgovore na naša pitanja, prstenovi Moji. Ili pokušavaju, drastičnim lažima, da zamagle istinu.

     Pitanje.
     Postoji li sličnost između njihovog ponašanja i načina na koji ste vi pokušavali da zamajavate Mene?
     I načina na koji ste zamutili tolike voštane uspomene nasleđene od Aska?
     I načina na koji naša objedinjena ličnost osciluje između nevoljne saradnje i epizoda pasivnog otpora?
     Eto dobrih razloga za dalja neugodna pitanja. Potpitanja.
     Pa, ZAR NE VOLITE da budete deo naše mnogo poboljšane, celine? Zar vam se ne dopada naše komandantstvo i jedinstvo?
     Hmmmm... Da, većina vas se izjašnjava da vam je veoma drago što ste sad delovi jednog velikog i jakog Jofura, a ne mlake trekijevske mešavine. Ali mogu li ja da budem/o stvarno siguran/ni da vi volite mene/nas?
     Već ovo pitanje - kako samo zvuči - simptom je ludila. Možda. Koji bi prirodno spojeni Jofur dopustio takve sumnje? Starija sveštenička naslaga prstenova na Polkdžiju - naš stariji sveštenik, dakle - predvideo je da će ovaj eksperiment sa hibridizacijom propasti. Predskazao je: beskoristan će biti pokušaj da se nadogradi torus-komandant starim prstenovima koji su već navikli da teraju po svome.
     Jedna metafora plovi nagore, namučenim stazicama polurastopljenog voska.
     Pokušavaš li to ti da napraviš neko poređenje, o drugi kognicijski prstene moj?
     Aha, da, da. Vidim/o.
     Iskovati uzvišenoga Jofura od neskladnih trekijevskih ćelija, to zaista može izgledati kao pokušaj da se ukroti odjednom čitavo krdo divljih životinja. Analogija ti je poprilično prikladna.
     Samo, ne pomaže mi/nam u rešavanju moj/naših problema.

     Koje to tajne leže pokopane u rastopljenim zonama? Koje je to delove svog pamćenja visoki Treki-mudrac hotimice uništio u onim napetim trenucima pre konačnog preobraćenja Aska u Mene? Jasno mi/nam je, značajne tajne treperile su svojevremeno u tim slojevima koji su oblagali naše zajedničko jezgro. A onda se htelo postići da Jofuri nikad ne doznaju. Njih.
     Ali ja znam/o da ću/emo doznati.
     Moram!

     Predlog:
     Možda možemo silom izvući informacije iz ovih nedavno uhvaćenih ljudi.
     Iz ono troje koji imaju imena-atribute Lark, Ling, Ran.
     Protiv:
     Sveštenički konusi izduvavaju isparenja velike uskraćenosti, jer vide kako malo informacija u brodskoj Biblioteci ima o Zemljanima. Osujećenost. Mnogo podrobnih recepata za serume istine, a i za droge prinude, zajemčeno uspešnih kod drugih rasa i vrsta koje su neprijatelji Velikih Jofura, ali ni pomena o ma kojoj supstanci koja bi bila osobena za Terane. Očigledno, naša Biblioteka treba da se ažurira. Baš neobično, pa nova je, nema ni hiljadu godina otkako je proizvedena.
     Jedan naš konus za taktiku, pridodat brodskoj skupini za planiranje, predlaže da upotrebimo tehnike saslušanja predviđene za Timbrime. To su vrlo podmukli lažljivci i varalice, ti Timbrimi, a bliski saveznici Zemljana, slični po mnogo čemu, a ne samo po dvonožnom kretanju. Prihvaćeno. Postupamo po tom predlogu. Projektujemo psiho-prinudne talase na empatičnoj frekvenciji Timbrima, u pravcu ovog što smo zarobili.
     Ništa, Terani ostaju gluvi, ne reaguju uopšte.
     Sad kapetan-vođa ispušta isparenja besa - i druga, tako da se svi koji nisu na dužnosti klone iz njegovog prisustva.
     Uzrok koji je gorčini ovoj, prstenovi Moji?
     Vesti grdne iza brda.
     Slom naš na istoku.
     Kataklizma jofurizma.

     Stigla konačno naša korveta na onaj teren gde je oboreni naš čamac zanemeo pre dva dana. Na Polkdžiju sam/mo gledao/li užasnuto slike propasti.
     Oklop čamca u komadima. A komadi većim delom utonuli u močvarnu vodurinu. Blatište, travuljine; tu bi neki Treki mogao u slast da se valja dok razmišlja o kapanju svog voska; takva močvara. Vetar i kiša šibali su po močvari dok su naši tragali za preživelima. Ali samo pojedinačne ostatke nađoše - po gde koji torus odsečen od svih ostalih. Ti prstenovi-samci vraćali su se polako u životinjsko nerazumno stanje; po nagonu su počinjali da prikupljaju trule komade rastinja i od toga prave sebi primitivna gnezda. Kao da još ni Trekiji nisu postali.
     Požnjeli smo nekoliko toga. Iz tih usamljenih torusa mi smo jezgra sastrugali. Nekoliko mutnih nizova uspomena pronađosmo. Dovoljno za nagoveštaj da su delfini počinili to; delfini. Izišli iz mora, posekli našu braću.
     KAKO oni to postigoše? Kako?
     Oboreni čamac javljao je da su mu odbrambeni sistemi četrdeset odsto radili. A to je više nego dovoljno, ako se usredsređeno upotrebi protiv nekog očajničkog napada našeg budućeg plena poreklom sa Zemlje. Neka je bila i najgora grmljavinska oluja, nije trebalo da bude moguće da naša lovina, u ugao saterana, izvede uspešan iznenadan napad. A šta se desilo? Naš čamac, tako na tlu, nije ni pisnuo, nijednim signalom nije stigao da javi da je pod napadom. Samo je, tajanstveno, uništen.
     Nanovo se sumnje uzdižu i uznemiravaju nas. Kaže se da su te vučje vrste primitivne, ne mnogo sposobnije od onih kukavičkih prerano došlih bandica koje su Jijo naselile. Pa ipak: svih Pet galaksija sada su u previranju, zbog... zbog tih istih Zemljana. Gone ih flote moćne, jedna za drugom, a oni svaki put klisnu.
     Možda je bila greška što se naša brodska komuna uputila sama - Polkdži sam - u ovu misiju. Samo jedan bojni brod, ma koliko moćan, može li dograbiti sudbu koja je našoj celoj rasi namenjena?

     Pomoću izvesnih mirisa glasine su puštene kroz naš brod. Sad mirisi u Polkdžiju kažu da je naš kapetan-vođa nedostatno naslagan: nedostaje mu po gde koji torus. Ovi subverzivni feromoni pušteni u vazduh sada nas zapahnjuju predlozima da su za naše rđavo stenje krivi neki defektni torusi za obradu odluka. Jer je, navodno, naš komandant obnevideo od želje da se osveti G'Kekijima, pa je zapostavio važnije prioritete.
     Razbesnelo zaključivši da ovi pobunjenički molekuli nadolaze odnekud u ventilacione cevi, naš kapetan-vođa pokušava da ih savlada svojim hemijskim izduvavanjima - to su nakrivo smućkana ogorčena odbacivanja. Zatim usredsređeni parfemi dominacije potapaju sve palube.
     Šta je sad, prstene Moj?
     A-hm. Da. Naš drugi kognicioni torus daje nam metaforu još jednu. On poredi našeg kapetana-vođu sa kapetanom huniškog jedrenjaka koji, kad se njegova zabrinuta posada buni, viče iz sve snage, ne bi li jakim glasom nadoknadio nedostatak pravog vođstva.
     Veoma zanimljivo, prstene Moj - načiniti paralelu između ponašanja nekih tamo tuđina i jofurske brodske politike. Zahvaljujući takvim uvidima ponekad mi se učini da naš nelagodni savez maltene vredi truda.
     Ali...
     Ali nemoj slučajno da neko tu metaforu proširi i na komandni torus ove kupe? Nas?
     Ne izazivajte me. Upozoravam. Nemoj neko da se prevari gadno.

     Naš problem ostaje.
     Za razliku od onih naših kupa koje su taktičari, ja ne mislim/o da je uspeh vučje rase protiv našeg oborenog čamca bio posledica čiste sreće, niti neke anomalije u tehnologiji. Podudarnost je bila odveć savršena: tempiranje besprekorno. Uvereni sam da su delfini znali tačan, idealan trenutak za napad, kad je naša pažnja bila skrenuta događajima u blizini.
     Zaključak: sigurno su ovi divljaci bili u nekoj vrsti dosluha sa zemaljskom lađom!
     Zarobljeni ljudi poriču da su imali ikakav veza sa delfinskim brodom. Tvrde da su njihove delatnosti bile strogo samo ispoljavanje međuljudske borbe za prevlast, bez ikakve veze sa brodom koji će biti naš plen.
     Mora biti da lažu. Mora se pronaći način da se poveća njihov nivo kooperativnosti.
     (Kad bih samo mogao da opletem te majmunoidne stvorove mojim srebrnastim vlaknima, pa da im dam malo ubeđivanja, onako kao što sam ubedio druge sastavne delove ovog konusa da se raduju našem novom komandantstvu i jedinstvu!)
     Moraće se, izgleda, pribeći klasičnim, varvarskim tehnikama saslušanja.
     Da zapretimo ljudima da će pretrpeti telesna oštećenja?
     Da ih stavimo na metafizičke muke?
     Ne. Kapetan-vođa je odbio moje stručne savete i naredio nešto drugo. Primenićemo jednu tehniku za koju se zna da je delotvorna protiv mnogih toplokrvnih rasa.
     Poznata je kao masovno zverstvo protiv civila.

SARA

     Trekijevski melemi ispunjavaju njene sinuse prijatnom otupelošću, kao da je popila nekoliko čaša vina. Sara oseća kako, u njoj, ta hemijska jedinjenja deluju, teraju bol daleko, stvaraju slobodan prostor da ona opet izroni na površinu.
     Jedan dan je prošao od kako se opet vratila ovome svetu. Sada već dopušta Emersonu da izgura njena invalidska kolica na kamenu terasu skrovišta Urijele Kovačice. Odatle gleda kako se prvi zraci zore probijaju preko falange kraljevskih planinskih vrhunaca. Planinski lanac pruža se ka severu i istoku. Zapadno od planina, prašnjava mutnoća vazduha prigušuje višebojno čudo Spektralnog toka. Iza toga se naslućuje Ravnica oštrog peska.
     Ova panorama pomaže Sari da ne gleda u ručno ogledalo, koje joj sad leži u krilu. Ogledalo joj je pozajmila Urijel. U njega je zurila tokom doručka, dugo. Ovi široki vidici jijoanski objašnjavaju Emersonovu nečujnu propoved.
     Svet je veći od svih naših problema.
     Sara dodaje ogledalo tom čoveku sa zvezda, a on izvodi neki mađioničarski trik i ogledalo iščezava u jednom od labavih, velikih rukava njegove kućne haljine. Sara se glasno smeje tome; njegovo lice razvlači se u širok osmeh.
     Zašto bih se zadržavala na mojim ogrebotinama i zašivenim ranama, razmišlja ona; u danima koji dolaze, ožiljci neće biti važni. Ko preživi, grebucaće po zemlji da bi našao ili odgajio kakvu-takvu hranu.
     U prednosti, pomisli ona, neće biti lepe žene, nego čvrste. Robusne.
     A šta ako je ta pomirenost takođe posledica hemikalija u njenim venama? Ko zna šta je sve smućkao Tjug, majstor alhemičar kovačnice na planini Guen. Trekiji su na planeti Jijo naučili poprilično o lečenju i 'krpljenju' Gheuena, ljudi, Ura, Huniša i G'Kekija, dok su sve te rase ratovale ili se koškale između sebe u epohama pre Velikog mira. U novije vreme, priručnici iz Biblosa pomogli su da poneki molekularni maestro, kao što je Tjug, dopuni svoje narodno znanje i svoje praktično iskustvo novim uvidima i novim rečima, kao što su 'peptidi' i 'enzimi'; a zapravo su to bili tek delići mnogo obimnijeg znanja koje su njihovi preci prepustili zaboravu.
     Samo, pomisli Sara, ova znanja oni pribavljaju ne iz neke galaktičke nego iz ljudske biblioteke. Naše knjige su temelj novih otkrića.
     To je moglo poslužiti kao ilustracija za njenu toliko osporavanu tezu: da će se šest rasa Jijoa vratiti zvezdama ne onom stazom koju su njihovi preci predvideli - Stazom iskupljenja - nego nekom sasvim drugačijom, novom, samo njihovom.
     Drugi, mnogobrojni dokazi za to ispunjavali su mnoge kamene sobe iza ovog bedema: radionice i laboratorije gde se, u blizini vreline lave, Urijelino osoblje mukotrpno bori da dozna tajne prirode. I ovako u bolovima, Sara se raduje što vidi nove dokaze, na planini Guen, da je jijoanska civilizacija krenula nekim novim pravcem.
     I nastavila bi tim pravcem, da nisu došli zvezdani brodovi, reče ona sebi.
     Sarino raspoloženje se pokvari: setila se šta su gledali prošle noći, sa iste ove verande. Tu je bila priređena večera za nju i njene prijatelje, u slavu njenog oporavka. Huniški mornari iz obližnje morske luke pevali su dubokim potmulim glasovima neke svoje mornarske balade, a Urijeline šegrtkinje potom su započinjale složeni ples u kome su nosile na leđima svoje majušne muževe - po jednog ili više - a oni su tačno oponašali svaki okret, svako uvijanje. Sivi gheueni, čiji široki hitinski leđni oklopi behu ukrašeni kloasonima sa draguljima, vajali su improvizovane karikature gostiju, i to tako što su svojim veštim ustima rezbarili statuete od kamena.
     Čak je i Ulgori bilo dozvoljeno da učestvuje; a ona je svirala violus, izvlačeći bogate, vibrantne tonove kojima se Emerson pridruživao sa svojim dulcimerom. Tog ranjenog zvezdoletača opet je 'uhvatilo' ono njegovo - sklonost da dobro peva, kad već ne može dobro da govori. Stihovi su izlazili povezani, celi, iz nekog zakutka njegovog sećanja.

     U stara vremena bili muž i žena
     al mnogo smešni, da znate:
     noge im do zemlje, ruke po dve,
     između ušiju glava, a nos nasred lica!

     Onda, baš kad je raspoloženje svih na gozbi postalo stvarno lepo, naiđe grubi prekid. Nešto je počelo da seva, obasjavajući jedan delić severozapadnog horizonta; taj niz brzih bleskova ocrtao je daleki masiv planine Bleštavice. Svi pođoše na tu stranu, do ograde terase.
     Posle nekoliko dura stigli su i zvuci, daljinom razmrljani u mrmljanje i režanje. Sara je tad stekla utisak da bi to mogla biti prirodna grmljavina - nalik na veliki pljusak koji je nedavno natopio ove puste, kamenite predele, bubnjajući po njenom bolnom delirijumu. Ali onda joj neki ledeni osećaj prostruja kičmom; sad joj je bilo drago što ima Emersona pored sebe. Neke Urkinje, šegrtkinje, počele su od prvog bleska da broje koliko je vremena prošlo od bleskova do pristizanja zvuka. A prošlo je mnogo.
     Mladi Jomah glasno reče ono što je njoj bilo u mislima.
     "Ujače, da li je to erupcija Bleštavice?"
     Kurtovo lice bilo je sumorno i otegnuto nadole. Odgovor dade Urijel, vrteći dugačkom glavom.
     "Vojim se da nije nikakva erupcija. Nislin da je..."
     Zurila je još nekoliko trenutaka preko otrovne pustinje.
     "Nislin da je Ovoon grad."
     Tad je i Kurt povratio glas. Reči su bile sumorne.
     "Detonacije. Oštre. Jasno određene. Jače nego što bi moja gilda mogla izazvati."
     Uviđanje ugasi svaku pomisao na nastavak zabave. U toku je bilo, dakle, uništenje najvećeg grada na Nagibu, a oni su to mogli samo posmatrati, bespomoćni. Neko se poče moliti Svetom Jajetu. Drugi počeše gunđati prazne zakletve kako će se 'sigurno' osvetiti zlikovcima. Sara začu kako jedna osoba hladnokrvno objašnjava zašto je bombardovanje počelo baš u tako vedroj noći: da bi što veći deo Nagiba mogao da vidi to nasilje, demonstraciju nezadržive sile. Savladana tim žalosnim prizorom, Sara nije mogla da sastavi više nijednu suvislu misao. Kroz njen um samo su proletale slike majki - Huniškinja, G'Kekica, Zemljanki, pa čak i nadmenih kraljica Gheuena - kako, stiskajući svoju dečicu u naručju, beže iz domova koji se ruše u plamenu. Te prikaze kovitlale su se kroz njen mozak kao ciklon pepela, a onda joj je Emerson dao dvostruku dozu trekijevskog eliksira.
     Tonući brzo ka dubokom spavanju bez snova, imala je još samo jednu misao:
     Hvala Bogu što nisam pristala kad me je mudrac Tein zaprosio; jer da jesam...
     ...sada bih možda i ja imala dete...
     ...a ovo nisu vremena za ljubav...
     ...tako duboku.

     Sada, u svetlosti zore, Sara uvide da njen um radi opet kao i pre onog nesrećnog pada - brzo i logično. Čak je mogla da razradi i kontekst koji bi objasnio tragediju od prošle noći.
     Jop i Dedinger sada će propovedati da nije trebalo ni da podižemo gradove, pomisli ona. Govoriće da su nam Galaktici, razarajući grad Ovoom, učinili uslugu.
     Sara se dobro sećala izvesnih legendi koje je njena majka čitala glasno, iz knjiga sa folklorom koji se uglavnom sastojao od pretkontaktnih tradicija. Gotovo u svakoj kulturi na Zemlji postojale su sage o nekom davnom Zlatnom dobu, u kome su ljudi više znali; imali više mudrosti, a i moći.
     Mnogi mitovi opisivali su kako je onda došlo do osvete bogova, koji su u gnevu srušili delo gordih smrtnika da ne bi, kojim slučajem, muškarci i žene pomislili da i nebo može biti njihovo. Nikad nije nađen nijedan uverljiv dokaz da se išta nalik tome stvarno desilo; pa ipak, sama činjenica da se ta priča tako često pojavljivala morala bi svedočiti o postojanju nekih dubokih osnova za nju i nekog dubokog nezadovoljstva, negde u psihi čovečanstva.
     Možda je moja varijanta jeresi bila od početka samo jedan nerazumni san, reče Sara sebi; možda je moj pojam 'napretka' bio zasnovan na nejakim dokazima. Čak i ako su ova Urijel i drugi poput nje stvarno pošli nekim drugačijim stazama, to je sad nebitno.
     Jer, pokazalo se, reče ona sebi, da je Dedinger bio u pravu; kao u onim legendama, bogovi su rešili da nas obore i razbiju.
     Potvrdu da se dogodio ogroman zločin dadoše uskoro semafori - isti onaj sistem ogledala za prenošenje svetlosnih bleskova koji je onako iznenadio Saru pre nekoliko dana, kad je jedan zalutali zrak uleteo tačno u njene oči tokom strmog uspona iz zemlje Ksi. Pomoću koda zasnovanog na pojednostavljenom galaktičkom drugom, treperavi signali poleteli su u cik-cak od jednog planinskog vrhunca do drugog, kroz Rimersko gorje, donoseći kratke izveštaje o uništenju kod reke Gent.
     Onda, samo nekoliko midura kasnije, stiže i živi svedok, očevidac; izroni iz nebesa kao neka fantastična životinja iz bajke i slete na Urijelinu terasu čija je ograda izgledala kao bedem. Ispod uzdrhtalih krila pojavi se jedan mladi ljudski mužjak, otkopča kaiševe i oslobodi se letačke opreme. Da bi stigao dovde morao je herojski leteti preko široke pustinje, prelazeći od jedne do druge termalne uzlazne struje; takav letački podvig bio bi senzacija u normalnim vremenima.
     Ali, pomisli Sara, junaštvo i čudesni podvizi često se događaju u ratu. Oko mladića se okupi gomila posmatrača. Ruke i noge drhtale su mu od umora. On podiže sa lica membranu reuga koja mu je štitila oči tokom letenja preko Spektralnog toka. Urijel pristiže lakim kasom iz radioničkih pećina; pridošlica je pozdravi milicijskim salutiranjem.
     "Pre napada na grad Ovoom, Jofuri su saopštili ultimatum koji se sastoji od dve tačke", reče on promuklo. "Njihov prvi zahtev je, da svi Trekiji i svi G'Kekiji pođu u posebne zone za okupljanje."
     Urijel frknu, tako da je vazduh išao kroz bočne rese njenih nozdrva. Bio je to otupeli uzdah, koji kao da je značio da je očekivala nešto tako.
     "A drugi deo ultinatuna?" upita kovačica.
     Na taj odgovor morala je da pričeka. Kefa, jahačica iz Ksija, donese mladom čoveku čašu vode, koju ovaj popi bučno i zahvalno, pri čemu se pokoji mlazić i prosu niz njegovo lice. Većina urskih pogleda okrete se od tog neugodnog prizora. Urijel je strpljivo sačekala da on završi.
     "Da čujemo", reče ona, dok je ljudsko biće, sa osmehom, vraćalo Kefi praznu čašu.
     "Hm", nastavi on. "Jofuri insistiraju da im visoki mudraci odaju položaj delfinskog broda."
     "Delfinskog vroda!" uzviknu Urijel i zaklopota kopitima po kamenim pločama terase. "Čuli sno neke nejasne priče o toj stvari. Šuškalo se nešto, a i Rotheni su navacili neke nagoveštaje. Pa, jesu li Jofuri objasnili šta je tu posredi?"
     Kurir pokuša da klimne glavom. Ali to sad nije bilo lako, jer prišao mu je Tjug i sa nekoliko pipaka mu obuhvatio glavu. Kurirovo lice se trznu: iz pipaka je Treki počeo da izlučuje meleme protiv opekotina od sunca i vetra.
     "Čini se... ej, pazi malo!" Kurir pokuša da odgurne jedan uporni pipak. Zatim promeni taktiku: pokuša da sasvim prenebregne dosadnog apotekara.
     "Čini se da su ti delfini ona 'lovina' zbog koje su i Rotheni i Jofuri doleteli ovamo, u Četvrtu galaksiju. E, sad, Jofuri uporno tvrde da su naši mudraci sigurno 'u dosluhu' sa tim brodom Zemljana. Ako ne odamo položaj, uništenje gradova će se nastaviti i to: posle Ovooma, grad Tarek, pa onda manji gradovi, pa sela, tako da na kraju neće nijedna zgrada ostati."
     Kurt odmahnu glavom. "To oni blefiraju. Mnoge naše drvene zgrade, skrivene ispod blur-platna, ne mogu pronaći ni Galaktici."
     Kurir kao da nije bio ubeđen u to. "Na sve strane ima fanatika koji veruju da je kraj došao. Pojavilo se verovanje da su Jofuri 'agenti sudbine' i da su došli da nas vrate na Stazu. Sasvim je dovoljno da neka budala zapali vatru blizu naselja i da baci šaku fosfora u vatru. Jofuri odmah nanjuše takav signal, pomoću svog tragača za dugom."
     Tragača za dugom? - pomisli Sara i trenutak kasnije se doseti: to bi morao biti spektrometar.
     Jomah je bio užasnut. "Zar ima osoba spremnih da urade tako nešto?"
     "Već se to desilo na nekoliko mesta. Neki ljudi su zarobili svoje mesne eksplozere i prinudili ih da aktiviraju mine. A Jofuri su, opet, na nekim mestima podigli svoje baze i uz njih logore; u svakoj bazi je po desetak kupa i po tridesetak robota. Hapse narod i vode u logor, na saslušanje." Ovo je govorio sumornim tonom. "Vi, narode, ni ne znate koliko vam je, ovde, bolje nego drugima."
     Sara je bila u nedoumici da li da poveruje u sve to. Zar je moguće da bi visoki mudraci pristali na takve zahteve? Jasno je da G'Kekiji neće biti odvedeni sa planete da bi im se vratio njihov status zvezdanih bogova. A što se tiče Trekija, smrt bi im verovatno bila prijatnija od onog što im se sprema.
     Postojalo je i pitanje tog navodnog delfinskog broda. Čak i učena Urijel, očigledno, može samo da nagađa da li su visoki mudraci zaista u vezi sa nekom takvom skupinom zemaljskih žitelja (iz jedne klijentske rase) u bekstvu.
     Možda zbog emocionalne iscrpljenosti ili zbog zaostalog delovanja Tjugovog uspavljujućeg sredstva, Sarina pažnja odluta od litanije jada koju je letač recitovao. On je počeo opisivati razaranja i pogibiju u Ovoomu, ali Sara zaokrete svoja invalidska kolica i pridruži se Emersonu, koji je stajao blizu kurirove jedrilice.
     Zvezdoplovac je prstima gladio ta čipkasta krila i tanane prečke, sav ozaren, obuzet divljenjem pred tako majstorskim dizajnom. Sara je u prvi mah pomislila da je to isti onaj prastari aparat za letenje koji je videla u jednom staklenom sanduku u muzeju, u Biblosu - poslednji sačuvani iz legendarnih dana posle stizanja Kivota, kad su hrabri nebeski izviđači pomogli ljudskim naseljenicima da prežive početne ratove. Tokom vremena, umetnost pravljenja ovakvih krila izgubljena je zato što visokotehnološki materijali više nisu bili na raspolaganju.
     Ali, pomisli ona sada, ova mašina je nova!
     U finom platnu, svilastom na dodir, prepoznade G'Kekijske obrasce tkanja.
     "To je jedna trekijevska izlučevina", reče Tjug, koji je takođe napustio gomilu okupljenu oko mladog glasnika. Ovaj alhemičar je, kao i Emerson, više voleo opipljive stvari nego reči.
     "Ja/mi sam/smo okusili jednu nit", objasni Treki. "To je polimer, vrlo pametno sačinjena vlaknasta struktura zasnovana na mulk vlaknu. Nesumnjivo će poslužiti i za druge svrhe u budućim pidurama, kako budu nastupale konvergencije naših raznih strategija."
     Opet nagoveštaj da postoji neki tajni plan. Neka shema koju niko ne objašnjava. Sara je počinjala da sluti ponešto o tome.
     "Oprostite mi/nam što smo prekinuli vašu kontemplaciju, cenjene Sare i Emersoni", nastavi Tjug. "Ali jedna mirisna poruka upravo je aktivirala receptorske kvržice na mom/našem petom senzornom torusu. Pojednostavljeno značenje bilo bi: mudrac Purofski zahteva tvoje prisustvo u blizini svog prisustva."
     Sara prevede Tjugove trapave fraze.
     Drugim rečima, zove me, pomisli ona. Dosta sam zabušavala, sad se moram vratiti na posao.
     I to, reče ona sebi, u Urijelinu jazbinu prepunu tajni.
     Sara vide da je kovačica već otišla, kao a i Kurt; ostavila je prvu pomoćnicu, Urdonol, da dovrši uzimanje izveštaja od mladog letača. Ovo bi moralo značiti da su čak i njegove vesti manje hitne od zadatka koji se mora obaviti unutra, u radnim prostorijama.
     Izračunati neke probleme iz orbitalne mehanike, reče Sara sebi; nije mi jasno kako će to pomoći da se izvučemo iz ovog škripca.
     Ona uhvati Emersonov pogled, pa se i Emerson, mada nerado, odvoji od jedrilice, to jest krila, mladoga glasnika. Onda se sagnu da namesti ćebe koje je Sari skliznulo sa krila; i tako, iz neposredne blizine, uputi Sari jedan otvoren osmeh. Onda svojim snažnim rukama usmeri njena invalidska kolica niz rampu, u planinu. Brzo skrenuše ka Urijelinoj dvorani diskova koji se vrte.
     Osećam se kao da sam G'Kekica, ovako u kolicima sa dva velika točka, pomisli Sara; možda bi trebalo da svaki čovek provede barem nedelju dana u invalidskim kolicima, jednom u životu. Čisto da bi video kakav je život nekih drugih.
     Zapita se kako su se G'Kekiji kretali u davnoj prošlosti, kao prirodna bića u prirodnom okruženju. Po legendi, nikako, jer oni su, priča se, nastali na nekim veštačkim kolonijama koje su lebdele u kosmosu. Čudna mesta, gde mnoge pretpostavke planetnog života ne važe.
     Emerson je nastojao da izbegne brazde koje su ostale urezane u kamene podove na putanjama gde je, tokom mnogih pokolenja, gazilo nebrojeno mnogo urskih kopita. A kad su prolazili pored jednih vrata iz kojih su kuljala vrela vulkanska isparenja - a to su bila vrata glavne kovačnice - Emerson je pošao brže, nastojeći, čak, da svojim telom unekoliko zakloni Saru od talasa vulkanske jare.
     Sara je, zapravo, bila već oporavljena i maltene sposobna da ustane iz kolica i nastavi samostalno kretanje. Ali nalazila je neku čudnu toplinu u ovom prepuštanju: jer, eto, sad su Emerson i ona zamenili uloge... sad on nju čuva i pazi.
     Morala je da prizna da to dobro radi. Možda je učio od majstora.

     Bilo bi normalno da Priti pomaže Sari. Ali sad je mala šimpanza bila veoma zauzeta; sedela je na jednoj vrlo visokoj stolici u Urijelinom svetilištu, držeći u jednoj krznatoj šaci pisaljku i iscrtavajući lučne krive po posebnoj hartiji sa mrežom bledih linija. Linije su bile štampane na jednakim, malim međusobnim rastojanjima, ukrštene pod pravim uglom. A svud oko Pritinog radnog stola širila se podzemna dvorana prepuna cevi, koturača i diskova - sve povezano spregnutim zupčanicima različitih poluprečnika i kožnim kaiševima za prenos obrtne sile - lavirint oblika koji se vrte, svi u jednom ogromnom zajedničkom ramu od drvenih greda koji seže do zidova i do visoke tavanice. U oštroj svetlosti karboacetilenskih fenjera videlo se da po tom ramu i po skelama unutar njega trčkaraju neka mala bića - takođe kentaurskog izgleda, ali daleko sitnija od Urkinja. Bili su to urski mužjaci, gipki i spretni, koji su hitali da ponešto ovde pritegnu, tamo podmažu. Malo je bilo, na Jijou, zaposlenih urskih mužjaka; ovi su našli zaposlenje izvan kesa svojih žena i dobro su zarađivali radeći na održavanju ovog kitnjastog 'hobija' Urijele kovačice.
     Kad je Sara, svojevremeno, prvi put videla ovu prostoriju, žmirkajući kroz visoku temperaturu i groznicu, mislila je da joj se samo pričinjava; da je to neki san, neka njena vizija pakla. A onda se dogodila čudesna stvar; rotirajući stakleni predmeti počeli su da pevaju za nju.
     Ne zvucima, nego pomoću svetlosti. Jer, kako su se diskovi okretali, međusobno se maltene dodirujući rubovima, uzani zraci svetlosti odražavali su se od njihovih ogledalskih površina, svetlucavo poput mesečevih zraka na bezbrojnim facetama zaleđenog vodopada. I to nije bila predivna nasumičnost, nego nešto sasvim drugo. Bili su prisutni obrasci. Ritmovi. Pojedini bleskovi nastajali su i nestajali savršenom preciznošću časovnika; drugi zraci su se njihali složenim putanjama nalik na talase, na more. Tog dana je Sara, sa ćudljivom senzitivnošću ogoljene podsvesti, prepoznala jedno preklapajuće saglasje oblika. Elipse, parabole, sinusoide... Nelinearna serenada geometrije.
     Pa, to je računar, dosetila se tada Sara, iako još nije raspolagala punim analitičkim umnim sposobnostima. I tada se, prvi put od polaska iz svoje kuće na drvetu u selu Dolo, osetila kao da je opet kod kuće.
     To je drugi svet, pomislila je tada.
     Moj svet.
     Matematika.

BLEJD

     Mogao je ostati pod vodom i duže. Ali posle tri-četiri midure, vazduh u mešinama na njegovim nogama već je bio bajat. Čak i potpuno odrasli plavi Gheuen mora da se nadiše vazduha barem dvanaest puta dnevno. I zato, kad filtrirano sunčevo svetlo prodre do njegovog blatnjavog skloništa, Blejd znade da mora poći sa ovog prohladnog rečnog dna koje ga je štitilo od vatrene oluje cele noći. Boreći se protiv matice reke Gent, zabadajući svih pet kandži u blatnjavu obalu, pentrao se dok najzad ne podiže kupolu za gledanje nad površinu prljave vode.
     Utisak je bio kao da je stigao na jutro sudnjeg dana.
     Slavne kule grada Ovooma preživele su doba dekonstrukcije: Bujuri, odlazeći sa ove planete, nisu stigli da ih odseku od temelja i bace u more. Preživele su i sledećih pola miliona godina kiše i vetra. Naravno da su nestale nadmoćne mašine zbog kojih je Ovoom nekada bio vibrantno galaktičko uporište: njih su Bujuri, ipak, odneli. Sile prirode uništile su, potom, gotovo sva prozorska okna, tako da je na zgradama ostalo na desetine hiljada zjapećih rupa. Ali i tako ruinirane zgrade bile su raskošne palate za šest rasa izgnanika - bilo je tu mesta za nebrojene stanove i radionice. Jijoanci su to povezali svojim drvenim mostićima, rampama, prekrili kamuflažnim rešetkama kroz koje je raslo bilje.
     Sada je samo nekoliko patrljaka virilo iz oblaka prašine i čađi. Sunčev blesak zasipao je iz širom otvorenog neba, pokazujući koliko je uzaludan bio sav oprez, uzaludni svi napori da se grad prikrije.
     Blejd se probijao krivudavo po samoj obali reke, između odvaljenih kamenih blokova. Poče nailaziti na drugu, strašniju vrstu 'porušenog materijala'. Na leševe. Neka tela su plutala u rečnim virovima; cela ili u delovima... ruke i noge dvonožaca, točkovi G'Kekija, pojedinačni trekijevski prstenovi. On, u maniru Gheuena, nije osećao nimalo gađenja dok je prolazio pored toga. Samo se nadao da će neko organizovati uklanjanje ostataka, na propisani način, da bi na kraju kosti bile bačene u more. 'Mulkovanje.'
     Ali ne jadikovanje nad mrtvima - kakva bi korist bila od toga.
     Blejda je više uznemiravao haos na dokovima, gde je nekoliko stambenih kula, rušeći se, palo baš na luku, brodove, magacine. Činilo se da nijedan brod, nijedna barka, ne ostadoše neoštećeni.
     Zastajući da gleda jednu posadu neutešnih Huniša koji su pregledali svoj nekada lepi brod, Blejd oseti uzdizanje nade u sebi: drveno brodsko korito je blistalo, nedirnuto! Onda uvide - nijedna katarka nije ostala, ni konopi, ni jedra. Mehurići razočaranja promakoše kroz tri od njegovih pet nožnih ventila.
     Još juče je Blejd zakupio mesto baš na tom brodu. A sada bi kupljenu kartu, koju još čuva u kesi protiv vlage, mogao lepo da baci u reku, da ona otplovi zajedno sa drugim smećem koje odlazi ka moru.
     Veliki deo tog 'materijala' bila su bića još živa prošle noći, kad se zvezdano nebo obasjalo spektakularnim dolaskom galaktičkog ratnog čamca bogova. Ta mala letelica stigla je znatno pre nego njen zvučni udarni talas; prvo se čula tutnjava njenih motora u kočenju, pa tek posle toga udar od probijenog zvučnog zida. Posle nekog vremena nebeski čamac je počeo polako, zadovoljno da kruži iznad grada Ovooma; graciozan i spokojan kao dobro ugojena riba grabljivica.
     Blejd je to gledao, sa utiskom da je prizor divan, ali i užasavajući.
     Posle dužeg vremena, jedan veštački pojačan glas zagrme sa nebesa i objavi ultimatum, ritualno, jednim zgusnutim dijalektom gal-drugog, sa prizvukom nalik na govor Trekija.
     Blejd je već pre toga prošao kroz previše pustolovina da bi sad stajao i blenuo. Lekcija koju je iskustvom naučio bila je jednostavna: kad neko mnogo veći i mnogo gori od tebe počne da preti, ti beži! Nije mnogo pazio na sadržinu tih reči sa neba. Pridružio se egzodusu predostrožnih. Jurio je ka reci i bacio se u nju samo koju kiduru pre prve eksplozije.
     Čak i kad se deset metara uskomešane smeđe tečnosti našlo iznad njega, još je video i čuo šta se gore dešava. Video je stravično, vrelo sevanje, čuo je tutnjavu i krike.
     Naročito krike.
     Sada, pod suncem novog dana, Blejd nađe da su sve konceptualne facete njegovog uma savladane ovim prizorima haosa. Najveće populaciono središte na Nagibu, nekada vibrantna zajednica puna umetnosti i trgovine, sad leži sasvim srušeno. U središtu uništenja, zgrade su ne samo oborene nego su pretvorene u finu prašinu koja se sad, na preovlađujućem povetarcu, vuče polako prema istoku.
     Da li se slično zlo obrušilo već i na grad Tarek, tamo gde se prijatna zelena Roni sustiče sa ledenim Biburom? I na selo Dolo, čija je divna brana štitila bogatu koloniju u kojoj su njegove tetke i majke? Iako je odrastao uz ljudska stvorenja, Blejd uvide da ovaj šok istiskuje iz njegovih misli angliske reči. Sada logika njegovog unutrašnjeg razmišljanja dejstvuje bolje na šestom galaktičkom jeziku.
     Moja situacija - izgleda beznadežna, reče on sebi, na gal-šestom.
     Do planine Guen - nema putanje okeanskim brodom.
     Sa Sarom i ostalima - sastanak sada neizvodljiv.
     Ništa od mog obećanja - ništa od mog zaveta, zaključi Blejd.

     Iz vode su, ne mnogo daleko, počeli da izviruju i drugi Gheueni. Njihove kupole pomaljale su se iz rečnih talasa kao neki ogromni čepovi od plute. Pojedini odvažni plavi već su krenuli i po opustošenim ulicama, stavljajući svoja snažna leđa i oštre hvataljke u službu spasilačkih skupina koje su tragale po ruševinama u nadi da izvuku ponekog preživelog. On vide i nekoliko crvenih i nekoliko ogromnih sivih koji su, izgleda, nekako preživeli noć užasa iako nisu imali pribežište ispod vode. Svi su bili prašnjavi, a za neke se videlo da su i ranjeni; ali svi su radili rame uz rame sa Hunišima, ljudima i drugima.
     Gheuen se oseća nelagodno ako nema nikakvu dužnost kojoj bi se mogao posvetiti. Neku obavezu, službu; nešto da radi. Ta potreba njima je kao svrab, mora se počešati. Na njihovoj matičnoj planeti sive matrone nemilosrdno su iskorišćavale taj nagon. Ali Jijo je izmenio stvari, izgradio jednu drugu vrstu odanosti. Odanost ne samo svojoj koloniji i kraljici.
     Ne videći ni najmanju priliku da ispuni svoj raniji naum i sustigne Saru, Blejd svesno preispita svoje facete sa preimućstvima i zadade sam sebi novi krartkoročni plan i raspored zadataka.
     Leševi mu nisu ništa značili. Većina žitelja grada Ovooma ležala je okolo, mrtva; ali on time nije bio dirnut. Uzdigao je masivno telo i sa svih pet nogu krenuo hitro da pomaže onima u kojima je još postojala iskra života.
     Preživeli građani i spasioci pretraživali su ruševine čak i preterano oprezno, kao da bi ispod svakog prevrnutog kamena mogla vrebati opasnost.
     Kao i većina jijoanskih naseobina i ova je bila minirana. Mine je postavio lokalni ogranak esnafa eksplozera, da bi grad bio sasvim spreman za hotimično rušenje ako ikada dođe dugo proricani Sudnji dan. A on je, eto, konačno i došao, ali ne na onaj način na koji je to u svetim Spisima bilo predviđeno. Nisu sišli sa neba spokojni i vedri činovnici velikih Instituta, da narede evakuaciju i uredno miniranje, a onda da vrednuju svaku rasu na osnovu toga koliko je daleko odmakla niz Stazu iskupljenja. Umesto toga, s neba su se naglo sručili okrutno nepristrasni slapovi plamena, koji ne samo što su rušili i ubijali nego su i aktivirali mnoge jijoanske mine, koje su do tada desetine pokolenja eksplozera čuvale i pazile s poštovanjem. Neke druge mine nisu opalile, ali ih je vatra dokačila... pa su se sad dimile pomalo, na domak samoopaljivanja; prave mine iznenađenja, među ruševinama.
     U napadu je eksplodiralo i lokalno sedište esnafa eksplozera; pri tome je nastala ogromna plamena lopta koja se uzdigla tako visoko da je na trenutak liznula donju stranu jofurske korvete koja je od toga žurno uzmakla. Čak i sada, nekoliko midura posle napada, s vremena na vreme bi grunula poneka zakasnela eksplozija negde u gradu, nasumično; prekidajući milosrdne napore, ljuljajući hrpe ruševina.
     Situacija se unekoliko popravila kad su Urkinje dobrovoljke, iz nekog karavana koji se zatekao u blizini, ušle galopom u grad. Svojim osetljivim nozdrvama one su mogle nanjušiti neeksplodiranu minu, ali i živog stradalnika. Ubrzo se pokazalo da izuzetno dobro pronalaze onesvešćene ili skrivene ljude; njihov miris smatrale su za posebno prodoran.
     Midure napornog rada prolazile su jedna za drugom, slivajući se u jedno mutno, brzo promicanje. Kasno po podne Blejd je još radio, sada tegleći jedan konopac. Pokušavali su da odvuku jednu gromadu koja se uporno nije dala pomaći, a zbog koje nisu mogli da prodru u jedan zatrpani podrum. Spasilačka ekipa imala je svog ad hoc izabranog vođu, nekog huniškog kapetana koji je, glasom kao iz bureta, izvikivao ritmične komande.
     "Hooorrrmm... ruk!... Hoooorrrrmmm... ruk!... Ajmoooo... sad!... pošlo jeeee... sad!..."
     Blejd se zatetura napred; kamena gromada konačno je popustila. Kroz nastali otvor, dva gipka lornika jurnuše u slobodu, a za njima i jedan živahni šimpanza. Spasioci siđoše unutra i uskoro iznesoše jednog G'Kekija sa polomljena oba točka. Lobanja mu je, međutim, bila nedirnuta, a sva četiri očna pipka plesala su u zapanjenoj zahvalnosti. Videlo se da je taj stradalnik mlad i jak. Rubovi njegovih točkova mogu se popraviti, a paoci su sposobni da zarastu sami od sebe.
     Ali, zapita se Blejd, gde živeti, do tad? Znao je da G'Kekiji vole gradski život, ne šumski. Mnogi građani Ovooma pobegli su u obližnju šumu.
     Da li će to biti svet kome se vredi vratiti? - zapita se Blejd. Ili svet prepun virusa koje su Jofuri načinili i robota-ubica programiranih da dovrše jednu drevnu osvetu?
     Radna skupina pripremala se da nastavi svoj beskrajni posao, kad se prodornim piskom oglasi jedan Treki koga su postavili, kao osmatrača, na vrh najveće obližnje gomile ruševina. On je tamo čučao sve vreme, a jedan njegov torus, načičkan organima čula, zurio je na sve strane istovremeno.
     "Opaziti!" povika taj. "Sve osobe, pažnju oštro usmeriti ka naznačenom!"
     Jednim parom pipaka pokazivao je otprilike prema jugu i zapadu. Blejd ispružanjem nogu odiže teško, oklopno telo i pokuša da pogleda na tu stranu; ali njegova kupola sa kružnom trakom za gledanje bila je sva prekrivena prašinom, a on nije imao vode kojom bi je mogao oprati.
     Eh, kamo sreće da je Gheuenima dat blagoslov boljeg vida, pomisli on; tako mi Ifni, sad bih bio zadovoljan i da imam samo jedno poboljšanje - suzne žlezde.
     Neki objekat doplovi po nebu, u njegovo vidno polje, približno loptast. Kretao se ležerno i polako iznad šumovitog horizonta, lak kao oblak. Blejd, nemajući nikakvu perspektivu za tako čudnu pojavu, u prvi mah nije mogao ni približno da oceni veličinu te stvari. Šta ako je sad došao glavni brod Jofura, onaj titanski bojni brod, šta ako ovog puta nije poslao svog mlađeg brata! Da li se Jofuri vraćaju da dovrše posao? Blejd je znao za priče o galaktičkim oružjima daleko gorim od onog što je nebeski čamac upotrebio noćas. Ta oružja mogu da rastope planetnu koru na prostoru celog jednog kontinenta. Ni najveća reka ne bi zaklonila Blejda, nimalo, ako su tuđini rešili da upotrebe takve alate.
     Ali ne. On vide da se loptasta površina talasa na neujednačenom vetriću. Kao da je taj objekat načinjen od platna i mnogo manji nego što je u prvi mah izgledalo.
     Za ovim prvim pojaviše se još dva slična oblika; bio je to konvoj sa ukupno tri člana. Blejd nagonski uključi organske filtere u obruču za gledanje, prelazeći na infracrveno. Odmah vide da svaka ta leteća stvar nosi ispod sebe po jedan oštar, žareći izvor toplote, okačen kablovima o loptasti glavni deo.
     Oni koji su stajali oko Blejda - mnogi sa znatno boljim vidom nego on - prođoše kroz nekoliko reakcija. Prva je bila: brižnost i strah. Druga - zbunjenost. A treća: neka vrsta radosne zapanjenosti koju su izražavali smehom ili dubokim umblajućim tonovima.
     "Šta je to?" upita jedan obližni crveni Gheuen, koga je prašina zaslepila još više nego Blejda.
     "Pa, ja bih rekao..." poče Blejd. Ali jedno ljudsko biće, koje je gledalo zaklanjajući obema šakama oči od sunca, ulete sa svojim objašnjenjem. "To su baloni! Tako mi Drejka i Ur-Čoune... To su baloni sa vrućim vazduhom!"
     Nešto kasnije, čak i Gheueni videše kakvi oblici vise ispod nabreklih gasnih vreća. Urkinje, u korpama ispletenim od pruća. Pazile su na nekakva ložišta, iz kojih je s vremena na vreme kretala vrelina znatno pojačana, maltene vulkanska. Blejd onda uvide ko to dolazi, ko se tako pojavljuje kao da izranja iz narandžastog zalazećeg sunca.
     Kovačice sa planine Bleskavice, koju zovu i Blešteća. Svakako su videle, iz svog planinskog skrovišta, šta se prošle noći ovde dogodilo. Pohitale su u pomoć susedima.
     Činilo se da je to, na neki način, svetogrđe. Jer sveti Spisi govore, uvek, da će zla kob sići sa neba, strašnog otvorenog neba.
     A gle sad - i plemenitost stiže iz bezoblačnih nebesa.

LESTER KEMBEL

     Sad je bio toliko zauzet, da nije imao vremena da se za bilo šta kaje. Svi su se ustrčali, u tajnoj bazi; opšta gužva, sada već grozničava, pa ni Lester nije imao vremena da leži i 'valja se' u svom osećanju krivice. Treba hitno pregledati cevi za odlivanje proizvedene materije; to je, zapravo, cevovod koji meandrira kroz šumu bua, nosi otrovnu tečnost koju stvara trekijevska ekipa za sintezu. Na kraju cevovoda, gusta, uljasta tečnost sliva se u uzanu burad u kojoj se zgušnjava u pastu, koja je pravi hemijski suzdržan pakao.
     Lester mora odobriti i rad nove mašine za namotavanje. U nju ulazi kilometar za kilometrom jakog fiber-vlakna i namotava se oko debelih cevastih komada megabua, tako da nastaju cevi hiljadu puta jače.
     Mora se raditi i sa zapaljivim bubicama. Jedan od Lesterovih pomoćnika pronašao je novu upotrebu za tu staru napast. Bujuri su modifikovali te insekte, pretvarajući ih u vrlo opasnu gamad. Svaki žitelj Jijoa još od detinjstva zna za ove zapaljive bubice i mrzi ih; ali sada bi baš one mogle rešiti jedan nezgodan tehnički problem. Zamisao je obećavala, ali su bili potrebni dodatni testovi pre nego što bi mogla biti uključena u plan.
     A plan je, malo-pomalo, napredovao od statusa 'luda fantazija' do neuporedivo boljeg statusa - 'očajnički pokušaj'. Čak se našao jedan Huniš u ovom kraju koji je otvorio kladionicu i počeo da prima novac; trenutno stanje na kladionici bilo je šezdeset prema jedan. Šezdeset da će plan propasti, jedan da će uspeti. To je bio najpovoljniji odnos postignut do sada.
     Kako koji problem bude rešen, tri nova iskrsnu. To su, međutim, i očekivali. Lesteru je to sve veće zapetljavanje posla na neki način i prijalo. Jer, raditi nešto po ceo dan, to je njemu bila jedina odbrana od onih slika koje mu se ubacuju u svest i neprekidno se ponavljaju.
     Zlatasta izmaglica spušta se na Duden Mesu... Prodorni krici i jauci građana, G'Kekija. Ta otrovna kiša spušta se iz jofurske korvete, sve jača. Zamka se zatvara. Lestera od ovih prizora može da zaštiti samo potpuno uronjavanje u posao.
     A tu korvetu, u suštini malo veći nebeski borbeni čamac, prizvao je lično on, Lester, zato što je popustio svom glavnom poroku - radoznalosti.
     "Nemoj sebe okrivljavati, Lestere", savetovala je mudrakinja Ur-jah, na jednom dijalektu gal-sedmog. "Neprijatelj bi ionako uskoro pronašao Duden. S druge strane, tvoje istraživanje donelo je dragocene informacije. Pomoglo je da nađemo lekove za epidemije među Gheuenima i Hunišima. Život se sastoji od davanja nečeg da bi se dobilo nešto, prijatelju moj."
     Možda. Lester je priznavao da ova jednačina, na hartiji, možda jeste takva. Naročito ako se pretpostavi (kao što mnogi čine) da je G'Kekije u Dudenu čekala ta zla sudbina u svakom slučaju.
     Ta vrsta filozofije prihvatljivija je Urima, razmišljao je on; jer, Uri dobro znaju da će od ukupnog njihovog potomstva preživeti samo jedan mali deo. I da nikako drugačije ne može, a i ne treba, da bude. Mi ljudi kukamo celog života ako izgubimo sina ili kćerku. Možda nam se čini da su Uri bezosećajni, ali treba da se prisetimo koliko mi njima izgledamo besmisleno sentimentalni.
     Lester je pokušao da razmišlja kao Ur.
     Nije uspeo.
     Stigoše vesti od komandosa koji su onako hrabro išli kroz dubine novnastalog jezera koje je prekrilo Livadu okupljanja. Narednica Dženi Šen prijavila je delimičan uspeh: oslobodili su nekolicinu Danikenovaca iz njihovog zarobljenog broda... ali su Jofuri zarobili neke druge, uključujući i mladog jeretika-mudraca koji se zove Lark Kulhan. Po Lesterovom osećanju, akcija koja se tako završila bila je čist gubitak.
     Šta li tuđini rade jadnom Larku sad?
     Nije trebalo da odobrim taj opasni plan, pomisli on.
     Lester je uviđao da, po svom temperamentu, nije rođen da bude ratni vođa. Ne ume on da troši ljude, kao što se troši gorivo za vatru, da bi stigao do pobede.
     Naumio je da, kad sve ovo bude završeno, ako iko ostane živ, podnese ostavku u Savetu mudraca i da postane najpovučeniji učenjak u Biblosu; da se samo šunja kao duh pored prašnjavih polica na kojima su poređani drevni tomovi. Ili da se vrati svojoj staroj praksi meditacije u tesnom Kanjonu blagoslovenih, gde, kao što je poznato, sve životne brige nestaju pod slatkim okeanom neangažovanja i zaborava.
     Zvuči privlačno... prilika da čovek uzmakne od života.
     Ali on to ne može baš sad; ima suviše posla.

     A Savet se jedva i sastajao, u ovim danima.
     Fhun-dau, mudrac Huniš koji je celoga života učio jezike i naravi legendarnih Galaktika, bio je zadužen za pregovore sa Jofurima. Na nesreću, nije se imalo o čemu pregovarati. Moglo se samo preklinjati (uzaludno) u nadi da osvajači promene način razmišljanja u tim svojim mnogobrojnim prstenovima. Fhun-dau je uputio već mnogo apela tim toroidnim tuđinima, tvrdeći svaki put da visoki mudraci pojma nemaju ni o kakvom navodno mnogo traženom 'delfinskom brodu'.
     "Verujte nam, o veliki lordovi Jofuri", glasilo je uobičajeno Fhun-dauovo moljakanje. "Nemamo nikakav tajni kanal za komunikaciju sa tom vašom lovinom. Događaji o kojima govorite bili su svi nepovezani jedan s drugim... Niz podudarnosti."
     Ali Jofuri su bili odveć ljuti da u tako nešto poveruju.

     U pokušajima pregovaranja, savetnik Fhun-daua bio je Čorš, novi trekijevski predstavnik u Savetu visokih mudraca. Ali taj naslednik Aska Mudrog nije imao mnogo šta da kaže. Bio je član esnafa eksplozera u grad Tareku i tamo je smatran za vrednog tehničara; nije bio nikakav stručnjak za trekijevske daleke rođake, Jofure.
     Ali Čorš je raspolagao jednim izuzetno korisnim darom; imao je u svom sastavu torus za dozivanje drugih Trekija.
     Njegovu poruku, iskazanu mirisom, ponesoše letnji vetrovi, po čitavoj dužini i širini Nagiba - poziv svim kvalifikovanim naslagama prstenova.
     Dođite, glasila je poruka. Ovde, gde ste/smo potrebni.
     I sada su već stotine Trekija stajali postrojeni u jedan red; jedan stroj debelih 'hrpa pojaseva za spasavanje', gotovo jednu ligu dugačak. Njihov stroj bio je krivudav, provlačio se između stabala bua, koja su se na vetru blago njihala. Svaki dobrovoljac čučao je na svojoj gozbi - na prostranom brlogu trulog bilja - i hranio se bogato; zato je proizvodnja željene materije mogla da napreduje. U blizini svakog ovog hemijskog trudbenika vrzmala se po jedna radna ekipa, dovlačeći novu svakojaku trulež iz blizine i iz daleka, da ne bi hrane za njihovog Trekija ponestalo; bilo je to kao ubacivanje cepanica u ložište parne lokomotive. Trekiji su huktali od napora, čak se i pušili; iz svakoga od njih kapao je proizvod, svetlucava tečnost, u po jedan improvizovani 'valov' napravljen od mladice bua, rascepljene uzduž i izdubljene. Kroz duži, zajednički, poprečni valov ove kapi su klizile nizbrdo, ujedinjavale se u curak i konačno u uzani potočić smrdljive tečnosti.
     Ništa nisu govorili, ti Trekiji; nisu se ni kretali; pa zato jedva da su ličili na razumna bića. Više su ličili na visoke, ogromne pčelinje košnice, poređane jedna do druge uz neki krivudavi puteljak. Ali to je bila varljiva slika. Lester je video da trake različitih boja povremeno nastaju na površini tela obližnjih Trekija; prefinjena međuigra nijansi koje se prvo talasaju između komponenti tog jednog Trekija - dakle, između njegovih debelih prstenova - kao da oni vode neki razgovor unutar te jedne 'kupe'; onda se to talasanje sjedinjavalo u jednu sjajniju šaru, kombinaciju jače svetlosti i jače senke, i to na onim mestima koja su bila tačno okrenuta ka susednom Trekiju sa leve ili sa desne strane. Susedi su uzvraćale promenama svako na svojoj površini.
     Lester je prepoznavao jedan talasavi motiv - smeh Trekija. Radnici su pričali viceve, i to prsten prstenu, a zatim i cela naslaga - ceo jedan Treki - drugoj naslazi.
     Ovi su, od svih šest jijoanskih naroda, najčudniji, pomisli Lester; a ipak, mi ih razumemo... i oni nas.
     Ne verujem, reče on sebi, da čak i najveći znalci u Savezu pet galaksija mogu to isto reći za Jofure. Tamo, napolju, gde se oni kreću, ni najnaprednija nauka ne može postići ovo što smo mi postigli tako što smo naprosto živeli naporedo sa Trekijima, iz dana u dan.
     Humor im je bio prilično prostački; Lester je to uspevao, otprilike, da pročita. Mnogi od ovih Trekija radili su godinama kao apotekari, svako u svom selu, širom Nagiba. Ovaj najbliži Lesteru upustio se u nagađanja o jednoj alternativnoj upotrebi materije koju su proizvodili - možda bi poslužila kao lek za stalni huniški zdravstveni problem, zatvor... osobito ako bi gutali ovu tečnost veoma zagrejanu...
     Tako je, bar, Lester preveo nekoliko talasanja boja. Nije bio baš stručan za tu vrstu govora. Ali niko ne bi mogao zameriti ovim trudbenicima ako sebi prekraćuju vreme šalama koje su možda i vulgarne ili grube. Jer njihov rad traje već dugo i trajaće još ceo dan i celu noć, a količina koju uspevaju da proizvedu još je daleko od onoga što je u ovom času potrebno Jijou.
     Ali iz midure u miduru pristižu sve novi Trekiji, iz dalekih sela i krajina, privučeni olfaktornom porukom svoga sadašnjeg visokog mudraca.
     Nadajmo se, pomisli Lester, da su Jofuri toliko tehnički napredni i toliko urbani, da ovu tehniku više i ne uzimaju u obzir; da neće pročitati poruku iz vetra i doleteti ovamo.

     Mudrakinja Gheuena, Uviđanje-oštro-kao-nož, ponela je sav teret civilne uprave Jijoa na svojim širokim plavim leđima.
     A trebalo je smestiti izbeglice, organizovati snabdevanje hranom, mobilisati regrute za miliciju i upućivati ih u oružane odrede, a ti odredi morali su da suzbijaju, u začetku, svaki sukob nalik na građanski rat između jijoanskih rasa. Jedan jasan uspeh postignut je u poslednjih dan-dva: suzbijene su tuđinske epidemije. Uzorci koje je Dženi Šen iznela iz Jezera okupljanja umnoženi su, a onda, u velikim količinama, razaslati širom Nagiba. Te lekove i vakcine prenosili su letači-jedriličari, koji su, organizovani u mrežu, stizali svuda.
     Ipak, i pored tih uspeha, društveno tkivo Zajednice nastavilo je da se rastače. Stizale su vesti o velikim bandama koje su prelazile Rimersko gorje i tumarale po istočnim, zabranjenim zonama, postajući na taj način prerano došli; a to su činili, naravno, u nadi da izbegnu sadašnju katastrofu. U ravnici Varil razbuktale su se borbe između različitih plemena Urkinja, borbe samo zbog usijanih glava, samo zbog njihovog temperamenta. Stizale su i druge zle vesti.
     Najnoviji izveštaji javljali su da je nekoliko porodica sivih gheuenskih kraljica proglasilo otvorenu secesiju od jijoanske Zajednice i svoj suverenitet nad 'svojim', nekad plemenskim, teritorijama. Podstaknute uništenjem grada Ovooma, neke pobunjene princeze odbacile su i svoju sopstvenu vrhovnu mudrakinju.
     'Neće nas predvoditi neka tamo plava', glasila je poruka iz jednog legla sivih; te reči su prizivale jednu drevnu etničku mržnju.
     'Ti plava dođi, pa nas savetuj kad budeš imala stvarno ime.'
     Naravno da niko od crvenih niti plavih Gheuena nije imao ime u tom smislu, kako je u poruci ta reč upotrebljena. Bilo je okrutno pominjati taj hendikep, nasleđen iz davnih vremena, iz drugih svetova.
     I još gore: stizala su govorkanja da pojedina legla sivih počinju neke svoje, samostalne pregovore sa Jofurima.

     Ova kriza može sasvim da nas pocepa, pomisli Lester; ali, može i da nas ujedini.
     Lester ode da proveri kako radi mešovita ekipa Gheuena i Huniša koji su podizali vitke skele oko odabranih stabala megabua. Obeleženo je mnogo stabala; dosad je, međutim, samo mali deo njih okresan i pripremljen. Ipak, ekipe su se uvežbavale, postajale su sve bolje u svom nevičnom poslu. Neki Gheueni doneli su ekspertizu koju su naučili od svojih baba, koje su u starim vremenima održavale strašne katapulte u grad Tareku, dominirajući odatle ušćem dvaju reka sve dok velika opsada nije, konačno, srušila tu prastaru vladavinu.
     Ova masovna delatnost mogla bi biti primećena špijunskim pogledima sa neba. Ali nikad nisu odabirana najviša stabla, nego uvek ona nešto manja, okružena sa po nekoliko viših; zato se radna vreva gubila u moru rastinja.
     Tako se, bar, mi nadamo, reče Lester sebi.
     Ovim radovima upravljali su ljudski i urski majstori-zanatlije; a oni su virili u nacrte prekopirane iz samo jednog, retkog priručnika pronađenog u Biblosu. Tu je bila opisana jedna vučja tehnologija koja nijednoj galaktičkoj rasi nije zatrebala - niti su je Galaktici koristili - već milijardu godina. Ljudski muškarci i žene i Urkinje rame uz rame su stajali, iščitavali te skice, nastojali da prevedu čudnovate recepte u nešto primereno ovdašnjim materijalima i jijoanskim seoskim tehničkim veštinama.
     Uslovi su bili spartanski. Mnogi dobrovoljci bili su iscrpljeni od gladi i žeđi još pre nego što su krenuli na dugotrajno, naporno pešačenje po strmim planinskim stazicama da bi dospeli u ovu šumu visokih zelenih stubova, pruženu u daljine poput kakve prerije, dalje nego što je ijedno oko moglo videti.
     Svi oni imali su samo jednu pobudu - napraviti nešto opipljivo pomoću čega bi Zajednica šest rasa mogla da uzvrati udarac.
     Na ovom radilištu bilo je i priče i galame u izobilju; i sve se to moglo lako pretvoriti u haos, ali tu je bila Ur-jah, koja je zavodila red. Ona je galopom išla od mesta do mesta, proveravala da li Trekiji imaju dovoljno hrane i sirovina, da li se svako vlakno namotava čvrsto i tačno. Od svih mudraca, Ur-jah je bila ponajbolje kvalifikovana da, zajedno sa Lesterom, nadgleda ovo radilište. Iako joj je krzno bilo već dronjavo od starosti, a kese za rasplođavanje sasušene, um u njenoj uzanoj glavi bio je oštar - i pragmatičan; štaviše, pragmatičniji nego što je to Lesterov um ikada bio.

     Šesti i poslednji od visokih mudraca bio je Vuben.
     Odmeren, pun znanja. Sposoban za dubinsko opažanje. Vođa jednog naroda koga su za uništenje odavno markirali opaki neprijatelji koji nikad ne zaboravljaju i nikad ne odustaju. Od svih šest izgnanih rasa, upravo je Vubenov narod prvi hrabro zaronio u 'tvrdu' ugljeničnu oluju zvezde Izmunuti, u traganju za blistavim sprudom Jijoa, pre skoro dve hiljade godina.
     Točkasti G'Kekiji - prijateljski nastrojeni, pa ipak tajanstveni.
     Dobri susedi, mada malo čudni. I malo više nego malo.
     Vilinski, a pouzdani.
     Nijedan od njih nema lice, nikakvo lice, a ipak čitaš ih kao otvorenu knjigu.
     Kako bi siromašnija bila Vaseljena bez njih!
     Iako im je vrlo teško da se kotrljaju po džombastim planinskim stazicama, neki G'Kekiji su se ipak probili do ove udaljene baze u severnim planinama i sada su se trudili da tkaju potrebne materijale, ili da, svojim izuzetnim vidom, rešavaju problem proizvodnje sitnih delova. Ali njihov visoki mudrac nije bio nigde na vidiku.
     Vuben je otišao na jug, do jednog svetilišta u opasnoj blizini jofurskog bojnog broda. Tamo je pokušavao da stupi, tajno, u mentalnu vezu sa vrhunskom silom planete Jijo.
     Lester se brinuo za svoga mudrog prijatelja sa škriputavim osovinama koji se tamo zaputio sasvim sam.
     Ali, pomisli Lester, neko mora.
     Uskoro ćemo, reče on sebi, znati da li smo toliko godina bili budale... ili smo svoju veru uložili u nešto što zaslužuje našu ljubav.

FALON

     Preobilje zaslepljujuće beline označilo je kraj Spektralnog toka; kosi slojevi radijantnog kamena naglo su zaranjali pod okean peščanih zrnaca i tu je bio početak novog vilajeta, drugačije pustinje - manje složene za um i oko, ali jednako neopraštajuće. Pustinje u kojoj su opstajale samo robusne žive vrste.
     Samo opasne.
     Na ovom prelazu iz jedne oblasti u drugu naglo su se menjali i jeretikovi tragovi. Nisu više zračili sjajem, svaki svojom osobenim treperenjem uljastih boja koje saopštavaju mnogo istina i mnogo laži. Begunac je naprosto trčao kao i dotad, bez zaustavljanja, ali njegovi tragovi najednom su postali najobičnija udubljenja u Ravnici oštrog peska - udubljenja koja postaju nejasnija kad god neki udar vetra pogladi peščane dine; ništa više nisu saopštavali, osim da je tu nedavno prošao neki dvonožac koji hramlje zato što pokušava, u hodu, da poštedi levu nogu.
     Falon je video još jedno: tom pešaku se strašno žurilo.
     "Ne možemo dalje za njim", reče on svojim mladim pratiljama. "Naši konji su premoreni, a ovo pred nama je Dedingerovo carstvo. On tu poznaje teren bolje nego mi."
     Reza i Pahna zurile su u peščanu pustinju, pokolebane koliko i on. Ali starija se usprotivi - zdepasto građena crvenokosa sa puškom o ramenu.
     "Moramo dalje. Taj jeretik zna sve. Ako stigne do svoje bande grubijana, oni će uskoro poći sa njim u Ksi, napašće nas masovno. Ili će on prodati tuđinima tajnu našeg položaja. Taj čovek mora biti zaustavljen!"
     Falon je video da Reza to govori teška srca, iako bučno. Već nekoliko dana njih troje su gonili Dedingera preko pustinje koju su dobro poznavali - preko ogromnog prostranstva slojevitih stena, tako otrovnih da je samo jedna cepka, ako se zabije pod kožu, mogla izazvati visoku temperaturu i strašne grčeve. To je prostranstvo gde gotovo ničeg živog nema i gde se u svetlosti dana pred nezaštićenim očima uzdižu prizori neverovatnih čuda: vodopadi i plamene jame, zlatni gradovi i vilinska prašina. Noć ne donosi odmor, jer su i zraci nekog od Jijovih meseca dovoljni da duša zazebe od sablasti i sena koje lepršaju na rubovima vidnog polja. Takva su bila strašna čudesa Spektralnog toka - teritorije koja je, po mnogo čemu, nepodesnija za život nego ova obična pustinja sad pred njima. Tako okrutna da je malo kom Jijoancu ikad palo na um da istražuje njene rubove; zbog čega je i tajna zemlje Ksi ostala neotkrivena.
     Reza je itekako imala razloga da se plaši posledica koje bi mogle nastupiti ako Dedinger pobegne - a naročito ako taj fanatik ponovo iskuje svoj savez sa jednim kultom ratobornih Urkinja koje su poznate kao Urunthai i koje veoma mrze konje. Trebalo je da begunac već podlegne opasnostima Toka. Troje gonilaca očekivali su da ga uhvate još prekjuče, ili barem juče.
     Ja sam kriv, razmišljao je Falon. Bio sam odveć zadovoljan sobom. Suviše sam filozofirao. Moje stare kosti ne bi podnele galop. Ali nisam želeo da ove mlade žene odjure ispred mene.
     Ko je mogao očekivati da će Dedinger jahati tako dobro, posle tako malo vežbe; da će ukradenog konja goniti i brižljivo, ali i sasvim okrutno, tako da je ta jadna životinja pala i uginula samo dve lige daleko od ove granice?
     A posle toga, on je bežao lakim trkom, toliko brzo da nisu uspeli da ga sustignu na vreme. Dok su Ilijke čuvale život svojih omiljenih kobila, ludak je prejahao i pretrčao terene na kojima je svakako trebalo da padne i nastrada.
     Mi gonimo snažnog neprijatelja koji ima mnogo toga na raspolaganju, pomisli Falon. Radije bih se suočio sa huniškim ledenim pustinjakom ili čak sa prvakom Sivih nego da rizikujem protiv ovoga drugara koji je sateran u svoje dine.
     Naravno, Dedingeru je neposredno predstojalo iscrpljivanje i poslednje trunčice snage; možda on već leži iza sledećeg peščanog uzdignuća, u dubokoj nesvesti.
     Pa, dobro, pomisli Falon, ništa ne košta da se nadamo.
     "U redu", reče on i klimnu glavom. "Krenućemo. Ali dobro motrite. I budite spremne da krenete veoma brzo, ako ja tako kažem. Ići ćemo njegovim tragom sve dok ne padne noć. Onda se vraćamo, bez obzira na to da li smo ga uhvatili ili ne."
     Reza i Pahna su se saglasile. Podgurnule su svoje konje, koji pođoše dalje. Životinje su zagazile u vreli pesak, ali nimalo oduševljeno; opružale su uši unazad, njištale nezadovoljno. Konjska rasa ne vidi boje i nema gotovo nikakvu maštu; zato su te životinje bile imune na zastrašujuće miraže spektralnog toka. Ovaj vilajet silnog belog bleštanja, međutim, daleko manje im se sviđao. A troje ljudi uskoro podigoše sa očiju žive membrane reuga, koji su živeli u simbiozi na njihovim glavama; umesto tih živih filtera, namestiše na oči tamne naočare urske izrade, sa polarizujućim providnim ribljim membranama, čvrsto zategnutim, umesto stakla.
     O, Ifni, kakvo grozno mesto, pomisli Falon, naginjući se iz sedla u levo da prati tragove odmetnika; grozno, a njemu - zavičaj.
     To, u teoriji, ne bi trebalo da bude važno. Jer, pre nego što je prepustio položaj svom kalfi, Dveru, Falon je bio šef izviđača Jijoa; u tom svojstvu služio je Savetu visokih mudraca. Bio je vodeći stručnjak; trebalo bi, dakle, da on poznaje svaki hektar Nagiba. Ali takve reči oduvek su bile preterivanje. Doduše, on jeste proveo izvesno vreme u ovoj pustinji, da bi sklopio poznanstva sa grubim, nepismenim ljudima koji su imali domove ovde, ispod pojedinih šupljih dina i živeli loveći kopljem i prosejavajući pesak da bi našli zrnca materije zvane 'klas'.
     Ali, pomisli on, ja sam u tim danima bio mnogo mlađi. Bilo je to znatno pre nego što je Dedinger počeo da propoveda peščanom narodu, da im laska, da ih ubeđuje kako su oni savršeni pravednici. Kako će baš oni povesti ljudsku rasu napred, blistavim putem niz Stazu iskupljenja.
     Bio bih stvarno glup, pomisli on, kad bih verovao da sam još kvalifikovan za titulu 'izviđač' na ovom terenu.
     I, dabome, ubrzo Falon nalete na iznenađenje, čim se na njihovom putu našao 'bubanj-pesak'.
     Otisci nogu begunca vodili su uz jednu dinu, tako strmu da bi kobilama bilo naporno da, sa jahačima na sebi, pođu pravo za njim. Falon odluči da pođe oko te dine, kako bi uštedeo i vreme i snagu... ali uskoro pesak prestade da upija udare konjskih kopita mekano. Svaki sledeći udar kopita odzvanjao je bučno i sve jače, kao da hodaju po nekom ogromnom, veoma zategnutom bubnju. Falon poče psovati, zateže uzde i povede konje nazad. Kao šegrt, jednom prilikom je prejahao pravo preko jedne ovakve šuplje dine; ludom srećom, izvukao se - nije se provalila ispod njega. Ali je zato celu sledeću piduru proveo oporavljajući se od glavobolje koja ga je obuzela zbog vibracija i odjeka koje je sam izazvao.
     Usledio je mukotrpni povratak. Posle nekog vremena zaobišli su tu dinu sa druge strane.
     Ali sad Dedinger zna da smo mu za petama, reče Falon sebi prekorno. Usredsredi se, do vraga! Imaš iskustvo, upotrebi ga!
     Falon se osvrte da pogleda dve mlade žene, čiji je tajni narod jahačica odabrao njega da bude onaj koji će svoje prijatne dane posle odlaska u penziju provesti među njima kao jedan od samo četvorice muškaraca što trajno borave na livadama Ksija. Pahna, mršava mladica, još nijednom nije bila u Falonovom krevetu; Reza jeste, tri puta. Poslednji put je Falon zaspao prerano, ali ona je bila ljubazna i nije se naljutila.
     One kažu da su iskustvo i promišljenost najvažnije odlike njihovih muških družbenika, razmišljao je Falon; odlike koje nadoknađuju umanjenu fizičku sposobnost. Ali baš se pitam da li im je to mudra politika. Zar im ne bi bilo bolje da imaju mladog pastuva kao što je, na primer, Dver?
     Dver bi daleko bolje od njega obavio ovu misiju: doveo bi Dedingera vezanog još pre dva dana. Uvezanog dobro i čvrsto.
     Pa šta, reče on sebi; ne može se uvek obezbediti idealan čovek za svaki posao. Nadam se da su Lester i ostali mudraci našli neki pametan način da zaposle Dvera. Njegove nadarenosti su izuzetne.
     Falon nikad nije bio u onoj meri 'prirodni talenat' kao njegov kalfa. U ranijim vremenima, to je nadoknađivao samodisciplinom i pomnim kontrolisanjem svake sitnice. Nikad nije dopuštao da mu misli lutaju za vreme lova.
     Ali vreme prolazi, čovek izgubi 'oštricu'. U poslednje vreme Falonov um često luta ka prošlosti, a on to ne uspeva da spreči. A i kako bi? Uvek se nađe nešto da ga podseti na prošlost, na njegove prošle dane tako prebogato ispunjene.
     E, kako se provodio trčeći lagano preko stepe, dok uz njega kaska Ul-tiho, njegova urska pratilja u lovu na ravnicama. Njen je život bio veličanstven, ali tako kratak, kratak, da se srce na tu pomisao cepa. Njeno drugarstvo značilo je Falonu više nego drugarstvo ijednog ljudskog bića, tada ili ikada. Niko nije tako dobro razumeo tišine u njegovom nemirnom srcu.
     Ul-tiho, reče on, Ul-tiho, srećna budi što nisi videla ovu godinu, u kojoj nam se sve raspalo. Ona naša vremena bila su bolja, prijateljice moja stara. Jijo je bio naš, naš, a čak ni nebo nije sadržalo nikakvu pretnju sa kojom se ti i ja ne bismo mogli izboriti.
     Dedingerovi tragovi bili su i sad jasno vidljivi, vodili su uz sledeću veliku dinu i preko njenog ruba. Primećivalo se da postaju svežiji, a njegovo hramanje sve gore; ove promene bile su takoreći iz koraka u korak sve primetnije. Begunac je bio na domak padanja s nogu. Još najviše pola midure, ako istraje i toliko; a onda će ga troje jahača uhvatiti.
     Još je daleko do najbližeg bunara i zaklona, pomisli Falon; znači, prilično dobro nam ide. Moguće je da ga, konačno, ipak uhvatimo.
     Ali ono što ljudi u civilizaciji mogu sebi dozvoliti - ležerne pretpostavke - to, u divljini, ratnici i lovci ne mogu. Teturavi koraci pričali su Falonu umirujuću priču i on je, zbog toga, zanemario jedno od osnovnih pravila koja je uporno nastojao da utuvi u glavu svim svojim učenicima.
     Jahali su niz vetar, pravo niz vetar, tako da njihovi konji nisu mogli da osete ni najmanji miris pre nego što su prešli rub dine i počeli da se spuštaju niz drugu, severnu stranu, koja je sada bila u senci, neosunčana. Najednom: graja i vika, besni glasovi mnogo ljudi. Pre nego što je Falon, žmirkajući, uspeo da prilagodi oči tom slabijem svetlu, desetak zapetih arbalesta uperi se u njega i u dve žene pored njega. Arbaleste su držali tako, 'na gotovs', neki ljudi srednjih ili starijih godina, prosedih brada, umotani u turbane i ogrtače, sa membranskim naočarima.
     Tek sad Falon vide da se tačno ispred njega nalazi jedna građevina, dobro zaštićena od sila prirode, sazdana gomilanjem velikih komada kamena. I tek sad oseti, na tren, miris vode.
     Novi bunar? - upita se on. Iskopan nedavno, posle onog mog jedinog dolaska ovde... kad bejah mlad? Ili je postojao i tad, a ja zaboravio?
     Kudikamo je verovatnije bilo da pustinjski narod nije otkrio baš sva svoja tajna uporišta šefu izvidnika. Sa stanovišta ovih mešana, mnogo pametnija taktika jeste: navesti visoke mudrace da veruju da imaju na raspolaganju potpune mape, a zapravo zadržati štošta neprijavljeno, u rezervi.
     Dižući ruke polako i oprezno u vazduh, što dalje od pištolja koji mu je bio za pojasom, Falon ugleda, najzad i Dedingera. Pustinjski vođa bio je sav opečen od sunca; teturao se, drhtao je od slabosti; ali se sručio pravo u ruke svojih vernih sledbenika. Odmah mu dadoše vode; malo-pomalo, samo mlazić vode, na ispucale usne njihovog proroka.
     Tako blizu smo bili! pomisli Falon.
     Trebalo je da Dedinger sad bude u njegovim šakama, a ne kod ovih. Tako bi i bilo, da su stvari krenule samo malo, malo drugačije.
     Žao mi je, pomisli Falon, okrećući se u nemom izvinjenju ka Rezi i Pahni. Njihova lica bila su iznenađena i sumorna.
     Ostario sam... i izneverio sam vas.

NELO

     Bitka za selo Dolo vodila se oko nekih krupnijih stvari, ali glavni neposredni ishod sastojao se u tome ko će večeras da spava u prostorijama, a ko napolju, na zemlji.
     Većina učesnika u bici bili su veoma mladi ili veoma stari.
     Posle mlatnjave, pobednicima je pripao pepeo.
     Gubitnici odoše korakom složnim, pevajući.

     Uz pomoć nekoliko Gheuena kao saveznika, zanatlije počeše ljuti boj, otprilike ravnopravnim snagama protiv fanatika Jopa Zelota. Na obe strane odlučnost. Bes je kipeo, a naoružanje - jad i tuga: štapovi, poneki jači kolac. Svi ljudi i svi Gheueni sposobni za rat otišli su u odrede milicije i sa sobom poneli sve mačeve i ostalo stvarno oružje.
     Ipak, samo pravim čudom niko ne pogibe u opštem metežu, udaranju i guranju.
     Borci su navaljivali jedni na druge u talasima, nadgurujući se pokraj seoskog središnjeg drveta za sastanke; preznojena gomila bez ikakvog reda i poretka. Tresni, raspauči suseda, prijatelja dojučerašnjeg. Uz takvu dernjavu da se naređenja jednog vođe i drugog vođe nisu ni čula, a kamoli poštovala. Moglo je to da potraje sve dok svi ne popadaju od premora, potpuno promukli; ali jedna strana nenadano dobi pojačanje i time se bitka razreši.
     Sa najnižih grana garu šume povrveše neki u smeđim odelima. Na gornjim granama oni su imali vrtove sa mahovinom, koja je, raskošna, puna belančevina, davala bogatu i jedinstvenu nišu za ljudske farmere. Najednom napadnut bočno, a brojčano nadmašen, Jop se sa svojim sledbenicima okrete i pobeže iz doline prepune krša i otpada.
     "Preteraše ga ovi zeloti", reče jedan čvornovati seljak sa drveta, objašnjavajući zašto su on i njegovi drugari odustali od svoje neutralnosti i umešali se. "Čak i da su imali neko opravdanje da dignu branu u vazduh bez izričitog naređenja naših mudraca... trebalo je prvo da upozore jadne Gheuene! Ubistvo iz pobožnih razloga ipak je zločin. Previsoka je to cena za verno pridržavanje Staze."
     Nelo je još pokušavao da dođe do daha. Zato, umesto njega, Arijana Fu iskaza zahvalnost u ime zanatlijske strane. "Već se dovoljno krvi prolilo niz vode Bibura. Odavno je već bilo vreme da susedi počnu da se ispomažu, a rane da zalečuju."
     Iako u invalidskim kolicima, Arijana je u ovom kratkotrajnom vojevanju vredela koliko deset boraca, mada nijedan udarac nije zadala, a ni pokušala da zada. Njen visoki ugled bivšeg vrhovnog mudraca ljudskog roda značio je da niko nije smeo, baš, da je udari. Bilo je kao da se mehur zdravog razuma kreće kroz bitku, koja se nastavlja tek kad taj mehur prođe. Prizor Arijane Fu u toj rulji presudno je uticao na farmere, koji su većinom glasova odlučili da siđu sa svojih garu-visina i priskoče u pomoć.
     Niko nije jurio jopovce. Oni su se ukrcali u kanue i na improvizovane splavove i prešli na drugu obalu Bibura. Tamo su se pregrupisali, postrojili duž jednog grebena suvog tla koji je razdvajao reku od ogromne močvare. Onda su počeli pevati odlomke iz svetih Spisa, prkosni i sad.
     Nelo nikako da dođe do vazduha. Kao da su mu rebra bila napola izvađena sa jedne strane; nije još mogao odrediti koji su bolovi privremeni, a koji od udarca nečije pesnice ili močuge. Činilo se da, barem, ništa nije slomljeno. Proticanjem vremena, Nelo je sticao sve više pouzdanja da mu srce neće iskočiti iz grudi.
     Dakle, osvojismo mi Dolo opet za nas, reče on sebi.
     Ali nije nalazio mnogo radosti u tom trijumfu. Mrtva je Drvogriza... poginuo i Jobi... i polovina Nelovih šegrta. Nema više radionice za proizvodnju hartije, nema brane, nema gnezda Gheuena. Ovolika tuča sa susedima, samo da bi se odlučilo ko će noćas imati pribežište u preostalim zgradama.
     Napraviše improvizovanu poljsku bolnicu. Jedan komad zemljišta pokrili su svežim lišćem, na sredinu je stao njihov apotekar Treki, a oko njega su na zemlju položeni ranjenici; i eto bolnice. Nelo se tu vrzmao još neko vreme, čistio je rane i zašivao ih prokuvanim koncem. Nameštao je komprese i druge zavoje i udlage duž polomljenih ruku i nogu, svim stradalnicima, pa i onima iz neprijateljskog tabora.
     Zadatak šivenja i lečenja tek je bio na početku, kad glasnik slete odozgo, spuštajući se niz konopac sa 'nebeskih staza' - konopčanih mostova kojima je šuma bila povezana u svim pravcima. Nelo prepoznade tu osobu; jedna seoska devojčica, mršulja prava, čiju hitrinu i pouzdanost u kretanju po granama garua niko nije mogao nadmašiti. Ona salutira Arijani Fu i, zadihano, izrecitova poruku od komandira milicije čija baza je bila skrivena u šumi, nizvodno od sela.
     "Dva odreda biće ovde pre nego što padne noć", glasio je njen ponositi raport. "A šatore i drugi materijal poslaće nam ujutro... ako Jofuri nisu uništili rečne brodove."
     Bila je to brza reakcija, ali narod se oglasi samo otupelim mrmljanjem. Ma kolika pomoć stigla, premalena je i prekasna da spase bogatu, ujedinjenu zajednicu naroda; da spase slogu, koja je u ovom selu donedavno postojala. Nije čudo da su Jopovi ljudi bili manje uporni u okršaju, spremniji na odstupanje. Sa njihove tačke gledanja, pobedu su već odneli.
     Staza iskupljenja leži pred nama, pomisli Nelo.
     Ode da sedne na jedan ogroman panj, pokraj seoskog eksplozera čije mine su jopovci zloupotrebili. Henrik je sedeo pogureno i klonulo i zurio pored ruševina zanatskih radionica, preko Bibura, prema raspevanim jopovcima na drugoj obali.
     Nelo se zapita da li i njegovo lice izgleda isto ovoliko izmučeno i propalo kao Henrikovo.
     Verovatno ne. Na svoje veliko iznenađenje Nelo uvide da ga je ponelo neko filozofsko raspoloženje.
     "E, stvarno nisam u životu video ovakav krš i lom", reče i uzdahnu pomireno. "Imaćemo da sređujemo i sređujemo."
     Henrik zavrte glavom, kao da kaže: srediti se ovo ne može.
     Zbog ovoga se u Nelou, nakratko, razbukta ljutnja. Koje pravo ima Henrik da se valja u samosažaljenju? Eksplozer je, njegove profesionalne potrebe su male. Uz pomoć esnafa, može za godinu dana da se vrati na posao kao i pre. Ali čak i ako Drvogrizina porodica dobije pomoć od drugih gheuenskih legla i ako se organizuje najveća i najbrža ikada viđena rekonstrukcija brane, ipak će morati da prođe nekoliko godina pre nego što se nameste lopatični točkovi, to jest turbine; osovine, pa točkovi i kaiševi za prenos pogona... da bi snaga jezera bila upregnuta u industrijske svrhe. A i to će biti tek početak oporavka. Nelo izračuna: biće mu potreban sav ostatak života da bi opet imao radionicu hartije sličnu onoj pre.
     Da li se Henrik stidi što su njegove mine pale u šake jednoj paničnoj rulji? A kako je mogao iko da se 'dobro' pripremi za ovakva vremena, u kojima sva proročanstva počinju da se ostvaruju, ali izvrnuto i pogrešno? Galaktici jesu došli na Jijo, ali ne na onaj predskazani način. Ostali su mesecima, ponašali se dvosmisleno, zatim i zlonamerno; posejali su razdor između ovdašnjih šest rasa. Jop je predstavnik jedne reakcije. Neki drugi tragaju za načinima da se otpočne borba protiv tuđina. Gledano na duge staze, savršeno je svejedno koju će od te dve politike Jijoanci usvojiti.
     Trebalo je da idemo trećom putanjom, pomisli on; a to je - čekati i videti. Nastaviti normalan život, sve dok Vaseljena ne odluči šta će s nama da učini.
     Nelo se začudi takvom svom stavu. Ona ranija šokiranost, onaj duboki očaj, to je nekako otišlo, a nastupilo je neko drugo, čudno osećanje. Ne otupelost. I svakako ne oduševljenje, ne usred ovakve pustoši.
     Mrzim sve što se ovde dogodilo, reče on sebi.
     Pa ipak...
     Pa ipak, Nelo oseti da se u njemu uzdiže duh iščekivanja nečega. Gle, kao da već oseća miris sveže rezanog drveta, prodorni miris katrana koji ključa. Oseća, kao puls, gruvanje maljeva koji nabijaju klinove u predviđene rupe u gredama, da bi se grede sastavile u željenu strukturu. Testere stvaraju mlaziće drvenih trunčica koji lete uzdužno i slažu se na tlo. U Nelovom umu odavno postoje skice za jednu novu radionicu. Novu fabričicu papira. Bolju.
     Ceo vek provedoh pazeći na radionicu koju su mi preci ostavili i praveći hartiju na stari dobri način, pomisli on.
     Bila je to časna radionica, uzvišen životni poziv.
     Ali nije bila moja.
     Doduše, prvobitni plan dali su doseljenici koji su se lično iskrcali iz Kivota i koji su, dakle, još donekle nosili svoj plašt zvezdanih bogova, ali, ipak, Nelo je oduvek znao, duboko u sebi: Ja bih ovo mogao da napravim bolje.
     Sada, u zrelim godinama, konačno je dobio priliku da to i dokaže. Prilike su tužne, tragične... ali uzbudljive. I najčudnije od svega: sad se oseća mlad, mlad.
     "Nemoj bacati krivicu na sebe, Henriče", reče on eksplozeru milosrdno. "Videćeš, sve će biti bolje nego što je ikada bilo."
     Ali eksplozer samo zavrte glavom još jednom. Pokaza prstom preko reke, gde su Jopovi partizani sada strujali ka severoistočnoj močvari, noseći na leđima kanue i druge terete i pevajući tako, na maršu.
     "Poneli su", reče Henrik, "i moju rezervu eksploziva. Oteli, iz magaze. Nisam ih mogao sprečiti."
     Nelo se namršti.
     "Pa, šta će im? Milicija stiže, kopnom i vodom. Jop ne može dohvatiti nijedno drugo mesto duž reke koje bi imalo smisla minirati."
     "Ma, nisu oni ni pošli duž reke", reče Henrik, a Nelo uvide da je to istina.
     "Nego gde?" zapita se glasno.
     I sledećeg trena sam uvide kako glasi odgovor na to pitanje; pre nego što je Henrik stigao da odgovori. Istim uvidom shvati da postoje stvari daleko važnije nego što je rekonstruisanje jedne radionice hartije.
     "Biblos", reče eksplozer, kao odjek Nelove misli.
     Proizvođač hartije poče da žmirka, ćutke, ne uspevajući da obuhvati svojim mozgom tu predstojeću katastrofu.
     "Milicija..." reče on. "Može li im preseći put?"
     "Teško. Ali i ako uspe, ja se ne brinem samo zbog jednog Jopa."
     Okrete se i prvi put pokaza oči, sumorne.
     "Kladim se da osim Jopove i neke druge skupine kreću na Biblos, evo sad, dok mi sedimo ovde i razgovaramo."

RETI

     Što je više saznavala o zvezdanim bogovima, sve manje su joj izgledali privlačno.
     Niko od njih, pomisli Reti, pešačeći hodnikom prema brodskim zatvorskim ćelijama, nije ni upola tako pametan kao oni glaveri koji jedu govna.
     Sigurno su, reče ona sebi, oglupaveli zato što stalno imaju oko sebe te kompjutere i pametne glupe mašine koje ti skuvaju ručak, naprave ti vazduh, pričaju ti priče, ubijaju ti neprijatelje, ušuškaju te u krevet noću, pa ti i predskažu budućnost, čak. Osloniš se na mašine suviše - prestane mozak da ti radi, zaključi Reti.
     Reti je sad bila ciničnija nego u onim ranim danima kad su je Dver i Lark spustili sa Rimerskih planina, kao malu divljakinju, izmršavelu i gladnu, spremnu da širom otvorenih očiju, zapanjeno i zadivljeno blene čak i u najprostije proizvode takozvanog civilizovanog Nagiba - u lonce i šerpe, tkanine, papirne knjige. Naravno, to prvo strahopoštovanje isparilo je kad je upoznala pravi luksuz, u Rothenskoj bazi, gde su joj Kun i ostali Danici zavrteli pamet svakojakim laskanjima i obećanjima. "Dug život, snaga, lepota... lek za sve što te boli i za ove ožiljke... čisto i bezbedno mesto za život, pod zaštitom naših gospodara, Rothena... i sva čuda koja pripadaju nižem božanstvu, koje hoda divovskim koracima od zvezde do zvezde."
     Tamo je upoznala i te Rothene, pokrovitelje ljudi. Rekli su joj da su i njeni pokrovitelji. Gledajući netremice dobronamerna lica Ro-kena i Ro-pole, Reti je dopustila sebi da tu vidi mudre roditelje koji nju vole - za razliku od onih roditelja koje je stvarno imala, u plemenu divljih prerano došlih. Rotheni su izgledali tako savršeni, tako otmeni i jaki, da im se Reti maltene predala. Samo malo je nedostajalo da se zakune svojim srcem da će zauvek biti njihova.
     Pokazalo se, međutim, da su lagali. Da li su stvarno pokrovitelji ljudi, ili nisu, to Reti nije bilo nimalo važno. Ali pokazalo se da su manje jaki nego što su tvrdili! A to nije mogla da im oprosti. Nikad.
     Kog vraga će ti zaštitnik koji ne može da zaštiti?
     Pola godine je Reti bežala od jedne bande nevičnih do druge; od plemena u kom se rodila - a kakve su to musave kretenčine! - do Zajednice šest kojekakvih naroda Zapada; odatle do Rothena. Kad je jofurski nebeski čamac potukao Kuna, to jest Kunov manji čamac, ona je ozbiljno razmislila o mogućnosti da se, držeći ruke iznad glave, zaputi u močvaru i da ponudi svoje usluge tim ružnim prstenastim debeljanderima. Tek bi to najedilo matorog Dvera!
     U jednom trenutku, dok se taj Dveronja nešto bacakao po blatu (i kao razgovarao sa svojim ludim prijateljem mulk-paukom) Reti je bukvalno krenula prema rampi oborenog nebeskog čamca Jofura, rešena da lupa pesnicom na vrata. Mora biti da su i ti Jofurčine iste ko svi ostali - trampiće nešto za nešto, trebaju im informacije.
     U kritičnom trenutku, odustala je samo zbog njihovog smrada; širilo se neki smrad nalik na zagađene rane, gangrenu... I baš dobro što je odustala, jer se posle pokazalo da ni Jofuri ne umeju da se odbrane od neočekivanog.
     Znači, reče ona sebi, mora da tražim neki drugi način da se dignem sa ove lopte blata. Koga je briga šta će Dver da misli o meni? Ja bar ne izmišljam fina opravdanja za ono što hoću.
     Retin tutor bila je divljina, a to surovo obrazovanje svelo se na samo jedan nauk - preživi, preživi po svaku cenu. Odrasla je gledajući kako neka stvorenja proždiru neka druga stvorenja, a onda naiđe nešto još jače pa proždere njih. Lark je napomenuo da je to 'lanac ishrane', ali za Reti to je bila planina međusobnog ubijanja. Svaki korak u njenom životu bio je usmeren ka jednom cilju, da se ona popne na što veću visinu na toj planini. Pa, ako bude sreće - i na sam vrh.
     I zato, kad su Jofure potukli i zarobili neki tamo delfini o kojima su se pričale legende, šta bi ona drugo nego da jurne u njihov brod i zatraži azil kod njih na osnovu toga da su 'rođaci' po svom zajedničkom zemaljstvu.
     Međutim, vidi gde sam sad, pomisli ona. Šta ćeš ovde, jadnice? Ispod gomile zarđale gvožđurije na dnu mora. Krijem se zajedno sa nekim zemaljskim ribetinama koje umeju da govore, ali ih juri svako čudovište i svaki zvezdani bog u celoj Vaseljeni.
     To je značilo da se opet našla na dnu planine. Ukleta: da uvek bude lovljena, nikad lovac.
     E, jeee! - pomisli Reti. Baš umem da izaberem... svaki put pogrešne.

     Bilo je i nekoliko malih preimućstava.
     Kao prvo, delfini su gledali ljude sa ogromnim poštovanjem. Otprilike kao Danikenovci svoje gazde Rothene. Dalje, ta posada je smatrala naročito Reti i Dvera za 'heroje' zbog onog kako su u močvari udavili onaj jofurski čamac. Zahvaljujući tome, mogla je da ide slobodno po celom zvezdanom brodu Brazdač, pa je čak dobila i lozinku koja je davala prolaz na komandni most.
     Kao sad, na primer.
     Jedno kraće vreme u vazdušnoj komori bila su hermetički zatvorena i ona vrata iza i ona ispred nje. Znala je da sad stražari, sigurno, instrumentima vire ka njoj.
     Pregledaju mi creva, verovatno, pomisli Reti; da vide da li sam sakrila neki laser unutra.
     Duboko udahnu, zatim i izdahnu vazduh sasvim, nastojeći da spere nagonsku paniku svog tela koje nije podnosilo zatvorenost u tesnom metalnom prostoru.
     Proći će... proći će...
     Ovaj trik joj je u ranijim vremenima pomogao da izdrži mnoge stvari u svom divljačnom plemenu; Reti je u sebi govorila te dve reči kad god se činilo da je sa svih strana stisnuta porazima i okrutnošću.
     Nemoj da reaguješ kao divljakuša, reče ona sebi. Ako drugi mogu da izdrže da budu u gvozdenoj kutiji, neko vreme... možeš i ti. Neko vreme.
     Vrata ispred najzad se otvoriše, pokazujući joj rampu koja je strmo silazila u dvoranu potopljenu vodom do prsa.
     Jiiiiik, pomisli Reti.
     Nije volela te mešane prostorije kojih je bilo tako mnogo u ovom čudnom brodu: dole voda za plivanje, za one kojima se pliva, a gore suve stazice sa ogradama, za one koji bi da hodaju. Reti zape baš u vodu, širokim koracima uz mnogo mlataranja. Voda je bila mlaka i podsećala ju je na vulkanske izvore u njenom zavičaju - Sivim brdima; ali ovde je bila i nekako penušava. Prođeš rukom ili nogom kroz ovu vodu, a u njoj nastane trag, od nebrojenih mehurića vazduha. Glumeći, preko svega, da je opuštena i samopouzdana, Reti priđe stražarskom mestu. Tu su sedela dva stražara, a uz njih i jedan loptasti robot čije su zujkave antene motrile na Reti oštro. Jedan od ta dva delfina 'jahao' je u šestonogoj napravi za kretanje, ali bez oklopa i izbuljenih veštačkih očiju; to mu je davalo mogućnost da hoda i po svim suvim delovima broda, a i kroz vodu. Drugi delfin je morao da pliva, jer je na sebi imao samo višestruki opasač za prednji deo tela, sa mehaničkim rukama i alatima. On se, povremenim ležernim mrdanjem peraja, održavao tačno u željenom položaju u vodi. Licem i alatima bio je okrenut ka nekolicini monitorskih ekrana.
     Upravo taj je upita: "Možemo li pomoći tebi, gosssspođice?" I kao neki znak interpunkcije, malo pljesnu repom po vodi.
     "Aha. Došla sam da opet saslušavam Kuna i Džesa. Mislim da ću više izvući iz njih ako budem sama."
     Stražar usmeri jedno oko unazad, ka njoj, sa neubeđenim izrazom lica. Prvi pokušaj nije osobito uspeo, kad je Reti zajedno sa poručnicom Tišt išla da saslušava ljudske zarobljenike. Ta dvojica bila su ošamućena i nimalo raspoložena da pomognu; previjeni i izlepljeni svakojakim zavojima i flasterima. Delfinska oficirka pokušavala je da ispituje Kuna o trenutnoj situaciji u Pet galaksija, a Reti je prvo morala da izdrži jedan užareni pogled svog rođaka Džesa, koji progunđa reč izdajico, a onda pljunu na pod.
     A koga misliš da sam izdala, Džes? - pitala se Reti tada, zureći u njegove oči hladno, sve dok on prvi nije popustio u toj borbi pogleda. Misliš da sam izdala Danike? Pa, čak ni Kun ne misli da sam ga izdala; ne, posle onog načina na koji je postupio sa mnom.
     Ili smatraš, razmišljala je, da sam se okrenula protiv mog sopstvenog plemena? Protiv one rulje prostaka? Oni su me rodili, ali, posle toga, ni jednog jedinog dana nisu se lepo ponašali prema meni.
     Pre nego što je skrenuo pogled, njegove oči pokazale su da je besan iz ličnih razloga. Ona mu je namestila da ga Danici zarobe i podvrgnu mučenju. Na kraju je postao, prinudno, Kunov vodič. Ovo što je sad zaključan u metalnoj ćeliji: i to mu je ona namestila.
     Ova misao prilično ju je razveselila.
     Moraš priznati, Džes, pomislila je ona tada, da sam ostavila jak utisak na tebe.
     A uskoro će biti još gore...
     ...Nateraću te da mi budeš zahvalan.
     Za to vreme Kun je ispričao Tišt da se opsada Zemlje nastavila, ali da je unekoliko ublažena zbog čudnovatog zemaljskog savezništva sa Thenanijancima.
     "Ali", rekao je Kun, "da odgovorim na tvoje glavno pitanje: ne, Instituti nisu javili ništa ni o kakvoj amnestiji. Nekoliko velikih zvezdanih klanova uložilo je blokadu na dekret o bezbednom prolasku, koji bi, da je odobren, značio da se vaš brod može vratiti kući."
     Reti nije bila sigurna šta to znači, ali vest je za delfine, očigledno, bila žalosna.
     Tada se iz vazduha začuo novi glas, a istovremeno se na tom mestu pojavila apstraktna figura koja se vrtela kao čigra.
     "Poručniče, postupi po uputstvima. Pitaj tog zatvorenika na koji način je njegov brod uspeo da nas prati do ovog sveta."
     Reti je videla i dobro zapamtila da se tada drhtaj proneo glatkim, sivim bokom delfinke; možda joj je zasmetao nadmeni ton mašine? Ali Tišt je jedanput 'zveknula' vilicom (čujno je zaklapajući - znak poslušnosti); onda je krenula, svojom šestonogom hodačkom napravom, bliže Kunovom ležaju. Ljudski zvezdoletač nije imao kuda da uzmakne, jer njena mašina se natisnula sasvim do njega, na preteći način. Reti je zapamtila i kako je znoj izbio tom daničkom ratniku po čelu, pokazujući da je njegovo smireno i ravnodušno držanje laž. Pošto je imala prilike da gleda kako on zastrašuje druge, prijalo joj je da vidi ovaj preokret.
     Onda se dogodilo. Neki delić opreme se pokvario, ili je, možda, poručnica Tišt zakoračila pogrešno. U svakom slučaju, prednji desni nožni zglavak se polomio i teška masa delfinskog tela, kao i metalnog hodača, sručila se napred.
     Samo refleksi brzi kao munja omogućili su Kunu da se baci u stranu dovoljno brzo, da ne bi bio zdrobljen. Dok su stražari priskočili i pomogli Tišt da se ispetlja, delfinka je već bila ugruvana, ljuta i bez imalo želje da nastavi saslušanje.
     Ali zato sam ja spremna, pomisli Reti sada, stižući u zatvorski hodnik. Jedan od stražara pođe za njom. Hodnik je bio uzan, sa mnogo vrata; bila su to hermetički zatvorena brodska vrata, a na svakima je bio ispisan po jedan broj.
     Imam plan, reče ona sebi. Ovog puta Kun i Džes moraće da urade kako ja kažem... to će im biti pametnije.
     "Jesi li sigurna da želišššš ovo da uradššš, gospođice?" upita stražar iza nje. "Noćno je doba, zatvorenici spavaju."
     "E, a ja baš tako hoću. Da budu pospani i bunovni. Možda će izbrbljaju više."
     Reti, zapravo, nije marila da li će Kun reći imena svih admirala u svih pet galaksija, ili neće reći ništa. Naumila je da postavlja pitanja samo da bi ispod tih pitanja provukla jednu sasvim drugačiju poruku, na drugom nivou.
     Reti je ovih dana vredno radila u sobi koju joj je posada Brazdača dala. Bila je to udobna kabina u kojoj je svojevremeno stanovala neka ljudska žena po imenu Deni Sedmen, čija odeća je prilično dobro stajala na Reti. Slike na zidu pokazivale su mladu ženu tamne kose. Pričalo se da je nestala na nekoj tamo planeti, pre nekoliko godina, zajedno sa još nekoliko ljudi i delfina iz ove posade. Deni je na svom prenatrpanom stolu ostavila jednu pametnu mašinu koja je bila sklona da razgovara na mnogo prijateljskiji način nego ironični Nis. Štaviše, ta mašina je bila prepuna želje da pomogne Reti, pa joj je ispričala sve što je Reti htela da zna o ovom zemaljskom brodu i njegovoj okolini.
     Proučila sam sve prolaze kojima se iz ovog zatvora može stići do izlazne vazdušne komore, pomisli sada Reti; i naučila sam napamet koje vrste zvezdanih čamaca i 'kajaka' imaju tamo. Najvažnije: ove zemaljske ribetine imaju poverenja u mene. Moje lozinke trebalo bi da budu dovoljne da iziđemo.
     Samo, treba mi pilot... i neko dovoljno jak i zao da se i potuče, ako uletimo u nevolju.
     Bilo joj je potrebno i nešto sreće. Pomno je tempirala svoju akciju tako da bude što manje izgleda da usput nalete na Dvera.
     Dver zna da se u mene ne može imati poverenja, reče ona sebi. A nisam sigurna da bi Džes i Kun, zajedno, uspeli da ga obore.
     Kad bi mogla, baš, da bira, a da sve drugo ostane isto, ona bi radije odabrala da Dver ne nastrada.
     Možda ću, reče ona sebi, čak i pomisliti na njega, ponekad, kad budem živela otmeno, u nekoj dalekoj galaksiji.
     Nije planirala da mnogo šta drugo zapamti o Jijou.

DVER

     "Ja ne pripadam ovde", pokuša on da objasni. "A ni Reti. Morate nam pomoći da se vratimo."
     "Kuda?" Žena pred njim izgledala je kao da stvarno ne zna odgovor. "Zar u onu močvaru pokraj mora, punu toksičnih izliva iz motora? Tamo bi vam jedino društvo bili mrtvi prstenovi Jofura. A uskoro bi sigurno stigli i živi Jofuri."
     Dveru opet postade teško da nađe reči. Teško mu je bilo da se usredsredi u ovim zaptivenim prostorima koji se nazivaju 'kabine zvezdanih brodova', gde je vazduh tako mrtav. A naročito u ovoj kabini, mutno osvetljenoj, prepunoj svakojakih predmeta koje se Dver nije mogao ni nadati da shvati.
     Lark ili Sara bi se ovde fino snašli, pomisli Dver; ali ja se osećam izgubljen. Nedostaju mi one vesti koje vetar nosi.
     Smirivanju njegovih nerava nije nimalo doprinosila činjenica da je naspram njega sedelo najlepše ljudsko stvorenje koje je ikada video, žena tamnožute kose i bledih očiju u kojima je mirovala tuga.
     "Ne, ne, naravno, ne tamo", odgovori on. "Postoji drugo mesto, gde sam ja potreban... a gde je i Reti potrebna."
     Fine linijice naboraše se na uglovima njenih očiju.
     "Onaj mladi Huniš Alvin", reče ona, "želi da javi svojim roditeljima da je živ; štaviše, želi i da podnese izveštaj onom urskom mudracu koja je poslala njih četvoro u podmorsku misiju. Oni traže da im pomognemo da stignu kući."
     "A hoćete li?"
     "Kako bismo to mogli? Osim što bismo ugrozili svoje članove posade koji bi u tom iskrcavanju pomagali i osim što bismo možda odali neprijatelju gde smo, mogli bismo da ugrozimo bezbednost cele vaše kulture prenošenjem onih saznanja koja su pravo prokletstvo za svakog ko do njih dođe... Ne bi trebalo da to uradimo; nije pošteno. Nego..."
     Zastala je. Pod njenim ispitivačkim pogledom Dver se oseti kao malo dete.
     "Nego, u tvom glasu postoji neko suzdržavanje. Ti pomalo zazireš od tog odredišta gde bi hteo poći. Zato naslućujem da ne govoriš o vraćanju kući. Ne o onom spokojstvu i miru koje si imao nekad, među svojim prijateljima i osobama koje si voleo, na toj zemlji koju nazivate Nagib."
     Činilo se da ne vredi ništa prikrivati od Džilijan Baskin. Zato Dver samo slegnu ramenima, ćutke.
     "Znači, u pleme te devojke", reče žena, nagađajući. "Kod Retinog naroda, u severnim brdima, gde si zadobio ranu boreći se golim rukama protiv ratnog robota."
     On obori pogled i progovori tiho.
     "Ima tamo... još stvari... koje treba obaviti."
     "Mmmm. Mogu da zamislim. Obaveze, pretpostavljam? Neispunjene dužnosti?" Njen uzdah bio je mek, zvučao je kao da stiže iz daljina. "Vidiš, znam ja kako je to kod tvoje vrste. Znam gde su vam preimućstva."
     Ovo ga je navelo da digne pogled, začuđen. Šta li joj to znači? - zapita se. U njenom licu videla se otupela seta... a i neko prepoznavanje; kao da je u njemu videla nešto dobro poznato, što je probudilo njenu naklonost, ali i tugu.
     "Ispričaj mi sve o tome, Dvere. Ispričaj mi šta je to što moraš postići.
     Ispričaj mi ko zavisi od tebe."
     Možda zbog načina na koji je sročila ta pitanja ili zbog snage njene ličnosti, on oseti da više ne može da prikriva preostale delove svoje priče; one koje je dosad izbegavao da kaže posadi Brazdača.
     - o tome kako je zaposlen kao glavni izvidnik Zajednice Jijoa i kako je jedna od njegovih dužnosti da obezbedi da se niko ne nastani istočno od Rimerskih gora - da kolonisti ne bi svojim prisustvom 'zarazili' ostatak Jijoa. Drugim rečima, da je njegov zadatak da upotrebom sile sprovodi jedan sveti zakon.
     - onda, kako je dobio naređenje da pogazi baš taj zakon i da povede jednu ekspediciju koja bi trebalo da pripitomi Retine divlje rođake: kockanje sa sudbinom, iza koga stoji želja da bar nekolicina ljudi preživi ako budu uništena sva razumna bića na Nagibu;
     - kako su četvoro njih - Danel Ozava, Dver, Lena i Jenin - saznali da Siva brda više nisu bezbedno sklonište zato što je Reti odvela nebeske kočije Danika pravo do svog rodnog plemena;
     - kako su se Dver i ostali zarekli da će staviti na kocku svoje živote, ionako otpisane, da bi izborili kakvu-takvu priliku za opstanak barem tog malenog divljeg plemena... četiri ljudska bića protiv jedne mašine-ubice... i kako su u tom kockanju pobedili, ali uz visoku cenu.
     "I krajnje neverovatno, rekla bih ja", glasio je komentar Džilijan Baskin. Ona okrete glavu i obrati se trećem entitetu u kancelariji.
     "Ti si neprestano bio prisutan. Reci mi, da li si se imalo potrudio da pomogneš Dveru i ostalima? Ili si uvek bio samo beskorisno smetalo?"
     Pošto je završio izlaganje svoje tužne pripovesti, Dver se sada, iznenađujući i samog sebe, od srca nasmeja. Beskorisno smetalo? Savršeno tačan opis! Džilijan Baskin, očitno, razume nure.
     Blatko je ležao na gornjoj površini jednog staklenog sanduka u kome je bilo izloženo nešto i gladio svoje krzno. A to nešto u sanduku bile su čudnovate veštačke tvorevine, osvetljene otpozadi, sa etiketama ispred sebe, kao drevna blaga u muzeju u Biblosu. Malo svetlosti padalo je i u podnožje još jednog eksponata, koji je u blizini stajao uspravno. Dver oceni da je to mumija. Kad su bili dečaci, Lark je jednom prilikom pokušao da zaplaši Dvera pokazujući mu jezive slike ljudskih tela iz zemaljskih davnih vremena, tela koja su bila posle smrti preparirana umesto da se razgrade i uklone po zakonu. Ova mumija izdaleka je ličila na ljudsko biće, ali je Dver dobro znao da to, tu, ljudsko biće nije.
     Na ovaj Džilijanin prekor, Blatko prestade da liže krzno i odgovori veoma širokim osmehom, uz jedno dahtanje. Dver, opet, zamisli šta bi taj pogled mogao značiti.
     Ko, ja? Gospođice, zar ne znaš da sam ja vodio celu bitku i spasao celu družinu, sve sam samcit?
     Posle iskustva sa telepatskim mulk-paucima, Dver nije odbacio mogućnost da je ovo nešto više od mašte. Pokuša da se, umom, obrati ovom nuru. Nur ne pokaza nikakvu reakciju. Time, međutim, ništa nije bilo dokazano.
     I Džilijan je ovih dana oprobala različite tehnike da navede nura da progovori. Prvo je zatražila od Alvina da neprestano zasipa Blatka umblanjem i umblastim pevanjem, zatim je odvojila mladoga Huniša od njega i ostavila Blatka samog, zaključanog u ovoj kancelariji, gde mu je samo pradrevna mumija činila društvo. Posle je Nis mašina dosađivala nuru, stalno mu nešto pričajući utanjenim glasom, na jednom dijalektu sedmog galaktičkog jezika, uz čestu upotrebu reči rođače dragi.
     "Pokušao je i Danel Ozava da priča s njim", reče Dver Džilijan.
     "Je li? A da li je to tebi izgledalo čudno?"
     On klimnu glavom. "Postoje narodne priče o nurima koji govore... ali i o raznim drugim stvorenjima koja, tobož, govore. Ali nikad nisam očekivao tako nešto od jednog mudraca."
     Ona pljesnu šakom po sredini radnog stola.
     "Mislim da sam shvatila."
     Džilijan ustade i poče se šetkati - jednostavan postupak, ali ona je to činila elegantnim pokretima lovca. Podsećala ga je na ligerku koja se šunja prema plenu.
     "Mi tu rasu nazivamo titlal", reče ona. "Tamo odakle ja dolazim, titlali itekako pričaju; ne prestaju. Oni jesu u nekakvom srodstvu sa Nis mašinom, zato što su Nis mašinu napravili naši saveznici, Timbrimi."
     "Timb... a-ha, mislim da sam čuo za njih. Pa, zar nisu oni prva rasa sa kojom je Zemlja stupila u kontakt, kad su naše lađe krenule..."
     Džilijan klimnu glavom. "Da. I pokazalo se da smo u tome imali veoma mnogo sreće. Ima, doduše, i mnogo drugih časnih i poštenih rasa u Pet galaksija. Nemoj zbog ove sadašnje krize misliti da su svi zli, ili svi religijski fanatici. Reč je naprosto o tome da u načinu razmišljanja većine modernih alijansi preovlađuje konzervativno stanovište. Oni večito insistiraju na oprezu; tek posle dugih razmišljanja odluče se, eventualno, na nekakvu akciju. O našem slučaju, bojim se, razmišljaće toliko dugo da uopšte neće stići da nam pomognu.
     Ali", nastavi ona, "to ne važi za Timbrime. Oni su hrabri i odani prijatelji. Uz to, po mišljenju mnogih velikih klanova i Instituta, Timbrimi su sasvim ludi."
     Dver sede uspravnije; ovo ga je zainteresovalo, ali i dovelo u nedoumicu. "Ludi?"
     Džilijan se nasmeja. "Pa, ja mislim da bi se mnoga ljudska bića složila sa tom tvrdnjom. Ima jedna legenda koja to ilustruje. Priča se da je Veliki vladar Vaseljene, zgranut zbog neke timbrimijske neozbiljnosti, jednog dana povikao: 'Ovi Timbri-mimbri moraju biti naj-nervirajuća stvorenja koja se zamisliti mogu!'
     "A Timbrimi ništa toliko ne vole kao izazov. Pa, kad je on to rekao, zaključili su da je to poziv njima da se dokažu ako mogu. I zato, kad su stekli zvanični patronski status, to jest dozvolu da i oni nekome budu pokrovitelji, trampili su dve savršeno normalne klijentske rase za pravo da uzmu pod svoje pokroviteljstvo jednu predsapientnu rasu sa kojom niko nije hteo da ima posla."
     "Za nure", reče Dver, nagađajući. "To jest, za titlale."
     "Tačno, za njih. Jer su titlali stvorenja čija se glavna radost u životu sastoji u tome da iznenade, zbune ili 'pređu' nekog drugog. A to rade tako virtuozno, da Timbrimi, u poređenju sa njima, izgledaju tromi i dosadni. To nas vodi do nekih pitanja. Kako su titlali dospeli na Jijo i zašto ne govore?"
     "Pa, ne govore ni naše šimpanze, ovde na Jijou, a tvoja Nis sprava je pokazala slike sa Zemlje na kojima šimpanze govore."
     "Hmmmm. Da, ali to je lako objasniti. Šimpiji su se tek, polako, osposobljavali za govor, u doba kad je Kivot poletao sa Zemlje; a Kivot je bio onaj brod koji je doneo vaše pretke na Jijo. Bilo je lako, u tom trenutku, malo suzbiti govornu sposobnost šimpanza, da bi ljudi mogli da se pretvaraju da, tobože..."
     Ona pucnu prstima. "Pa, naravno." Tokom jednog trenutka, njen osmeh podsetio ga je na Saru, njegovu sestru: ona je umela tako da se ozari kad, posle dugog rada na nekom apstraktnom problemu, najednom uvidi blistavo rešenje.
     "Samo nekoliko godina posle uspostavljanja kontakta sa galaktičkom civilizacijom, vođe Zemlje znale su da smo 'uskočili' baš kad ne treba - u neverovatno lošem trenutku. Naši su izgledi bili: u najboljem slučaju da nekako preživimo i da postepeno naučimo složena pravila jedne praiskonske, ali vrlo opasne civilizacije; a u najgorem..." Ona slegnu ramenima. "Iz tog razloga, oni su hteli da postupe predostrožno, što je bila sasvim prirodna želja, pa su poslali jednu 'rezervnu' koloniju da se sakrije negde. Da zaseje seme čovečanstva, neopaženo, da bi bar neko preživeo ako se Zemlji dogodi najgore."
     Njen izraz lica privremeno se natmuri, a Dveru nije bila potrebna nikakva 'vilinska' senzitivnost da razume. Jer, tamo napolju, onostran zvezde Izmunuti, planeti Teri otprilike se već i događalo najgore; ali je Brazdač dobegao baš na Jijo i time izložio uništenju i poslednju ljudsku 'rezervnu' naseobinu.
     To je, dakle, mislio Danel, reče Dver sebi; to je mislio kad je govorio da ljudska bića 'nisu došla na Jijo da bi krenula Stazom iskupljenja.' Hteo je da kaže da smo rezervni primerci, da bi rasa opstala... kao i ovi jadni G'Kekiji ovde.
     "Stigavši na Jijo, ljudi su, dabome, prikazivali inteligenciju 'šimpija' kao manju nego što stvarno jeste; jer, ako bi kolonija bila otkrivena, možda bi šimpanze, kao 'obične životinje', bili pošteđeni. Možda bi se, čak, mogli razbežati po jijoanskim šumama i tamo se stopiti s prirodom i živeti zaista kao životinje, tako da ih sudska veća velikih Instituta naprosto ne bi primetila."
     Džilijan se, u hodu, naglo okrete i pogleda Blatka. "Pa, mora biti da su i Timbrimi postupili tako! Znači, Timbrimi su se krišom ubacili na Jijo. Ali za razliku od Glavera - sada glavera - i ostalih šest rasa, nisu ostavili svoju naseobinu, nijednog Timbrima. Ostavili su samo... čopor titlala. Pa, i to potajno."
     "A prethodno su im oduzeli moć govora, baš kao mi šimpanzama." Dver zavrte glavom. "Ali ako je tako..." Pokaza ka Blatku.
     Džilijan se zakratko namršti. "U jednoj skrivenoj rasi, druga skrivena rasa? Potpuno sapientni titlali koji se skrivaju u populaciji nura? Zašto ne? Pa, i vaši mudraci mnogo štošta kriju od vas. Ako je Danel Ozava pokušao da razgovara sa Blatkom, to znači da je neko već znao za prisustvo ubačenih titlala, možda od samog početka, i čuvao tajnu mnogo vekova."
     Ona rasejano pruži ruku da pogladi nurovo glatko krzno. Blatko se prevrte na leđa, izlažući pogledu stomak.
     "A ključ je - šta?" upita ona tog stvora. "Neka kodna reč? Šifra? Nešto kao onaj timbrimijski glif za empatiju? Zašto si ono rekao Nis mašini, samo jednom, a onda opet zamuknuo?"
     I zašto si išao za mnom kroz pustinju i prašumu? - upita Dver, samo u mislima. Bio je oduševljeno zanet u ovu tajnu, iako je zbog nje i zbog svoje neprekidne klaustrofobije, počeo da oseća glavobolju koja se pojačavala.
     "Ja se izvinjavam", reče on, prekidajući Džilijanina glasna razmišljanja. "Možemo li se vratiti na ono što je razlog mog dolaska ovamo? Znam da se ti rveš sa problemima koji su veći i važniji od mojih i rado ću ti pomoći ako mogu. Ali ne vidim načina da, odapinjući strele iz ovog mog luka, poboljšam tvoju situaciju kod zvezdanih bogova.
     Ne tražim da izlažeš svoj brod ma kakvom riziku. Ali... ako postoji ikakav način da ja, recimo, isplivam na obalu... bilo bi dobro. Jer zaista imam neke obaveze koje moram da ispunim."
     Sledećeg trenutka titlal se prevrnuo i stao na noge; na njegovom uzanom licu videlo se jasno iznenađenje. Bodlje koje su kod njegove rase normalno skrivene u krznu iza ušiju sad su se ispružile čvrsto uvis, postajući veoma vidljive. Dveru se učini - bio je siguran, štaviše - da je na tren ugledao kako se nešto uobličuje u vazduhu iznad Blatka. Nekakvo isparenje, nalik na majušnu avet, koja progovori u svoje ime.
     Imam i ja, reče ta pojava, nesumnjivo odgovarajući na Dverove reči.
     Da ispunim.
     Dver protrlja oči. Ta prikaza je već nestala; a on bi je rado protumačio kao još jednu tvorevinu svoje mašte... kao posledicu zlostavljanja kroz koje je njegov nervni sistem prošao. Da, rado bi je otpisao, na neki takav način.
     Međutim, i Džilijan je, očito, videla isto. Žmirnula je nekoliko puta, onda prstom pokazala duboko zabrinuti izraz na Blatkovom licu... i počela da se smeje punim plućima, na sav glas.
     Dver se iznenađeno zagleda u nju. Zatim se poče i on smejati. Sve do tog trenutka nije bio siguran kako da oceni ovu prelepu Zemljanku. Ali osoba koja može ovako da 'pređe' Blatka mora biti dobra.

RETI

     Dok ju je stražar vodio do ćelije dvojice uhapšenih ljudi, osmotrila je nekoliko ventilacionih rešetki. Planovi broda pokazali su da Brazdač ima mnogo bezbednosnih ventila; osim toga, ventilacione cevi tako su uzane da ljudska bića nikako ne bi mogla kroz njih da se provuku.
     Mogao bi, međutim, jedan urski muškić, pomisli ona; jedan mali-malecni Ur, koji bi u rukama imao laserski sekač. 'Pozajmljen.'
     Ovaj Retin plan bio je vrlo nepouzdan, a osim toga, ona nimalo nije volela da šalje svog 'muža' u taj lavirint cevi. Ali Jii je tvrdio da neće zalutati.
     "Lavirint ispod trav još gori a i smrd", rekao je mališa dok je osmatrao holografsku kartu tih prolaza. "Žena! Ne brine! Lakše nego ispod korenje sa urski crvić, urski muškić koji nema slatka kesa od žena." Počeo je spiralno uvijati svoj dugačak, tanak vrat, u znak 'sleganja ramenima'. "Videće, žena! Jii odnese laser do oni u zatvoru, sve uradi laaa-dno!"
     To bi bila kritična faza. Kad se Kun i Džes nađu iza hermetičnih vrata vazdušne komore zatvorskog odeljenja, sve preostale prepreke biće brzo savladane. Tako bi, bar, trebalo da bude. Reti je bila ispunjena ubeđenjem da će tako i biti.
     Iznad hermetičnih vrata svake ćelije postojalo je po jedno crveno svetlo, ali je, sada, samo kod dve bilo upaljeno. Reti je znala ko se nalazi u onoj drugoj, udaljenijoj ćeliji: Jofuri, oni debeli, masni prstenovi naslagani jedni na druge, zarobljeni u močvari. Oko saslušavanja tih debelih stvorova trudila se ona mala točkasta po imenu Hak, a uz nju i onaj Nis komjuter. Reti se veoma potrudila da smisli neki način da i te Jofure uključi u svoj plan, ali uzalud; na kraju je došla do zaključka da je najbolje ostaviti ih tamo gde jesu.
     Ovaj brod, Brazdač, pomisli ona, neće smeti da nas juri, kad budemo izleteli zvezdanim čamcem napolje... ali jofurski brod bi mogao. A naročito ako bi debeljanderi poslali signal svojim drugarima.
     Približavali su se Kunovoj i Džesovoj ćeliji. Reti zavuče ruku u džep i pomilova presavijenu ceduljicu na kojoj je uz mnogo truda naškrabocala poruku; bio je to vrhunski domet njene pismenosti. Znala je da nije baš dobro napisano, ali... u ovakvim vremenima, ko će se obazirati na sitnice.

     KunE Znam Kako PobegnEmo JEl OćEš

     Bio je to samo prvi red, na cedulji je bilo još dosta toga napisano. Planirala je da mu tutne cedulju u ruke, krišom, dok ga tobože ispituje. Ako taj pilot Danikenovac shvati i ako prihvati, Reti bi otišla, ali bi uskoro pustila Jiia da se provuče kao crvić kroz Brazdačev sistem za ventilaciju. Za to vreme Reti bi podmetnula požar na nekoliko mesta, već odabranih - u brodskom salonu i u tovarnom prostoru - da skrene pažnju posade na tu stranu, dok Kun, koristeći prošvercovani laserski sekač, otvara put za bekstvo. Ako sve pođe dobro, oni će tada pojuriti ka izlaznoj vazdušnoj komori, ukrasti zvezdani čamac i pobeći.
     Ali ima jedan uslov, Kune, pomisli ona; samo jedan. Mora da se složiš. Kad bežimo, bežimo od svih ovih. Od Danika, Rothena, Jofur-nakaza i svega toga. Idemo sa Jijoa.
     Bila je čvrsto ubeđena da će on pristati.
     Ali, pomisli ona, ako mi Džes ili on naprave ikakav problem, ima da vide. Ima da im bude jasno da je ovo sad jedna drugačija Reti.
     Stražar delfin obazrivo je manevrisao svojom hodačkom jedinicom u uzanom hodniku. Poprilično se morao savijati i dovijati da bi prislonio ključ na ploču 'brave' na vratima. Vrata, najzad, kliznuše u stranu. Reti ovlašno pogleda unutra: dva uzana ležaja, na svakom po jedna ljudska prilika pokrivena ćebetom.
     "Ej, Kune!" reče ona, iz dva koraka stigavši do njega. Ćušnu ga po ramenu. "Budi se! Nema zezanja, nemoj da se praviš nešto. Ovaj narod te pita kako ste im ušli u trag..."
     Ćebe je skliznulo i pokazala se Kunova obilata glatko-sjajna kosa. Ali nikakvog pokreta ni drhtaja nije bilo.
     Ovoga su drogirali, pomisli ona; al nadam se da nisu mnogo! Jer ovo moje ne može da čeka!
     Prodrma ga jako, okrete ga ka sebi...
     I odskoči unazad, sa krikom zaprepašćenja.
     Lice tog Danikenovca bilo je purpurno. Oči ogromno izbuljene, gotovo ispale iz očnih duplji; u otvorenim ustima, jezik ogromno natekao - puna usta jezika.
     Delfin stražar odcvrkuta nešto munjevito, vraćajući se, u trenutku šoka, svom životinjskom maternjem jeziku.
     Reti se borila sa šokom. Odrasla je gledajući smrt često, ali sad joj je bila potrebna sva snaga volje da obuzda užas koji joj se dizao iz želuca.
     Nekako natera sebe da se okrene ka drugom ležaju.

SARA

     Doktor Faust bio je faca
     zaposlio celu gomilu mudraca
     bičem ih terao da cupkaju sitno
     u koju državu, nije bitno
     u Škotsku, Frančiju ili u Španiju
     ili u Tunis i Mauritaniju!

     Emersonova pesma razlegala se kroz Dvoranu diskova koji se vrte, gde su trunčice prašine svetlucale u uzanim mlazevima ritmičke svetlosti.
     Sari se nije svidelo pominjanje nasilja - bičevanja - u pesmi, ali čoveku sa zvezda očigledno su prijali ovakvi povremeni ispadi, koji su dolazili iz nepoznatih zakutaka njegovog oprženog mozga. Počeo se smejati, a sa njim i cela gomila malih mužjaka Ura koji su trčkarali za njim, pentrajući se kroz mnogobrojne skele Urijeline fantastične mašine i pomagali mu u podešavanju mnogih osetljivih delova. Mali Uri su se cerekali Emersonovom grubom humoru i pokazivali odanost tako što su se naprosto bacali među zarotirane staklene tanjire da pritegnu kaiš ovde, čekrk tamo, u skladu sa Emersonovim hitrim znacima, koje je davao rukama, prstima.
     Jednom inženjer, uvek inženjer, pomisli Sara. Ponekad ju je ovaj Emerson podsećao na njenog oca, koji je umeo da provede i po nekoliko dana ćuteći i samo radeći oko svoje voljene vodenice za izradu hartije. Nelou je više prijala poezija maljeva i valjaka za pulpovanje nego da gleda gotov proizvod, beli papir koji je omogućavao pismenost na jednom svetu varvara.
     Pade joj na um jedna paralela.
     Hartija je u skladu sa potrebama svih šest naroda Jijoa, pomisli ona; njima je bio potreban jedan sistem za čuvanje memorije koji će biti nevidljiv iz kosmosa. Ali i Urijelina mašina ima slične odlike - to je analogni kompjuter, ne upotrebljava nimalo elektriciteta, ne poseduje digitalnu svest, pa se, zbog toga, ne može otkriti iz kosmosa. Osim toga - Galaktici nikad ne bi mogli ni da zamisle jednu takvu kitnjastu skalameriju.
     Bio je to kompjuter izuzetno lep, na neki bizaran način. Nikakvo čudo da je, videvši ga kroz pukotine u svom delirijumu, nekoliko sledećih dana sanjala jednačine i grafičke krive. Kad god neki od ovih diskova dođu u međusobni dodir, brzina rotiranja jednog zavisi od toga na kojoj tački, koliko daleko od osovine, dodiruje površinu drugog: što dalje od osovine, to brže. Ako se poluprečnik jednog kruga menja kao nezavisno promenljiva veličina, onda se brzina rotacije onog drugog točka menja kao zavisno promenljiva veličina. Zamisao čudesna u svojoj jednostavnosti... ali pakleno teška da se sprovede u praksi bez nekoliko godina strpljivog rada, nebrojenih pokušaja i pogrešaka.
     Urijel je na tu zamisao prvi put naišla u jednoj staroj knjizi sa Zemlje - koncept je bio zaista vučji, a upotrebljen je bio u nekom davnom američko-evro-azijskom ratu. Uskoro posle toga, ljudska bića su otkrila digitalne računare i napustila ovu tehniku sa točkovima. Ali ovde, na planini Guen, kovačica kenta-Urkinja proširila je taj koncept do obima nikad ranije dostignutog. Veliki deo svog bogatstva, ali i svoje strasti, uložila je u osposobljavanje ove aparature za rad.
     Ima tu i urske žurbe, pomisli Sara. One žive tako kratko; Urijel se sigurno plašila da će umreti pre nego što dovrši ovu mašinu, a u tom slučaju, šta bi njena naslednica radila sa svim ovim?
     Gusta mreža stubova, lukova i bambusovih skela držala je osovine i točkove, da budu u tačnim međusobnim položajima i odnosima. Taj trodimenzioni lavirint širio se ispred Sare u svim pravcima, ispunjavajući maltene svaki kutak ogromne kamene dvorane. U nekim davnim vremenima ovo je bio rezervoar tečne magme koja se onda prosula niz moćne bokove planine. A sad je opet rezervoar, ali ispunjen jednom sasvim drugačijom stvaralačkom snagom.
     Zraci svetlosti imali su pametno smišljenu ulogu u ovom plesu matematike. Odbijali su se od odabranih diskova, samo nekih; nailazili su u kratkim impulsima. Padali su, najzad, na jedan pojas crnog peska, prosutog po podu i zatapkanog tako da mu površina bude ravna. I posle svakog udara svetlosnog zraka, crni pesak se na tom mestu malo pomicao, uzdizao. Na mestu gde su zraci najčešće padali, pojavljivao se upadljiv reljef - čitavi maleni brežuljci peska.
     Mehanizam pomoću koga se ovo dešavalo zadivio je Saru.
     Urijel je, pomisli ona, uspela da upotrebi čak i el-krabice.
     Na Jijou se znalo da pojedine obale 'penušaju' u vreme grmljavinskih oluja. Ta malena bića panično su reagovala, ritajući se u pesku.
     Mi smo mislili da reaguju na statički elektricitet u vazduhu, reče Sara sebi; ali, vidiš, očigledno reaguju na kratke udare svetlosti. Moram to kazati Larku, jednog dana.
     Onda Sara uvide još nešto.
     Možda su te krabice takođe 'namestili' bujurski genetički inženjeri, pomisli ona. Možda su bioinženjeringom stvorili sebi te majušne sluge i pustili ih u prirodu, pre nego što su otišli sa Jijoa. A ta stvorenjca su zadržala svoju jedinstvenu osobinu.
     Kakva god da je bila prvobitna namena el-krabica, one su sada služile Urijelinim potrebama. Urijel se šetkala u blizini, nervozno pomičući sve četiri svoje noge sa kopitima; svetlosni zraci poigravali su po crnom pesku, iskričili. Nijedan pojedinačni sev nije mnogo značio. Ali ukupno uzdizanje peska u jednoj oblasti značilo je zbirni rezultat. Na taj način, ponovnim i ponovnim nailaženjem zraka na ista mesta, rešenje složenih numeričkih problema postajalo je vidljivo. Blizu crne peščane površine sedela je, na visokoj stolici bez naslona, šimpanzica Priti, sa beležnicom u rukama. Isplaženog jezika, skicirala je i kopirala ono na pesku, srećnija nego što ju je Sara ikad videla.
     Iako je toliko upečatljive domišljatosti ušlo u ovu mašineriju, jednačine koje su ovde rešavane nisu bile osobito duboke. Sara je, pišući olovkom, već došla do nekoliko grubih procena budućih rešenja, sa verovatnim odstupanjem od desetak odsto, koristeći nekoliko jednostavnih De Lansijevih aproksimacija. Ali Lester Kembel je zahtevao tačnost, i to za raznovrsne granične uslove - veliki broj tih uslova, za razne nadmorske visine, što znači i različite vazdušne pritiske. Za to su, ipak, bile bolje tablice, izračunate mašinski.
     Sad, bar, znam čemu sve ovo služi, pomisli Sara.
     Dočara sebi, u mislima, žurni rad hiljada osoba ispod ogromno visokih stabala bua. Čitave brigade radnika. Kiselinski rastvori cure u blizini. Tihe rasprave na arhaičnim dijalektima nauke.
     Možda su svi ludi, svi oni tamo, a naročito Lester, pomisli Sara; ovo što su zapeli da urade, najverovatnije će se završiti katastrofom; jedini ishod biće još mnogo opakiji stav nejijoanaca. Dedinger će pogledati sve ovo - kao i sve te semafore, jedrilice, balone i druge inovacije - i kazaće da su to sve uzaludna bacakanja ukletih.
     Pa ipak, reče ona sebi, kako je veličanstven ovaj poduhvat. Ako uspe, znaću da sam bila u pravu o ovih šest naroda. Našu sudbinu nisu prorekli sveti Spisi, a ni Dedingerova pravovernost... pa ni Larkova, baš.
     Pokazualo se, pomisli Sara, da je naša sudbina nešto jedinstveno.
     Uostalom, ako treba da padnemo, ja sam za to da barem padnemo pokušavajući.
     Samo jednu stvar još nije razumela. Ona zavrte glavom i promrmlja: "Zašto baš ja?"
     Kurt, eksplozer grada Tareka, ponašao se kao da je ovom projektu očajnički potrebna baš Sara, navodno zbog njene profesionalne stručnosti. Ali u vreme kad je njihova skupina dospela iz Ksija na vrh ove planine, Urijelina mašina bila je već gotovo sasvim osposobljena. Priti i Emerson pomagali su da analogni računar dobro radi, pomogle su i knjige koje je Kurt na leđima doneo iz Biblosa. Sara zaključi da ona, sama, zapravo malo ili nimalo doprinosi.
     "Kad bi mi samo neko rekao zašto je Urijel zvala mene."
     Odgovor dođe sa ulaza kompjuterske dvorane.
     "Zar je to zaista jedina stvar koju želiš znati? Ali to je lako, Saro. Uopšte te nije zvala Urijel!"
     Govorio je čovek osrednje visine, dežmekast, sa pramenovima bele kose na glavi i sa bradom nekako raznobojnom, koja je uvek stajala nakostrešeno kao da ga je udario grom. U njegovoj luli gorucalo je, polako, lišće kauša; tu naviku imali su uglavnom Huniši (i to muškarci Huniši, ne Huniškinje), a vrlo retko ljudi, zato što su isparenja kauša za pluća većine ljudi malčice prejaka. Mudrac Purofski ostade, iz učtivosti, na otvorenim vratima. Pri svakom izduvavanju dima okretao je glavu i nastojao da dim ode u hodnik.
     Ona se nakloni starijem učenjaku, koji je među svojim kolegama bio poznat kao najjači um Zajednice jijoanskih naroda.
     "Majstore, ako Urijeli nisam potrebna, zašto sam uopšte pozvana? Kurt je predstavio stvari kao da je moj dolazak od životnog značaja."
     "Je li? Od životnog? Pa, tako i jeste, Saro. Po drugoj liniji."
     Pogled Purofskoga pratio je svetlucanje zraka na rotirajućim diskovima. Po izrazu njegovog lica videlo se da ceni Urijelino dostignuće. Jednom prilikom, u ranijim vremenima, isti taj Purofski je rekao: "Matematika mora davati i neke neposredno korisne rezultate da bi se za nju našlo finansiranje. Pa, ako za neka vrata ne umemo naći ključ, ali ih možemo korisno 'razvaliti' velikom količinom primitivnog računanja, učinićemo to."
     Ali je Purofski, ipak, proveo život tragajući za ključevima.
     "Ja sam poslao po tebe, draga", objasni ostareli mudrac posle nekog vremena. "Izgubili smo nešto vremena zato što si se onako nesmotreno prosula niz planinu, ali sad si se oporavila, pa mislim da je vreme da ti objasnim zašto si ovde."

     Napolju je još bio dan, ali u planetarijumu, gde se Sara nađe, vladala je noć. Zvezdana prostranstva širila su se po zidovima i plafonu oko nje, projektovana sa staklenih foto-slajdova, kroz pametno nameštena sočiva. Ovaj planetarijum sagradila je Urijelina prethodnica, da bi i urski narod, čiji vid je prilično slab, mogao podrobno istraživati sazvežđa. Mudrac Purofski sada je nosio zvezde na licu i togi, kao ukrase, a među maglinama na zidu iza njegovih leđa isticao se jedan veliki potpuno crni prostor tačno u obliku čoveka... Njega.
     "Trebalo bi na početku da objasnim šta sam radio tokom ovog vremena od kad si ti otišla iz Biblosa... Zar je stvarno prošlo više od godinu dana od tad, Saro?"
     "Da, majstore."
     "Hmmm. Godina prepuna događaja. Pa ipak..."
     Nekoliko trenutaka pomicao je vilicu levo-desno. Onda je odmahnuo glavom.
     "Kao i ti, izgubio sam volju da se bavim mojim ranijim poljem izučavanja. Posle izvesnog vremena, odlučio sam da proširim klasične, pretkontaktne geometrodinamičke formalizme dalje od stanja u kome su bili kad je Kivot polazio iz Sunčvog sistema."
     Sara je zurila u njega.
     "Ali", reče ona, "ja sam mislila da je tvoja namera da pretkontaktnu zemaljski fiziku pomiriš sa galaktičkim znanjem. Da dokažeš da su Ajnštajn i Li načinili samo grube, ali ipak tačne aproksimacije... kao što je Njutn predaproksimovao Ajnštajna."
     I to bi bio nepojamno težak zadatak - a mnogi bi čak rekli: beznadežno težak. Po izveštajima koji su na Zemlju stizali sa Kivota, vanzemaljski stručnjaci, koje je Teragenski savet unajmio da podučavaju Zemljane modernoj nauci, nisu nimalo rado gledali na teoriju relativnosti prostora i vremena. Galaktički instruktori otpisivali su, kao predrasudu, kosmologiju koju su ljudi 'odgajili u kućnoj radinosti' - i na osnovu koje su načinili primitivne sonde koje i sad gamižu između zvezda nekim jadnim podsvetlosnim brzinama. Tek kad je ljudski brod Vesarius pao kroz jednu neotkrivenu hiperanomaliju, duga izolacija čovečanstva se okončala; sve do tog dana, naslednici Ajnštajna nisu našli baš nikakav način da putuju brže od svetlosti - iako razni metodi za to postoje (i leže u memoriji Galaktičke biblioteke) već milijardu godina.
     Posle kontakta, ljudi su se grčili da kupe, iz treće ruke, neki olupani hiperbrod; a stari matematički modeli Hokinga, Persela i Lija ostadoše po strani, odbačeni. Pokušaj Purofskoga da ipak dokaže ispravnost pretkontaktne fizike bio bi vrlo čudan i po svemu sudeći beznadežan.
     "Dobio sam, u početku, neke ohrabrujuće rezultate", reče Purofski sada. "Preformulisao sam seresimijski egzaltovani otklon transfera u termine kompatibilne sa staromodnim tenzorskim računom."
     "Zaista?" Sara se, u invalidskim kolicima, nagnu malo napred. "Pa, kako si renormalizovao sve one kvazisimultane beskonačnosti? Za tako nešto, praktično bi morao da pretpostaviš..."
     Ali stariji mudrac uzdiže ruku; nije želeo sad da zalazi u pojedinosti.
     "Biće vremena napretek za to, kasnije, ako budeš još zainteresovana. Za sad, neka bude dovoljno da kažem da sam ubrzo uvideo jalovost tog pristupa. Mora biti da Zemlja sada ima specijaliste koji shvataju zvanične galaktičke modele bolje nego što ću to ja ikada moći. Oni imaju na raspolaganju ogranke Galaktičke biblioteke, kao i zaista moderne kompjuterske simulacije; time oni rade. Pretpostavimo da ja konačno uspem dokazati da je Stara fizika bila pristojan, premda ograničen pristup? To bi prijalo našem ponosu, možda, pokazalo bi da je vučja rasa bila na dobrom putu i da je to postigla samo svojim snagama. Ali ne bi bilo nikakvih novih rezultata."
     Purofski odmahnu glavom. "Ne, odlučio sam da idem na sve ili ništa. Da se bacim napred kroz stari prostorvremenski pristup i da pokušam da rešim jedan problem koji je od značaja za Jijo... poznat kao 'Zagonetka osam kosmoplova'."
     Sara žmirnu.
     "Misliš, 'Zagonetka sedam kosmoplova', zar ne?" upita ona. "Pitanje kako se moglo desiti da sedam razumnih rasa doleti na Jijo u malim vremenskim razmacima, takoreći uzastopce, a da niko ne bude primećen? Pa, zar to nije rešeno?" Ona uperi prstom u najblistaviju tačku na zidu. "Pre dvadeset vekova Izmunuti je počela da zasipa okolni svemir ugljeničnim prahom. U tolikim količinama da mi, više od jedne svetlosne godine udaljeni, imamo šuplji grad i izmenjene meteorološke prilike. Ta oluja uništila je sve robote-čuvare koje je Institut za migracije ostavio na orbiti Jijoa. Zato su šunjalački brodovi mogli da se uvuku na Jijo neopaženi."
     "Hrrrmmmm... da, Saro, to je dobro razmišljanje, ali nije dovoljno dobro. Na osnovu zidnih natpisa nađenih u nekoliko bujurskih ruševina, mi znamo da su ovaj planetni sistem nekada opsluživale dve prelazne tačke. Mora biti da se onoj drugoj dogodio kolaps posle odlaska Bujura."
     "Pa, da; ali zato gambit sa Izmunuti i uspeva! Samo jedan prilazni put, a i taj jedan skriven; a zna se, po rasporedu rada velikih Instituta, da oni još čitav jedan eon neće pregledati ovaj sistem. Mora biti da je to poprilično jedinstvena situacija."
     "Jedinstvena. Hrrmmm i baš zgodna. Toliko zgodna, zapravo, da sam ja odlučio da pribavim sveže podatke."
     Purofski se okrete prema planeterijumskoj projekciji; preko njegovog lica, sada u senci, pređe neki udaljeni izraz. Posle nekoliko dura, Sara uvide: čovek je sigurno 'odlutao' u misli. Ta vrsta rasejanosti možda je prerogativ genija u izolovanim dvoranama Biblosa, ali sad nervira jer on je maločas toliko podstakao njeno zanimanje! Zato mu se Sara obrati oštrim tonom.
     "Majstore! Novi podaci su ti bili potrebni, kažeš. Zar se pomoću Urijelinog jednostavnog teleskopa može videti išta relevantno?"
     Učenjak zatrepta, onda nagnu glavu na jednu stranu i osmehnu se. "Znaš, Saro... Neobična je podudarnost da smo i ti i ja proveli ovu godinu jureći neke nekonvencionalne ideje. Ti nešto iz lingvistike i sociologije - da, pratio sam tvoj rad sa zanimanjem. A ja sam pokušavao, vidiš, da sklopim jednu tajnu prošlosti pomoću grubih naprava skrpljenih od parčića prekovanog bujurskog metala i rastopljenog peska.
     Koleginice Saro, da li si znala da sam ja, fotografišući Izmunuti, pukim slučajem snimio i ova dva zvezdana broda? Ta dva koji nam toliku frku napraviše gore na severu? Uhvatio sam i jedan, a kasnije drugi, kad su ulazili na orbitu... ali moja upozorenja nisu stigla do visokih mudraca na vreme." Purofski slegnu ramenima. "A što se tiče tvog pitanja. Da, uspeo sam ponešto da saznam, pomoću ovih aparata koji postoje na planini Guen.
     Razmisli ponovo o jijoanskim jedinstvenim uslovima, Saro. Kolaps druge prelazne tačke... ugljenična erupcija Izmunuti... Neizbežna privlačnost prikrivenog, izolovanog sveta za prerano došle begunce.
     I još ovo: kako je bilo moguće da stvorenja sa umovima tako živahnim kao što su Bujuri ne opaze na vreme prve simptome tih promena u kosmosu neposredno do njihovog Jijoa?"
     "Pa, Bujuri su se pokupili i otišli pre pola miliona godina! Možda tad nije bilo nikakvih simptoma. Ili je bilo, ali veoma tananih."
     "Možda. Tu ulazi moje istraživanje. A pridružiće se i tvoja stručnost, nadam se. Jer ja podozrevam da su prostorvremenske anomalije morale biti primetne, još tad."
     "Prostorvremenske...?" Sara shvati da je ova upotreba termina iz arhaične zemaljske fizike bila namerna. Sad je bio red na nju da se zagleda u zvezdano polje i tako provede nekoliko dura, razabirući se među implikacijama.
     "Ti govoriš... o efektu sočiva, zar ne?"
     "Bistra curica", odgovori mudrac, tonom odobravanja. "Da, a ako sam ja uspeo da ih opazim..."
     "Onda su ih morali opaziti i Bujuri i predvideti..."
     "Kao da čitaju iz otvorene knjige! I to nije sve. Zvao sam te da dođeš ovde da bi potvrdila još jednu, kudikamo zloslutniju pretpostavku."
     Sara oseti kako joj se talasić jeze penje uz kičmu kao ledeni insekt sa milion nožica.
     "Da?" upita ona.
     Mudrac Purofski na trenutak zaklopi oči. Kad ih opet otvori, bile su obasjane očaranošću.
     "Saro, ja mislim da su oni planirali sve ovo, od samog početka."

VIII

     Ilegalno ponovno nastanjivanje svetova koji su određeni za ugar bilo je težak problem u Pet galaksija još od kad se istorija tog saveza počela zapisivati. Ima mnogo razloga zbog kojih se ovaj problem pojavljuje tako uporno, uvek iznova, a najvažniji razlog je takozvani 'paradoks reproduktivne logike'.
     Organska bića sa bezbrojnih i izuzetno raznovrsnih svetova imaju (gotovo sva) jednu zajedničku odliku - održavanje putem razmnožavanja. Kod nekih rasa, to se ispoljava kao svesna želja da se ima potomstvo. Kod nekih drugih, jedinke reaguju na sopstvene grube nagone - naime, upuštaju se ili u seks, ili u ksim, a za posledice ne mare mnogo.
     Ma koliko da se pojedinačni mehanizmi rasplođavanja razlikuju, čist učinak izlazi na isto. Prepuštene svojim sopstvenim sklonostima, organski živi oblici razmnožavaće se tako da će ih se više rađati nego što umire. Tokom razdoblja koja su veoma kratka (po zvezdanim merilima!), ishodeće povećanje populacije preopteretiće svaki ekosistem; nadmašiće njegovu sposobnost samoregulacije i samoodržavanja (vidi prilog: Odabrane ilustracije 1).
     Rase ovo čine zato što je svaka plodna jedinka potomak dugog lanca uspešnih razmnožavača. Jednostavno rečeno: oni koji nemaju odlike potrebne za razmnožavanje, ne postanu ničiji preci. One odlike koje podstiču na reprodukciju, reprodukuju se.
     Koliko je nama poznato, ovaj evolucioni imperativ prenosi se čak i na ekomatricu oblika života zasnovanih na vodoniku, koji u kosmosu koegzistiraju, ali bez mešanja, sa nama, civilizacijama koje dišu kiseonik. Što se tiče Trećeg reda - a to su autonomne mašine - samo najstrožija primena bezbednosnih ograničenja sprečila je te neorganske civilizacije da se ne otisnu u eksponencijalno razmnožavanje koje bi ugrozilo osnovu opstanka bilo kakvih živih bića u svih Pet galaksija.
     Kod ogromne većine nerazumnih živih vrsta u prirodnim ekosistemima, težnja ka preteranom razmnožavanju večito se suzbija umiranjem od gladi, umiranjem od dejstva grabljivica i drugim ograničavajućim činiocima, što za ishod ima kvazistabilna stanja pseudoravnoteže. Međutim, kad se utzdignu do predsapijentnog stanja, mnogi živo oblici upotrebe svoju tek pronađenu pamet da uklone svakog ko se sa njima takmiči i da se otisnu u pravu orgiju razmnožavanja, u mahnitost koja brzo dovede do preteranog iscrpljivanja prirodnih bogatstava. Ako se ovakve vrste ostave predugo da rade šta im padne na um, može im se desiti da unište sebe, kroz ekološki kolaps.
     To je jedan od takozvanih 'Sedam razloga' zbog kojih se naivni živi oblici ne mogu samostalno razviti do pune sapientnosti i kompetentnosti. Paradoks reproduktivne logike znači da će kratkoročni lični interes uvek preovladati nad dugoročnim planiranjem, osim ako se spoljašnjim uplivom čitavoj rasi nametne mudrost, što mora uraditi neka druga rasa, usvojiteljska, to jest pokroviteljska.
     Jedna od dužnosti pokrovitelja sastoji se u tome da klijentsku rasu prisili na svesnu kontrolu želja za samoumnožavanjem. Tek posle uspešnog ostvarenja tog zadatka, rasa se može kandidovati za status odrasle. Ali uprkos svim predostrožnostima, čak i poptpuno zrelim i prihvaćenim rasama dešavalo se da ih ponese populaciona eksplozija, kao svojevrsni grč, naročito u razdobljima kad se, iz nekog razloga, dogodi slom zakona i poretka. (Vidi prilog: Vremena promene.) Pojedine žurne, grčevite epizode kolonizacije i eksploatacije završile su se upropašćenjem, pa i uništenjem čitavih galaktičkih oblasti.
     Po zakonu, za rasu koja počini takav ekološki holokaust propisana je samo jedna kazna, izvršna odmah: istrebljenje do poslednjeg pripadnika, tako da ne ostane ni koren rase, niti jedan jedini uzorak ili primerak.

     U poređenju sa time, ilegalno nastanjivanje ugarenih svetova oredstavlja zločin skromnijih razmera. Kazne zavise od obima učinjene štete i od toga da li su iz tog procesa proizišle neke nove predsapijentne žive vrste.
     Ipak, lako je videti da paradoks reproduktivne logike iskrsava i ovde. Zašto bi, inače, pojedinci i vrste žrtvovali tako mnogo i rizikovali vrlo oštre kazne, samo da bi životarili u životinjskoj tajnosti na svetovima na kojima im nije mesto?

     Tokom više stotina godina tragalo se za rešenjem ovog upornog problema, ali nađeno je samo jedno. Ono se sastoji u tome da se istrajno primenjuje pragmatična dalekovidost, u interesu opšteg dobra.
     Drugim rečima - da se bude civilizovan.

     Galaktografski priručnik za potpune neznalice i početnike, dakle za Zemljane, posebno izdanje Bibliotečkog instituta Pet galaksija, godina 42 EC, kao delimična isplata dugova iz 35 EC.

POSADA BRAZDAČA

KA

     Vodili su ljubav u jednoj skrivenoj pećini, koja se ugnezdila ispod obalskih litica; u blizini su gruvali talasi, pojačani plimom i strujama, tako da su pojedini mlazevi slanih vodenih kapljica prskali u visinu sve do navrh litica.
     Potmulim odjeci kao da su svaki put uzvikivali Najzad! Najzad! kad god bi se neki talas zgruvao o obalske stene; kao da je sve do tog trenutka bilo samo uvod, puko prenošenje zamaha tela preko ogromnog okeana, od jedne do druge oblasti slane vode. Kao da talas postaje stvarnost tek kad se razbija o kamen.
     Odjeci su se valjali i odzvanjali u Kaovoj i Pipoinoj zaklonjenoj pećini. To sam ja, razmišljao je Ka, osluškujući kako veliki talasi uzvikuju svoja kratkotrajna postvarenja. Kao što obala znači plimi ispunjenje, tako je on tek vezom sa drugom osobom postao potpun.
     Puštao je da mu se voda preliva preko otvorenih usta, koja su još pulsirala od njihove strasti. Ovaj tajni bazen imao je, sad, njen ukus.
     Pipoa se valjuškala naporedo s njim, gladila ga svojim grudnim perajima; od toga mu je sva koža postajala peckava, kao naježena. Odgovarao je milujući je repnim perajem, presrećan što vidi kako Pipoa treperi, ne skrivajući blaženstvo. Ova postkoitalna naklonost imala je još dublji značaj nego krartkotrajni slavni ples sparivanja. Bilo je to nešto kao razlika između obične potrebe i potrebe za koju si se opredelio da je imaš.

     * Mogu li zvezde
     * da kliknu srećom većom
     * nego sada mi?

     Ovaj trinarni haiku došao mu je kako i treba, maltene nehotično, bez nekih velikih mozganja i isprobavanja u prednjim moždanim režnjevima koje su ljudski genetički inženjeri tako temeljito ispipali i preuredili tokom uzdizanja neo-delfinske rase. Škljocavi i pucketavi zvuci ove pesme razlegali su se u ovoj pećini praktično u istom trenutku kad su se i pojavljivali u njegovoj lobanji.
     Pipoin odgovor naiđe na isti način, iskreno opušten, sa prirodnom otvorenošću u kojoj ne može biti nikakvih laži.

     * Uz malo sreće
     * uspeće; da li to zna
     * Srećni Ka?

     Poruka od koje je sav ustreperio, priznanje, iskazano na način koji (to je svakako znala) njemu znači veliko blago. Opet imam svoj nadimak! - reče Ka sebi, presrećan.
     Sve bi tada bilo savršeno - trenutak bez i najmanjeg nedostatka - ali nešto se provuče iza njegovog zadovoljstva. Jedan drhtaj: samo jedan, ne jak, blago svetlucav, kao zvučna senka koju načini električna jegulja prolazeći klisko kroz noć i ostavljajući za sobom vilinski trag.
     Da, šapnuo je neki udaljeni glas, koji kao da je nastao potresom u drugom moru, kao da je neki ledeni breg zastenjao hiljadu milja daleko; opet imaš onaj svoj nadimak.
     Ali da bi ga zadržao, moraćeš ga zaslužiti.

     Kad je Ka sledeći put proverio kako napreduje njihov špijunski robotić, vide da je ta sprava uspela da se popne maltene na vrh zadimljene planine Guen.
     Pipoina odluka da ostane uz njega bila je, u početku, više profesionalna nego lična; trebalo je pomoći Kau u navođenju te spravice koja se pentrala šupljom bambusovom šinom po izbrazdanom boku ogromnog vulkana. Lokani žitelji zaista su se dobro pokazali kao inženjeri, time što su uspeli da naprave jednošinsku železnicu od bambusa, sve do gore; ali pojedini delovi te jedne šine bili su ispunjeni prljavštinom i kamenčićima. Majušnom robotu nije bilo moguće tek tako narediti 'Popni se!' nego je trebalo voditi ga. Na kraju su Pipoa i Ka morali da se ulogore u pećini i da paze na malog robota celu noć i ceo dan. Nije bilo ni govora o vraćanju kod Brukide i ostalih. Potpuno autonomna jedinica mogla je obaviti to putovanje sama, ali Džilijan Baskin zabranila je upotrebu mašina koje bi bile toliko pametne da bi ih Jofuri svojim detektorima mogli primetiti.
     Trenutak likovanja dođe kad je kamera najzad sišla sa šine, prošla kroz kamufliranu stanicu i nastavila hodnikom od klesanog kamena, vukući za sobom tanano optičko vlakno kao što bi pauk, u žurbi, povukao nit paučine. Ka je naredio robotiću da se popne na tavanicu i da nastavi tako; najbezbednija putanja, a i najpogodnija za osmatranje ovih radionica.
     Sad su se uključili i drugi posmatrači i počeli da komentarišu, iz dalekog Brazdača. Hanes Suezi i njegovi inženjeri imali su šta da kažu i šta da pitaju o prostranim kamenim dvoranama u kojima su Urkinje i Gheueni radili kovačke i livačke poslove, zahvatajući opasnu, užarenu lavu pravo iz prirodnih vulkanskih jama. Jijoanci-kovači zahvatali su je 'kutlačama' a onda prenosili u obližnje udubine sa vatrom, da bi je još bolje rastopili, zatim načinili željenu leguru i onda sipali u kalupe. Dok su livci na vrhu planine nastavljali taj posao, u Brazdaču se začuše i odgovori. Odgovarala je uglavnom Ur-rona, jedna od četiri mlade osobe čije je prisustvo na brodu donelo toliko nedoumica. Ur-rona je govorila veoma naglašenim angliskim jezikom. U njenom glasu osećale su se napetost i uzdržanost. To što je pristala da služi kao vodič bilo je deo jedne rizične pogodbe, još ne sasvim razrađene.
     "Ne vidin Urijel kod ložišta", dopre Ur-ronin glas u Kaovo uho, istanjen, iz slušalice. "Možda je na gornjem spratu, u dvorani gde ona ima taj svoj hovi."
     Hobi. Ali hobi jedne osobe kao što je Urijel. Na osnovu dnevnika Alvina Hf-vajuoa, Ka je zamišljao kitnjastu, premda beskorisnu igračku; mašinu od štapova i staklenih komada koji se vrte; nešto hipnotičko, da lakše prolaze dani tupog življenja na ovom divljem svetu. Ali Ka je čudilo da jedna od predvodnica jijoanskog društva, sada toliko ugroženog, gubi vreme sa nekim takvim skalamerijama, makar one bile i 'umetnost'.
     Ur-rona, iz Brazdača, reče Kau da uputi špijunskog robotića kroz jedan dugačak hodnik, preko nekoliko zaokreta kao u lavirintu, pa kroz jedna otvorena vrata, u mutno vidljivu veliku dvoranu... i najzad kamera ugleda taj legendarni Urijelin aparat.
     Pipoa zazvižda zapanjeno.

     * Opisi unapred
     * slaba su nam priprema
     * za stvarnost sveta!

     Jeste, pomisli Ka, zureći u sliku visoke dvorane koja bi bila upečatljiva i na Zemlji. Dvorana je bila sva ispunjena izukrštanim drvenim gredama i nekim iskričavim svetlostima. Alvinov opis u dnevniku nije bio ni približno prikladan; nije preneo složeno jedinstvo svih tih zarotiranih delova. Sada se već prvim pogledom na špijunsku sliku videlo da u toj dvorani postoji jedan zajednički ritam koji kontroliše sve. Svako talasanje i komešanje bilo je deo elegantne celine koja se neprestano menjala.
     Prizor veličanstven, ali ipak nejasan. Naslućivalo se promicanje nekih mutnih prilika na skelama. Mnoštvo majušnih, valjda, četvoronožaca, koji su imali i ruke i tim rukama stalno nešto podešavali; i barem jedan obris sa dve noge, koja bi mogao biti čovek. Ali Ka i drugi gledaoci nisu mogli uspešno da ocene šta je veliko, a šta je malo, jer je perspektiva bila čudna i ispresecana dubokim senkama. Osim toga, holovizijski ekran načinjen je za stvorenje čija su oba oka okrenuta napred. Delfinskoj glavi bolje bi odgovarao panel sa sonoparalaksnim emitorima.
     Čak i Hanes Suezi, koji je obično govorljiv i ironičan, zaćutao je pred ovom bujnom, svetlucavom palatom pokreta.
     Posle nekog vremena začu se Ur-ronin glas.
     "Vidin Urijel. Ona je druga zdesna, u onoj skupini koja stoji pored šinpanze."
     U toj skupini stajala je ne samo jedna četvoronožna urska osoba, nego nekoliko. Urkinje su gledale kako se delovi mašine okreću. Ispred njih sedela je jedna šimpanza, koja je u rukama držala beležnicu. Po bokovima urkinja preletale su zalutale tačke svetlosti; slika je ličila na skupinu faune u šumi. Ka je pretpostavio da je Urijel ona najstarija osoba, sa sedim krznom na njušci. Videše kako šimpanza pokazuje toj najstarijoj šta je nacrtala: skup apstraktnih sivih linija. Šimpanza je ovo propratila ne rečima, nego znacima, koje je oblikovala pokretima šaka.
     "Halo, Braz-dač", reče Ka u mikrofon. "Kako ćemo sad-d? Samo uletimo među ove i saopššštimo ko smo?"
     Donedavno je politika bila - ne mešati Brazdač ni u šta jijoansko. Ali sada su zajedničke nevolje nametnule potrebu razgovora, pa i sastanka sa Jijoancima.
     "Bolje je da neko vreme slušamo, pre nego što se predstavimo", dopre iz slušalica uputstvo Džilijan Baskin. "Više bih volela razgovor nešto privatniji."
     Drugim rečima, ona bi radije da stupi u vezu samo sa Urijel, a ne sa celom ovom gomilom. Ka naredi robotiću da se pokrene, po plafonu pećine, malo napred. Ali pre nego što su mogli razabrati šta Urkinje govore, kroz optičko vlakno stiže, iz zvezdanog broda, glas još jednog gledaoca.
     "Dopustite mi da se umešam", reče Nis mašina svojim otmenim, prefinjenim tonovima. "Ka, možeš li da zumiraš kameru na onaj pesak tamo? Želeo bih da proverim jednu pretpostavku."
     Ka sačeka jedan tren. Pošto se Džilijan ne oglasi nikakvim protivljenjem, on usmeri optiku tako.
     "Posmatrajte taj pesak", reče Nis mašina. "On se, vidite, uzdiže tamo gde svetlosni zraci padaju najčešće. Talasići koje vidimo na pesku podudarni su sa onim što je šimpanza nacrtala i pokazala Urijeli..."
     Pipoin rep pljesnu Ka, odvlačeći mu pažnju od tog razgovora.
     "Nekkko dolazi!" uzviknu Pipoa. "Bočni skener kaže da to liči na živog Jofura!"
     Ka odmah okrete kameru tamo, čime izazva protest Nis mašine. Na taj protest ne obrati nimalo pažnje. Na vratima se pojavi obris koji je posadi Brazdača postao izuzetno odvratan - nešto kao plast od natrpanih masnih podvaljaka, sve manjih i manjih prema gore.
     Džilijan Baskin reče: "Bez panike. Sigurna sam da je to samo Treki."
     "Naravnio da je Treki", stiže Ur-ronin glas. "Ta naslaga prstenova zove se Tjug."
     Ka se priseti. Bio je to 'glavni alhemičar' kovačnice na planini Guen. Urijelin majstor za hemijske sinteze. Ka umirujuće dodirnu Pipou; oseti da se ona već počela donekle opuštati. Po Alvinovom dnevniku, Trekiji su smirena, sedeća stvorenja, nimalo nalik na svoje zvezdoletne rođake.
     Zato se iznenadi kad Tjug okrete ceo jedan red senzora, nalik na dijamante, nagore, pravo u kameru malenog špijunskog robota. Krivudavi pramenovi narandžastog dima počeše da se uzdižu iz Trekijevog središnjeg ventila. Onda se na najvišem prstenu pojavi neko ispupčenje...
     ...iz koga Tjug naglo ispljunu mlaz letećih predmeta, čitav roj, koji besno polete na kameru! Ka i ostali videše, samo na tren, kako im 'u oči' uleću insekti, ili neki ovdašnji ekvivalent insekata; ali višefacetne oči i silno zujanje krila tih bića već u sledećem trenutku stvoriše jaku smetnju, svetlosnu i zvučnu. Horda insekata zalepi se po objektivu kamere, po mikrofonima - svuda po špijunskom robotiću.
     Ništa korisno više nije stizalo do Kaove konzole sa instrumentima; samo šum u mikrofonu i 'sneg' na ekranu.

DŽILIJAN

     Iznad konferencijskog stola ostade samo jedan deo slike od pre nekoliko trenutaka, ali veoma uvećan. Videlo se, zaustavljeno u letu, malo stvorenje čija su krila bila samo razbrljotina duginih boja, bolna za oko. U poređenju sa time, Nis mašina, koja je kao kompaktna rotirajuća mreža spiralnih linija sedela za stolom, izgledala je tmurno i 'obično'. Nis progovori sa dosta zlovolje u glasu.
     "Može li iko od vas lokalne dece da prepozna ovu napast?"
     Bilo je to rečeno prividno učtivo, ali je Džilijan osetila u tim rečima i znatno nepoštovanje prema sagovornicima.
     Na sreću, Alvin Hf-vajuo nije primetio taj patronizirajući ton. Mladi Huniš sedeo je uz svoje prijatelje, za stolom. Njegova kesa ispod grla brujala je podzvučnim tonovima jer je to prijalo nur-zverčicama koje su mu udobno ležale na ramenima: jedna na desnom, druga na levom. Čuvši ovo ironično pitanje Nis mašine, Alvin klimnu glavom prijateljski; tipičan ljudski gest potvrđivanja.
     "Hrm, to je lako. Ovo je osa privatničarka."
     "Genetski udešena igračka Vujura", reče Ur-rona. "Dosadno stvorenje, dovro poznato."
     Hak je njihala sva četiri pipka sa očima, zureći u tu sliku iznad stola. "Sad vidim kako su dobile to ime. One se kreću tako brzo da nikad ranije nisam mogla dobro da ih vidim. Krila su im kao malecne reug-membrane, koje mašu."
     Hanes Suezi othuknu i onda kucnu po stolu levom rukom koja je bila proteza.
     "Kakvog god da su porekla ta zujala, vidimo da je Urijel imala oružje protiv špijunskih naprava. Naš robot tamo je sad neupotrebljiv. Hoće li ona pretpostaviti da je jofurski?"
     Ur-rona 'slegnu ramenima' na kentaurski način, spiralnim uvijanjem dugačkog vrata. "Šta bi drugo pretpostavila? Kako je uopšte mogla Urijel da čuje za vas, narode... osim ako su Jofuri počeli da pričaju da vi postojite?"
     Džilijan se saglasi. "U tom slučaju, ona će uništiti našeg robota, osim ako mi počnemo preko njega odmah da izgovaramo angliske reči. Nis mašino, možete li ti i Ka da pošaljete poruku tamo?"
     "Radimo na tome", reče Nis mašina. "Komande su pošle iz kontrolne konzole, ali ne znamo da li je robot išta uspeo da izgovori; toliku buku prave ove ose i toliku električnu smetnju. Moguće je da robot sada više uopšte ne radi."
     "Do vraga. Bili bi nam potrebni dani da pošaljemo drugog. A mi te dane nemamo." Džilijan pogleda Ur-ronu. "Zbog ovoga možda nećemo moći da održimo naše obećanje."
     Vrlo nerado je to rekla. Deo nje radovao se mogućem susretu sa legendarnom kovačicom sa planine Guen. Po svim izveštajima, Urijel je osoba pronicljiva, pametna, a u jijoanskom društvu veoma uticajna.
     "Postoji druga mogućnost", predloži Ur-rona. "Odleteti tamo."
     "Tu mogućnost zasssad moramo ostaviti po strani", odgovori poručnica Tišt. "Jer svaku letelicu poslatu iznad ove vode, kojom smo zaštićeni, istog-g trenutka bi otkrio neprijateljssski bojni brod."
     Delfinska oficirka ležala je na mekanom ležaju u svojoj šestonogoj mašini za hodanje. Njeno dugačko, glatko telo pružilo se duž čitave jedne strane konferencijskog stola, i to duž one koja je bila najudaljenija od mladih jijoanskih prerano došlih. Tišt je, samo levim okom, osmatrala sve članove ovog brodskog saveta. "Verovali ili ne, ma kolik-ko da smo razočarani zbog gubitka Kaovog robotk-ka, imamo i neka druga posla da razmotrimo danasss."
     Džilijan je razumela Tištnu zlovolju. Tišt jeste podnela izveštaj o samoubistvu (ako je to bilo) dvojice ljudskih uhapšenika; ali i posle tog izveštaja mnoga pitanja ostala su bez odgovora. Osim toga, disciplinski problemi su se pogoršavali; sve veći deo delfinske posade potpisivao je nešto čemu dadoše naziv 'peticija za razmnožavanje'.
     Džilijan je pokušavala da popravi moral tako što je izlazila među delfine i razgovarala sa njima; trebalo je saslušati šta ih muči, ohrabriti ih dodirom svoje, pokroviteljske rase.
     Tom je imao dar za to, pomisli ona; i kapetan Kraidaiki. Ponekad se malo našale, ili ispričaju neku alegorijsku pričicu, onako uzgred. Pa, i kad se situacija pogoršavala, kod većine delfina motivisanost i odanost su se povećavali.
     Ali, pomisli Džilijan, ja taj dar očigledno nemam. Ili je to, ili se ova jadna posada najzad umorila od ovolike, grdne, bežanije.
     U ovom trenutku svi najbolji radnici bili su izvan Brazdača, podeljeni u radne ekipe koje su danonoćno radile. A Džilijan je provodila sate u savetovanjima sa Nis mašinom, odbacujući svakojake očajničke planove... jedan po jedan.
     Jedan od tih planova ipak je izgledao manje loš od ostalih.
     "Ima ukusa", rekla je Nis mašina. "Ali je nepromišljen, kockarski. Naše bežanje sa Kitrupa bilo je bolje smišljeno nego ovo."
     Sastanak se nastavio. Brodski lekar, doktor Makani, poče da govori o sledećoj tački dnevnog reda. Za razliku od Tišt, ova stara delfinka nije volela da se šetka okolo pritegnuta kaiševima za mašineriju sa šest nogu. Zato je u sastanku učestvovala ležeći u vodi, u jednoj prozirnoj cevi koja se pružala celom dužinom jednog zida prostorije. Doktor Makani je bila naga; na sebi je imala samo mali am sa mehaničkim rukama i alatom. Voda u cevi, kao i u svim vodenim prolazima u Brazdaču, bila je dopunjena kiseonikom, tako da je doktorkino telo blistalo od mehurića koji su se oslobađali.
     "Mora se videti šta ćemo sa Kikijima", reče ona. "Nekakvu odluk-ku o njima moramo doneti, naročito ako planiramo da podignemo naš brod-d."
     Džilijan klimnu glavom. "Ja sam se nadala da se o tome posavetujem sa..." Pogleda na mutnu sliku insekta dobijenu od Kaovog izgubljenog robotića i uzdahnu. "Doktore, konačna odluka o tome mora pričekati. Ti nastavi pripreme, a ja ću te obavestiti."
     Zatim progovori Hanes Suezi. Njegov izveštaj bio je o stanju brodskog korita Brazdača.
     "Ovako opterećen, Brazdač će biti jednako spor kao kad smo nosili na sebi onu ispražnjenu thenanijansku krstaricu kao kamuflažni oklop. Biće i sporiji, jer sva probabilitetna peraja su ulepljena tom crnom prljavštinom."
     "Znači, moraćemo preći u jednu od onih olupina napolju?"
     To bi bilo veoma teško. Ni na jednom od tih odbačenih brodova nisu postojale modifikacije za potrebe rase koja pliva po vodi.
     Ogledalski sjajna polukugla u kojoj se nalazila Suezijeva lobanja, a u njoj mozak, klimnu.
     "Moje ekipe napolju pripremaju najbolje od tih zvezdanih brodova", reče on. Zatim tihi smeh dopre iz govornog proreza na njegovoj kacigi-glavi. "Veselije, narode! Neki od nas će se možda izvući živi odavde."
     A, to je moguće, reče Džilijan sebi. Ali ako se izvučemo odavde, kuda ćemo onda?

     Sastanak se završi. Svi su, pa i mladi jijoanski prerano došli, imali poslove i obaveze.
     A u mojoj kabini, pomisli Džilijan, sad verovatno sedi Dver Kulhan, da mi opet traži da ga pustim na obalu. Da ga iskrcam; ili da on pliva.
     Samo da bi se vratio u divljinu, jer je tamo nekome potreban, pomisli ona.
     Bila je u velikoj nedoumici oko toga. Taj Dver... jedva je nešto više od dečaka... Pa ipak, prvi put od kad je Brazdač morao da ostavi Toma Orlija na Kitrupu, ona je osetila da je jedan muškarac, makar i malo, fizički privlači.
     A kako i ne bi, reče ona sebi; oduvek sam ja padala na tip heroja.
     Ovo prenese njene misli na poslednju priliku kad je osetila Tomov dodir... Bila je to njihova poslednja noć zajedno, na jednom metalnom ostrvu usred otrovnog mora. Noć pre nego što je odleteo jedrilicom koja je energiju dobijala od solarnih ćelija na krilima. Tomova namera bila je da odvede na pogrešnu stranu moćne bojne flote, da onemogući planove silnika, da načini otvor kroz koji bi Brazdač mogao pobeći. Džilijanina leva butina i sad je bila, ponekad, prožeta iskričavom toplinom... uspomena tela na Tomov poslednji stisak, prepun ljubavi, dok je ležao potrbuške opružen ispod trupa te majušne letelice, lake kao pero. Široko se iscerio Džilijan... a onda... odleteo.
     "Vratiću se pre nego što ti i doznaš to", bile su njegove poslednje reči. Ta rečenica, metafizički razmotrena, mogla bi imati neka čudna podznačenja. A Džilijan ju je često razmatrala, preispitivala.
     Odleteo je, krila ka severu, sasvim nisko iznad talasa, nisko iznad sukobljenih plima Kitrupa.
     Nije trebalo da ga pustim, pomisli ona; ponekad i junaku treba reći da je dosta junaštva.
     Trebalo je pustiti da neko drugi spasava svet, zaključi ona.

     Dok se pripremala da ode iz konferencijske sobe, ona vide da Alvin, mladi Huniš, pokušava da prikupi oba nura, jer su se razišli po sobi. Jedan nur bila je ženka; njegova kućna ljubimica odavno. Kako god da je pogledaš - bistro, ali ne razumno biće; poreklom od divljih, prirodnih titlala, onih od kojih je kasnije, Uzdizanjem, postala razumna rasa titlala.
     Očigledno, reče Džilijan sebi, Timbrimi su ovde na Jijou ostavili genetsku zalihu svojih voljenih klijenata, kao obezbeđenje za slučaj da se celom njihovom klanu dogodi najgore. Mudra predostrožnost, ako se ima u vidu koliko su neprijatelja stekli.
     Ali onaj drugi nur, Blatko, Dverov nepodnošljivo dosadni pratilac na putaovanjima... Skeniranje njegovog mozga pokazalo je izobilje tragova Uzdizanja.
     Znači, pomisli Džilijan, rasa skrivena unutar rase; sa očuvanim svim onim crtama koje su Timbrimi, napornim radom, odgajili kod svojih klijenata.
     Drugim rečima, na Jijou živi još jedan talas ilegalnih doseljenika; to su titlali, pravi-pravcijati prerano došli; ali su sebe pokrili jednim dodatnim slojem kamuflaže. Tako maskirani, možda će, čak, uspeti da izbegnu katastrofu, ko zna kakvu, koja bi mogla zadesiti srodnike Alvina, Hakice, Ur-rone i Štipka.
     Ali, pomisli Džilijan, to ne može biti cela priča. Oprez nije najistaknutija odlika Timbrima, a ni njihovih klijenata. Ne bi se oni toliko namučili samo da bi se sakrili. Osim ako je to deo nečeg većeg.
     Alvinu nije bilo lako da uhvati Blatka, koji je, prenebregavajući dečakove umblane pozive, švrljao po stolu. Zabadao je nos, sa brcima nalik na mačje, u predmete koji su posle sastanka ostali tu. Onda je prišao zaustavljenoj projekciji ose-privatničarke u vazduhu, digao se na zadnje noge i zagledao se u tu sliku izbliza, radoznalo.
     "Nis", reče Džilijan tiho.
     Začo se zvuk kao da je neko pucnuo prstima, i hologram spiralnih linija u neprestanom okretanju stvori se u vazduhu, blizu Džilijan.
     "Da, doktore Baskin? Da li si se predomislila u pogledu slušanja mog stručnog nagađanja o Urijelinoj složenoj mašini sa diskovima koji se vrte?"
     "Kasnije", reče ona i rukom pokaza ka Blatku. Maločas je shvatila da taj titlal zuri ne u osu privatničarku, nego u nešto iza i pored ose.
     "Ja bih te zamolila da povećaš i poboljšaš ovu sliku", reče ona. "Da saznamo u šta to pilji ovaj mali đavo."
     Nije kazala da je i bez nisa već opazila nešto dodatno. Nešto što je samo osoba sa paranormalnom osetljivošću mogla primetiti. Po drugi put se osetilo, mada vrlo slabo, jedno prisustvo - mutno, kratkotrajno - koje je zalebdelo iznad Blatkovih narogušenih bodlji iza ušiju. Osetila je jasno prepoznatljiv ukus, mada još nije mogla biti sasvim sigurna.
     Osetila je nešto što bi moglo biti nazvano: suština Timbrima.

KA

     Nije se imalo šta više postići u toj pećini. Robotić je najverovatnije 'poginuo'.
     Ako bi se i mogao vratiti u život, svaki eventualni razgovor sa lokalnim stanovništvom bio bi vođen pravo iz Brazdača. A dotle, Ka i Pipoa moraju da se vrate u habitat. Ka komanduje ekipom, ali tu ekipu već danima nije ni video.
     Par ljudi možda bi zastao, osvrtao se, da dobro zapamti tu malu pećinu, da ponese sa sobom što trajniji utisak o mestu gde su prvi put vodili ljubav. Delfini, ne. Neo-delfini osećaju nostalgiju, baš kao i njihovi ljudski pokrovitelji, ali pamte sonarne slike mesta, na način na koji to ljudi ni sa aparatima za snimanje ne mogu. Pipoa prva jurnu napolje, u vodu blistavo osunčanu, a Ka za njom i već su bili napolju. Znao je da njih dvoje mogu da opet 'posete' tu pećinu kad god zažele - tako što će u vodi, jednostavno, primaći glavu uz glavu i stvoriti iznova one jedinstvene odjeke koje samo ta pećina daje. Za ovaj prastari oblik pamćenja postoji naziv 'kitovski san'.
     Prijalo je, tako je divno prijalo jurcati opet preko širokog mora; plivaš, a Pipoino gipko telo uz tebe, oponaša svaki tvoj pokret, odbacivanje repom, svaki skok, u savršenoj podudarnosti i usklađenosti. Pokret je jednak radosti, posle duge vezanosti uz mašine, u zatvorenom prostoru.
     Na putovanju do te pećine, plivali su izvrsno, ali im je pomalo smetala napetost seksa u njima. Sada više nisu imali nikakvih tajni, nikakvih sukobljenih želja. Zato je glavnina povratnog putovanja bila blaženstvo bez reči - ličilo je na jednostavni delfinski par iz predsapientnih dana, kad ta rasa još nije imala ni darove, ali ni terete Uzdizanja.
     Konačno, kada su se primakli habitatu, Ka oseti da se njegov um vraća, nerado, u ritmove koji idu uz angliski jezik. Prinuđen da progovori, on upotrebi neformalni dijalekt prožet pocikivanjem i puckanjem, koji delfinima više prija dok plivaju.
     "Eto, primaklo se", uputi on reči, sonarom, prema Pipoi, tokom podvodne faze njihovog sledećeg ciklusa naizmeničnog plivanja i izletanja u vazduh. "Vraćamo se domu i porodici... kakvi god da su."
     "Porodica?" uzvrati ona skeptično. "Brukida, možda. Ali Mopol i Žaki - zar ne bi radije da budeš u srodstvu sa pingvinom?"
     Zar je moje mišljenje o njima tako očigledno? - zapita se Ka. Probi se na površinu, iskoči kroz vazduh, a onda, pod vodom, pokuša da stvari malo okrene na šalu. "Čekaj, pa treba imati i nešto poverenja. Uz malo sreće, izbegli su da zapale okean dok smo mi bili odsutni."
     Pipoa se nasmeja, a onda dodade: "Šta misliš, hoće li njih dvojica biti ljubomorni?"
     Bilo je to dobro pitanje. Delfini ne mogu, kao ljudi, da prikrivaju svoja osećanja u ličnim odnosima, pa zato i nemaju složene igre emocionalnog varanja. Oni sonarom lako pregledaju unutrašnje organe jedni drugima i zato je retko kad tajna ko je spavao s kim.
     Zavist ne bi bila problem, pomisli Ka, da sam ja od početka jasno uspostavio svoju vlast, kao oficir, ali i kao najstariji po rangu među muškarcima.
     Na nesreću, 'lanac komandovanja' bio je novi koncept; uveli su ga ljudi. Ispod toga, muškarci delfini osećali su i sad drevnu sklonost da se nadmeću za status i za pravo na razmnožavanje.
     To što se Pipoa opredelila za njega moglo bi, zapravo, da pojača Kaov položaj u maloj lokalnoj hijerarhiji.
     Ali da sam ja pravi vođa, pomisli on, ne bi mi bila potrebna takva pomoć.
     "Ljubomorni." Razmišljao je o ovome; pojačao je zamahe perajima, tako da je sad njegov kljun prednjačio u njihovom zajedničkom udarnom talasu u vodi, povlačeći Pipou za sobom. "Ako su puni seksa, možda će i biti ljubomorni, ali će bar prestati da ti dosađuju svojim beznadežnim nabacivanjem."
     Ta dvojica mladih muškaraca, Žaki i Mopol, uporno su pravili vulgarne predloge Pipoi, još od dana kad je ona doputovala iz Brazdača u habitat, pa su čak i nastojali da se u prolazu očešu o nju. Ka je morao i da ukori Žakija i Mopola zbog toga. Delfini, doduše, imaju u takvim stvarima daleko liberalniji stav nego ljudska bića - a Pipoa je sposobna da se brani i sama - ali ovog puta se preteralo, pa je morao da 'radi' i rep: jedna pljuska perajem dovela je Žakija u red, a druga Mopola.
     "Beznadežnim?" upita Pipoa, tonom zadirkivanja. "Pazi ti njega, kakve pretpostavke on čini. Otkud ti znaš da sam ja monogamna? Možda bi mi baš odgovarao jedan mali harem muževa."
     Ka raširi čeljusti i uputi ugriz ka njenom najbližem grudnom peraju... ali dovoljno sporo da se ona izmakne, smejući se, pre nego što su njegovi zubi škljocnuli.
     "Pa, šta", nastavi ona da komentariše. "Kod tursiopsa u Tihom okeanu ima tih muvanja utroje, učetvoro. Ali ja sam od onih finih i konzervativnih iz Atlantika. Ti si iz Majamija Ispod, zar ne? Rođen iz klasičnog braka, član klasične porodice, kladim se."
     Ka učini jedno "Hmmm." Čak ni sonarnim dijalektom angliskog nije lako govoriti dok se kroz vodu hita punom brzinom.
     "Iz jedne varijante porodice po Hajnlajnu", priznade on. "To je jedan stil koji bolje uspeva kod delfina nego kod ljudi. Zašto? Htela bi da se udaš u dobru porodicu?"
     "Mnn. Radije bih započela novu. Oduvek sam želela da budem matrijarha-osnivačica jedne fine male loze - ako gospodari Uzdizanja to dozvole."
     To je bilo večito veliko 'ako'. Nijedan neo-delfin nije mogao zakonito da se razmnožava bez dozvole Teragenskog odbora za Uzdizanje. Iako su ljudi ovim svojim klijentima dali neuobičajeno mnogo slobode - čak i pravo glasa i druge elemente državljanstva - klan Zemlje nije smeo odstupiti od drevnog galaktičkog zakona.
     Poboljšaj svoje klijente, glasila je temeljna postavka Uzdizanja... ili ćeš ih izgubiti.
     "Zezaš se?" upita on. "Ako ijedan od nas delfina sa Brazdača ikad stigne kući sa ovog otkačenog putovanja, nikad više nećemo biti pušteni na ispit sapijentnosti. Naši gospodari ima da nas sterilišu na licu mesta zato što smo napravili ovoliku frtutmu. Ili će da nas proglase za heroje, pa ćemo doživotno davati spermu i jajne ćelije za ceo delfinski rod, tako da će gotovo celo sledeće pokolenje neo-delfina biti naše potomstvo.
     Ali u oba slučaja, nema ništa od udobnog porodičnog života za nas. Nikad."
     Nije očekivao da će se njegove reči završiti ovako, ironično i gorko. Ali Pipoa je sigurno videla da on govori istinu. Nastavila je da ga prati u plivanju sasvim tačno, ali njeno ćutanje pokazalo je koliko joj je bilo bolno to što je čula.
     Super, reče on sebi. Sve je išlo tako fino... ova najdivnija voda, ribe koje smo usput ćapili za doručak, ono kako smo vodili ljubav. Zar bi bolelo da sam je pustio da još neko vreme poriče stvarnost, da sanja o srećnim završecima, da se nada da ćemo ipak otići kući i voditi normalan život?

     "Ka!" Od Brukidinog povika čitav habitat je odzvonio. "Baš mi je drago što ste se vratili. Je li uspela misija? Čekajte samo dok čujete šta sam otkrio korelacijom pasivnih seizmičkih eho-skenova između ovog mesta i Brazdača. Učitao sam sirove podatke u jedan od starih programa po Čarlsu Dartu, da bih dobio tomografske slike zone ispod planetne kore!"
     Sve to u jednom dahu. Ljudska bića bi rekla: raspričao se 'sto na sat'.
     "To je super, Brukida. Ali da odgovorim na tvoje pitanje. Naša misija nije prošla tako dobro kao što smo se nadali. Zapravo, dobili smo naređenje da i ovaj habitat spakujemo i da se vratimo u brod. Džilijan i Tišt se spremaju da pokrenu Brazdača."
     Brukida zatrese pegavom, sivom glavom. "Zar nećemo time rizikovati da odamo položaj na kome smo?"
     "Naš položaj je već 'provaljen', Brukida. Doktor Baskin pretpostavlja da nas Jofuri još ne napadaju samo zato što su zauzeti nekim drugim poslovima. Ali to ne može dugo da traje."
     Kaova misija sastojala se u tome da, sa svojom ekipom, dozna šta prerano došli znaju o takvim stvarima; da li, možda, gazdarica kovačke radionice, Urijel, ima neku predstavu o namerama Jofura. Ovo nije uspelo. Niko iz posade Brazdača nije okrivljavao Ka za taj neuspeh; ne glasno. Ali on je znao da je brodski savet razočaran.
     Ja sam im rekao da pošalju nekog ko je bolji majstor za uhođenje, pomisli Ka.
     Pogleda oko sebe. "Gde su ostali?"
     Brukida uzdahnu neujednačeno.
     "Njih dvojica? Otišli da se vozaju na Pipoinim sankama. Ili da opelješe ribarske mreže ovdašnjih Gheuena i Huniša."
     Do vraga! - pomisli Ka. On je Žakiju i Mopolu rekao da se ne smeju udaljavati od ove kupole više od jedan kilometar i da ne smeju preduzimati ništa osim uhođenja posredstvom robot-kamera već uvučenih u luku Vufon. Nadasve, da izbegavaju svaki neposredan dodir sa prerano došlima.
     "Bilo im je dosadno", objasni Brukida. "Sad kad se u Brazdaču već nalaze Alvin i drugi lokalni stručnjaci, naš tim je malčice suvišan. Zato sam se ja posvetio praćenju tokova lave ispod zone subdukcije. To mi je, posle Kitrupa, prva prilika da isprobam jednu zamisao koju sam imao, a koja je zasnovana na starim istraživanjima Čarlsa Darta. Pamtiš ona čudna bića koja su živela duboko ispod planetne kore Kitrupa? Onu rasu čije ime je tako zavrnuto da se ne može izgovoriti?"
     Progovori Pipoa. "Misliš na Karrank-ki?"
     Majstorski je izvela dvostruko aspirovani klizeći ton na kraju; zazvučalo je kao šištanje iz parnog, Papenovog lonca koji će sledećeg trenutka eksplodirati.
     "Da, sasvim tako. E, pa, vidite, ja sam se pitao kakav je to ekosistem bio, dole, koji je mogao njih održavati. To me je navelo na razmišljanje..."
     Brukida zaćuta. Onda se sve troje delfina hitro okrenuše na suprotnu stranu: tihi zvuk grebanja začuo se iz onog dela zida koji se nalazio tačno iza njih. Vibracija se začas pretvori u hrapavo paranje od koga Kau poče da trne vilica.
     Uskoro je čitav habitat stenjao prožet soničnom frekvencijom koju Ka prepoznade.
     To je saser! - reče on sebi. Neko napada našu kupolu!
     "Amove!"
     Uzviknuo je tu komandu; sve troje se baciše prema polici na kojoj su visili kompleti sa teškim alatom, spremni za upotrebu. Ka jurnu u otvoreni kraj svog dobro 'razgaženog' kompleta, oseti da su mnogobrojne kontrolne površine skliznule svaka na svoje mesto. Kontrolni kabl jurnu kao zmija prema neuralnom utikaču iza njegovog levog oka. Robotske ruke se razmahaše: Ka se otkači sa 'klina' na polici. Pipoa isto tako, pola trena kasnije.
     Neravni pravougaonik puzio je po suprotnom zidu, iznad i ispod vodene linije, crveno užaren.
     "Prosecaju da uđu!" viknu Pipoa.
     "Disaljke!" komandova Ka. Iz leđnog dela njegovog ama, u koji Ka kao da je bio celim prednjim delom tela 'upregnut', jedna široka cev jurnu i poklopi rupu za disanje na vrhu Kaove glave. Vlažni poljubac te cevi pretvorio se u čvrsto prijanjanje. Naiđe, kroz cev, vazduh 'iz konzerve', čiji je ukus bio još više 'limen' nego ukus nebrojeno puta recikliranog vazduha ispod kupole. Ka posla, iz svojih neurona, komandu za uključivanje laserskog sekača i sasera, dve alatke koje mogu poslužiti i kao oružje za borbu izbliza...
     Ali uzalud; alatke se ne uključiše.
     "Pipoa!" viknu Ka. "Proveri tvoje..."
     "Ja pomažem Brukidi!" prekide ga ona. "Njegov am se zaglavio!"
     Ka poče da maklja vodu perajima i da ciči od uskraćenosti. Nemajući nijednu bolju opciju, on podmetnu svoje telo između to dvoje delfina i napadnutog zida...
     ...koji se sledećeg trenutka provali u bujici pene.

DŽILIJAN

     "Otkrio sam nekoliko zanimljivih stvari", reče Nis mašina Džilijan, koja se probudila iz kratkog indukovanog sna. "Prva se odnosi na tu divno raskošnu mašinu urođenika, koju je sagradila i kojom rukuje ta urska spetljanka, Urijel."
     Sedeći u zatamnjenoj kancelariji, Džilijan je gledala holo snimak točkova, čekrka i diskova, koji su se vrteli stvarajući raskošnu predstavu svetlosti i pokreta. Nedaleko od Džilijan, pradrevni leš 'Herbi' kao da je takođe posmatrao isti prizor. Igra senki učinila je da zagonetno mumifikovano lice izgleda kao da se zabavlja.
     "Dozvoli da pogađam. Urijel je napravila računar."
     Nis je reagovao iznenađeno. Njegova spirala upletenih linija stegla se u čvor.
     "Znala si?"
     "Naslućivala sam. Na osnovu onoga što ova jijoanska mlađarija priča, zaključila sam da Urijel ne bi traćila vreme na nešto neupotrebljivo ili apstraktno. Ali bi htela da pruži svome narodu nešto izuzetno. Jednu stvar koju su njeni preci bespogovorno morali da odbace."
     "Posedovanje kompjutera. Dobra poenta, doktore Baskin. Urijel nije mogla stremiti ka nekom višem cilju osim da bude kao Prometej. Da svome narodu donese vatru računanja."
     "Ali bez digitalne svesti", ukaza ona. "Kompjuter čije se prisustvo ne može otkriti."
     "Uistinu. Nisam našao da se išta slično pominje igde u našoj jedinici Galaktičke biblioteke, ovoj koju smo zaplenili. Zato sam pogledao pretkontaktno izdanje Enciklopedije Britanike iz godine 2198. Tamo sam pronašao da su postojali mehanički analogni računski aparati i da su na Zemlji, u jednom kratkom razdoblju, čak bili u usponu; a u njima su bile upotrebljene mnoge od ovih tehnika koje vidimo u Urijelinoj 'dvorani stakla koje se vrti'!"
     "Pamtim da sam nekad čula nešto o tome. Možda je Tom nešto pomenuo."
     "A da li je pomenuo da se ista stvar može postići i pomoću jednostavnih elektronskih kola? Pomoću mreža otpornika, kondenzatora i dioda. Ti delovi mogu simulirati veoma raznovrsne jednačine. Međusobnim povezivanjem takvih jedinica moguće je dobiti mašinu koja će rešavati pojedine skromnije probleme.
     Što nas navodi na pomisao da bi takav sistem mogao imati i vojnu primenu. Na primer, oružja za iznenadni napad, bez ikakve digitalno svesne kontrole, samo sa 'sistemom za navođenje' koji se ne može otkriti."
     Nis hologram izvede zabacivanje spirala koje Džilijan protumači kao sleganje ramenima.
     "Ali, opet, da je to stvarno bilo moguće, odavno bi ušlo, na ovaj ili onaj način, u Biblioteku."
     Ove reči pokazale su da i Timbrimi pate od jedne sveprisutne pojave - od sklonosti da se veruje da je, u proteklih dve milijarde godina, već urađeno sve što vredi raditi. Za takvu pretpostavku najčešće se pokazivalo da je, zaista, istinita. Ipak, ljudskoj rasi nije se dopadala.
     "Pa, dobro", reče Džilijan, nastojeći da podstakne dalji razgovor. "Jesi li dokučio šta to Urijel pokušava da izračuna?"
     "Oh, da." Linijski motiv se vrteo zamišljeno.
     "Naime, možda jesam", reče Nis mašina.
     "Zapravo..." zaključi Nis, "...nisam."
     "U čemu je problem?"
     Klinaste izbočine pojaviše se na spiralama: Nis mašina se nervirala.
     "U tome što Urijel koristi algoritme zemaljskog porekla."
     Džilijan klimnu glavom.
     "Prirodno", reče ona. "Sve Urijeline matematičke knjige su iz tog njihovog razdoblja koje se naziva 'Veliko štampanje'. Tada je poplava ljudskog znanja zahvatila ovu planetu. Uglavnom su to bili pretkontaktni tekstovi. Dogodilo se nešto veoma slično delovanju galaktičke civilizacije na Zemlju. Na Jijou, mi smo bili ti koji su nahrupili sa velikom količinom znanja i potopili ranija verovanja."
     Tako se i dogodilo da Džilijan nedavno doživi nešto sasvim neobično - da raspravlja o književnoj vrednosti dela Žila Verna sa dvoje izrazito ne-ljudskih mladih bića koja se zovu 'Alvin' i 'Hak' i čije ličnosti, zaista, nemaju mnogo veze sa galaktičkim normama temeljite običnosti.
     Nis se saglasi, naklonom svog (sada) tornada čipkastih linija.
     "Uviđate moju teškoću, doktore. Iako Timbrimi imaju naklonosti prema Zemljanima, moji tvorci su, ipak, uzdignuti da budu građani Galaksije, koja ima neke svoje zajedničke tradicije. Iako su pojedinosti mog programiranja izuzetni, ja sam dizajniran po dobro poznatim, dokazanim načelima, posle eona galaktičkog iskustva sa sve boljim digitalnim kompjuterima. Te su zamisli u sudaru sa zemaljskim predrasudama..."
     Džilijan zakloni usta šakom i malo se zakašlja. Nis se nakloni ka njoj.
     "Pardon. Sa zemaljskim tradicijama, htedoh reći."
     "Možeš li navesti neki primer?"
     "Mogu. Razmotri samo suprotnost između pojmova diskretnosti i kontinuiteta.
     Po galaktičkoj nauci, sve i bilo šta možemo postići aritmetikom. Prebrojati, podeliti, upotrebiti integrale, kao i racionalne razlomke. Složeni aritmetički algoritmi omogućuju nam da razumemo ponašanje zvezde, na primer, tako što zvezdu podelimo u veoma veliki broj vrlo sitnih delova, modelujemo svaki delić jednostavno, a onda rekombinujemo sve te deliće u celinu. To je digitalni pristup."
     "On zahteva ogromne količine memorije i ogromnu 'sirovu snagu' za izračunavanje", reče Džilijan.
     "Tačno, ali bar to se može nabaviti sasvim jeftino, u ogromnim količinama, za svaki zadatak koji bi u praksi mogao iskrsnuti.
     A pogledaj pretkontaktnu 'vučju' rasu. Tvoju, ljudsku. Proveli ste mnogo vekova kao polucivilizovana bića, mentalno spemna da postavljaju složena pitanja, ali bez ikakvog pristupa tranzistorima, kvantnim prekidačima, binarnoj obradi brojeva. Sve dok vaši veliki mudraci Taring i fon Nojman nisu konačno pokazali snagu digitalnih kompjutera, matematičari Zemlje - mnogo pokolenja njih - morali su da se snalaze sa olovkom i hartijom.
     Ishod? Mešavina blistavog i nerazumnog. Apstraktna diferencijalna analiza i kabalistička numerologija. Algebra, astrologija, geometrijska topologija. Veliki deo tog amalgama bio je zasnovan na zamislima za koje se izdaleka vidi da su besmisleni, kao što su to kontinuitet ili iracionalni brojevi - stvarno su iracionalni! - ili zapanjujuća zamisao da postoje beskonačnosti podeljivo malog, i to u slojevima, jedna ispod druge."
     Džilijan uzdahnu, izražavajući time jednu staru osujećenost.
     "Najbolji umovi Zemlje", reče ona, "pokušali su da objasne našu matematiku, ubrzo posle kontakta. Pokazivali smo, ponovo i ponovo, da ona ima svoju unutrašnju doslednost i da uspešno dejstvuje."
     "Ali ne postiže ništa što ne bi mogle, za samo nekoliko trenutaka, nadmašiti ovakve računske mašine kao što sam ja. Galaktički naučnici odbacili su sve te vaše pametne jednačine kao trikove i varljive 'prečice', ili kao apstraktna buncanja divljaka."
     Ona klimanjem glave potvrdi da je to bilo tako.
     "Tako nešto se desilo u jednoj ranijoj prilici, znaš", reče Džilijan. "U dvadesetom veku Zemlje, posle Drugog svetskog rata, pobednici su se brzo pocepali u dva suprotstavljena tabora. Ti stručnjaci koje pominješ - Taring i fon Kako-beše - radili su na Zapadu, doprinoseći da počne naša digitalna revolucija.
     Za to vreme, celim Istokom vladao je samo jedan diktator; mislim da se zvao Čelik."
     "Da pogledam u Enciklopediji Britanici", reče Nis. "Aha, Staljin, što na ruskom jeziku znači 'Čelični'. Da, vidim sličnost. Staljin je sve do svoje smrti sprečavao razvoj ruske, to jest sovjetske nauke iz ideoloških razloga. Zabranio je rad u oblasti genetike, zato što je genetika suprotna komunističkim zamislima o mogućnosti usavršavanja. Takođe je zabranio rad na razvoju kompjutera, tvrdeći da su 'dekadencija'. Čak i posle Staljinove smrti, mnogi na istoku tvrdili su da je upotreba kalkulatora primitivna i neelegantna... dobra samo za brzo nabacivanje približnih procena. Za stizanje do istine potrebno je da se čovek posluži čistom matematikom, tvrdili su oni."
     "A, zato tako veliki broj majstora Stare matematike dolazi i danas, iz Rusije", reče Džilijan i tiho se nasmeja. "Ovo zvuči kao još jedna preokrenuta slika onoga što se desilo Zemlji posle kontakta."
     Nis je nekoliko trenutaka razmišljao o ovome.
     "Šta time nagoveštavaš, doktore Baskin? Da je Staljin bio donekle u pravu? Da ste vi Zemljani bili u pravu? Da ste bili na tragu nečega što je ostatku Vaseljene promaklo?"
     "Izgleda slabo verovatno, a? Pa ipak, zar nije ta minimalna mogućnost upravo onaj razlog zbog koga su tvoji tvorci uputili tebe na ovaj brod?"
     Izukrštane linije zakovitlaše se brže.
     "Dobra poenta, doktore Baskin."
     Džilijan je ustala i počela razgibati telo nizom vežbi. Ovo malopređašnje kratko razdoblje sna pomoglo joj je. Ali nije otklonilo stotinu problema sa kojima se trebalo sada suočiti.
     "Vidi", reče ona Nis mašini. "Vodi li sve to ka nekoj poenti? Zar ne možeš bar približno da oceniš šta to Urijel pokušava da izračuna?"
     Ona mahnu ka slici čekrka, kožnih kaiševa, rotirajućih diskova.
     "Ukratko rečeno, doktore Baskin, ne mogu. Doduše, mogu reći da ona oblikuje jedan skup simultanih diferencijalnih jednačina - kako bi se to reklo terminologijom vučje rase. Raspon numeričkih vrednosti koje se ovde razmatraju izgleda da je jednostavan, ja bih čak rekao trivijalan. Mogao bih sve to njeno kalkulisanje da nadmašim koristeći samo jedan kvadrilioniti deo moje sposobnosti procesovanja."
     "Pa, što to ne uradiš?"
     "Zato što ovaj problem zahteva da prvo otključam kodove jednog izgubljenog jezika. Da nađem ulaz, kamen zvani Rozeta, posle čega bi sve bilo u trenu jasno.
     Drugim rečima, trebalo bi da mi neko zemaljsko biće pomogne da shvatim na šta se te jednačine odnose."
     Džilijan slegnu ramenima.
     "Pa, onda, ništa", reče Nis. "Još jednom nismo imali sreće. U ovoj kanti stvarno nemamo više nijednog matematičara. Kraidaiki je imao običaj da se ponekad poigra Starom matematikom. Tom, isto tako. Znam da se time pomalo bavio Čarls Dart. Pa, i Takata-Džim..."
     Ona uzdahnu.
     "I Emerson D'Anit", reče Džilijan Baskin. "Taj je bio poslednji od Zemljana koji ti je mogao pomoći."
     Džilijan pođe ka svojoj konzoli za reference. "Ali ako pregledamo dosjea svih ostalih zaposlenih, možda ćemo u posadi naći nekoga ko barem..."
     "To neće biti potrebno", prekide je Nis mašina. "Jer postoji mogućnost da pitamo jednoga od stručnjaka koje upravo pomenusmo."
     Džilijan poče žmirkati. Nije mogla da veruje da je čula to što je čula.
     "Šta si rekao?"
     "Dala si ti meni još jedan zadatak - da ustanovim u šta je blenuo onaj mesožderno-sapientni, navodno, titlal, koji se zove Blatko, po završetku sastanka brodskog saveta. Da bih to postigao, poboljšao sam poslednju sliku naše špijunske kamere, onu snimljenu u deliću sekunde neposredno pre nego što su ose privatničarke pokrile objektiv.
     Molim da posmatraš pažljivo, doktore."
     Na velikom displeju u vazduhu sada se pokazala poslednja jasna slika dobijena od izgubljenog robotića. Džilijan oseti da je oči bole od slike razmahanih krila ose u krupnom planu. Ali to nije dugo potrajalo, jer Nis mašina poče zumirati ka jednom uglu tog vidnog polja, mimo ose privatničarke. Širio se, postepeno, jedan deo slike, a u njemu mašinerija Urijel kovačice - kitnjasto čudo čiste domišljatosti i dovitljivosti.
     Pa, i ja sam prošla kroz jedan kurs Stare matematike, pomisli Džilijan; mogla bih se malo potruditi da eventualno nešto pomognem. Nis mi može nabaviti pretkontaktne tekstove. Njemu je potrebno samo jedno naše naslućivanje. Intuicija 'vučje' rase...
     Njene misli skrenuše ka živopisnom uvećanju i poboljšanju slike. Oko nje kao da su se dizale skele, prožete senkama koje su, opet, bile probijene jakim tačkama svetlosti.
     Ovaj se baš potrudio, pomisli ona; valjda je imao razloga.
     Videla je cilj prema kome se zumiranje usmeravalo: jedan skup senki koje su imale blage krivine živih bića u osetljivoj ravnoteži među izukrštanim skelama. Neke od prilika bile su malene, sa po četiri tanke noge i dve još tanje ruke sa po nekoliko laktova na svakoj ruci i sa nekakvim alatom u rukama.
     To su mali Uri, pomisli ona; muškići. Tehničari zaposleni na održavanju?
     Ali nad njima se uzdizao jedan mnogo veći obris. Džilijan šumno udahnu: čovek! Nesumnjivo čovek.
     Pa, da, priseti se ona; ljudi su takođe Urijelini saveznici i vešti tehničari. I dobro se pentraju; prava stvar, za poslove održavanja u ovakvom ambijentu.
     Nis neće moći još dugo da poboljšava sliku ovoliko zrnastu, pomisli ona.
     Tempo uveličavanja se usporio, a preostale senke ljuštile su se nerado pod navalom ogromne računarske snage. Uskoro Džilijan vide da je na slici nesumljivo neki muškarac; videlo se to po obliku ramena i vrata. Muškarac koji ispruženom rukom nešto pokazuje, možda neki posao koji će malene Uronje morati da obave.
     Muškarac dugačke kose, vide ona. Kosa mu je začešljana ulevo, preko nekog surovog ožiljka na glavi. Rana na slepoočnici...
     Zurila je još nekoliko trenutaka u zboranu površinu rane.
     Sledećeg trenutka slika se razbistri, pokazujući osmeh.
     Prepoznavanje zapljusnu doktora Baskin kao ogroman talas ledene vode.
     "Bože! Pa - nije moguće!"
     Nis je sad naprosto gugutao, tonom nekoga ko uživa u spletkama.
     "Potvrđuješ sličnost?
     Zaista bi se reklo da je to inženjer D'Anit.
     Naš član posade, za koga smo mislili da su ga ubili Oni Stari, u Fraktalnom sistemu.
     Čovek čiji je izviđački čamac progutala i prožderala jedna kugla svetlosti, upravo u trenutku kad je Brazdač polazio u bekstvo koje nas je dovelo, zaobilaznim putevima, ovde gde smo. Na Jijo."
     Ova timbrimijska mašina imala je jednu crtu zajedničku sa onima koji su je napravili: duboku ljubav prema iznenađenjima. Ovo zadovoljstvo sad izrazi vedrim brujanjem.
     "Često si pitala kako je moguće da nas je iko pratio čak do ovog zabačenog i beznačajnog kutka Vaseljene, doktore Baskin.
     Mislim da je to pitanje sad steklo novi nivo ubedljivosti."

KA

     Nije se našao u prilici da se nešto mnogo bori.
     A i kako je mogao, kad je celokupno njegovo naoružanje bilo unapred onesposobljeno? Osim toga, Ka nije bio siguran da može navesti sebe da nanese neko zlo pripadniku svoje sopstvene žive vrste.
     Napadači koji su nasrnuli na kupolu habitata imali su, očigledno, mnogo manje obzira.
     Sad je upropašćeni habitat ostao daleko ispod njih, sav u komadima, rasut po kontinentalnom pragu. Pipoa, Brukida i Ka jedva su izbegli da ih zidovi i drugi komadi podvodnog staništa pritisnu uz dno. Pobegli su iz bujice metala i pene, samo da bi se našli pred cevima dobro naoružanih napadača. Isterani na površinu, dahtali su, svo troje, umorni i nervozni, pod sve slabijim popodnevnim suncem.
     Zato je Mopol komotno leškario iznad njih, u brzinskim 'sankama' za vodu, pomoću kojih je Pipoa doputovala iz Brazdača, skrivenog ispod mora, do tog habitata u priobalnom plićaku. Mopol je gospodario sankama pomoću nernih impulsa koji su, iz njegovog mozga, kroz neuralni priključak, išli do mašina i naoružanja. U blizini je plivao Žaki, obučen u am sa kompletom alata. Žaki im objasni situaciju.
     "Stvari stoje ovako, pilot-te..." Govor mu je bio nejasan od žurbe. "Vas troje ima da uradite kako mi kažemo, inače..."
     Ka zabaci glavu i naglim otvaranjem donje vilice pljusnu vodu Žakiju u oko.

     * Smešne pretnje. Ti
     * suviše si filmova
     * gledao. Kaži!

     Mopol zašišta besno, a Pipoa se nasmeja Žakijevoj situaciji. Sad kad je Ka rekao 'Kaži!' kao komandu, svaka dalja Žakijeva reč značila bi da poslušno ispunjava tu komandu. Bila je to sitnica - ne baš neki jak logički mat. Ali za Ka je bilo važno da ponovo preuzme makar neku inicijativu.
     "Mi..." Žaki izduva vazduh i pokuša ponovo. "Mopol i ja dajemo ostavku na zaposlenje u vašoj posadi. Ne vraćamo se, niti nasss možete naterat-ti."
     Aha, dakle o tome je reč, pomisli Ka.
     "Dezerteri!" reče Brukida i pljucnu sa odbojnošću. "Izdajete svoje kolege sad kad ste najpotrebniji!"
     Mopol se oglasi jednim piskom odbacivanja.
     "Potpisali smo ugovor, ali njegovo zakonsko važenje isteklo je pre dve godine", reče Mopol.
     "Tak-ko je", reče Žaki. "Uostalom, nikad nismo potpisali da učestvujemo u ovakvom ludilu... u ovakvom bezglavom bežanju preko galaksija."
     "Pa, vi nameravate da postanete prerano došli", reče Pipoa utanjenim, melodičnim glasom, zbunjeno. "Da živite u divljini, u ovom moru."
     Mopol klimnu glavom. "O tome se razgovaralo i pre nego što smo nas četvorica krenuli iz broda. Ovaj svet je raj za našu rasu. Trebalo bi da se odmetne cela posada!"
     "Ali", reče Žaki, "čak i ako oni to neće, mi hoćemo."
     I, da to naglasi, on sastavi i jedan haiku.

     * Šest ili sedam
     * naroda pre nas već su
     * učinili to!

     Ka uvide da ih ni na koji način ne može naterati da se predomisle. Na svaki njegov argument, pa i najbolji, ovo more će odgovoriti svojom finom mineralnom glatkoćom i primamljivim odjecima ukusne ribe. Doduše... posle nekog vremena dezerterima će početi da nedostaju udobnosti civilizovanog života, ili će im biti dosadno, ili će uvideti da ima izvesnih opasnosti čak i na svetovima bez krupnih grabljivica. U vodi je sad bila prisutna jedna mala, ali zloslutna razbijenost talasa i Ka se zapita da li je iko od ove dvojice odmetnika ikada u životu plivao kroz slobodno more u vreme zaista opake oluje.
     Ali, reče on sebi, zar nisu sa istim izborom bili suočeni i drugi talasi naseljenika? G'Kekiji, Gheueni, čak i ljudska bića?
     "Jofuri bi mogli malo da vam zabibere", reče im on.
     "Rizikovaćemo to."
     "A ako vas uhvate Instituti?" upita Brukida. "Vaše prisustvo ovde biće krivično delo, a to će se rđavo odražavati na..."
     Mopol i Žaki se nasmejaše. Čak i Ka dođe do zaključka da je taj argument lako odbaciti. Toliko ljudi i šimpanza već živi na Jijou. Ako klan Zemlje bude za to krivično delo kolektivno kažnjen, prisustvo nekoliko delfina u jijoanskim vodama zaista neće značiti važnu otežavajuću okolnost.
     "Pa, šta planirate da uradite s nama?" upita Ka.
     "Nišššta naročito. Ti i Brukida možete da otplivate do vaše drage Džilijan Baskin, ako vam se tako sviđa."
     "To bi moglo da potraje nedelju dana!" požali se Brukida. Ka nije uopšte mogao da progovori; borio se da zaustavi grčeve koji su, bez njegove volje, zbog onog što je Žaki rekao, potresali njegove mehaničke ruke.
     "Samo Ka i Brukida? A ja da ostanem?" upita Pipoa.
     Mopol zacvrkuta potvrdu tako zlurado, da to zazvuča više kao drevni predsapijentni delfinski nego kao galaktički trinarni jezik.
     "To je p-plan", potvrdi Žaki. "Slaba bismo kolonija bili mi bez barem jedne žene."
     Ka najednom sagleda celinu njihove dugoročne sheme. Ona Mopolova tobožnja bolest bila je gluma, samo da bi iz broda bila poslata, do habitata, bar jedna bolničarka. Zdravstveno osoblje Brazdača činile su pretežno delfinke. Pipoa je bila najbolji mogući 'ulov'.
     "Pa, zar ćete zločinu dezertiranja dodati i zločin kidnapovanja?" upita ona. Zvučala je ne samo uplašeno, nego u istoj tolikoj meri i očarano.
     Kaova krv usključa: Žaki se prevrnuo na leđa, zaronio ispod Pipoe, prošao glatko ispod njenog stomaka.
     "Posle nekog vremena, ti to nećeš nazivati tako", obeća Žaki, ostavljajući za sobom obilati trag mehurića u vodi i počinjući da se valjuška sugestivno. "Štaviše, smatraćeš da je ovo bio tvoj najsrećniji dan."
     Na toj tački Ka više nije mogao izdržati. Ošinu repom kroz vodu, jurišajući...
     Neko prazno vreme prolazilo je posle toga... i još vremena u izmaglici... koja se sastojala pola od otupelosti, a drugom polovinom od bola.
     Ka je plutao po vodi, a održavao ga je nagon; njegovo telo je samo od sebe činilo potrebne kretnje. Ostajalo u uspravnom položaju. Praćakalo se pomalo, da bi rupa za disanje, navrh glave, povremeno bila iznad vode, da bi pluća mogla udahnuti vazduh. Posle udisanja, zaronjavalo je. Dajući vremena njegovom raspletenom jastvu da se sabere, polako, opet u jednu tkaninu.
     "Hajde, hajde, dečko", reče mu pomagač. "Joššš samo malo dalje."
     Ka revnosno zapliva uz pomagača. Radio je ono što mu je bilo rečeno. Ovo naučiš još u ranom detinjstvu... kad si povređen, postupaj kako ti pomagač kaže. Možda je taj pomagač majka, ili tetka; možda čak i neki stariji mužjak iz tvog jata. Uvek postoji pomagač, neko je uz tebe... a ako nema nikog, uzeće te more.
     Posle nekog vremena on se priseti kako se zove ovaj njegov pomagač. Brukida. Poče da prepoznaje osobeno talasanje i teksturu priobalne vode. Obala je blizu... Posle još nekog vremena poče se prisećati šta ga je dovelo u ovo stanje... u takvu ošamućenost da nijedna govorna misao nije uspevala da se oblikuje u njegovom umu.
     Bila je borba. Jurišao je, iako je bilo vrlo malo izgleda da išta postigne. Nadao se da će zaskočiti svoje neprijatelje iznenada... čistom drskošću svog napada.
     Samo jedan udar usredsređenog zvuka bio je dovoljan da ga baci u dvostruko praćakanje posle koga su počeli drhtaji koji su potresali sve njegove mišiće. Ostao je paralisan u vodi, udaljeno svestan da dvojica mužjaka, neprijatelja, odlaze... i odvode njegovu ljubav sa sobom.
     "Je li ti sad bolje?" upita Brukida. Stariji delfin prođe sonarnim skeniranjem kroz sve unutrašnje Kaove organe, od glave do repa, da bi proverio kako Ka napreduje. Kaovi mentalni oblaci polako su se razilazili. Dovoljno da se priseti još poneke činjenice. Habitat razlupan - ne vredi se tamo vraćati. Jurnjava za brzinskim sankama beznadežna, iako su pretovarene, sa čak troje putnika; jer pada noć.
     Obe mehaničke ruke na njegovom amu počeše opet da se trzaju besmisleno; njegov mozak je, kroz neuralni spoj, slao nove grčevite komande. Ka uspe da podigne glavu malčice, već pri sledećem udisanju; prepoznade oblik priobalnih brda. Brukida ga usmerava prema jijoanskom ribarskom gradiću.
     "Mopol i Žaki upropastili su kabl i otpremnike u k-kupoli. Ali ja mislim da možžžemo naći linije koje vode do špijunskih robotića u luci Vufon, uključiti se u njih i dobiti kontakt-t sa Brazdačem."
     U Kaove haotične misli vraćao se kakav-takav red. Dovoljno da razume ovo što mu stariji delfin govori. Povratak u sapientnost... ali sa pomešanim osećanjima. Laknulo mu je što gubitak razuma neće biti trajan; ali obuzima ga i žaljenje zbog toga, čežnja za malopređašnjom jednostavnošću umesto koje nastupa rvanje sa hitnim, beznadežnim imperativima.
     Trinarni jezik vrati mu se pre nego angliski; lakše.

     * Pojurimo one
     * sifilistične crve
     * dok je trag još svež!

     "Da, naravno. Slažem se. Strašno je to za Pipou, jadna curica. Ali prvo da se javimo Brazdaču. Možda naše kolege iz posade mogu pomoći."
     Ka se prizva pameti: da, to mora tako. Jedno od prvih načela ljudske zakonitosti koji su delfini jasno shvatili bilo je: goniti krivca zajednički. Za to su već postojale paralele u društvu kitova i delfina. Kad neko počini zlodelo protiv jata, pozoveš jato u pomoć. Ne suočavaš se sa nevoljom sam.
     Prepustio se da ga Brukida odvede do mesta gde su se, ispod vode, susticala optička vlakna od svih špijunskih robotića razmeštenih da motre na luku Vufon. Ovde su talasi tukli o obalu. Zvuci tog komešanja i naletanja vode podsetiše Ka žalosno na jutrošnje vođenje ljubavi. Ote mu se cičanje protivljenja na praiskonskom delfinskom jeziku: krik protiv nepoštenja svega ovog.
     Naći ženu koja će biti tvoj par u životu i izgubiti je istog dana.
     Voda je imala ukus na Gheuene i Huniše... i na daske, drvo, katran. Ka se odmarao na površini, prosejavajući um i sređujući deliće. Za to vreme Brukida je ronio da bi otvorio liniju ka zvezdanom brodu.
     Saser, pomisli Ka. Žaki me je tresnuo saserom.
     Nejasno je uviđao da mu je Žaki, tim postupkom, možda i spasao život. Jer da nije ispalio taj hitac i zaustavio Ka, Mopol bi svakako pucao sledećeg trenutka, daleko jačim oružjem koje je ugrađeno u sanke.
     Ali, pomisli on, spasao mi život... kakav?
     Neka mi Ifni kaže... u čemu je poenta?
     On se priseti da je, zakratko, nosio opet onaj svoj nadimak.
     Bio sam Srećni Ka nekoliko sati, reče on sebi. Sada je to opet otišlo... sa njom.
     Brukida izroni pored njega i poče izduvavati vazduh sa olakšanjem. Postigao je, veoma brzo, potpun uspeh.
     "Dobio sam vezu! Hajde, Ka. Džilijan je na liniji. Hoće da razgovara s tobom."

     Ponekad je život prepun svakojakih izbora. Moraš se opredeljivati kojom strujom da zaplivaš, koja plima treba da ponese tvoju sudbinu.
     U drugim slučajevima si rastrzan... sila hoće da te raskine... kao da su te kitovi-ubice, orke, uhvatili, pa ti je jedan čvrsto zagrizao repno peraje, a drugi isto tako čvrsto njušku - i vuku te svaki na svoju stranu. Igraju se razvlačenja.
     Ka je čuo ovo naređenje. Razumeo.
     Ali nije bio siguran da ga može ispuniti.
     "Žao mi je za Pipou", reče Džilijan Baskin. Njen glas pucketavo je stizao kroz improvizovanu komunikacionu liniju koja je bila uključena pravo u Kaov slušni nerv. "Mi ćemo nju da spasemo, a te dezertere da sredimo, čim se ukaže mogućnost. Veruj mi, to će nam biti visok prioritet.
     Ali ovaj drugi zadatak je od ključnog značaja. Moguće je da naš opstanak zavisi od toga, Ka."
     Ljudsko biće zastade.
     "Ti treba sad da kreneš pravo u luku Vufon. Vreme je da jedan od nas pođe u grad."

PRERANO DOŠLI

EVASK

     Prstenovi Moji, konačno se i to desilo.
     Radujte se, dakle! Vaš torus-Gospodar konačno je uspeo da se probije u neke od onih masnih uspomena za koje sam/mo mislio/li da su zauvek izgubljene! U te dragocene putanje prisećanja koje su bile tobož izgubljene kad je hrabri/nerazumni Ask 'rastopio' taj vosak!
     Taj čin pogrešne odanosti umanjivao je korisnost ove hibridne naslage prstenova dugo. I predugo. Neki u posadi Polkdžija počeli su nazivati Mene/nas neuspeli eksperiment. Čak i kapetan-vođa je počeo da dovodi u sumnju ovaj napor... ovaj pokušaj da se jedan divlji Treki preobrati u odanog Jofura koji će, štaviše, biti vodeći autoritet u pogledu znanja o jijoanskim poslovima.
     Mora se priznati, do sada je Moja/naša stručnost o ovih šest rasa bila neujednačena, imala je praznine. Izvesne greške počinjene su uprkos/zbog naših saveta.
     ALI SADA sam/mo pronikao/li u ovu tajnu! U ovu čvrstu veru koja je nekada bila jedan od najvažnijih životnih oslonaca onog difuznog bića koje se zvalo Ask.
     Duboko ispod rastopljenog voska ostalo je nekoliko memorijskih traka.
     NE MIGOLJITE SE TOLIKO, EEEEJ! Trebalo bi da se predate radosti što je pronađeno nešto tako važno.
     Sveto Jaje.

     Sve do sada, videli smo samo drskost kod rasa prerano došlih - odugovlačenja, bezvoljnu saradnju sa posmatračkim ekipama koje smo poslali.
     Nije se dogodilo dobrovoljno okupljanje g'kekijevske gamadi u naznačenim sabirnim centrima.
     Niti migracija trekijaških naslaga ka nama, da ih procenjujemo i preobraćamo.
     Jata robota pod našim nadzorom počela su da pretražuju okolne prostore sa naumom da pronađu skupine G'Kekija i Trekija, da ih poteraju u veća krda, pa u ograđene prostore namenjene za njihovo okupljanje. Ali pokazuje se da je ovaj zadatak mukotrpan i nedelotvoran. Daleko bi delotvornije bilo ako bismo ubedili ovdašnje stvorove da dođu sami.
     Još gore: ta posrnula bića još odbijaju da priznaju ikakvo znanje o brodu naše lovine sa Zemlje.

     Pokazuje se da je dosta teško prinuditi ove na saradnju.
     Napadi na populaciona središta izazvali su otupljenost i raseljavanje u okolna prostranstva.
     Njihova kisela, tupava religija ometa nas svojom stoičkom pasivnošću. Teško je oduzeti nadu onim narodima koji se nikad i nisu nečemu dobrom nadali.

     Ali sada imamo novu metu!
     Koja narodima Jijoa znači mnogo više nego ijedno selo. Metu koja će ih ubediti koliko je bezobzirna naša rešenost.
     Već smo znali ponešto o tom 'Velikom jajetu'. Iz njega su dopirali impulsi zračenja, koji su nam smetali: remetili su rad naših instrumenata. Otpisali smo to kao geofizičku nepravilnost. Na nekim svetovima postoje paranormalno rezonantne mineralne formacije. Nasuprot ovdašnjim narodnim verovanjima, naša Biblioteka navodi i druge takve primere. Pojava je retka, ali shvaćena.
     Tek sad uviđamo koliko je ta jedna stena duboko ukorenjena u religiju ovih divljaka. Ona je njihov središnji objekat obožavanja. Njihova 'duša'.

     Zabavno, zabavno.
     I jadno.
     I i-zu-zet-no pogodno. Baš se namestilo.

VUBEN

     Poslednji put kad su se njegovi ostareli točkovi kotrljali ovom prašnjavom stazicom, bilo je to zajedno sa dvanaest delegacija od po dvanaest hodočasnika obučenih u belo - najbolje oči, najbolji umovi i prstenovi svih šest rasa. Kolona je krivudala uz ove strme litice, pored fumarola iz kojih bije vodena para, na svetom pohodu da se od Svetog Jajeta zatraži vođstvo. Neko vreme je ta procesija nade postizala da zidine kanjona trepere vibracijama drugarstva - jer je Zajednica bila ujedinjena i živela u miru.
     Avaj, pre nego što do cilja stigoše, zahvati ih oluja vatre, krvoprolića i očaja. Uskoro su i mudraci i njihovi sledbenici bili toliko zauzeti bitkom za opstanak da nisu imali vremena za meditacije o neopipljivom. Ali u nedeljama koje nastupiše iza toga, Vuben ne uspe, nikako, da se otrese osećanja nedovršenog posla. Nečeg životnog a propuštenog.
     Otud njegov sadašnji usamljenički pohod, preduzet uprkos činjenici da će morati da prođe blizu neprijateljskog broda, jofurskog. Vubenove osobine i pokretačka vretena podrhtavali su od okrutnog uspona; sa čežnjom se prisećao da je jedna hrabra Gheuenka ponudila da ga iznese sve do vrha staze na svojim širokim sivim leđima, udobno.
     Ali to on nije mogao prihvatiti. Iako škriputav i star, Vuben je morao poći sam.
     Dospe, najzad, do poslednjeg zaokreta pre ulaska u Gnezdo. Ovde Vuben zastade da uhvati dah i da zagladi usplahirene misli kako bi bio spreman za predstojeći teški trud. Mekanom krpom obrisa zeleni znoj sa sva četiri očna pipka i sa očiju samih.
     Priča se, reče on sebi, da telo G'Kekija nije moglo evolucijom nastati ni na jednoj planeti. Naši točkovi, pomisli Vuben, i naši udovi koji oblikom podsećaju na bič bolje bi odgovarali onim veštačkim svetovima gde su živeli naši preci, zvezdani bogovi G'Kekiji, pre nego što su odlučili da se kockaju, dobili jednu ogromnu opkladu i izgubili sve.
     Često se pitao kako je morao izgledati život u nekom ogromnom rotirajućem gradu čiji je unutrašnji prostor bio sav izukrštan vitkim stazama kroz vazduh, razapetim poput niti onog slatkiša koji se naziva 'šećerna vuna'. To su bile inteligentne staze, spremne da se savijaju i uvijaju i prespajaju kako im narediš, tako da se između dve tačke moglo putovati najkraćom putanjom, ili nekom divno, koliko god voliš, krivudavom. Život u naselju gde ne postoji neumoljivi stisak neke planete koja te stalno sabija uz sebe, iz dure u duru, bez ijednog trena popuštanja, od kad se rodiš, pa sve do smrti; stisak koji ti izobličuje točkove, a ležajeve osovina haba surovim česticama peska.
     Više nego ijedna druga rasa prerano došlih, G'Kekiji su morali da naporno rade da bi voleli Jijo.
     Jijo, utočište naše, pomisli on. Jijo, čistilište naše.
     Vubenovi pipci sa očima nehotice se povukoše bliže glavi, zato što je Sveto Jaje još jednom objavilo svoju prisutnost. Talas vibracija zvanih 'ćvuš' kao da se uzdigao iz samog tla. Takvi obrasci pojavljivali su se već neko vreme, sporadično, i to sve jači što je bliže Vuben prilazio cilju. Sada Vuben zadrhta: još jedan talasni front pogladio je njegove napete paoke, izazvao odjeke u njegovom mozgu, skrivenom u tvrdoj lobanji. Reči nisu mogle izraziti to osećanje, čak ni reči galaktičkog drugog ili trećeg jezika. Taj paranormalni efekat nije izazivao nikakve slike, niti dramatična osećanja. Ali kao da se nakupljalo neko osećanje iščekivanja, kao da neki davno spremani plan najzad počinje davati ploda.
     Ta epizoda dođe do svog vrhunca... i brzo nestade, još ne dostigavši onu suvislost kojoj se Vuben nadao.
     Pa, dobro, pomisli on; kad je tako, hajde da počnemo ozbiljno.
     Njegova motorna vretena oživeše, a i tanke, slabe nožice za odgurivanje; oba njegova telesna točka počeše da se kotrljaju udalj od sve slabijeg žarenja zalazećeg sunca, ka tajni.
     Jaje se nadnosilo nad njega, ogromno; ovalna kamena ogromnost koja se pruža pola strelometa u daljinu i tek onda, zbog sopstvene zakrivljenosti, nestaje sa vida. Iako su hodočasnici već sto godina čistili i svojim hodom uravnjivali kružnu stazu oko Svetog Jajeta, nabijajući svakim sledećim prolaženjem mekani kamen plovućac sve čvršće, Vubenu je sad bila potrebna skoro cela jedna midura da napravi svoj prvi večerašnji krug oko podnožja tog divovskog ovalnog predmeta koji se svojom težinom utisnuo duboko u svoju posebnu, duboku udolinu na boku uspavanog vulkana. Kotrljajući se polako tom kružnom stazom, Vuben je povremeno uzdizao vitke ruke i očne pipke, obazrivim kretnjama blagosiljanja, dopunjavajući svoje mentalne molitve jezikom tela.
     Pomozi narodu svome... molio se Vuben, trudeći se da za svoje misli nađe baš prave talase, da postigne harmoniju sa cikličnim vibracijama Jajeta.
     Uzdigni se. Probudi se. Preduzmi nešto, nama za spas...
     Bilo bi normalno da u jednom takvom pokušaju opštenja učestvuje veći broj molilaca, a ne samo jedan. U tom slučaju Vubenov doprinos bio bi ujedinjen sa strpljenjem Huniša, žilavom izdržljivošću Gheuena, nesebičnom naklonošću Trekija, a bila bi tu i ona pregladnela želja za znanjem po kojoj su ljudi i najbolji među Urima toliko slični. Ali kretanje tako velike skupine tako blizu jofurskog bojnog broda moglo je biti primećeno. Osim toga, Vuben nije mogao zatražiti od drugih da rizikuju da ih Jofuri sve pobiju zbog druženja sa jednim G'Kekijem.
     Prilikom svakog obilaska oko Jajeta, uzdizao je jedan pipak sa okom i okretao ga da viri prema planini Ingul, čiji vrh je bio vidljiv iznad ivice 'kratera', to jest Gnezda u kome je Jaje ležalo. Jer, Fhun-dau je obećao da tamo postavi jednu semaforsku posadu, koja bi obavestila Vubena ako iskrsne ma kakva opasnost - ili ako nastanu promene u napetoj ravnoteži snaga između Jijoanaca i van-Jijoanaca. Ali, za sada, nikakvo upozoravajuće sevanje nije stizalo sa tog zapadnog planinskog vrhunca.
     Vubenu su, međutim, smetale druge stvari koje su ga rastrojavale.
     U tom istom zapadnom kvadrantu neba lebdeo je sada mesec Loocen. Terminator, linija koja razdvaja obasjani deo od onog u senci, još nije bio na polovini tog nebeskog tela, tako da se ono prikazivalo oku posmatrača kao veliki polumesec, to jest srp. Na tom obasjanom delu izdvajale su se tačke daleko blistavije od svoje okoline. Po tradiciji, verovalo se da su to gradovi pod kupolama. Bujuri su, odlazeći, ostavili sve te gradove u nedirnutom, ispravnom stanju, zato što na Loocenu ne postoji nikakav prirodni ekosistem koji bi se mogao oporavljati i vraćati u pređašnje stanje. Vreme će te gradove jedva i dodirnuti; a onda će doći dani da ova galaksija, četvrta, ostavljena na ugar, bude iznajmljena novim zakonitim stanarima, da njeni spiralni kraci opet ožive trgovinom.
     Vuben je razmišljao kako su ti lunarni gradovi morali biti primamljivi za prve naseljenike G'Kekije, koji su napustili svoje svemirske habitate i pobegli na Jijo, samo nekoliko šunjalačkih skokova ispred laveža pobesnele rulje za linčovanje. Bezbedni, najzad bezbedni, jer su se provukli kroz oluje Izmunuti, oni su sigurno gledali te kupole i razmišljali o njihovoj sličnosti sa g'kekijevskom domovinom. Loocen je obećavao slabu gravitaciju i čiste, glatke površine za g'kekijevsku 'vožnju'.
     Ali takva mesta nisu pouzdano i trajno skrovište od neumoljivog neprijatelja. Površina planete bolja je za begunce, jer na njoj buja, sam od sebe, bez ikakve kompjuterske regulacije, jedan sistem za podržavanje života. Prirodni svet je složeno neuredan i zato se u njemu možeš divno sakrivati, ako si voljan da živiš kao primitivac, da hranu nalaziš grebucanjem tu i tamo kao zver.
     Vuben, zapravo, nije znao i mogao je samo izdaleka nagađati, šta je prolazilo kroz um tih prvih naseljenika. Sveti Spisi bili su jedini pisani dokumenti iz tog vremena, a oni su uglavnom prenebregavali prošlost, propovedali kako treba u skladu živeti na Jijou, obećavali spas onima koji krenu Stazom iskupljenja.
     Vuben se proslavio majstorskim recitovanjem tih obožavanih tekstova.
     Ali, pomisli on, mi mudraci smo, zapravo, još pre sto godina prestali da ih se pridržavamo.
     Kotrljao se dalje. Njegovo usamljeničko hodočašće nastavljalo se. Počinjao je četvrti krug. Tada iz tla naiđe novi ćvuš talas. Vuben je sad bio siguran da je svaki sledeći ciklus suvisliji od prethodnog. Ali bilo je tu i osećanje da neuporedivo veća snaga leži uspavana, duboko ispod površine - snaga koju je Vuben sad očajnički želeo da upregne u korist svog naroda.
     Starci Huniši, a i najstariji među Gheuenima, preneli su svedočenja očevidaca da je Sveto Jaje bilo moćnije u poslednjim danima Drejka Mlađeg, kad je bilo još toplo od vreline svog rođenja, sveže iz utrobe Jijoa. Tada se dešavalo da isti neodoljivi san zahvati svih šest rasa istovremeno i da na taj način ubedi svakog, sem nekoliko najkonzervativnijih pojedinaca, da se dogodilo autentično Otkrovenje.
     Politika je takođe odigrala važnu ulogu u prihvatanju ovog velikog jajolikog kamena. Drejk i Ur-čouna davali su žustre objave, tumačeći tu pojavu na način koji je doprinosio konsolidaciji Zajednice.
     "Ovaj kamen mudrosti jeste dar Jijoa, predznak veliki, pečat svetinje na mirovnim ugovorima, potvrda Velikog mira", proglašavali su to dvoje vođa i postizali time znatan uspeh. Od tada je nada postala sastavni deo revidirane jijoanske vere. Ali iz poštovanja prema svetim Spisima, sama reč 'nada' vrlo retko je upotrebljavana.
     Sada je Vuben tražio bar malo te nade za sebe, za svoju rasu, za svih šest naroda. Tražio ju je u svakom, pa i najmanjem znaku da bi ogromni kamen mogao početi, još jednom, da se budi.
     Ali nešto pojačana aktivnost kamena kao da se držala nekog svog tempa, nekog svog zamaha, prema kome se Vuben osećao kao insekt koji pleše na domak jednog titanskog bića.
     Slutnja mu je dolazila: Možda moje prisustvo nema nikakve veze sa ovim promenama.
     Možda u ono što će se dešavati ja neću biti uključen nimalo.

BLEJD

     Vetrovi su ga nosili na pogrešnu stranu.
     Nikakvo iznenađenje. Vremenske prilike nad Nagibom poremećene su već godinu dana, pa i duže. Uostalom, jijoanskih šest rasa već je na udaru, metaforično govoreći, strahovite oluje promena. Ipak, na kraju jednog dugog dana punog događaja, Blejd je imao više nego dovoljno razloga da proklinje ovu uporno nastranu vetrušinu.
     Pozno je popodne bilo i kosi mlazevi sunca pročešljavali su šume drveća i bua, pretvarajući ih u panorame senki i svetlosti. Rimersko gorje bilo je falanga div-vojnika, čiji su oklopi crveneli od sve nižeg sunca. Ispod Blejda širila se ogromna močvara, koja se nastavljala prerijom, što je prelazila u šumovita brda. Malo ili nimalo znakova nastanjenosti moglo se videti sa ovolike visine. Doduše, i ako se nešto videlo, Blejdu nije bilo dostupno, zbog temeljne nesposobnosti da gleda pravo nadole; njegovo široko telo sa hitinskim oklopom nije to dozvoljavalo. Zato Blejd uopšte nije video zemljište neposredno ispod sebe.
     Kako bih, pomisli on, kako bih voleo da mogu, bar ovaj jedan put u životu, da vidim šta se nalazi ispod mene!
     Njegovih pet nogu u ovom trenutku nije radilo, zapravo, ništa. Oštre štipaljke-hvataljke, po jedna na kraju svake noge, visile su nad otvorenim, praznim prostorom i povremeno refleksno škljocale kao ogromne makaze koje pokušavaju da zahvate vazduh, da nađu u njemu uporište. Još više mu je smetalo to što osetljive antenice oko njegovih usta nisu mogle da se trljaju o zemlju ili mulj, da istražuju mnogobrojne moguće teksture tla. Umesto toga, visile su kao i noge, beskorisno. Blejd je bio sav ošamućen; imao je utisak da je razgolićen sa one strane gde Gheuen ponajmanje voli da bude razgolićen.
     To je bilo ono na šta se najteže navikavao, posle uzletanja. Jednome Gheuenu, ili Gheuenki, teksturu života određuje ona sredina kroz koju se kreću. Crveni - kroz pesak i slanu vodu. Plavi - kroz slatku vodu i blato. Imperijalni sivi - kroz svet kamenitih pećina. Iako su njihovi preci imali zvezdane brodove, Gheueni Jijoa nisu ličili na jake kandidate za let.
     Dok su široki predeli klizili veličanstveno pored njega, Blejd je razmišljao o činjenici da je postao prvi pripadnik svoje rase koji je, u poslednjih nekoliko stotina godina, poleteo.
     Pustolovina i te kakva! - reče on sebi. Imaću šta da pričam Drvogrizi i drugim matronama, kad se vratim u naše udobno naselje iza brane Dolo. A tek naši crvi, u svojoj blatnjastoj ogradi - oni će hteti ovu priču da čuju barem četrdeset ili pedeset puta, pomisli Blejd.
     Samo kad bi putovanje postalo malčice manje pustolovno, a više predvidivo.
     Nadao sam se, pomisli on, da dosad već uspostavim vezu sa Sarom, a ne da ovako plovim pravo u zubate ralje neprijatelja.
     Iznad Blejdove kupole na leđima, koja je bila opasana pojasom za gledanje, začulo se sad otvaranje ventila, preliminarno šištanje - a onda silovito hučanje vreline. Pošto Blejd nikako nije mogao da pomakne niti nagne okačeno telo, da bi pogledao pravo uvis, preostajalo mu je jedino da zamišlja ursku napravu u pletenoj korpi iznad njega. Ta sprava je radila nezavisno. Povremenim mlazevima plamena dopunjavala je balon. Na taj način vazduh u balonu ostajao je dovoljno vreo, pa je balon bio stalno na istoj visini.
     Ali ne na istom pravcu kretanja.
     Sve je bilo onoliko automatizovano koliko je to dopuštala kovačka tehnologija, ali od tiranije vetra nije se moglo pobeći nimalo. Blejd je imao na raspolaganju samo jedan jedini kontrolni mehanizam: konopac povezan sa dalekim nožem koji će, kad ga on povuče, raseći balon i osloboditi laka, plovna isparenja, tako da će Blejd pasti sa neba. Ali neće pasti prebrzo, uveravale su ga kovačice; pašće, dakle, sa neba, ali se neće strmoglaviti. Njegova pilotska dužnost bila je samo jedna: da odredi trenutak za ovaj pad, najpovoljniji trenutak, da bi pao u neku pristojno veliku masu vode.
     Ako bi i prilično brzo tresnuo, to ne bi ozbiljno ugrozilo celovitost njegovog pljosnatog tela nalik na disk. Ako bi se konopci i platno balona upetljali oko njega, Blejd bi mogao da izdrži bez vazduha, ispod vode, dovoljno dugo i više nego dovoljno, da štipaljkama sve to polako izgrize i da onda bez žurbe izhoda po dnu, na obalu.
     Ipak, nije bilo lako ubediti Savet preživelih, koji je sad imao svu vlast u srušenom gradu Ovoomu, da mu odobri sprovođenje ove luckaste zamisli. Oni, prirodno, nisu mogli da poveruju da će njihov sledeći kurir biti jedan plavi krabonja.
     Ali, razmišljao je Blejd, preveliki broj ljudskih mladića i devojaka izginuo je u poslednjih nekoliko dana, jurcajući tamo-amo sa onim njihovim slabašnim krilima-jedrilicama. A Urkinje okačene ispod ovakvih balona često završe sa polomljenim nogama, rukama, ili slomljenim vratom. Ja samo treba da pljusnem u vodu, posle toga je zajemčeno da ću otići dalje pevajući. Ove današnje grube okolnosti čine da sam baš ja idealan avijatičar!
     Ostao je samo jedan problem. Dok su okačinjale Blejda ispod ove konstrukcije, Urkinje kovačice uveravale su ga da su popodnevni vetrići u ovo doba godine postojani i da će duvati pravo uz dolinu Genta. Trebalo bi da ga odnesu blago, za samo nekoliko midura, do 'prizemljenja na vodu', na jezeru Napredak. Tako bi njemu ostalo dovoljno vremena da odjuri, svojim munjevitim krabastim 'štrikanjem' po tvrdom tlu, do najbliže semaforske stanice, pa i da u nju stigne pre pada noći. Onda će njegov paket izveštaja o uslovima u opustošenom Ovoomu skliznuti u struju drugih svetlosnih poruka. I tek posle toga će Blejd moći da počeše onaj svrab dužnosti koji ga zaista muči - da obnovi vezu sa Sarom, kao što se zarekao da će učiniti. Ovo, pod pretpostavkom da se ona nalazi na Guenu.
     Ali, gle, vetrovi promeniše pravac, manje od pola midure posle uzletanja. Obećano kratko putovanje na istok pretvori se u dugotrajno zaobilazno... Na sever.
     Nije mu promaklo da je to put ka njegovom zavičaju. Na nesreću, između njega i zavičaja ležao je neprijatelj. Ako se ovako nastavi, on će biti oboren i ubijen pre nego što se Dolo ukaže na horizontu.
     Da bi sve bilo još gore, poče ga mučiti žeđ.
     Ova situacija - smešna je, gunđao je Blejd u sebi, dok je zalazak sunca izvlačio prve zvezde. Povetarac se razlomio u naizmenične, međusobno sukobljene udare vetrova. Nekoliko puta pojedini udari budili su kod njega nadu da bi mogao dospeti pravo na jedan od planinskih vrhova na kojima se nalaze, primetio je to, nove semaforske stanice. Lanci novih stanica, duž kojih struje blaga svetlucanja. Noćas je bilo, očigledno, mnogo poruka; strujale su uglavnom ka severu.
     Ali kad god se činilo da će neko veliko jezero naići ispod nabrekle vreće sa vrućim vazduhom, usledio je novi žestoki udar pod nekim bespogovorno baksuznim uglom, noseći ga opet nad drveće i šiljate stene. Od tog osećanja uskraćenosti postajao je samo još žedniji.
     Ako ovo bude još dugo trajalo, reče on sebi, ožedneću toliko da ću se baciti prema prvoj barici.
     Posle nekog vremena poče shvatati kakvo ogromno rastojanje je prevalio. Dok su poslednji zraci sunca odlazili sa najviših planinskih vrhova, on primeti jedan procep u planinama prepoznatljiv svakom Jijoancu - prolaz koji vodi ka Livadi okupljanja, gde svake godine dolaze hiljade pripadnika svih naroda, da proslave - i ožale - još jednu godinu izgnanstva. Neko vreme posle nestanka sunčeve svetlosti blistavi srp Loocena pravio mu je društvo, obasjavajući bregove. Blejd je očekivao da će mu tlo biti sve bliže što je on dalje odguran ka severoistoku; ali vrlo glupavi urski visinomer osećao je ne samo nadmorsku visinu nego i udaljenost balona od tla, pa je reagovao sve novim i novim mlazevima plamena, tako da se balon stalno dizao. Na taj način nikako se nije moglo dogoditi spontano prizemljenje.
     Onda i Loocen potonu iza horizonta, ostavljajući Blejda samog u svetu senki. Planine postadoše samo crni ugrizi u nebo prebogato zvezdama. A Blejd ostade nasamo sa svojom maštom. Nagađao je šta će Jofuri uraditi s njim.
     Da li će sevnuti hladna vatra, kao iz trbuha onog okrutnog nebeskog brodića koji je opustošio grad Ovoom? Ili će ga Jofuri iseći na komade skalpelima od zvuka? Ili je sudbina njegova i njegovog balona da se pretvore u prah u trenutku kad nalete na neko defanzivno energetsko polje? Na onu vrstu barijere kakva se često opisuje u jeftinim, senzacionalističkim romanima sa Zemlje?
     Najgore od svega: zamišljao je 'vučni zrak' kako ga vuče dole, u neki pakao koji su Jofuri pripremili, gde ga čekaju mučenja bez kraja.
     Treba li da povučem konopac sada? - zapita se on. Treba li da sletim bilo kako, samo da neprijatelji ne bi doznali tajnu naših balona sa vrućim vazduhom?
     Gheueni se, do dolaska na Jijo, nikada nisu smejali. Ali na ovoj planeti plava vrsta Gheuena nekako je usvojila tu naviku, što je mnogo ljutilo sive kraljice. To se desilo pre nego što se krivica mogla pripisati 'rđavom uticaju' Huniša i, još kasnije došlih, ljudi. Blejdove noge počeše se sad savijati, ispuštajući orguljasto izobilje zviždukavih zvukova, koji su dopirali iz ventila za disanje na svakoj nozi.
     E, ovo je dobro! - reče Blejd sebi. Daleko bilo da ovakva tehnologija padne Jofurima u ruke ili u prstenove. Mogli bi da naprave i oni ovakve balone, pa da nas napadnu!
     Kanjoni u ovim visijama odazvaše se vrlo slabim odjecima njegovog smeha - ali odjecima koji ga, ipak, razveseliše malčice, jer sad kao da je postojala neka publika tamo dole, koja će posmatrati njegov rastanak sa ovom Vaseljenom. Pripremajući se da potegne uže koje će ga baciti u mračni zahvat Jijoa, on pomisli: nijedan Gheuen ne voli da umre sam.
     Ali, nadam se, zaključi on, da će neko barem pronaći dovoljnu količinu komada mog oklopa za bacanje u more.
     U tom trenutku, jedno slabo svetlucanje navede ga da zastane. Bilo je to nešto pravo ispred njega, u dolini koja se sužavala, ali ipak s one strane planinskog prevoja. Blejd pokuša da izoštri taj prizor. Poče proklinjati sudbinu koja je njegovoj rasi u pradavnim vremenima dala slab vid. Uporno je zurio u tu bledu svetlost napred.
     Pa, nije valjda...?
     Ti blagi zraci podsećali su ga na zvezdanu svetlost koja se odbija od vode. Reši da odloži, za još nekoliko dura, prosecanje balona. Ako to jeste nekakvo alpsko jezerce, on će morati za samo nekoliko trenutaka da oceni daljinu i svoj zamah i da potegne konopac sa nožem.
     Kakve sam sreće, reče on sebi, pokazaće se da je to jezero nekog mulk-pauka; ali, nije bitno, bar će biti rešen problem mulkovanja mojih ostataka.
     Taj svetli predmet se primicao, ali sad se videlo da je čudnovato gladak i zaobljen nagore, što prirodno jezero, baš, ne bi moglo da bude. Nešto ovalno, odbacuje jasne odraze koji ukazuju na ispupčenu povr...
     Tako mi Ifni i svih predaka! - uzviknu Blejd u svojim mislima, kao da psuje. U njemu su se komešali iznenađenje i pometnja. Pred njim je bio brod Jofura.
     Zurio je 'belo' u tog loptastog diva.
     Toliko je ogroman, reče on sebi, da sam mislio da je deo predela.
     Odmerio je pravac i visinu svog kretanja. To je bila sledeća loša vest.
     Uskoro ću se naći tačno povrh njega.
     Vetar u leđa ne samo što nije popuštao, nego je postao možda još i jači, ubrzavajući njegovo prilaženje lađi.
     Blejdu odjednom pade nešto novo na um. Jedna zamisao koja izmeni njegovo uverenje da se sudbina s njim surovo poigrala.
     Ovo je mnogo bolje, zaključi on; biće kao u onom romanu koji sam pročitao prošle godine. Pisac je bilo ono pretkontaktno ljudsko biće, Kurt Vonegat. Knjiga se završila tako što je glavni junak učinio jedan odvažan, lični gest prema Bogu.
     Poenta koja je tada izgledala prikladna, a sad još i prikladnija. Dešava se da, suočen sa činjenicom da će ga svemoćna sila olako i nemarno uništiti, jadni smrtnik ima samo jednu mogućnost, a to je da ode prkosno.
     Pokazalo se da je prkosni odlazak u ovom slučaju vrlo lako izvodljiv. Gheuenska usta i delovi oko usta služe mnogim svrhama, pa imaju i seksualnu funkciju. Zato Blejd odluči da iskoristi svoju 'okačenu izloženost' i da se iskezi neprijatelju na najuvredljiviji mogući način.
     E, potražite ovo u vašoj Galaktičkoj biblioteci! - pomisli on, izmahujući svojim senzorskim antenama/pipcima rečito. Možda će Jofuri, pre nego što ga pretvore u paru, pozvati referentne podatke o zvezdoletnim Gheuenima i shvatiti koliko ih drsko on izaziva. Blejd se nadao da njegov život vredi još toliko. Da ga ubiju besno i ogorčeno, a ne tek onako, uzgred.
     Talasi nekog bockavo-peckavog osećanja strujali su kroz njegove antene, i Blejd se zapita nije li ovo, u njemu, neka nastrana varijanta želje za parenjem, nastala zbog smrtne opasnosti.
     Pa da, reče on sebi; ja se zaleteo sa ovako golim, izloženim intimnim delovima tela pravo ka jednoj ogromnoj, oklopnoj, nadmoćnoj lađi.
     Drvogriza verovatno ne bi odobrila ovakvu paralelu, reče on sebi.
     Vetar ga je nosio pravo na bojni brod - ne mnogo manji od okolnih planinskih masiva. Ali previsoko; Blejd je bio iznad. Zato sada taj brod, tako ogroman, nestade iz Blejdovog vidnog polja, zaklonjen prednjim rubom hitinskog oklopa. U poslednjim trenucima prilaženja neće moći da vidi neprijatelja; ironija koja se Blejdu nije dopala nimalo.
     Ali zato se, na njegovo veliko iznenađenje, iza broda pojavi upravo ono za čim je čeznuo - jezero. Veliko jezero, iza zvezdanog broda koji je pregradio reku i dolinu i poslužio kao brana. Jezero koje je potopilo glavninu Livade okupljanja, koja sad leži pod nebrojenim hektarima hladnog rastopljenog snega sa okolnih planina.
     Nije se mogao uzdržati od nagađanja. Eh, ako me ne bi primetili... pomisli on. Ako me ne bi spucali sad, mogao bih se, čak, dočepati...
     Ali kako bi mogli da ne primete ovoliku vreću gasa koja im se približava? Pa, svakako su već nanišanili ka njemu, izoštreno, svojim instrumentima zvezdanih bogova.
     I, stvarno, ova 'gickava' osećanja u njegovim udovima pojačavala su se naglo, u hitrim talasima, kao da ih miluje - zatim i probada - čitava vojska crvića koji doleću odozdo. Ali nije to bilo seksualno pobuđivanje. U Blejdovom telu razbudiše se nagoni bauljanja kroz blato u potrazi za hranom. Njegove čeljusti, sa zubima čiji su vrhovi dijamantni, počeše refleksno da škljocaju, kao da se spremaju da zagrizu u oklopni plen.
     On se priseti da antene, zapravo, imaju zadatak da uhvate električne i magnetne vibracije stvorenja koje se zavuklo u dubinu blata i koje misli na taj način da pobegne od Gheuena.
     Elektromagnetizam, pomisli Blejd. Ovi me skeniraju!
     Sa svakim izlaskom po jednog njegovog daha kroz ventil na nekoj nozi, prolazila je po jedna dura. Jezero pred njim izgledalo je sve veće. Bio je siguran da se sad našao otprilike iznad sredine broda. Pa, šta čekaju?
     Pade mu na um nova misao.
     Skeniraju me, ali da li me i vide?
     Eh, da je samo malo više učio prirodne nauke na Akademiji u gradu Tareku... Sivi Gheueni bolji su u apstrakcijama (zato i dobijaju prava imena), ali i Blejd je mogao proći kroz elementarni kurs iz fizike, da je samo bio uporan.
     Kako ono beše, reče on sebi; u ljudskim romanima pominje se 'radar', je li tako?... Radio-talasi poslati ka nekom udaljenom predmetu odbijaju se i stižu nazad donoseći informacije, o udaljenosti na primer.
     Ali samo ako je objekat dovoljno tvrd da ih odbije. Ako je od metala ili nečeg drugog vrlo zbijenog.
     Blejd hitro uvuče zube u dno svoga tela. Sa izuzetkom zuba, dno je najmekši deo gheuenskog tela; sačinjeno od neujednačenih, neravno raspoređenih faceta, koje bi mogle odbijati dolazeće zrake na sve strane, u nasumičnim pravcima... A vreća sa gasom, zaključi on, verovatno na radaru ne izgleda ništa gušća od nekakvog kišnog oblaka.
     Samo kad bi glupi urski visinomer malo pričekao, kad ne bi baš sad odlučio da još malo uzdigne balon, pomoću uspravnog mlaza plamena koji će hučno blesnuti kroz noć...
     Gickava osećanja dospela su do vrhunca... i počela popuštati. Već nekoliko trenutaka posle toga, svežina pogladi Blejdovu donju stranu tela i on oseti kako ga mami voda, voda ispod. Dođe (ne bez oklevanja) osećanje olakšanja, ali i brige: hladan vazduh ohladiće i površinu balona, smanjiće uzgon.
     Sad? - pomisli on. Treba li da povučem konopac, pre nego što se gorionik uključi i oda me?
     Voda je prizivala k sebi. Blejd je čeznuo da ispere prašinu iz pora u svojim ventilima. Ipak, uzdrža se. Čak i ako njegov nagli strmoglav pad s neba ne privuče pažnju, on će pasti u najgore jezero na Jijou: naći će se u unutrašnjem, bliskom delu jofurskog odbrambenog perimetra, gde, valjda, sve vrvi od patrola. A te patrole sačinjene su od mašina za lov na takve kao što je on. Možda ga roboti još nisu primetili zato što ih niko nije programirao da paze na leteće Gheuene; ali za plivajuće Gheuene programirani su veoma dobro, to je sasvim sigurno.
     Osim toga, vode ovog jezera davale su mu neko čudno osećanje. Nešto u njima svetluca ispod površine - nešto sablasno. To pojača njegovu odluku da se uzdrži.
     Svaka sledeća dura dodatno je opravdavala ovu odluku. Rastojanje između Blejda i divovske bojne lađe povećavalo se, i on je opet ugleda iza sebe: poluloptasta oblina, sad tamna, ali sa jakim odsjajima na pojedinim mestima. Posle nekog vremena vide koliko se, sa jedne strane, uzdiglo jezero: talasava linija vode desezala je otprilike do jedne trećine visine broda. Tek to izazva kod Blejda pravu jezu.
     Najednom bleštava svetlost izbi iz jedne tačke na boku broda i kao da se zari u noć... približno ka Blejdu.
     To je to, reče Blejd sebi. Sad će.
     Ali to nije bio toplotni zrak. Niti ikakav drugi zrak smrti. Već - neka svetlost koja se širila. Otvor; nekakva vrata.
     Vrata nekakvog hangara, uvide Blejd. Šta li bi moglo da izleti odatle?
     Pokaza se - druga zvezdana letelica. Neuporedivo manja.
     Imala je oblik vitke, glatke cigare. Izletela je, šireći oko sebe tihi zvuk brujanja. Krenula je kroz vazduh polako, pa sve brže, ka Blejdovom balonu.
     A, znači tako, reče Blejd sebi. Ne likvidacija nego zarobljavanje. Ali zar su morali toliku letelicu da šalju po mene jednog?
     Bio je opet u punoj pripravnosti da potegne konopac sa nožem. Strmoglaviti se u poslednji čas... izmaći im iz zahvata. Pa, ako pucaju i pogode ga dok pada - tja. Ili ako ga sustignu roboti-lovci, pod vodom ili na kopnu. Potruditi se, u svakom slučaju. Bar ću se napiti vode.
     Slabost njegovog noćnog vida opet mu mnogo zasmeta. Nije ni približno mogao da oceni koliko brzo mu se ta stvar približava. Uskraćen, Blejd kliznu iz angliskog jezika u mnogo lakše žlebove galaktičkog šestog.
     Ovo užasno - videh ranije, reče on sebi na gal šestom.
     To je nadletelo jedan grad - i spalilo ga.
     Grad krivaca, prerano došlih - mog naroda.

     Njegove noge grčevito su se skupljale i opuštale. Jofurski leteći čamac hujao je ka njemu ali, bez ikakvog usporavanja...
     Šta, do...
     ...i projurio, prohujao sa silovitim fijukom odgurnutog vazduha.
     Blejd oseti kako se kukice od urskog čelika zatežu i divljački vuku njegov hitinski oklop na svih pet tačaka gde je bio okačen. Jedno od tih sidra se otrže, cepajući hitin kao hartiju. Balon se poče bacakati i istezati ludo, usisan u prostor sa nižim vazdušnim pritiskom koji je ostao za zvezdanom letelicom.
     Svet se kovitlao sav zamućen, dajući Blejdu nauk šta je stvarno letenje.
     Jofurski čamac više nije bio u blizini; otišao je, prenebregao i balon i putnika ispod balona, prezrivo, možda ravnodušno. Blejd ga ipak ugleda još jednom, kako odlazi postojanom uzlaznom putanjom između vrhova Rimerskog gorja. Onda ostade Blejd sam i dalje u kovitlanju i zabuni, u narušenoj vazdušnoj masi.

VUBEN

     Prošlo je još vremena i Vuben je konačno uspeo da stiša svu žurbu i navalu svojih misli. Pustio je da ćvuš rezonanca prožme njegovu dušu, da spere sve sumnje i sve što mu je moglo skrenuti pažnju. Prođe još jedna midura, a on obiđe još jedan molitveni krug. Njegova meditacija postajala je sve dublja. Mesec Loocen sišao je za horizont, pa mu je sad ogromni nebeski predeo sazvežđa i maglina prolazio iznad glave. Iskričavo stanište bogova.
     Dok je zaokretao opet u zapadnu stranu putanje, druga vrsta treperave svetlosti privuče pažnju jednog od četiri Vubenova oka - jedno naizmenično paljenje i gašenje koje nije ličilo ni na jednu zvezdu. Još umotan u svoj trans, Vuben se morao žestoko potruditi samo da bi pridigao još jedan pipak i pogledao na tu istu stranu još jednim okom. Prepoznade isprekidani kod: ta signalizacija bila je govor.
     Bilo je potrebno još napora, kao i okretanje još jednog oka na tu stranu, da bi pročitao.
     JOFURSKI MALI BROD SMRTI JE KRENUO, sevao je svetionik na planini Ingul. PREMA JAJETU.
     Poruka se ponavljala. Vuben čak opazi jedno dodatno iskričenje koje je ponavljalo iste te reči, na jednom udaljenijem gorskom vrhuncu. Vuben shvati da i drugi semafori, svakako, prenose istu poruku. Ali njegov mozak ostade priključen na jednu višu ravan, tako da nije uspevao sasvim da shvati značaj odašiljanih reči.
     Umesto toga, vratio se u fantazme koji su ga do maločas vukli napred: u utisak da se nalazi u nekim visinama, na jednoj traci koja se ispod njega diže i spušta, giba kao zatalasano more.
     Nije to bilo neprijatno osećanje. Naprotiv, činilo mu se kao da je opet postao dečak, kao da se vratio u dane odrastanja na Duden Mesi. Jurca on bezobzirno po visećem mostu koji se njiše pod njim, poprečne daske mosta samo štekću pod rubovima njegovih točkova, zaleće se on u nizbrdice i zaokrete, iako bezbednosnih ograda uopšte nema, tako da ponekad sa leve, a ponekad sa desne strane zjape smrtonosne provalije. Paoci njegovih točkova napeti su, on huji kao metak, a sva četiri očna pipka razmaknuta su koliko god je moguće svaki na svoju stranu, radi najveće paralakse.
     Ti trenuci vratili su se Vubenu u celosti - ne kao daleka, voljena uspomena, nego u punoj sadržajnosti svoje divote. Bilo je to nešto najbliže čistom raju što je Vuben ikad doživeo na ovom grubom, loptastom nebeskom telu zvanom Jijo.
     Kroz sve to oduševljenje provlačilo se Vubenovo saznanje da je svakako prešao neku granicu. Sad je bio sa Svetim Jajetom i osećao primicanje masivnog objekta sa zapada. Prilaženje jedne smrtonosne stvari, samozadovoljne i užasne, koja pristiže sa Livade okupljanja, pristiže jednom ležernom krstarećom brzinom.
     Ležernom - po merilu onih u toj letelici.
     Nekako je Vuben uspevao da oseti i gravitonska polja tog čamca kako upiru nadole, otkidaju lišće sa drveća, prodiru u zemljište i pomeraju kamenčiće u njemu, uznemiravaju drevne stene. Znao je čak, nekom intuicijom, ko je u brodiću: entiteti sa po nekoliko prstenova, ali i sa mnogo više samouverenja i jedinstva nego što to Trekiji imaju.
     Prstenovi, ali čudni. Sebični, gonjeni nečim.
     Rešeni da nanesu nepopravljivu štetu.

BLEJD

     Visinomer u balonu sigurno je u kvaru, uvide on. Ili goriva ponestaje. Koji god da je razlog, tek, pojačavanja vreline gasa, ionako povremena, postajala su sve ređa. Nervirajući pucketavi zvuci pratili su svaki novi mlaz plamene toplote, ali takvih je mlazeva bilo sve manje.
     Onda su prestali sasvim.
     Jezero je nestalo iza njega tokom onih mahnitih dura kad je vazdušni poremećaj, nastao prolaskom letećeg čamca, povukao njegov balon prema jednom uzanom prolazu između planina, prema planinskim oblastima na još većoj nadmorskoj visini. Propala je, međutim, Blejdova prilika da povuče konopac, raspori balon i pljusne u duboku vodu. Jer sad je leteo ne samo iznad drveća, nego i između vrhova drveća.
     Stabla su bila gusto načičkana kao zupci na onom češlju pomoću koga uklanjaš buve iz krzna tvog lornika - kućnog ljubimca.
     Ali sada sam ja vaša buva, pomisli on.
     Sad će ga neki šumski div dokačiti i strgnuti sa neba. Posle toga, pod pretpostavkom da on ostane živ, neko bi mogao čuti njegove vapaje i doći.
     Ali, zapita se Blejd, šta li će narod misliti kad vidi Gheuena na drvetu?
     Bila je to poznata fraza, metafora za nešto što je slabo verovatno. Protivurečnost, kao kad bi rekao 'Urkinja koja pliva' ili 'skroman čovek' ili 'Treki egoista'.
     Ali, pomisli on, ovo je po svemu sudeći godina protivurečnosti.
     Vrh jedne grane dokači ga malo po vrhu jedne noge. Blejd se nagonski trže, tako jako da se celo njegovo telo okrete u vazduhu. Posle toga, privuče svih pet nogu sasvim uz telo i zadrža ih tako. Ali znao je da će i tako svakog trenutka tresnuti u nešto.
     Ali ne: šuma najednom prestade. Blejdu se učinilo da nailaze neke razlomljene litice, onda neki sumporni miris pogladi njegov jezik. Zatim poče novi utisak uzgona.
     I vreline. Njegove antene počeše se savijati: reakcija na udar toplote odozdo. Uvide šta se desilo. Nekoliko liga istočno od Livade okupljanja bila je zemlja gejzira.
     Balon se vinuo na znatno veću visinu zato što je njegov posustali svod bio sad poguran uzlaznim strujanjima vrućeg vazduha.
     Pa, ovi Jofuri su me povukli u jedan sasvim određan kanjon, reče on sebi. Sad nadlećem Stazu hodočasnika.
     Stazu koja vodi do Jajeta.
     Posle onog zakačinjanja grane, Blejdovo telo i balon počeli su da se okreću oko sebe. To okretanje se nastavilo, pa i kad je balon krenuo naviše. Drugim bićima moglo bi zasmetati, ali Gheuen nema utisak da mu je neka orijentacija 'ona prava' i da mora biti 'licem' okrenut ka nečemu da bi to nešto gledao. Njemu je savršeno svejedno kako je okrenut. Zato je Blejd bio spreman da gleda u trenu kad se lebdeći predmet pojavio na vidiku.
     Eno ga! - reče on sebi.
     Nebeski čamac bio je tačno ispred njega. Nepomičan, zaustavljen u vazduhu. Reflektor upaljen na površini čamca obasjavao je nešto na zemlji, kružio po nekom terenu koji je, uvide Blejd, mogao biti samo gnezdo Svetog Jajeta; ništa drugo.
     Šta li planiraju? - zapita se on.
     Imao je na umu grad Ovoom, koji su ovi tuđini masakrirali noću, da bi stvorili najveći užas, ali i vizuelni efekat. Pa, zar imaju istu takvu nameru i sad?
     Neće, valjda, naneti neko zlo Svetom Jajetu! - pomisli Blejd.
     Nikad u životu nije ispoljio ni najmanju paranormalnu sposobnost. Pa ipak, sad mu se učini da mu neka osećanja puze iz vrhova nogu prema gipkoj limfnoj pumpi u sredini tela. Prvo utisak iščekivanja. Onda nešto slično radoznalosti.
     Najzad, u brzom smenjivanju, on oseti prepoznavanje, uviđanje i ogromnu razočaranost i dosadu. Svi ti utisci prošli su kroz njega za samo nekoliko trenutaka. Znao je, odnekud, da oni ne dolaze od Jofura.
     Naprotiv, to što se upravo dogodilo - uvreda upućena paranormalnim putem, ili neuspešan pokušaj komunikacije - kao da je naljutilo one u letelici, podstaklo ih na delanje. Široki mlaz svetlosti reflektora naglo se suzi u iglu jezive blistavosti, a ona opako zaseče. Tek posle jedne ili dve dure stiže zvuk... Niz praskavih zvukova. Eksplozija. Blejd iz svog položaja nije mogao videti metu, ali vide dim koji se u oblacima dizao iz pogođenog mesta.
     Oštar zvižduk sasvim nehotice izmače iz svih pet Blejdovih nožnih ventila; njegove noge počele su da se trzaju grčevito. Ali nije primio nikakav osećaj bola, pa čak ni osećanje iznenađenosti.
     Biće potrebno mnogo više od ovoga, pomisli on ponosito. Mnogo više.
     Naravno, Jofuri su mogli ispaliti mnogo jače naoružanje, koliko god je potrebno da se nebranjeno Sveto Jaje pretvori u jezero lave. Njihova namera sada je bila jasna. Ovaj zločin, mnogo delotvornije nego masakr grada Ovooma, slomiće moral svih šest naroda Jijoa.
     Blejd požele da njegov balon pođe još napred; da na vreme stigne tamo.

LARK

     Troje uhapšenih ljudskih bića posmatralo je, u svojoj zatvorskoj ćeliji, panoramu uništenja. Reagovao je svako drugačije.
     Lark je zurio u holoscenu sa istim onim sujevernim drhtajima koje je osetio i pre nekoliko meseci, kad se prvi put suočio sa galaktičkom tehnologijom. Ove slike kao da su zahtevale da još u mladosti naučiš odgovarajuće načine gledanja; da stekneš takve navike. Objekti koje bi on trebalo da prepozna - Rimerske planine, na primer - imali su neko klizavo svojstvo. Čudnovata presavijanja perspektive dočaravala su daleko više nego što bi čovek mogao videti kroz prozor iste veličine... kad bi prozor mogao da lebdi iznad Svetog Jajeta.
     "Vaša zadrtost, pojedinačna i zajednička", reče, u ćeliji, visoka naslaga prstenova, "dovela vas je do ovoga."
     "Uništavanje gradova nije bilo dovoljno da vas ubedi", nastavi Jofur Evask, "zato što vaši takozvani sveti Spisi ionako propovedaju da su sva opipljiva materijalna dobra uzaludna. Ali zato ćete sada gledati kako naša korveta zadaje udarac onome što je vaš istinski temelj."
     Užarena igla zabode se u Sveto Jaje. Već sledećeg trena talasi bola obuhvatiše Larkova prsa. On, sa krikom, pade unazad, poče cepati odeću, sve u pokušaju da se odmakne od kamene amajlije koja mu je, na tankom kožnom kaišu, visila oko vrata. Ling je nastojala da mu pomogne, ali nije razumela šta mu je, odakle toliki bol.
     Ova patnja mogla je biti i smrtonosna; ali ona prestade isto onako naglo kao što je i počela. Zrak-sekač se ugasio. Ostade samo zadimljena rana, zasek u boku Svetog Jajeta.
     Evaskov glas klobučao je nešto zadovoljno o 'signalu' i o 'zadovoljavajućoj predaji'.
     Lark je nagužvao tkaninu potkošulje oko tog komadića Svetog Jajeta, da amajlija ne bi više bila ni u kakvom dodiru sa njegovim telom. Tek posle toga opazi da se nalazi u ležećem položaju, sa glavom na Linginom krilu, i da ga ona gladi po glavi i govori mu da će sve proći.
     Aha, bogami će sve proći, pomisli Lark, prepoznajući tu dobronamernu laž. Ali prijao mu je njen gest, toplina dodira.
     Njegov pogled se opet izoštri, i Lark vide da ga Ran gleda. U očima krupnog Danika mirovao je hladan prezir. Ruganje, čak, zato što je Lark tako reagovao na 'ranjavanje' jedne najobičnije kamenčine. Prezir prema Lingovoj zato što ona prlja ruke sa nekim tamo urođenikom. Podsmeh što su šest rasa pristale na kapitulaciju tako lako: na bezuslovnu predaju, samo da bi spasile jednu gromadu paranormalno aktivnog minerala. A Ran je već dokazao da je spreman da žrtvuje i sebe i sve svoje ratne drugove, samo da bi zaštitio pokroviteljsku rasu. Očigledno, smatrao je da svaki niži stepen hrabrosti zaslužuje prezir.
     Ma, idi ti ljubi Rothenima noge, pomisli Lark. Ali ne reče to glasno.
     Taj nebeski čamac, po Evasku 'korveta', okrenuo se od Jajeta. Preneta slika pokazala je da se kamera uzdiže i kreće ka dalekim planinskim zupcima.
     Prema terenima koji su Larku bili nekako poznati. Trebalo bi da ih prepozna...
     A, pa, Lester... pomisli Lark. Ovi lete prema Lesteru Kembelu... i prema šumi bua.
     Tako, dakle. Mudraci su odlučili da izruče Jofurima svoj tajni projekat - nešto na čemu su radili već mesecima - samo da bi spasli Sveto Jaje.
     Pa, nije veliko iznenađenje, pomisli Lark. Sveto Jaje je naš sveti kamen. Svetilište naše, a i prorok u njemu. Vidovnjak naš.
     Opet i bio je iznenađen.
     Ovakva kapitulacija bila je, zapravo, poslednje što bi on očekivao.

BLEJD

     Na vreme, da stigne na vreme... to je Blejd priželjkivao, upućivao takve molbe balonu, ali nečujno.
     Da bi učinio - šta? Skrenuo pažnju Jofurima za duru-dve, dok ne pretvore u pepeo prvo njega, a Sveto Jaje da dobije predah tačno toliki pre nego što glavni napad bude nastavljen? Ili još gore: da samo plovi i plovi pokraj neprijatelja, uzaludno ciči, batrga se, ne postižući da ga uopšte primete bića koja misle da on nije ništa važniji nego neki oblačak?
     Osujećenost je ključala u Blejdu. Borbeni hormoni 'odapinjali' su u njemu autonomne reakcije, tako da se kupola za gledanje spuštala u leđa, ostavljajući, sa gornje strane, samo neprekinuti oklop.
     Ali ta nagonska reakcija bila je korisna u davnoj prošlosti, kad su predsapijentni Gheueni vodili bitke razmahanim štipaljkama-sekačima u primorskim močvarama, na jednoj dalekoj planeti, gde su ih sadašnji pokrovitelji pronašli i uzdigli. Sada i ovde, takva reakcija bila je samo prokleta smetnja. Blejd se borio za smirenost, pridobijao svoje disanje da postane ravnomernije, da uhvati neki postojani ritam; na taj način 'obrađivao' je prvo jednu nogu, pa onu do nje, pa tako redom, u smeru kretanja kazaljke na satu, a ne nasumično bilo koju nogu bilo kad, jer bi onda one dahtale i mucale još gore. Dok je odbrojao do dvadeset, kupola se opustila dovoljno da izviri iz sredine leđa, pa je mogao opet nešto da vidi.
     Njegov obruč za gledanje okretao se brzo. U mutnoj svetlosti noći, lavirint kanjona koji sačinjavaju ovaj deo Rimera... Blejd uvide dve stvari.
     Balon se za kratko vreme znatno uzdigao, tako da je i njegovo vidno polje postalo šire.
     A drugo: nebeski čamac Jofura nije više bio tu.
     Ali gde je? - zapita se on.
     Blejd se prvo zapitao nisu li neprijatelji tačno ispod njega, tamo gde ih on ne bi mogao videti. Ovo probudi u njemu jednu fantaziju koja ga ponese kao munjeviti talas. On proseca balon i pada tačno na letelicu! Čuje se tup udar, a onda on svojim munjevitim gheuenskim 'štrikanjem' pet nogu pronalazi, u trenu, neki nezaštićeni ulazni otvor: vrata, otklopljenu kabinu, bilo šta, i uleće među njih! Kako bi im 'dao'...
     Ali ne; eno su.
     Junački sni ispariše kao rosa u podne... jer čamac je bio već u daljinama i smanjivao se prema, približno, severozapadu.
     Zar su već dotukli Sveto Jaje? Zar je to moguće?
     Poče skenirati, u krug, bliže prostore; veliki oval nađe se tu, ne mnogo daleko, na suprotnoj strani od Jofura. Svojom celinom sada se Sveto Jaje ukaza u Bjejdovom vidnom polju; divljački rasparano s jedne strane. Rana - ogromna. Kamen duž tog zaseka još rastopljen, pa curi, a oko toga samo se žari sjajem koji baca oker odsjaje po Gnezdu, čak na tlo ispod Jajeta, posuto otpalim komadima. Pa ipak, glavnina Jajeta postoji i izgleda srazmerno neoštećeno.
     Zašto li su otišli, a posao nisu dovršili? - zapita se on.
     Od 'korvete' je sad video samo jedan treptaj odražene zvezdane svetlosti.
     To je severoistok, reče on sebi. Odoše na severoistok.
     Pokušavao je da misli.
     Pa, tamo je moj zavičaj, pomisli on; rodni kraj... seoce Dolo. I grad Tarek.
     I Biblos! - uvide on, nadajući se da nije to.
     Jer stvari su možda upravo krenule sa zla na gore.

EVASK

     Uspela nam pretnja, prstenovi Moji!
     Eto kako je naša stručnost dokazana. Naša/Moja vrednost potvrđena pred kapetanom-vođom i pred svim ostalim naslagama prstenova koje sačinjavaju posadu. Kao što sam/mo predvideo/li, tek što je naš čamac počeo malo da secka njihovu svetu paranormalnu kamenčinu, dođe nam signal!
     Ista ona digitalna aktivnost koju smo već jednom zapazili i otišli da satremo onaj grad G'Kekija. Dakle: urođenici pokušavaju još jednom da nas umilostive. Uradiće oni sve, samo da sačuvaju svoje kameno božanstvo.

     Posmatrajte ovu količinu ljudi što zarobismo, prstenovi Moji. Jedno od toga je lokalni mužjak koga smo/je Mi/Ask svojevremeno poznavali/o pod imenom Lark Kulhan. Taj je nešto jaukao i praćakao se kad je video da je 'Sveto Jaje' napadnuto; ovo drugo dvoje, ništa. Znači, ovaj kontrolisani eksperiment pokazuje da smo/am bili/o u pravu po pitanju tih primitivaca i njihove vere.
     Ženka teši Larka. Naš bojni čamac - eno ga, gle kako se zahuktao - od oštećenog Jajeta, prema izvorištu signala. Prema tački emanacije toga.
     Šta li će nam oni ponuditi, ovog puta? Nešto što će biti zadovoljavajuće kao grad onih G'Kekija, gde smo skamenili zauvek onoliku količinu te mrske gamadi?
     Glavni konus taktičarskih prstenova u Polkdžiju računa da prerano došli neće, još, žrtvovati ono što mi najviše želimo - delfinski brod. Ne još. Prvo će pokušati da se 'otkupe' nečim manjim. Možda će ponuditi njihovu arhivu - jadnu hrpicu primitivnog znanja, naškrabocanog po listovima neke biljke ili neke tvari nalik na koru drveta. Uboga zalihicu laži i sujeverja, za koju se ti maloumnici usuđuju upotrebiti reč 'biblioteka'.
     Treseš se od iznenađenja, o drugi Moj kognitivni prstene? Nisi očekivao da provalim i ovu tajnu koju šest jijoanskih rasa čuvaju tako pomno?
     Pa, neka ti uteha bude činjenica da je Ask sasvim temeljito rastopio tu uspomenu. Informaciju o biblioteci ne dobih/smo od njegovih zaliha memorije.
     Zar si mislio da ovaj jofurski konus naslagan da bude Evask zaista predstavlja jedini kanal prikupljanja informacija koji je pao na um našem kapetanu/vođu? Bilo je i drugih zarobljenika i drugih saslušanja.
     Trebalo nam je i predugo da doznamo o postojanju tog zagnojenog čira prošvercovanog zemaljskog znanja; ni sad ne znamo tačan položaj tog grada 'Biblosa'. Ali mi/ja nagađamo. Možda će sad pokušati da nas potkupe, dajući nam Biblos, dajući svoju arhivu u zamenu za 'život' svog Svetog Jajeta.
     Ako to misle, uskoro će saznati nešto.
     Knjige ćemo spaliti, zadovoljni biti nećemo.
     NIŠTA nam neće biti dovoljno.
     A na kraju, ni uništenje delfinskog broda neće biti dovoljno. Ali ono će, ipak, biti dobar početak.

BLEJD

     Severozapad. Kakva je meta mogla odvući pažnju tuđina na tu stranu?
     Mnogo koja meta.
     Gotovo sve što ja poznajem i do čega je meni stalo, zaključi Blejd. Dolo moje malo i grad grad Tarek i grad Biblos.
     Iza Rimera se uzdigao sledeći mesec, bledi mesec Torgen. Pri njegovoj svetlosti Blejd je malčice bolje video odlazeći jofurski čamac; ali znao je da će ga sasvim izgubiti sa vidika dugo pre nego što agresor stigne nad bilo koju od tih meta. Sada je Blejdu bilo savršeno svejedno na koju stranu će ga vetar nositi, samo se nadao da neće biti prinuđen da posmatra satiranje još jednog mesta koje je voleo.
     Sitna isprekidana svetlucanja dozivala su se po planinskim vrhuncima uokolo napadača, dodajući između sebe izveštaje o napredovanju neprijatelja. Blejd prevede pokoju reč ili rečenicu na galaktičkom drugom. Vide da to nisu reči nego uglavnom brojevi.
     Divno, reče on sebi. Majstori smo mi u merenju i opisivanju našeg kraha i zatiranja. To nam ide od ruke.
     Borbeni hormoni nestajali su iz njega kao oseka. Blejd je polako postajao svesniji svojih fizičkih neugodnosti. Nervi su pulsirali na mestu gde je jedna urska kukica otrgla oklopne ploče sa kože, izlažući hladnom vazduhu ogoljene slojeve mesa. Žeđ ga je grizla uveliko; čežnjivo je razmišljao koliko bi lakše podneo sve ovo kad bi samo bio robusni sivi.
     Balon iziđe iz oblasti uzlazne vazdušne struje i prestade se penjati. Još koji trenutak i počeće, naravno, da se spušta... uskoro i da pada. Na predeo zupčastog mraka.
     Čekaj malo, reče on sebi. Pokuša da izoštri vid ka daljinama.
     Zar su stali? - upita se.
     Uskoro je znao da su stali. Brodić Jofura lebdeo je iznad jednog mesta, upalio je reflektor i njime počeo da šara po onome ispod sebe.
     Izgleda da nije ni Biblos, a ni Tarek, reče Blejd sebi. Nego je... hm, ništa. Jer onamo nema ničeg. Ono je područje gde postoji samo beskorisna šuma gigabua. Divljina.
     Zurio je tako kad se nešto poče dešavati sa planinom ispod nepomičnog brodića. Stotine crvenih plamičaka izbijalo je posvuda iz zemlje, kao kad se barski gasovi pale zbog iskrica statičkog elektriciteta. Ali tamo nije bilo ni jezera, ni bara. Pa ipak, pojava se širila u talasima kroz veliko prostranstvo guste šume.
     Šta li Jofurčine rade sada? - zapita se on. Koje li im je to oružje?
     Treptaji su postajali sjajniji, izduživali se u plamičke duž desetina i stotina stabala tog divovskog bambusa. Brodski reflektor nastavio je da luta po tom prostranstvu, kao da je hipnotisan: jijoanska stabla, čitave ogromne šume njih, izbacuju vatru iz svojih donjih delova i dižu se polako.
     Grmljavina stiže do Blejdovog sluha. Tada on shvati.
     Pa, to ne rade Jofuri! - reče on sebi. Ovo su...
     Nebeski čamac najzad pokaza uznemirenje; sažimajući svetlost u svetlosni mač, saseče jedan uzlazeći stub gigabua na komade.
     A već sledećeg trenutka stotine hektara severozapada digoše se u ognju uzletanja. Rafali - talasi - hiljade projektila uzdizalo se sada munjevito. Od njihove tutnjave tresla se noć.
     Rakete! - pomisli Blejd. Ono su rakete!
     Ogromna većina promaši svoj cilj. Ali ovde kao da preciznost nije ni bila bitna, nego masovnost juriša. Čamac nije stigao da saseče više od nekoliko, a nije stigao ni da uzmakne; prvih pet-šest okrznuše neprijatelja, eksplodirajući u neposrednoj blizini Jofura.
     Jedna ogromna raketa tresnu svojim vrhom posred sredine čamca, ali bojeva glava izneveri. Eksplozije nije bilo. Ali zamahom i udarom raketa zgužva čitav jedan deo čamca, koji poče da se tumba i kovitla besmisleno po vazduhu.
     Nebrojene druge bojeve glave eksplodirale su prerano ili prekasno, ili su rakete skretale s putanje, survavale se na okolne prostore, eksplodirale 'među svojima', puneći noć bleštavim, ali beskorisnim svetlom. Tako su se ogromno napromašivale, da se u jednom trenutku činilo da će pogođeni brodić Jofura uspeti da se stabilizuje i odvuče nekud.
     Ali jedna od malo kasnije uzletelih zaokrete kao da zna i vidi gde je meta, zari se usred čamca i - kroz njega. Začu se cik razderanog metala.
     Eksplozija, zasenjujuća, raskide i rastrže utrobu čamca u hiljade komada. Blejd hitro okrete vizirski pojas da poštedi zaslepljeni deo; drugim delom pojasa vide kako prednji i zadnji kraj čamca padaju, kao dve šolje prepune ognja, kako se kovitlaju ka šumskom tlu.
     Eto još drosa za čišćenje, reče Blejd sebi, koristeći taj izraz, 'dros', koji je svim Jijoancima značio: onaj krš zaostao možda od Bujura ili od bilo koga, ono slupano i staro što mora da se pretvori u šljaku, ili baci mulk-pauku, ili izruči na dno morskog ponora.
     Požari su se širili po šumama i gorama. Nekoliko planina bilo je zahvaćeno. Ali Blejdovo telo bilo je zadovoljno da živi za ove trenutke, da urla pobedom i likovanjem, i zviždi i peva iz svih pet nožnih ventila, nastojeći da nadviče tutnjavu i pucnjavu 'vatrometa' koja se nastavljala; da doklikne do zvezda.
     Svojim gheuenskim čulom vida pratio je istovremeno sudbinu još hiljada raketa, od kojih su neke nastavile put u nebo, ka gornjim slojevima atmosfere, ostavljajući crvenoplamene dimne potpise celim putem. Druge su krivudale kojekuda i bilo kuda, eksplodirale kad se njima htelo.
     A kad su se putanje svih preostalih savile uglavnom sve na istu stranu i iz dalekih nebeskih prostranstava zaokrenule polako na dole, ka jednom mestu na Jijou, Blejd se, ispod svog balona, raspeva i razmlatara još jače: jer stotine bojevih glava su stremile, padale kao dažd sa neba... prema Livadi okupljanja.

LESTER KEMBEL

     Šumski požar oko Lestera tutnjao je kao vulkanska erupcija. Neuspešni projektili padali su među ista ona stabla gde je, u tajnosti, lansiranje toliko dugo pripremano. Eksplozije, užasavajuće vrele, palile su zdrava stabla ogromnoga bua. Nešto južnije, na dva mesta kuljala je toplota neuporedivo žešća: tu su pali pramac i krma neprijateljskog čamca. Lester je stoički ostajao na sredini proplanka koji su on i jedna pomoćnica G'Kekijevka odabrali za svoju osmatračnicu ove noći.
     Jedna pukovnica urskih oružanih snaga dojuri galopom da raportira. "Nudrače, požari se zatvaraju oko nas. Noraš vežati!"
     Ali Lester ostade na istom mestu, zureći u zadimljena nebesa. Glas mu je bio suv i zagušen.
     "Ne vidim! Da li je ijedna nastavila let bez ikakvog kvara? Da li još odmiču?"
     Mlada G'Kekica odgovori, držeći sva četiri očna pipka okrenuta pravo nagore i samo malo talasajući njima: "Mnoge nastavljaju sasvim dobro, mudrače. Mnogo desetina njih nastavlja da leti kuda treba. Tvoj plan bio je uspešan. Sad više nema šta da se radi, ovde. Vreme je da idemo."
     Lester, nerado, dopusti da ga odvuku sa proplanka, planiranom putanjom za evakuaciju, između stabala bua.
     Ali vrlo brzo videše da im je izlaz zaprečen žestokim plamenim jezicima. Prinuđeni na uzmak, prođoše opet pored dojučerašnjih radionica, zaklonjenih blur-platnom koje je uveliko buktalo. Zaostala, neiskorišćena burad trekijevske paste eksplodirala su jedno za drugim... a eksplodirali su i neki Trekiji, isto tako. Videle su se mnogi jijoanski obrisi kako beže tamo-amo, dok se njihov višemesečni rad, uložen u stvaranje svojevrsne tajne industrije u šumi, pretvarao u klobučavu oluju plamena.
     "Ne postoji izlaz", uzdahnu Urkinja.
     "Onda se ti spasavaj. Naređujem ti!"
     Lester poče gurati njen bok od sebe. Opirala se. Vikao je to isto naređenje ponovo i ponovo. Najzad Urkinja zaječa i zalete se galopom prema mestu gde se činilo da je vatra najmanje jaka. Urkinja bi mogla preživeti kratkotrajni juriš kroz vatru... Lester je znao da nema nikakvog smisla da on pokuša to isto.
     Ostade sam sa pomoćnicom. Zguriše se tačno na sredini proplanka. Lester obema šakama pridrža jedan njen uzdrhtali točak.
     "U redu je", reče joj on, između dva napada žestokog kašlja. "Uradili smo ono što smo sebi stavili u zadatak.
     "Svemu dođe kraj.
     "A sve naše sad je u rukama Ifni."

LARK

     I dotadašnji holografski prizori bili su zbunjujući, ali ove nove slike ostaviše Larka bez daha, paralisanog od zabune. Nikako nije uspevao da shvati ovaj plameni prizor... moćne stubove bua koji se dižu na svojim sopstvenim bujicama vatre, stotine, hiljade, kao roj ljutih vatrenih pčela.
     Udaljena kamera poče se tumbati ludo. Očigledno se 'korveta' borila da izbegne plotun nekakvih improvizovanih raketa. Tačka gledanja prevrtala se tako naglo da Larku pripade muka u stomaku. On skloni pogled.
     I drugi u ćeliji bili su jednako zblanuti. Lingova je, međutim, reagovala tako što je prasnula u bučan smeh i počela pljeskati šakama. Na Ranovom licu mešali su se zaprepašćenost i pometnja. Videći to, Lark pomisli: pa, to bi značilo da ovo što se dešava mora biti dobro. I sa tom pomišlju Lark dozvoli da se u njemu uzdigne jedna iskra nade.
     Tamničar Evask samo je krkljao i klobučao; prepoznadoše samo po koju reč na gal-drugom. "Skandal!... Izdaja... Neočekivano... Nepredviđeno!"
     Drhtaji su protresali njegovo kompozitno telo, od masne zaravni na vrhu, pa do debelog torusa sa jakim nogama na dnu. Drhtanje - u talasima. Većina tih debelih, masnih torusa bili su Larku stari poznanici. Svojevremeno su, zajedno, sačinjavali jednog prijatelja, mudraca, plemenitog i punog znanja. Ali nametnuo se pridošlica, samo jedan - i preuzeo vlast. Mlad, crn, svetlucav; najmanji, ali na vrhu; bez ikakvih crta na sebi, bez ikakvih spoljašnjih organa, čulnih ili drugih, ili izdužetaka.
     Lingova i Ran kriknuše uglas. Lark se okrete da vidi zašto... ali holo-ekran bio je prazan. Video se samo 'sneg' statika.
     "Korveta..." objasni Lingova, prigušenim tonom strahopoštovanja. "Pogodili su je!"
     Cičav uzdah zatreperi iz Jofura čiji se drhtaji zaoštriše u niz grčeva.
     Evasku se događa nekakav napad, pomisli Lark. Ako ga ja napadnem sad? Ako tresnem tog tiranina na vrhu - iz sve snage?
     Lingova je nešto pričala u stilu "Druge rakete, druge rakete..." Ali Lark je svoju odluku već doneo. Zakorači ka Jofuru koji se bespomoćno tresao. Napašće ga samo golim rukama, pa - neka bude šta bude.
     Lestere, Lestere, pomisli on. Fantastičan vučji trik si izveo, Lestere. Ask bi se ponosio tobom.
     Takođe bi želeo da ja sad uradim ovo.
     Zamahnu pesnicom ka uzdrhtalom prstenu-vladaocu.
     Neko ga zgrabi za ruku i povuče je silovitim zahvatom unazad. Lark se okrete i pripreti Ranu drugom pesnicom. Ali Danik sagnu glavu kao bik i samo malo odmahnu.
     "Šta bi time dokazao? Samo bi ih naljutio, urođenički dečače. Mi ostajemo ovde, u zarobljeništvu, na njihovoj milosti."
     "Ma, sklanjaj mi se s puta", zareža Lark. "Da oslobodim mog trekijevskog prijatelja."
     "Tvog prijatelja odavno nema. Kad umre prsten koji je na vlasti, raspada se cela ta zajednica prstenova! Ja to znam, divljače mladi. Ja sam to imao u praksi."
     Lark je bio dovoljno ljut da napadne krupnoga Danika. Osećajući to, Ran ga pusti i uzmače jedan korak, podigavši šake u položaj kao za borilačke veštine.
     E, pa, dobro, pomisli Lark, zauzevši sličan položaj sa podignutim rukama, malo poguren i malo čučeći. Ti si vojnik zvezdanih bogova. Možda divljak zna poneki trik koji ti ne znaš.
     "Prestanite, vas dvojica!" povika Lingova. "Moramo se pripremiti za..."
     Onda zaćuta, jer je metalni pod počeo podrhtavati od lanca ujednačenih vibracija; moćne sile stupile su, režeći, u akciju, negde drugde u bojnom brodu.
     "Odbrambeni topovi", reče Ran, prepoznavši tu buku. "Baš se pitam na šta bi...?"
     "Na rakete!" uzvrati Lingova. "Rekla sam vam da su krenule ovamo!"
     Ran poče da shvata da bi prerano došli mogli, čak, ugroziti zvezdani bojni brod. On opsova i brzo se skloni u ugao ćelije.
     Lark dozvoli Lingovoj da ga odvede u drugi ugao. Bojni brod je blago podrhtavao od tutnjave svoje odbrambene artiljerije. Detonacije kao da su se približavale. Lark i Lingova se zagrliše. Ovaj trenutak imao je živopisnost koja je udarala oboma u glavu: talas hormona. Lark je kroz zadovoljstvo zbog dodira Lingove bio jasno svestan da se smrt zaletela ka njima.
     Ali se nadao i Bogu molio da pogine sledećeg trenutka.
     Hajde Lestere. Možeš, Lestere. Dovrši posao!
     Krhotina Svetog Jajeta ležala je na njegovim prsima, koja su, zbog one poslednje žestoke aktivnosti tog paranormalnog kamena, imala na tom mestu modricu. Lark slobodnom rukom stisnu amajliju, očekujući toplinu i brujanje. Umesto toga, oseti ledenu hladnoću. Krtost koja bi se od jednog daha razlomila na komadiće.

IX

     IZ DNEVNIKA DŽILIJAN BASKIN

     Svi smo prilično deprimirani u ovom trenutku. Javio se Suezi iz one druge hrpe drosa. Tamo se njegovoj ekipi upravo dogodila nesreća. Pokušavali su da raskrče prostor oko jednog starog bujurskog broda za prevoz rude. Tada je naišao podmorski zemljotres. Okolna masa krša skliznula je i jedno prastaro brodsko korito svalilo se na dvoje delfina-radnika - Satimu i Sup-pea. Ni ona ni on nisu imali vremena da učine išta više osim da zure u ogromni metalni zid koji ih je sledećeg trena zgnječio.
     I tako ginemo. I stalno gubimo baš najbolje od onih koji su nam još preostali. Cenu plaćaju svaki put oni stručni i poslu odani.
     A tek Pipoa, kojom su svi bili oduševljeni. Kakav gubitak, kidnapovali su je Žaki i njegov drugar. Eee, kad bih samo mogla da se dočepam te dvojice!
     A jadnog Ka sam morala da lažem. Nećemo biti u mogućnosti da odvojimo vreme za jurnjavu po okeanima da bismo je našli.
     To ne znači da će ona biti napuštena. Prijatelji će se izboriti za njenu slobodu, jednog dana. To se zaklinjem.
     Ali naš pilot neće biti jedan od tih prijatelja.
     Avaj, bojim se da Ka više nikada neće videti Pipou.

     Makani je dovršila autopsiju Kuna i Džesa. Izgleda da su oni u zatvoru progutali otrov radije nego da odgovaraju na naša pitanja. Tišt baca krivicu na sebe zato što nije pomnije pretražila daničkog agenta, ali ko je mogao očekivati da će Kun toliko da se zabrine zbog jednog amaterskog saslušanja?
     Zar je stvarno morao da povuče sa sobom i tog zbunjenog mladića, meštanina? Taj Retin rođak svakako nije znao nijednu tajnu zbog koje bio vredelo umreti.
     Reti nije uspela nimalo da objasni taj događaj. Sad, kad nema koga da saslušava, ona se ponudila da pomaže Sueziju, kome je svakako potrebna pomoć spretnih ruku. Makani je preporučila rad kao dobru terapiju za tu jadnu devojčicu, koja je, eto, morala prva da naleti, izbliza, na ta dva užasna leša.
     Nije mi jasno. Šta je to Kun pokušavao da zaštiti? Da su normalna vremena, ja bih ostavila sve druge poslove i pronašla bih šta se tu krije. Ali dešava se isuviše drugih stvari; spremamo se za akciju.
     Od uhvaćenih Jofura saznali smo da je brod Rothena sada sasvim nevažan. Imamo prečih briga.
     Bibliotečka kocka ne prijavljuje nikakav napredak sa tim simbolom - onim koji ima devet spiralnih krakova i osam ovala. Ta jedinica sada prosejava svoje starije fajlove, a to je posao koji postaje sve teži što se dalje ide u prošlost.
     Kao nadoknadu, kocka mi je dala poplavu informacija o novijim 'najezdama prerano došlih' - o tajnim kolonijama koje su uspostavljene na ugarenim svetovima gde to nije smelo biti.
     Pokazuje se da je većina takvih slučajeva u novijoj istoriji otkrivena brzo. Naprosto, naiđe patrola Instituta za migracije i uhvati ih. Jijo je poseban slučaj, jer je pristup do njega vrlo ograničen, a zvezda Izmunuti zaogrnula ga je svojim plaštom. Osim toga, u ovom slučaju stavljena je na ugar cela jedna galaksija, četvrta, što znači da je zadatak za inspektore ogroman.
     Nije mi jasno - zašto izdvojiti celokupnu galaksiju da se 'odmara'; zar nije osnovna jedinica ekološke obnove - jedna planeta? Ili, eventualno, jedan sunčev sistem?
     Kocka objašnjava da je normalna praksa da se pod karantin stavljaju mnogo šire zone svemira. Ogromna prostranstva odjednom. Naša civilizacija, sačinjena od rasa koje dišu kiseonik, povuče se iz celog jednog sektora ili spiralnog kraka; ta evakuacija ima smisla, jer se taj prostor ustupi onoj drugoj civilizaciji, koja postoji uporedno sa nama, a koja diše vodonik. Mi sva bića te vrste nazivamo, ponekad, zbirnim imenom 'Zang'. Zahvaljujući tome, ta dva društva ostaju razdvojena i u prostoru i u vremenu, čime se smanjuje mogućnost trvenja.
     Ujedno se ojačava karantin. Zangi su nepredvidivi; često će prenebreći neki manji upad, ali reagovati vrlo žestoko ako veliki broj razumnih kiseoničkih bića zadre u nedozvoljene prostore.
     Pre nego što smo zaronili pokraj Izmunuti, otkrili smo brodove koji mora biti da su pripadali Zangima. Ostavili su nas na miru, pa zato pretpostavljam da su nas ocenili kao 'manji upad'.
     Da, ovakva razmena 'na veliko', čitavih sektora i galaktičkih krakova, sada zvuči razumnije. Ipak sam bila uporna kod Biblioteke sa jednim pitanjem.
     Da li je ikada ranije cela jedna galaksija bila pod zabranom?
     Odgovor me je iznenadio.
     Jeste, ali ne u skorijim vremenima... u poslednjih sto pedeset miliona godina svakako ne.
     Pitam se: gde sam već čula taj broj?

     Kažu nam da postoji osam redova sapijentnosti i kvazisapijentnosti. Kiseonički život je najnametljiviji i najžustriji; kao što je Tom govorio, 'mi se šepurimo posvuda i ponašamo se kao da je ovo sve naše'. Iznenadilo me je saznanje da je broj onih koji dišu vodonik daleko veći od broja nas koji dišemo kiseonik. Ali Zangi i njihovi rođaci provode glavninu svog vremena zavučeni u mutne slojeve svetova kao što je Jupiter.
     Neki od nas pričaju da je to zato što se vodonikaši plaše veze sa nama, kiseoničnim bićima.
     Postoje i mišljenja da su oni još odavno mogli da nas uklone, ali da još nisu taj posao stavili sebi u zadatak. Međutim, mogli bi negde u toku sledećih milijardu godina.
     Drugi redovi su mašinski, memetički, kvantni, hipotetički, povučeni i transcendentni.
     Zašto baš sad razmišljam o tim stvarima?
     Pa, eto, naši planovi su aktivirani, a uskoro će se aktivirati i Brazdač. Svi su izgledi da ćemo kroz nekoliko dana biti mrtvi ili zarobljeni. Uz nešto sreće, moglo bi se desiti da svojim životima 'kupimo' nešto za šta je vredelo žrtvovati se. Ali izgledi da se izvučemo izgledaju bezmerno sićušni.
     Ipak... šta ako pobegnemo? Moglo bi se desiti da se Jofurima blokiraju motori baš u pravom trenutku. Ili da oni zaključe da nema smisla da se oko nas zamaraju.
     Ili bi ovo sunce moglo da se pretvori u supernovu.
     U tom slučaju, gde može Brazdač dalje ići?
     Pokušali smo da tražimo pravdu od naše kiseonične kulture - od Civilizacije pet galaksija. Ali pokazalo se da čak ni u Institute ne možemo imati poverenja. Probali smo i kod Onih Starih, koji pripadaju redu Povučenih. Ali pokazalo se da nisu tako nepristrasni kao što smo se mi nadali.
     U ovoj Vaseljeni prepunoj mogućnosti ostaje još pet-šest drugih 'kvazisapijentnih' redova, tamo negde, napolju. Oni su nama tuđi i misaono i materijalno. Priča se da su opasni.
     Zar imamo šta da izgubimo?

POSADA BRAZDAČA

KA

     Svetlucavi projektili zarivali su se u vodu kad god je pokušavao da izroni i udahne vazduh. Koplja. Koplje je primitivno oružje - šuplja drvena cev sa vrhom od cepke vulkanskog stakla - ali kad ga je jedno takvo primitivno oružje samo okrznulo po stomaku oštrim bridom svog staklenog vrha, Ka je najednom izgubio polovinu vazduha iz pluća, jer mu se refleksno oteo krik bola. Od tog jednog jauka odzvonila je cela ova luka, sada pretvorena u tesnu klopku bez ikakvog izlaza.
     Huniški mornari kao da se uopšte nisu umarali. Veslali su u korabljama tamo-amo, osvetljavali vodu buktinjama, izvršavali složena naređenja koja su njihovi kapetani izvikivali uz pomoć naduvenih vreća ispod grla. Napeta koža vode brujala je kao bubanj pod udarcima, dok se omča stezala oko Ka. Poroznim mrežama preprečili su uzani ulaz u luku.
     I još gore: stizala su im pojačanja. Kuckavi zvuci označavali su da po dnu luke hitaju mnogobrojne noge sa hvataljkama na kraju; silazile su niz južnu, kamenitu obalu. Hitinska obličja sručivala su se u vodu jedno za drugim, tako da su Kau ličila na neki film strave i užasa o napadu džinovskih kraba. Znao je da su to crveni Gheueni i da su došli da mu onemoguće da se krije po dnu luke.
     O, Ifni! - pomisli on. Šta su to radili Žaki i Mopol ovde, pa se meštani tako silno ljute na samu pojavu delfinskog obličja? Kako su uspeli toliko da razbesne ovaj narod, da ovi sad hoće da me ubiju naprosto zato što su me videli?
     Ka je još mogao da se osloni na poneki trik. Finta za fintom - Huniši promašuju. Glumi da se umorio - oni se svi sjate na njega, a on isklizne na drugu stranu luke. Provuče se kroz najslabije mesto njihove linije, a pljusak njihovih kopalja i džilita sruči se daleko od njega.
     Moji preci imali su iskustva u ovome, razmišljao je. Ljudska bića držala su nam časove ovoga, dok su na nas dejstvovala samo kopljima. Pre nego što su prešla na skalpele.
     Ali znao je da u ovom nadmetanju za njega ne postoji pobeda, nego samo, u najboljem slučaju, veoma dugotrajno izbegavanje poraza.
     Zaronivši ispod jedne huniške barke, Ka, impulsivno, raširi vilice, zagrize jedno veslo, povuče ga kao da je to pipak nekog demonskog oktopoda. Ovo nije ni najmanje prijalo njegovim zubima, a ni njegovim osetljivim desnima. Svejedno, praćaknuo se još jače, repnim perajima, da bi otrgao veslo.
     Veslač je pogrešio utoliko što se uporno držao za veslo. Čak ni Huniš nije mogao odoleti Kaovoj snazi, ako je nadmetanje bilo jedan protiv jednog. Taj mornar iznenađeno je zatrubio i sručio se iz čamca baš 'junački', izuzetno bučno, u slanu vodu. Ka ispusti veslo i sa dva-tri zamaha nađe se daleko. Ovaj postupak neće ga učiniti popularnijim kod Huniša. Ali zar će time išta dodatno izgubiti? Ka je odavno odustao od misije koju mu je Džilijan poverila - da uspostavi vezu sa Zajednicom Jijoa. Sad je ostalo samo da se bori da, nekako, ostane živ.
     Trebalo je, reče on, da poslušam svoje srce.
     Trebalo je da krenem za Pipoom.
     Ova odluka i sad je mučila Ka. Probadalo ga je osećanje krivice. Kako je mogao da posluša naređenja Džilijan Baskin - ma koliko hitna i bitna da su bila - umesto da odjuri preko mračnog mora, za dripcima koji su oteli njegovu partnerku, njegovu ljubav?
     Šta znači dužnost - ili čak zakletva Zemlji - u poređenju sa tim?
     Kad je Džilijan završila taj razgovor s njim i isključila se, Ka je osluškivao. Sunce je zalazilo. Čuo je daleke odjeke brzinskih sanki koje su se neprekivno udaljavale ka severozapadnim delovima jijoanskog okeana. U tom okeanu zvuk putuje do velikih daljina zato što nema stotina hiljada brodskih motora koji sve okeane Zemlje pretvaraju u kakofoniju. Sanke su već bile tako daleko - barem stotinu kilometara - da bi se moglo pomisliti: beznadno je juriti ih.
     Ali šta s tim, ako je beznadno? Šta ako su prilike majušne? To nikad nije pokolebalo junake u antologijama priča, niti u holosimulacijama! Nijedna publika neće klicati prvaku koji dopusti da ga zaustavi neka obična nemogućnost.
     Možda je ovo preovladalo kod Ka, u tom trenutku bolne nedoumice. Činjenica da bi to bio takav kliše. Baš svaki filmski junak, svejedno da li delfin ili čovek, rutinski bi zanemario ratne drugove, državu i čast, sve u korist ljubavi. Neumoljiva propaganda iz svih romantičnih priča nasrnula je na njega da postupi tako i nikako drugačije.
     A kad bih i uspeo, mada je to krajnje neverovatno, i kad bih oslobodio Pipou, zapitao se on tada - šta bi mi Pipoa rekla?
     Znam ja nju, zaključio je. Rekla bi da sam budala i izdajnik i više nikad me ne bi poštovala.
     I tako se dogodilo da Ka uđe u luku Vufon, kao što mu je i naređeno, i to znatno posle ponoći. Ribarski brodovi, svi od drveta, sve jedrenjaci, bili su pokriveni kamuflažnim mrežama tako da su na prvi pogled bili samo nekakvi nejasni brežuljci. I dalje mrzeći sebe zbog odluke koju je doneo, Ka se primakao najbližem keju, gde su se dva stražara šetkala, oslanjajući se na nešto što je ličilo na štapove za šetnju; pored te dvojice bila su dva nura, koja su zevala. Pod svetlošću zvezda, Ka se uzdigao iz vode, oslanjajući se na mahanje repnog peraja, i počeo da recituje svoj napamet naučeni pozdravni govor... a sledećeg trenutka jedva je izbegao probadanje motkama koje su imale i oštricu na vrhu. Brijački oštru. Okrenuo se i zaplivao u zaliv, a ona dvojica su svoje motke hitnuli kao koplja i promašili ga samo za koji centimetar.
     "Ček-kajte!" povikao je, on prilazeći opet tom keju, ali sa suprotne strane. "Pravite strašnu grešk-ku! Donosim vesti od vaššše sopstvene izgubljene dece! Od Alvi..."
     Iz tog drugog pokušaja takođe se jedva izvukao živ. Hunski stražari nisu slušali ništa. Mnoštvo projektila fijuknulo je ka njemu. Spasao ga je samo mrak.
     Njegova najveća greška bila je to što je pokušao da opšti i po treći put. I taj poslednji napor završio se neuspehom i Ka je tad pokušao da ode iz luke... samo da bi ustanovio da je izlaz potpuno zatvoren. Ulaz u luku bio je sada neprolazan za njega. Omča se zatvorila, a sada se polako i stezala.
     Eto kakav sam ja diplomata, pomisli on. Siđe u nečujno krstarenje iznad mekanog blata na dnu... ali odmah pobeže i odatle, jer je njegov sonar dodirnuo oklopnike koji su se, po dnu, primicali, dižući raširene oštrice hvataljki prema njemu.
     Ovo moram dodati mojim drugim neuspesima, razmišljao je; propao sam kao uhoda... i kao starešina...
     Jer Mopol i Žaki, naravno, nikad ne bi stvorili kod meštana tako ogromno neprijateljstvo, svojim blentavim zlodelima, da je on umeo da ih dovede u red, što mu je i bila dužnost.
     ...i kao muškarac...
     Ka se mogao setiti samo jedne jedine stvari za koju je dokazano sposoban. Pilotiranja. Ali, kako su stvari krenule, nikada više neće imati priliku da se tim poslom, svojim zanatom, ponovo bavi.
     Neko čudno bućkanje začu se ispred njega, ne mnogo daleko od dna zaliva/luke. Bacakanje, zapravo. Malo je nedostajalo da se Ka okrene i otpliva negde drugde, da izvrda i tu opasnost, u strahu od vremena kad će pluća boleti do prskanja i kad će morati da se pojavi na površini...
     Ali zvuk je bio nekako čudan, neagresivan. Mekano pomiren. Vodu kao da ispuni neka melodiozna tuga. Radoznalost preovlada kod Ka i on pođe ipak napred, u cik-cak, izbacujući neprestano sonarna kvrckanja, kroz mračnu vodu, i opazi...
     Huniša u vodi.
     Šta bi Huniš mogao tražiti ispod vode sada?
     Ka je pošao obazrivo još napred, probijajući se kljunom kroz blatnjavi mrak i prenebregavajući ustajalost vazduha, koji se brzo iscrpljivao, u njegovim plućima. Onda i vidom razazna visokog dvonošca u oblacima blata koje je Huniš sam uzritao. Razlomljeni odjeci potvrdiše ono što su Kaove oči sa nevericom javljale. To stvorenje je svlačilo odeću sa sebe. Taj se proces brzo završio, i Huniš poče uvezivati pregršt svoje odeće u jedan zavežljaj, kanapom.
     Ka pogodi da je to žena, po tome što je bila nešto manja i imala skromnu vreću ispod grla.
     Da nisam nju oborio iz čamca? - zapita se on. Pa, onda zašto ne bi doplivala do obale? Pretpost...
     Tresnu ga talas presecanja slike: jedan oblik otuđenja, Zemljanima i predobro poznat od kako se dogodio kontakt. To se događa kad koncepti koji su po tvom dubokom uverenju bili sasvim pouzdani odjednom budu presečeni nečim sasvim neočekivanim i nespojivim.
     Huniši ne plivaju! - reče on sebi.
     U dnevniku Alvina Hf-vajuoa to nigde nije bilo pomenuto. Naprotiv, Alvin je svuda nagoveštavao da njegov narod strastveno voli more i 'naviganje' po moru. I da se ne razbacuje sopstvenim životima; nego, naprotiv, da oni za svakim poginulim Hunišom žale dublje nego ljudi ili delfini. Ka sad shvati da je Alvinovim dnevnikom bio doveden u zabludu: Alvin je zvučao sasvim kao neki tinejdžer sa Zemlje i nigde nije pominjao izvesne stvari koje se po njegovom mišljenju podrazumevaju same po sebi.
     Tuđini - pomisli Ka. Ko će ih razumeti?
     Netremice je gledao kako Huniška vezuje kanap oko levog zgloba, a onda namešta usta ispod zavežljaja odeće i smireno izduvava glavninu preostalog vazduha u odeću, kao da želi da naduva balon. I stvarno, odeća poče da plovi nagore... metar, dva. Tu stade. Do površine je bilo još veoma daleko.
     Pa, ona to ne šalje nikakav signal za pomoć, shvati Ka. Huniška je sela na dno, u blato, i njemu se učini da čuje brujanje nalik na njihovu tužbalicu za mrtve. Naduvana odeća samo će pomoći da leš bude lakše pronađen. Ka je čitao o tom delu obreda smrti, koji je kod ovih meštana izuzetno važan.
     Pluća su mu već gorela. Ka je ljuto žalio što je mehanizam za disanje u njegovom amu pregoreo posle Žakijevog pucnja.
     Čuo je da Gheueni s leđa nadiru prema njemu, škljocajući štipaljkama. Sagleda i gde je u njihovoj falangi slabo mesto, otvor. Pouzdano je znao da će projuriti uspešno, tik iznad njihovog dohvata. Pokuša da se okrene na tu stranu... da iskoristi priliku, za koju je znao da će za koji trenutak nestati.
     Ah, do vraga, reče on sebi i baci se na suprotnu stranu, ka umirućoj Huniški.

     Nije bilo moguće baš istog trenutka izneti je na površinu. Kad su se probili do vazduha, čitavo njeno telo poče da se trese od oštrih, drhtavih udaha. Voda je štrcala napolje iz rupa na njenom huniškom nosu, a u isto to vreme vazduh je uveliko ulazio kroz usta, u njena pluća - Ka zaključi da je to dobra 'fora' i da bi trebalo zavideti Hunišima na tome.
     Pogurao ju je tako da se ona uspela uhvatiti za jedno veslo koje se ljuljuškalo na mirnoj vodi. Onda se okrete da vidi odakle će koplja poleteti i da možda opet izvrda.
     Nijedno koplje nije se vinulo u vazduh. Zapravo, ni čamaca u blizini nije bilo mnogo. Ka zavuče glavu pod vodu i, iz podozrenja, sonarom osmotri svud uokolo. Sonarni zrak kretao je iz njegovog namrštenog čela, a odjeci su se vraćali... potvrđujući da su se svi čamci povukli na izvesnu udaljenost.
     Mesec se uzdigao. Jedan od većih Jijoovih prirodnih satelita. Ka vide Huniše, samo kao obrise. Stajali su u čamcima... svi okrenuti ka severu. Ili ka severozapadu, možda. Mužjacima su vreće ispod grla bile naduvane. Njihovo postojano brujanje širilo se kroz vazduh iznad čitave luke. Činilo se da niko ne mari za činjenicu da se jedna od njihovih žena pojavila tako iznenadno na površini, posle bliskog dodira sa smrću.
     Ja bih očekivao, pomisli Ka, da će bezbroj njih da dojuri baš ovamo, i to sa konopcima, a na kraju svakog konopca da bude teg, i da će oni to njoj dobacivati u dubinu, ne bi li se izvukla.
     Bio je to još jedan primer tuđinskog načina razmišljanja, i posle svih ljudskih knjiga koje su Huniši pročitali. Kau preostade dužnost da spasenu Hunišku polako ćuška, vrhom kljuna, prema najbližem doku; nezgodna stvar, izazivala je gickavo osećanje koje mu je prolazilo kroz kičmu kao golicanje.
     I duž doka stajali su meštani, čije su zublje gorele talasavo u vetru sve jačem. Činilo se da svi gledaju i oslučkuju... Nešto.
     Delfin može i da vidi i da čuje šta se dešava iznad vode, ali ne onako dobro kao oni koji žive isključivo u tom suvom vilajetu. Kaova čula bila su još veoma uznemirena, pa zato nije uspevao da sagleda ništa na toj strani gde su svi gledali. Ništa sem... jedne velike planine.
     Kompjuterizovani deo ugrađen u Kaovo desno oko poče se razgibati i okretati. Posle nekog vremena razazna jednu zvezdu baš navrh planine. Malo čudnu, doduše, jer se palila i gasila u brzom ritmu, po nekim svojim pravilima. Ka u početku nije shvatio... ali ritam je baš ličio na gal-drugi.
     "Pardon!" reče on iz vode, pomišljajući da nekako iskoristi ovu njihovu pasivnost. Šta god da se dešava - dobra je prilika da se ubaci barem jedna reč do njihove svesti. "Ja sam delfin... rođak ljudi... Mene su possslali sa poruk-kom za Urijel kov..."
     Iz redova Huniša najednom se uzdiže siloviti hor glasova, huktanja, uzvika, sve to prepuno uzbuđenja. Zabrujalo je tako da Kau donja vilica poče od toga trnuti. Pokuša da uhvati pojedinačne reči sa obale.
     "Rakete!" reče jedan Huniš na angliskom. "Mudraci napravili rakete!"
     Drugi progovori na gal-sedmom, tonovima divljenja. "Uništen manji neprijateljski brod... Napadnut veliki!"
     Ka žmirnu, hipnotisan napetošću lučkog stanovništva.
     Rakete? - pomisli on. Da li sam to dobro čuo? Ali...
     Najednom, gomili se ote opšti krik.
     "Padaju odozgo!" povika neko. "Pogađaju!"
     Najednom, zvezdica navrh planina prekide svoj treperavi bilten, sa kojim kao da nestade i sav zvuk. Huniši su stajali u mrtvoj tišini. Čak i uljasta vode luke kao sa se pritihnula: vrlo blago je pljuskala o dokove Vufona.
     Sevanje se nastavi. Narod zaječa razočaranjem i kolebanjem.
     Jedan Treki, koji se našao u gomili, prevede na gal-dva: "Ostao, postoji. Bojni brod nastavlja.
     Naš najveći napor nije uspeo.
     Sad dolazi kazna."

PRERANO DOŠLI

LARK

     Ono za šta se Lark molio, nije se dogodilo. Zidovi se nisu rasprsli, razneti bojevim glavama iz lokalne radinosti ili vrištećim šrapnelom megabua. Ništa od toga: zvuk detonacija ostao je dalek, a onda je posustao. Drhtaji u podu, od jofurskih odbrambenih topova, promenili su tempo: sad kad je nestao element iznenađenja, nisu više pucali neprestano i mahnito, nego samozadovoljno, povremeno, kao da su pristižući projektili samo uzgredna smetnja.
     Onda se spusti tišina. Sve je bilo završeno.
     On ispusti fragment Svetog Jajeta, a ispusti i Lingovu. Privuče kolena k sebi, obuhvati ih oberučke i poče se pomalo njihati napred-nazad, sav ojađen. Još nikad nije bio tako razočaran što je živ.
     "Vuuuuh, ovo je bilo blizu!" odahnu Ling, očigledno uživajući u činjenici da je živa. Lark joj to ne zameri, nimalo. Ona se možda još nada nekakvom bekstvu ili pomišlja da bi u nekoj galaktičkoj razmeni zarobljenika mogla biti oslobođena. Sve bi ovo moglo postati samo epizoda u njenim memoarima.
     Epizoda, kao što sam i ja epizoda, pomisli on. Jedan pametan dečak iz džungle, sa kojim se, jednom prilikom, upoznala. Na Jijou.
     Njegov stari prijatelj Harulen možda bi našao vedru stranu čak i u ovom neuspehu. Sad će razbesneli Jofuri možda likvidirati sva razumna živa bića na ovoj planeti, a ne samo svoje krvne neprijatelje, G'Kekije. Ali zar se to ne bi savršeno uklopilo u Larkova verovanja? U Larkovu jeres?
     Tačno je, pomisli on, da ovih šest rasa ne smeju biti ovde; ali, opet, ne zaslužuju uništenje. Želja je moja bila da učinimo ono što učinjeno biti mora, ali časno, mirno i po sopstvenom izboru. Nenasilno. A pogledaj samo - kolike požare napravismo. Zapalismo goru i polje.
     "Vidi!"
     On baci pogled ka Lingovoj, koja je ustala i pokazivala prstom ka Evasku. Ta naslaga prstenova tresla se i sad, ali jedan torus u sredini prolazio je kroz grčeve zaista veoma jake. Na dve suprotne strane torusa pojavile su se pulsirajuće izbočine, koje su ga počele rastezati toliko da više i nije bio okrugao.
     Oba muškarca stadoše nedaleko od Lingove, zureći sa nevericom u izbočine koje su postajale sve veće. Videlo se naprezanje tih izbočina, koje se toliko pojačalo da najzad postade jasno da samo još jedna membrana sprečava da nešto iziđe iz Evaska. Jofurske noge ispod osnovnog torusa počeše da 'pumpaju' i razgibaju se.
     Sve troje ljudi odskočiše unazad kad Evask na tim nogama potrča hitro prvo ka oklopnim vratima, onda na suprotnu stranu, i tako tri puta. Onda on klonu na sredini zatvorske prostorije, kao da su svi torusi odjednom postali dodatno mlitavi.
     Jedno srednji prsten nastavi da bubri i nadima se.
     "Šta onaj radi?" upita Lingova zapanjeno.
     Lark je morao prvo da proguta; tek onda je mogao da odgovori.
     "Vlenuje se. Ti bi rekla: porađa se. Trekiji to ne rade često jer to ugrožava jedinstvo njihove kupe. Trekiji najčešće proizvode embrione u obliku pupoljaka koje onda puštaju da rastu samostalno, na gomili truleži."
     Ran je gledao sa nevericom. "Porađa se? Ovde?" Sticao se utisak da on o životnom ciklusu Jofura zna uglavnom samo jedno - kako mu izgleda kraj.
     Lark shvati da sadašnja Evaskova katatonija nije samo posledica iznenadnog raketnog napada. Šok zbog napada poslužio je kao okidač za drugi grčeviti događaj, koji se verovatno pripremao još odavno.
     Membrane počeše da se cepaju. Jedan novorođeni purpurno crveni prsten, velik gotovo kao Larkova glava, stade da se provlači napolje, puzanjem i migoljenjem. Sa suprotne strane rodio se još manji prsten, drugačije crvene boje, grimizne, koji se istisnuo kroz rupu nalik na sluzavi čir, a onda povukao za sobom dugačke smrdljive konce od nečeg uljastog. Oba novorođena torusa spuznuše ljigavo niz bokove svog konusa-roditelja, a onda preko metalnog poda, u potrazi za senkama.
     "Lark, ovo bi trebalo da pogledaš", reče Ling.
     Bilo mu je vrlo teško da otrgne pogled od poprilično gnusnog, ali i očaravajućeg prizora masnih novonastalih 'uštipaka'. Ode, pomalo se teturajući, do Lingove, koja pokaza prstom nadole.
     "Kad je, pre jedne dure, onako protrčao levo-desno... ostavio je ovaj trag na podu."
     Pa šta? Trekiji to često rade, pomisli Lark, videći na metalnoj ploči mrlje nalik na prosutu mast.
     Žmirnu i prepoznade angliska slova. Jedno, dva, tri... ukupno četiri.

     REUG

     "Šta li..." reče Ran, jednako začuđen.
     Lark podiže ruku na čelo, gde je životinja u simbiozi s njim, reug, čekala svoj sledeći zadatak, a za to vreme se hranila, iz Larkovih vena, samo vrlo malo. Već pri prvom dodiru, reug spusti pred njegove oči providnu membranu i sve boje u toj sobi postadoše, za Larka, nešto drugačije.
     Do tog trenutka, drhtavi bokovi Jofura izgledali su kao mrljasti, ispreturani nered boja. Ali sada se video red slova, ispisanih u redovima preko nekoliko starih prstenova.

     lark jedan prsten otvara vrata uzmite ga vratite se našem narodu

     Cik bola, različit od svega što bi sisar mogao uzviknuti, prekide čitanje. Lark se okrete desno i viknu: "Prestani!"
     Ran je stajao nad jednim od dva tek vlenovana prstena; njegova desna noga bila je podignuta da još jednom nagazi to malo biće koje je drhtalo na podu, krvareći voštanim fluidima iz rasprsline na jednom boku.
     "A što da prestanem?" upita Danikenovac. "Vi prerano došli potpisali ste svima nama smrtnu presudu, ovim vašim primitivnim raketnim napadom. Što ne bismo malo i mi ubijali Jofure?"
     Lingova se ispreči pred svog nekadašnjeg kolegu i žestoko povika na njega. "Budalo! Lažove! Malopre si sprečio Larka, a sad ovo? Zar ne želiš da iziđemo odavde?"
     Ona se nagnu nad uzdrhtali prsten i pruži ruke dole ka njemu, nervozno, ali i sa ustezanjem.
     Lark se opet okrete ka kupi od naslaganih torusa... ka tom kompozitnom biću koje je, nekako, uspelo da opet postane Ask, bar do neke mere. Prva poruka je već bledela, ali se pojavila druga, koju Lark pročita.

     drugi morate dati Fhun dau ili Lesteru on oni mora moraju morate

     Novi krik, ali ljudski.
     Ling! - pomisli on. Okrete se i baci se da je brani.
     Držala je u jednoj ruci mali, ranjeni torus, a drugom rukom je pokušavala da zamahne preko ramena, da bi se odbranila od Rana koji joj je naskočio na leđa, obuhvatio je podlakticom oko vrata i počeo da steže taj zahvat, prekidajući joj disanje, a možda i krvotok prema glavi.
     Sad Lark povika besno, a Ran se vrlo lako okrete, držeći Lingovu ispred sebe kao štit i nastavljajući da je davi. Ranovo lice bilo je, pri tome, iskrivljeno od zadovoljstva. Lark napravi fintu u levo, a zatim jurnu desno i baci se na zvezdanog ratnika. Nije bilo vremena za finese; padoše sve troje na gomilu, gde se nije znalo šta je čija ruka ili noga.
     Mogla je to biti ravnopravna borba, da Lingova nije pala u nesvest. Ali čim je njeno telo klonulo, Lark ostade sam naspram borilačkih veština dobro uvežbanog, razbesnelog Rana. Stiže da ga udari nekoliko puta, ali uskoro se nađe sasvim u odbrani, jedva stižući da blokira udarce koje je Ran upućivao ka životnim tačkama. Najzad, videći da će nastradati, on dograbi Ranov široki trup rvačkim zahvatom i steže.
     Njegov protivnik bio je toliko pouzdan u sebe, da je našao vremena i da mu se podsmeva.
     "Divljak-darvinista", reče Ran, maltene u Larkovo uvo. "Majmun u devoluciji..."
     Lark uspe, grcajući, da prozbori takođe uvredu.
     "Rothensko svinjče..."
     Ran zareža i pokuša da ga ugrize za uvo. Lark izmače glavu u poslednjem trenutku, a onda, povratnim zamahom, udati Rana glavom i uspe da mu rascepi usnu.
     Najednom se oko glava obojice raširi strašan smrad, prodoran, daveći, mučan. Na tren se Lark upita: zar je moguće da se iz Rana širi takav telesni miris? Ili je ovo miris smrti?
     Ran oslobodi jednu ruku i poča njome da udara Larka sa strane. Bolelo je, ali taj bol kao da se udaljavao, a i udarci kao da su postajali nejasni i nepouzdani. I slika pred Larkovim očima poče se talasati... a grozni miris postajao je sve jači. Lark shvati da to deluje i na njegovog protivnika, podjednako...
     ...Pa, i više.
     Posle nekoliko trenutaka, Ranovi udarci prestadoše i taj čovek se stropošta. Lark ustade i uzmače, hvatajući vazduh. Kroz izmaglicu zatalasane svesti vide izvor smrada. Onaj ranjeni trekijevski novorođeni prsten popeo se na Ranovo rame. Odatle je štrcao dodatne količine neke otrovne supstance pravo u lice zvezdanom bogu.
     Trebalo bi da prestane, pomisli Lark polusvesno; onesvestiti Rana, da, ali prevelika količina ovoga mogla bi ga ubiti.
     Život je imao preimućstva, međutim. Boreći se protiv umora i protiv primamljivog pribežišta spavanja, Lark se zakotrlja po podu, bliže Lingovoj, nadajući se da u njoj ima života još dovoljno da se može dozvati natrag u ovaj svet.

BLEJD

     "...Kao najdelotvornije pokazale su se bojeve glave koje su na vrhu imale po jednu toporgijsku kapsulu napunjenu trekijevskom formulom broj šesnaest i bujurskim metalom u prahu. Vatreni insekti bili su korisni u paljenju čvrstog goriva u raketama. Mnoge rakete koje nisu imale u sebi vatrene insekte za tu svrhu, nisu se uopšte upalile, ili su eksplodirale na lansirnom položaju..."
     Blejd je slušao kako mlada ljudska žena, Dženi Šen, recituje ovaj svoj izveštaj jednoj telegrafistkinji Urkinji, čije se kuckanje po tipkama pretvaralo u zrake svetlosti koji su odletali iz semafora. Dok je govorila, Dženi je povremeno malo trzala licem, od bola, jer je jedan Treki, apotekar, mazao meleme po njenoj oprljenoj koži. Lice joj je bilo prekriveno slojevima gareži, a čitava leva strana njene kožne jakne ispuštala je i sad pomalo dima i drugih isparenja. Glas joj je bio suv kao pečeni kamen i verovatno joj je bilo bolno da govori; ali nastavljala je, uporno, kao da se plaši da bi ovaj planinski vrh i semaforska stanica na njemu mogli biti prva meta eventualne jofurske odmazde.
     "...Osmatrači su javili da je nišanjenje i navođenje najbolje uspelo kod raketa koje su u sebi imale loptasta stvorenja za prenos poruka. Upotreba ovih živih loptica bila je nešto što je samo uzgred palo na um Fhun-dau, tako da ih nije upotrebljeno mnogo. Ali uspelo je. Pre nego što je sve eksplodiralo, Lester je rekao da bi trebalo još jednom da preispitamo sva bujurska stvorenja za čije postojanje znamo, za slučaj da se mogu za još ponešto upotrebiti..."
     Kamena kućica bila je prepuna. Raketni napad i šumski požari posle njega pokrenuli su veliki broj izbeglica, koji su povrveli kroz planinske staze i prevoje. Blejd je morao da se probija kroz tu izbegličku živu plimu da bi stigao u ovu stanicu milicije, u nameri da podnese izveštaj o svojoj pustolovini.
     Ali semafor je trenutno bio zauzet drugim izveštajima i vestima o uspešnom obaranju drugog jofurskog nebeskog čamca... i o činjenici da ni jedna jedina raketa nije uspela da se probije do bojnog broda, niti da načini ma i najmanju ogrebotinu na njemu. Noć njihovih zlatnih nada srušila se još potpunije kad su počele da stižu brojke o pogibiji u njihovim sopstvenim redovima... pa i pogibiji barem jednog od šest najviših mudraca.
     Ipak, jedan niski nivo oduševljenja nije prestajao. Jer ovaj narod je unapred računao da će sve vesti biti loše. Ukus pobede, pojačan čistim iznenađenjem, osetio se i zadržao, itekako.
     U Blejdovom pamćenju ostala je blistavo jasna slika dve polovine čamca u ognjenom tumbanju i padu, a zatim, izuzetno žestokog požara na ta dva mesta. Bio je zadovoljan što su izgorele uglavnom samo šume 'bua'. Divovski bambus nije bio domaća jijoanska biljka, nego bezvredni uljez iz svemira... baš kao i ovdašnjih šest naroda. Prema tome, noćašnji požari nisu osobito teško ranili ovu planetu.
     A ni mene, pomisli Blejd, trzajući se od bola. Jer, lekar G'Keki pokušavao je da namesti jednu od njegove dve polomljene noge.
     "Ma, ne", reče on doktoru. "Tu nogu samo odseci. A i ovu drugu."
     "Pa, onda ćeš imat samo tri noge", reče G'Keki žalosnim tonom. "Šta'š onda?"
     "Snalaziću se. Bitno je ovo: nove noge će izrasti brže ako ove odsečeš sve do samog korena. Daj, požuri s time!"
     Na sreću, uspeo je pri sletanju da se dočeka na samo dve noge, koje su bile na dve suprotne strane njegovog tela. Te dve je žrtvovao, a tri sačuvao, i od tog trenutka kretao se kao tripod, osoba sa tri noge. Na taj način se izvukao iz razlepršanih i zapetljanih komada svog balona i gondole, kao i užadi ispod gondole na kojima je visio. Planinska kosa, mesečinom obasjana, bila je strma, i to sve sam goli kamen, užasno mesto za plavog Gheuena potpuno usamljenog u ledenoj noći. Ali svetlucanje poruka sa jednog planinskog vrha na drugi mamilo ga je i ohrabrivalo, pa je uspeo, hramljući, da se domogne ovog skloništa.
     I tako ću, razmišljao je, moći, posle svega, da ispričam Drvogrizi svoju priču. Možda ću čak i pisati o tome. Nelo bi baš mogao da me materijalno podrži, za jedan mali tiraž, jer polovina moje priče odnosi se na njegovu kćerku...
     Blejd je znao da mu misli lutaju od žeđi, bola i neispavanosti. Ali ako bi sad otišao da se odmori, izgubio bi svoje mesto u redu pred semaforom - mesto odmah iza Dženi Šen. Komandant stanice, kad je čuo njegov izveštaj, dao mu je to povlašćeno mesto - odmah posle zvaničnog izveštaja o raketniom napadu.
     Trebalo bi da sam srećan zbog toga, pomisli on; veoma je laskavo biti odmah iza nje. Ali nisam srećan jer mi smo rakete potrošili sve do poslednje. Čak i ako smo negde neku sačuvali, element iznenađenja više ne postoji. Naše rakete nikada više neće postići ništa protiv Jofura.
     Ali zato - postoji moja zamisao. Još nikad isprobana. A uspela bi! Ja sam živi dokaz.
     O tome mora biti javljeno kovačicama na Bleštavici, zaključi on.
     Zato je samo sedeo i nervirao se, slušajući - ali samo sa pola pažnje - Jenin vrlo opširan izveštaj pun stručnih, tehničkih reči; trudeći se da bude strpljiv.
     Kad je amputacija počela, Blejdova kupola se nagonski uvukla u telo, tako da 'opasač' na kupoli, sa Blejdovim čulom vida, više nije mogao videti to. On pokuša da se prenese u mislima nazad u ono kratko vreme koje je proveo na nebu... kao prvi Gheuen koji je to postigao još od kako je gheuenski brod uspeo da se došunja na Jijo, pre mnogo vekova.
     Ali gheuenske uspomene nisu dovoljna brana protiv bola.
     Trojica jakih Huniša morali su držati njegovu polomljenu nogu da bi ostala ispružena i da bi hirurg mogao da obavi posao čisto.

LARK

     Drugi smrad ga je sačekao kad se probudio.
     Onaj prvi je davio i gušio. Ispunio zatvorsku ćeliju, onda izbrisao čitav svet, koji je nestao pod ćebetom slatkog spavanja.
     Ovaj novi miris bio je gorak, prodoran, odbojan; prosecao je kroz neosetljivu umotanost besvesti. Nije bilo prelazne faze, ošamućenosti, pometnje. Lark se naprosto trgao i podigao u sedeći položaj. Onda njegovo telo prođe kroz grčevit niz oštrih kijanja. Odjednom je znao celu tu ćeliju, njene metalne zidove i pod, skučenost u očaju.
     Masni uštipak, purpuran, još pokriven sluzi, štrcnu novi mlazić magličastog spreja ka njegovom licu. Larku se od toga stomak steže, kao da će se ispovraćati. Uzmače.
     "Probudio sam se! Prestani, ti, žderaču balege!"
     Soba se zanjiha: okretao je glavu, tražio... i našao Lingovu iza sebe. Dizala se i ona u sedeći položaj, a pri tome je stvarala nekakve sipljive zvuke. Na njenom grlu videle su se modrice tamo gde ju je Ran davio i umalo zadavio.
     Lark se okrete da vidi gde je neprijatelj.
     Začas vide da bose noge tog Danika vire iza okruglog tela Evaska.
     Evask? - pomisli Lark. Da li je to i sad Evask... ili je opet Ask?
     Kupasta hrpa prstenova zadrhta. Mlazići voštanog gnoja curkali su malčice iz rana na obe strane njegovog tela, na mestima gde su novi, vlenovani torusi izišli na slobodu.
     Mogao bih, pomisli on, razgovarati sa njim; na taj način možda bih ustanovio ko je.
     Ali onda vide da se u drhtanju svih tih gojaznih slojeva pojavljuje neki mali red. Nešto sistematično, neki ritam. Maltene nova regimentacija. Neki mehurasti cvrkut probi se iz ventila za govor.
     "S-ssstooooj... Ljud... Zapov... posluš...."
     Glas vrlo nejak, ali sa svakom prolazećom durom sve jači.
     Lingova i on se pogledaše u oči. Istog trena bilo im je jasno da su na istoj 'talasnoj dužini'.
     Ask se silno potrudio da im uruči ova dva poklona.
     Bilo je vreme, dakle, da ih isprobaju.

     "Ne tamo!" reče Evask prekorno. "Zahhhht... da neeeee...."
     Na sreću, udovi tog Jofura bili su još paralisani. Noge su dobijale od prstena-vladaoca zapovesti za pokret, ali su reagovale samo grčevima.
     Ask se još bori za nas, uvide Lark Kalhun, znajući da to ne može još dugo da potraje.
     "Upotrebi taj purpurni", reče on Lingovoj, koja je držala u naručju veći novorođeni torus. "Ask je rekao nešto u smislu da on otvara brave."
     Lingova podiže ka njemu pogled, ispunjen nedoumicom, ali ipak pruži taj trekijevski prsten ka ravnoj metalnoj ploči pored vrata ćelije. Gledali su, u ranijim prilikama, kako Jofur Evask dodiruje tu ploču kad god hoće da iziđe iz ćelije. Dok je Ling to radila, Lark uze manjeg, drugačije crvenog Trekčića, grimiznog. Onog koji je bio teško ranjen Ranovim bezdušnim udarcem noge. Podiže jedan kraj svoje pocepane košulje i pridrža ga tako; i u to platno, kao u nosiljku, stavi 'prinovu' koju je trebalo da odnese visokim mudracima... Zadatak neizvodljiv, čak i ako bi to ranjeno stvorenje preživelo. Iza Evaska začu se ječanje. Danički ratnik dolazio je k sebi. Požuri! - pomisli Lark, mada Lingova nije imala načina da 'požuri' sa jednim postupkom otvaranja vrata koji, gotovo sigurno, nikad ranije nije isprobala.
     Iz purpurnog Trekčića curila je bistra tečnost, i to iz pora blizu ploče. Usledili su škljocavi zvuci, kao da mehanizam tih vrata nešto razmatra, predomišlja se...
     Onda se, sa tihim šištavim zvukom, vrata otvoriše.
     On i Lingova žurno prođoše, prenebregavajući ogorčene jofurske psovke koje su stizale za njima sve dok se vrata nisu opet sasvim zatvorila.
     "A sad, kuda?" upita ona.
     "Ti pitaš mene?" Lark se nasmeja. "Rekla si da su galaktički brodovi merilizovani!"
     Namrštila se. "Da, ali Rotheni nemaju nijedan bojni brod tako ogroman kao što je ovaj. Ovo je prava zver... Ni Zemlja nema ništa slično. Zemljanima bi bilo potrebno mnogo sreće da čak i iz daljine opaze ovako nešto... a još više sreće da posle toga ostanu živi."
     Lark se osećao prilično utvarno, stojeći tako polunag u jednom tuđinskom brodskom hodniku koji je sav bio prožet čudnim mirisima. U svakom trenutku mogao bi se sa jednog ili drugog kraja hodnika pojaviti neki Jofur, ili ratni robot poslat da ulovi njih dvoje.
     Podna ploča poče da vibrira, prvo sasvim blago, onda sa sve većom mehaničkom žurnošću.
     "Nagađaj, samo nagađaj!" reče on i pokuša da joj ponudi ohrabrujući osmejak.
     Lingova odgovori sleganjem ramena. "Ako budemo išli uporno u ma kom pravcu, ranije ili kasnije doći ćemo, neminovno, do brodskog korita. Krenimo, dakle. Stajanje na jednom mestu najgore je što možemo učiniti."
     Hodnici su bili pusti.
     Ponekad su prolazili pored neke veće dvorane. Unutra bi na trenutak videli jofurske obrise, kako stoje pred čudnovato zakrivljenim instrument-pločama ili se druže u čudno zanjihanim skupinama, opšteći međusobno oblačićima isparenja. Ali retko se dešavalo da vide jednu takvu naslagu 'ukrug svijenih cevi' da se nekud kreće. Kao biolog, Lark se nije mogao uzdržati od razmišljanja o tome. Davni preci ovih stvorova bili su sedeća bića, čak možda i nepokretna. Iako su sada dobili prstenove-tirane koji su ih gonili u akciju, ipak se moglo očekivati da zadrže neke svoje stare trekijevske sklonosti, na primer sklonost da rade sedeći na stalno istom mestu, bez mnogo šetkanja.
     Larku je bilo bizarno da tek tako, slobodno pešači kroz tuđinski ratni brod - jedan ceo strelomet daleko; i drugi strelomet, pravo napred; pa i tri strelometa daleko... - i da usput svaka oklopna vrata otvori pomoću njihovog okruglog 'raskovnika' i da još nikoga od posade ne susretne.
     Sigurno je ovo Ask predvideo, reče on sebi. Dao nam je bar pedeset odsto izgleda da se dočepamo neke izlazne vazdušne komore i...
     Zapita se: i šta onda?
     Možda u brodu ima još letećih čamaca; možda su tu negde one jofurske ploče za lebdenje. Ling možda razume načela na kojima su te naprave sazdane. Ali kako rukovati nečim čime treba 'pipkovati' i to samo ako imaš jofurske pipke?
     Možda bi trebalo, reče on sebi, da se zaputimo u mašinsku salu. Da pokušamo polupati neku mašineriju. Kao diverzanti. Naneti Jofurima štetu... pre nego što nas konačno pobiju.
     Lingova je ubrzavala korak. U njenom hodu osećao se sve veći polet. Možda je osetila nešto, nešto u debljini oklopnih vrata ili u vrlo blagoj zakrivljenosti na spojnim šavovima zidova, što joj je nagovestilo da je izlaz blizu.
     Sledeća oklopna vrata kliznuše u stranu - i njih dvoje se, bez upozorenja, suočiše sa svojim prvim Jofurom.
     Lingova šumno udahnu vazduh, a Larku kolena klecnuše tako da umalo pade. Oseti neodoljivu želju da se okrene i počne bezglavo da beži, mada je za to, svakako, bilo prekasno. Ovo ispred njih bilo je vrlo veliko, konusna grdosija veća od Evaska, sagrađena nagomilavanjem prstenova koji su naprosto svetlucali od uglačanog, izuzetnog zdravlja, kakvo Lark nikad nije video ni kod jednog jijoanskog Trekija.
     Tako isto izgleda Ran u odnosu na mene, pomisli Lark ošamućeno.
     Čim je to suočenje počelo, njegova pratilja podigla je purpurnog Trekčića i uperila ga kao pištolj u velikog Jofura.
     Mlazić mirišljavog isparenja štrcnu ka toj kupi.
     Jofur je oklevao... a onda se uzdigao na dvanaestak insektoidnih nogu kojima je njegov najniži torus bio opremljen, zaobišao dvoje ljudi i hitro otišao niz hodnik, u daljine.
     Lark se okrete da zuri za njim, sav obamro.
     Šta li je to bilo? - upita se on. Signal prepoznavanja? Lozinka? Lažna propusnica?
     Mogao je zamisliti da je Ask - gde god se nalazio; gde god je taj trekijevski mudrac uspeo da skrije neki komadić sebe - verovatno 'snimio' sve hemijske kodove pomoću kojih se pojedinačni Jofur mogao kretati kroz čitav brod. Ali nije mogao ni zamisliti kakvu vrstu svesti to podrazumeva. Kako može neko namerno da skriva drugu ličnost unutar prve, kad je novi gospodar već stupio na vlast, gospodar koji donosi odluke o svemu?
     Jofur zađe za ugao i ode, gledajući svoja posla.
     Lark se okrete ka Lingovoj. Njih dvoje se pogledaše u oči i oboje šumno odahnuše.

     Vazdušna komora bila je puna mašinerije, ali ništa od toga nije ličilo na čamac niti na ploču za lebdenje. Njih dvoje žurno zatvoriše ona prva vrata, pojuriše ka drugima i sledećeg trenutka njihov verni raskovnik već je činio svoje. Bili su ispunjeni silnom željom da vide plavo nebo i udahnu sveži vetar Jijoa. Ako imaju sreće i ako je ovaj portal okrenut ka jezeru, mogli bi naprosto iskočiti u vodu. Ali ako bi ostali živi posle takvog sunovrata, našli bi se u odbrambenom perimetru broda, pa bi njihovo dalje bekstvo moglo biti začas presečeno. Ali njima se činilo da ništa od toga sad nije bitno. Nosilo ih je oduševljenje i osećanje nepobedivosti.
     Lark je i sad nosio u podvijenom kraju košulje povređenog Trekčića, pitajući se šta bi mudraci trebalo da učine sa tim bićem.
     Možda Ask očekuje, reče on, da regrutujemo komandose i nabavimo bombe od naših eksplozera, pa da uđemo ovde, otvarajići sva vrata pomoću ovih prstenova, pa...
     Njegove misli o tome stadoše, jer se velika oklopna izlazna vrata pokrenuše u stranu. Njihov prvi pogled napolje bio je ne u svetlost dana, nego u zvezde.
     Jedan tren uzdrhtale brige prođe kroz Larkov um pre nego što on shvati - to nije kosmos, nego noć nad Rimerskim planinskim lancem. Poplava svežeg, prohladnog vazduha oduševi ga.
     Nikad ja ne bih mogao napustiti Jijo, znade on; ovo je moj dom.
     Bledi sjaj ispirao je sazvežđa na prostorima gde je zupčasta granica prelazila preko neba - obris istočnih planina. Praskozorje. Čas punonadežnih početaka?
     Lingova pruži slobodnu ruku Larku. Držeći se za ruke, njih dvoje priđoše samom rubu i pogledaše dole.
     "Sve dosad išlo je dobro", reče ona, radosna - kao i on - što vidi svetlucanje mesečine na vodi. "Još je mrak. Jezero će maskirati naš toplinski potpis. Ovog puta neće biti kompjuterske svesti koja bi nas odala."
     Ali neće biti ni onih cevi za disanje, pomoću kojih bismo mogli dugotrajno boraviti ispod vode, pomisli on - i umalo da to kaže i glasno. Ali nije želeo da umanjuje njen polet.
     "Da vidimo ima li ovde ičega što bismo mogli upotrebiti za silazak u jezero, da ne moramo da skačemo", dodade Lingova.
     Zajedno počeše da pregledaju police sa opremom koje su se pružale duž celog jednog zida ove prostrane vazdušne komore. Posle nekog vremena ona uzviknu: "Našla sam standardni namotaj kabla! Sad samo da vidimo kako idu ove izmenjene kontrole na njemu..."
     Dok je Lingova pregledala taj namotaj metalnog užeta, Lark je razmišljao o promeni vibracija koje su režale negde u pozadini, sve vreme, još od kako je njihovo bekstvo počelo. Rezonance su se pojačavale, zaoštravale; sad naglo ispuniše vazduh pištanjem.
     "Nešto se dešava", reče on. "Mislim da..."
     Tog trenutka bojni brod se cimnu, jako, tako da umalo ne popadaše na pod. Odjekivalo je neko divovsko struganje, paranje, kao da se buni Jijo sam. Lark prepoznade struganje metala o stene.
     "O, Ifni!" uzviknu Lingova. "Uzleću!"
     Pridržavajući jedno drugo i boreći se za ravnotežu, da ih potresi ne bi oborili s nogu, oni stigoše opet do samog ruba i pogledaše dole, užasnuti prizorom. Jer dole je sila prirode, dugo sputana, krenula naglo u slobodu.
     Eto nam našeg skakanja u jezero, pomisli on. Jofurski bojni brod uzdizao se glečerski sporo, ali prvih nekoliko desetina metara bili su od presudnog značaja jer se time uklanjala brana koja je dovela do potapanja većeg dela Doline okupljanja i do nastajanja privremenog veštačkog jezera. Najednom se sve ispod broda pretvorilo u uskomešanu oluju. Potopljeno drveće čupalo se iz svojih mokrih korena. Stene su se rušile u vodu zato što su blatne obale bile naglo potkopane. Bojni brod nije nimalo mario za to, dizao se zadovoljan sobom, ali ispod njega se divovska poplava mutne vode i raznog krša otisnula niz preostali, najniži deo doline, razvaljujući sve ispred sebe, tutnjeći prema dalekim nizijama koje nisu ništa slutile.
     Prekasno, reče Lark sebi; zakasnili smo sa bekstvom i sad smo zarobljeni unutra.
     Kao da želi da zapečati ovu neumitnost, jedna svetlost poče da seva u vazdušnoj komori, blizu izlaznih vrata, koja se stadoše zatvarati. Lark zaključi da je to automatska mera bezbednosti, koja se i može očekivati pri uzletanju jednog zvezdanog broda. Jedva suzbi želju da se baci naglavačke kroz preostali otvoreni prostor, pravo u pogibeljni haos dole.
     Lingova stisnu njegovu šaku: ugledali su, na tren, nešto okruglo, prožeto žućkastim sjajem. Bila je to izdužena, glatka kupola, otkrivena sniženjem nivoa vode. U bledom sjaju rane zore prepoznali su rothensko-danikenovski brod, koji je ostao utamničen u svom klobuku kvantnog vremena.
     Onda se oklopni portal zatvorio i zaptio, sa potmulim treskom i zatim tihim šištavim zvukom, presecajući sveži vetar koji je za Larka i Ling potrajao tako kratko. Zarobljeni u bojnom brodu, zurili su u okrutni metal ispred svojih lica.
     "Pokrenuli smo se ka severu", reče Lark. To je bilo poslednje što je uspeo da zapazi kroz vrata: taj 'polazak' opustošene doline ispod njih.
     "Ništa, idemo", reče Lingova pragmatično. "Na ovoliko naduvanom brodu mora postojati neko mesto za sakrivanje."

NELO

     Nekoliko liga daleko od njihovog marševskog cilja zeloti uvideše da su opkoljeni. Provedoše noć zgureni u svojoj močvari, brojeći logorske vatre mnogobrojnih regimenti odanih visokim mudracima. U ranu zoru, stegnuti u obruč između odreda iz Biblosa i Nelovog odreda koji je pristigao s leđa, zeloti se predadoše.
     Nije bilo mnogo ceremonije, niti je ta rulja imala mnogo naoružanja koje bi sad mogla predati. Glavninu svog fanatizma istrošili su mukotrpnim gacanjem kroz močvare, na prostranstvima iz kojih su se, u jedno davno doba, moćni tornjevi Bujura propinjali ka nebesima. Već izmučeni, Jop i njegovi sledbenici pođoše ka reci Bibur: dronjava kolona, sada izložena podsmehu dojučerašnjih suseda.
     "Idi, vidi!" povika Nelo, gurajući Jopa, drvo-farmera, ka ivici visoke i strme kamenite rečne obale, odakle je svako mogao pogledati preko široke reke, prema suprotnoj obali čije su litice treperile u dugačkim senkama zore. Pristizanje dnevne svetlosti pod tim uglom ukazalo je da se ispod litica, sa te strane reke, nalaze ogromna udubljenja, iskopana pre mnogo vekova dletima zemaljskog zvezdanog broda koji se zvao Kivot ili Tabernakl. Najuzdignutija masa kamena u tim liticama zvala se Kamena pesnica; lebdela je, podržana sa dva puta po dvanaest kamenih stubova, nadneta kao uslovna kazna, nad tim otvorima i nad skupinicom drvenih zgrada starinskog izgleda. Svaka zgrada bila je udešena da liči na neku od slavnih građevina iz zemaljskog nasleđa - Tadž Mahal, Keopsovu piramidu, Glavnu biblioteku San Dijega u Kaliforniji...
     "Stoji naš Arhiv!" reče Nelo svom neprijatelju. "Mislio si da srušiš Pesnicu na sve ovo, ali to se neće desiti. A ja za par godina ima opet da pravim hartiju, kao pre. Sve ti je uzalud bilo, Jope. Uzalud pobi onoliki svet, poruši onoliku imovinu. Nisi postigo ništa."
     Nelo je, zatim, gledao kako se Jopovo ogorčenje udvostručava kad su stigli do nove semaforske stanice, koja je bila na ovoj, bližoj obali reke, tačno naspram Biblosa; jer tu do svih njih stigoše vesti o raketnom napadu, o uništenju jofurskog zvezdanog čamca, o mogućim štetama i na samom bojnom brodu. Mlada vojska dočekivala je svaku rečenicu burom radosti, ovacijama; sad su shvatili da je noćašnja daleka 'oluja sa grmljavinom' bila, uistinu, grmljavina gneva šest naroda Jijoa, naroda koji su se svetili za stradanje jadnih G'Kekija.
     Nekoliko starijih lica, međutim, brzo se vratilo tmurnim izrazima. Kapetan milicije reče da je to bila samo jedna dobijena bitka, u ratu koji Zajednica Jijoa teško da će moći da dobije.
     Nelo ne pristade da razmišlja o tome. Posveti se drugom poslu. Održa obećanje koje je dao Arijani Fu: predade semaforistima njenu poruku, da se odmah emituje. Svetlosni signali bolje putuju noću, ali operator, videći Arijanin potpis na tom jednom listu hartije, odmah upali i pojača svetiljku. Taj bilten polete preko Jijoa. Dok je prenošenje trajalo, kapetan poče razmatrati kako bi najbolje obezbedio prevoz preko reke. Na drugoj strani čekalo ih je tuširanje i čista odeća.
     A i spavanje, pomisli Nelo. Uz sav umor, osećao se ipak nekako mlađi nego ikad u poslednjih nekoliko godina, kao da je mukotrpno gonjenje kroz močvaru skinulo jedan sloj godina sa njega, pretvarajući ga u muževnog ratnika kakav je u neko davno vreme mogao biti.
     Sede, nasloni se leđima na drvo i sklopi oči. Ostade neko vreme tako, usmeravajući um ka planovima za obnavljanje proizvodnje hartije.
     Naš prvi posao, reče on sebi, biće da pomognemo plavima da zakrpe branu. Ali ovog puta kako treba. Manje brige o kamuflaži, a više o proizvodnji velike količine energije. A pošto sam već u Biblosu, baš bih mogao da prekopiram izvesne planove koji...
     Trže se, podiže glavu: jedan drvodeljski šegrt iz Doloa uzviknuo je njegovo ime. Taj momak čitao je poruke od prošle noći, koje su, kao 'zidne novine', bile prikucane na zid semaforske kućice.
     "Evo, piše za tvoju kćerku", reče mu taj mladi čovek. "Ona je na planini Guen!"
     Nelo načini tri trzava koraka napred... a i Jop učini tačno to isto. Na licu drvo-farmera bilo je jednako iznenađenje kao na Nelovom. Ali i šok nezadovoljstva, za razliku od Neloa, presrećnog što je potvrđeno da je bar jedno od njegove dece još u životu.
     Sara! Hartijašev um se kovitlao. Kako je, za ime naših osnivača, dospela čak na Guen?
     Pohita ka kućici, željan da sazna što više. Možda se negde pominju i Lark i Dver!
     U tom trenutku začu se krik iz kućice. Onaj semaforista koji je odašiljao tekst Arijane Fu nastavio je da kucka ravnomerno; ali jedna semaforistkinja, ona koja je bila zadužena za prijem, ulete kroz jedna vrata, mašući listom hartije sa naškrabanom porukom.
     "Por... porrr..." mucala je ona. Zatim potrča do kapetana milicije.
     "Poruka od osmatrača", ciknu ona. "Jof... jofurski bojni brod je krenuo ovamo!"
     Nije dojurio, nije dohujao. Taj zvezdani div bio je preveliki za tako nešto.
     Maglica od prašine dignute u vazduh pratila je njegovo napredovanje preko gore i polja. A kad se ogromna nebeska planina nadnela svojom masom nad Bibur, vode se umiriše zloslutno. Stakleno glatki otisak 'stope' bio je širi čak i od brodske senke.
     Teraj dalje, govorio je Nelo, kao da je to neka molitva. Prođi, mani nas se, prođi...
     Ali bojni brod je očitno imao planove upravo ovde. Zaustavio se nad Biburom, tačno iznad velike biblioteke.
     Sad je bio red na Neloa da se teško natmuri, a na Jopa da se ozari zlobnim zadovoljstvom. Gledajući Jopa, Nelo pomisli: mora biti da je neko otkucao!
     Bilo je glasina o jofurskim emisarima koji su uspostavljali svoje baze u vrlo malim, zabačenim selima i onda, sa imperijalnim držanjem i stavom, zapovedali da im se donesu informacije. Moralo se desiti, ranije ili kasnije, da neki zilot ili 'lupač šakom po svetim Spisima' izblebeće nešto o ovom mestu.
     Ali nikakvi zraci smrti ne sevnuše iz moćnog broda. Niti pade ikakva kiša bombi kao osveta velikog zbog noćas uništenog malog broda.
     Umesto toga, nekoliko malih portala otvori se na jednom boku jofurske lađe. Izlete dvadesetak robota. Počeše polako da se spuštaju; njihov let bio je bez žurbe. Spustiše se nad rečnu vodu, na visinu ne veću od visine odraslog Huniša. Onda se okrenuše ka gradu Biblosu.
     Bio je to polazak u formaciji.
     Drugi talas, još sporiji, pojavi se na izlaznim otvorima broda. Bile su to ploče za letenje, mat-crne boje. Na svakoj se nalazio po jedan kupasti, masivni stvor, nalik na gomilu masnih palačinki sve manjih i manjih prema vrhu; jedan tanjir - jedna hrpa toga.
     Još pre nego što je jofurski odred stigao do zidova tajnog grada, svemirski div se okrenuo i poleteo nazad ka jugoistoku i uvis, putem kojim je i došao. Pri tome je postupno dobijao na brzini. Kad je Nelo ponovo pogledao kroz bleštanje izlazećeg sunca, bojni brod je već bio iznad najviših oblaka.
     Skupine posmatrača okupile su se na Nelovoj obali reke, da zure preko vode, ka biblioteci koja je još ležala u senkama. Roboti su, sijajući nekim svojim svetlom, zašli pod Kamenu pesnicu; za njima, njihovi gospodari.
     Posle toga, Nelo i svi ostali morali su se osloniti na reči kapetana koji je jedini imao dvogled. On im je prepričavao šta se dešava.
     "Svaki Jofur ulazi u drugu zgradu. Svaki ima oko sebe po dva-tri robota kao gardu. Neki ulaze na glavna vrata... ali jedan je poslao robote da probiju rupu na zidu i eno sad ulazi tuda.
     Svi su već ušli... a narod beži napolje! Huniši, ljudi, Gheueni... vidim i jednog G'Kekija, jedan točak mu se dimi, mislim da su na njega pucali."
     Mlada vojska poče da mrmlja osujećeno. Ali ništa se nije moglo učiniti. Niko nije mogao ništa učiniti.
     "Vidim odrede milicije! To su većinom ljudi, ali ima i Urkinja i Huniša. Imaju puške... onaj novi model sa mulk-vrhovima. Krenuli su ka Prirodnim naukama!
     Sad se razdvajaju u manje skupine, da upadnu kroz različita vrata, odasvud odjednom."
     Nelo je stezao pesnice, gledajući preko Bibura. Pitao se zašto se veliki brod angažovao da dođe čak dovde, a onda otišao ne uništivši središte jijoanskog intelektualnog života.
     Valjda imaju i druga posla, reče on sebi; ali... moraće da se vrate po ove svoje koje su ostavili.
     Postojala je i trunčica nade.
     Možda su, pomisli Nelo, od noćas preostale neke rakete. Možda bi mogle da zakače bojni brod... pa da se i ne vrati.
     Nada koja će odsad uvek postojati, mada je bila veoma slaba verovatnoća da će Jofuri dozvoliti da po drugi put budu 'pređeni'.
     Video je da čitava poplava izbeglica - naučnika, studenata, bibliotekara - vrvi kroz sve izlaze iz grada Bibura, pa i preko bedema. Među beguncima nije bilo mnogo G'Kekija. A ni Trekija. Činilo se da je zla kob tih dveju rasa da ne pobegnu iz Bibura. Unutra su ih sustizale dve različite sudbine, obe užasne.
     Šta će im naša Bibliotečica? - zapita se Nelo. Da ne misle možda da pozajme neke knjige i odnesu kući da čitaju?
     Zapravo, ta bizarna pomisao nije bila savim besmislena.
     Sigurno su posle raketnog napada shvatili da i mi ponešto znamo, pomisli on. Sad ih najednom zanima šta to mi znamo i kako uspevamo da to znamo, pa hoće da provere. Skeniraće sve naše knjige, da vide kakva još nezgodna iznenađenja im spremamo.
     Nešto se dešavalo u senkama i zgradama. Čuli su se udaljeni, mnogobrojni pucnji, nesumnjivo iz zgrade Prirodnih nauka.
     "Izlaze!" uzviknu kapetan. Njegove šake se na dvogledu stegoše. "Naši... pešadija... povlače se. Vuku ranjenike... Neki pokušavaju da štite odstupnicu ostalima. Oni..."
     On spusti dvogled. Oči su mu bile sumorne. Stajao je sav zgromljen, nepomičan.
     Jedan kaplar blagim pokretima uze dvogled i nastavi da javlja.
     "Oni su mrtvi", reče.
     "Vidim našu vojsku", nastavi on. "Svi su izginuli."
     Zamuknuše svi, cela gomila. Nije se, na onoj drugoj obali Bibura, primećivalo više nikakvo kretanje, osim što je s vremena na vreme poneki mašinski oblik, oštrih ivica, proletao ispod Kamene pesnice.
     Eksplozeri... upita se Nelo. Zašto nisu aktivirali mine?
     Najveća tajna šest rasa Jijoa. I najjača tvrđava ljudskih bića na Jijou; Biblos. Zauzet za dve-tri dure. Neprocenjivo vredni arhiv bio je sada pod čvrstom tuđinskom kontrolom.

EVASK

     Znači, rešeno je, prstenovi Moji? Jesmo li iskorenili i poslednji kutak vašeg potajnog otpora? Možemo li pretpostaviti da više neće biti nikakvih epizoda nepotrebne pobune?
     Stariji verski konus zapretio je da ću/ćemo biti rasklopljen/i, posle ove najnovije blamaže, kad ste vi, smešne bundžije, uspele blentavo/potuljeno da obavite vlenovanje, a da to vaš prsten-gospodar čak i ne zna. Namera je sveštenikova bila da oguli i poslednju kap voštane memorije kojom je naše jezgro obloženo i pri tome da iznađe kud je otišlo ono dvoje ljudske gamadi koje ste vi (pobunjenički, ali ne za dugo) pustili da se smucaju po našem slavnom brodu Polkdžiju.
     Onda je naš konus psihotaktičar javio da je telemetrija pokazala da su oni gotovo sigurno napustili brod kad je na instrumentima očitana anomalija - otvaranje jedne vazdušne komore bez razloga.
     Ljudi se dobro snalaze u vodi. Nesumnjivo su, ušavši u jezero, zamišljali da su bezbedni. Pojma nisu imali da će u sledećim trenucima naš veličanstveni Polkdži uzleteti, a oni biti bujicom poneti i uništeni!
     Ironično prikladna sudba - dramska ironija toga - prevagnula je kod našeg kapetana-vođe, pa on odluči protivno željama svešteničkim. Tako je, dakle, za sada, naša/Moja zajednica bezbedna.
     Ali prstenovi, NEMOJTE DA NEKO RAČUNA na eventualnu dalju umerenost/popustljivost, oproštaj ili nešto tako!
     Oproštaj za šta, pitate vi?
     E, sad me već zabrinjavate. Zar se vosak našeg zajedništva tako gadno rastopio? Zar nas je ličnost Aska toliko oštetila, ovim drugim pokušajem samoubistva pomoću amnezije? Moram li ja da podsećam i na nedavne događaje, poluelektronskim procesima torusa-gospodara?
     Pa, dobro, prstenovi Moji, učiniću to. A kasnije ćemo krenuti, iz početka, u restauraciju našeg stručnog znanja koje čini da smo od koristi za jofurizam.

     Zajedno smo posmatrali kako odred iz našeg broda zaposeda tu takozvanu Biblioteku kojom su se služili divljaci iz šest rasa Jijoa. Ona sadrži jadno minijaturne količine podataka, iskazane u ekvivalentima bajtova, pa ipak, to im je bio izvor njihove vučje prepredenosti.
     Lukavstva divljih životinja. Ali koštala su nas skupo.
     Jedna lepa stvar dogodila se kad smo/sam primetio/li one primitivne zgraduljke od sečenog drveta, zgugurene u veštačkoj pećini. Mnoge skrivene voštane putanje odjednom su se oglasile rezonancijama prepoznavanja! Izborio sam se za pristup tim nizovima informacija, pa smo saopštili kapetanu-vođi mnoge tajne koje su bile skrivene u tom leglu pseudonauke. Tajne za koje se Ask nadao da će ostati nedostupne zauvek.
     Malo-pomalo, mi ponovo stičem/o naš nekadašnji ugled i cenjenost. Da li vas to ispunjava radošću, o torusi Moji?
     Ah, kako prija ovo osećanje da vaša saglasnost pristiže sad tako spremno! Ona kratkotrajna buna, posle koje je nastupila druga samoubilačka amnezija, izgleda da vas je učinila poslušnijim nego što ste bili. Nije više svako od vas po jedna suverena trekijevska 'država', sad ste delovi jedne veće celine.
     Obratite pažnju, dakle! Ostavili smo jedan odred da obezbeđuje Biblos, a naš Polkdži, evo, polazi na glavni zadatak. Predugo smo dopuštali da nas zamajava malo ovo, malo ono, uvek nešto. Neće više biti pogađanja sa onim trulim rothenskim lopužama. Nikakve nagodbe ni sa divljacima neće biti. Svih tih šest rasa dobiće svoju sudbinu, zna se koju; ona im je već određena; izvršioci će biti naše kopnene snage koje smo ostavili na mnogo mesta širom Nagiba.
     Što se tiče Polkdžija, evo, mi sada letimo krstarećom brzinom prema onom procepu u okeanskom dnu; prema toj podvodnoj provaliji. Gde, po našim procenama, delfinski brod pokušava da se krije.
     Odluka je doneta; Rotheni su, po tom pitanju, imali ispravan pristup.
     Bombardovaćemo dubine i time dovesti begunce Zemljane u opasnost. Da bi spasli život, oni će morati da se uzdignu na površinu i da se predaju.
     Sve do sada, kapetan-vođa opredeljivao se za strpljenje, a ne za nagle akcije. Nismo hteli da uništimo upravo ono za čim tragamo! Ne pre nego što doznamo sve tajne toga. Pošto nikakav takmac nije došao na Jijo, ničija flota, nikakav drugi klan, činilo se da imamo vremena u izobilju.
     To je bilo pre nego što smo izgubili obe korvete. I pre nego što se na prvo odugovlačenje dodalo drugo, pa treće, pa četvrto...
     Rešili smo, rizikovaćemo!
     Dubinske bombe su spremne, imamo ogromnu zalihu toga. Bližimo se zoni poznatoj kao 'Procep'.
     Šta je ovo? Zar već?
     Detektori zvrče, dreče.
     U vodama ispred nas - pokret!
     Radosna krvožednost lova širi se po našem komandnom mostu. Jer to tamo svakako je NAŠ PLEN koji grebuca negde u rupi ne bi li se pomakao u sigurnije skrovište, a time u stvari samo odaje svoju lokaciju.
     Gle. Daljinski perceptori javljaju nešto pomalo uznemirujuće.
     Nije samo jedan brod izazvao te vibracije koje beležimo.
     Emisionih izvora ima na desetine... Na stotine!

SARA

     Emerson je izgledao veseo tokom dugotrajne vožnje niz Guen. Pritiskao je lice na neravno staklo tramvajskog prozorčića i zurio u morsku pučinu.
     Kako bi se osećao kada bi znao s kim ćemo se sresti dole? - pitala se Sara, dok je kabina jurila niz prastare izlive lave, brže nego Urkinja u galopu.
     Da li bi bio uzbuđen ili bi pokušao da iskoči i pobegne? - pomisli ona.
     Daleko ispod njih, mirijade bleštavih sunčanih iskrica protezale su se od obale po kojoj su se ležerno prosipali surf-talasi, pa sve do zapadnog horizonta oivičenog oblacima. Vode Jijoa izgledale su smireno, ali je taj prizor ipak ispunjavao Saru zebnjom. Kad bi u toj ogromnosti došlo do samo jednopostotnog talasanja, svako drvo i svako naselje duž cele obale bilo bi zbrisano. Postojanost okeana bila je jedan od dokaza kako je blagorodan i plemenit ovaj svet - Jijo, kolevka živih vrsta.
     Uvek sam se nadala da vidim ovo, pre nego što i moje kosti siđu u Miden kao dros. Da vidim more. Ali nisam očekivala da ću doći na konju, preko Spektralnog toka, pa preko vulkana... i najzad ovom znamenitom tramvajskom kabinicom, a sve to sa naumom da se sretnem sa stvorenjima iz predanja.
     Sara je imala utisak da je prepuna energije, iako ni ona, kao ni bilo ko drugi na planini Guen, nije uspela, poslednjih dan-dva, ma i približno dovoljno da se naspava.
     Urijel je u poslednji čas privela kraju svoje analogne proračune. Poslala je balističke podatke na sever; samo koju miduru posle toga, semaforisti su počeli gotovo panično javljati o posledicama.
     O zapanjujućoj raketnoj pobedi.
     O obeshrabrujućem raketnom neuspehu.
     O šumskim požarima, pogibiji mudraca i o Svetom Jajetu - koje je, ranjeno, zaćutalo sasvim, možda zauvek.
     O nepojamno velikoj bujici koja se otisnula niz Livadu okupljanja i dalje niz doline, ostavljajući nebrojene hiljade mrtvih i beskućnih.
     A ni to nije bilo sve. Tokom cele noći, kroz masu drugih vesti sa celog Nagiba provlačila se, ututkana među daleko važnije, i pokoja vrlo sažeta vest od velikog ličnog značaja za Saru.
     Sa oduševljenjem je pročitala ono o Blejdovim vrlo negheuenskim vazdušnim pustolovinama. Onda stiže izveštaj od njenog oca, koji izazva u njoj silovite slike uništenja sela Dolo; tad je morala odmah da sedne. Zarila je lice u šake. Nelo je živ - to je nešto. Ali toliki drugi koje je poznavala mrtvi su, a nema više ni njene rodne kuće.
     Razmišljala je o Larku i o Dveru; kako su sanjarili kakva bi sve čudesa nastala u slučaju eksplozije ispod brane, nikad ne verujući da bi to stvarno moglo da se desi.
     Talasi tuge bili su takvi, da se jedno vreme držala sasvim po strani, povučena u sebe. Onda joj neko reče da je stigla hitna poruka za nju lično, sa potpisom nekoga od bivših visokih mudraca šest naroda Jijoa.
     Prvim pogledom na taj list hartije videla je: Arijana Fu. Zatim je preletela kratku depešu.
     O, Ifni - pomislila je tada; koga je briga za dimenzije čamca kojim se Emerson srušio u močvaru? Zar je važno kakvim se kočijama poslužio, u doba kad je bio nebeski bog? On je sada jedna ranjena duša. Bogalj, pomislila je Sara. Invalid, u klopci zvanoj Jijo, kao i svi mi.
     Mada - možda i ne?
     Posle toliko šokova te noći prepune događaja, Sara je prilegla da se bar malo opusti u melemu sna, kad stigoše mnogo bliži događaji, koji su uzdrmali kovačicu Urijel i sve njene goste.
     Jer u zoru su kapetani iz luke Vufon poslali vest o čudovištu u njihovom pristaništu. O entitetu nalik na ribu koji je, posle nekih početnih nesporazuma, izjavio da je u srodstvu sa ljudskim bićima.
     I preneo poruku, navodno za Urijel.
     Urijel je bila izvan sebe od radosti.
     "Ona nala kanera koja nan se onako ušunjala i uplašila nas toliko... vila je sa zenaljskog vroda! Nožda nas Jofuri ipak nisu našli!"
     To je bilo od životne važnosti. Jer javljeno je da se brod-orijaš pokrenuo i da leti možda ka njima. A Urijel nije mogla da evakuiše kovačnicu dok je unutra imala nekoliko nedovršenih projekata. Njene radne ekipe nikada nisu imale toliko posla kao, upravo, tad.
     "Idem ja da vidim tog Zemljanina odmah", proglasila je Urijel.
     Nije nedostajalo dobrovoljaca za taj silazak. Vozeći se u prvoj tramvajskoj kabini, Sara je posmatrala kako Priti prelistava Emersonovu veoma naboranu i neravnu beležnicu i kako se zadržava naročito na onim stranicama gde su bile nacrtane glatke prilike sa perajima i repovima kako se raduju skačući lučno kroz razlomljene talase. A to su bile slike iz njegovog pamćenja.
     "Izgledaju drugačije nego što san ja zanišljala", reče kenta-Urkinja svijajući dugački vrat preko ramena šimpanzice i gledajući te crteže izbliza. "Sve do sad, ja san o toj rasi znala sano ono što piše u knjigana."
     "Pa, trebalo je da čitaš slikovnice!" reče Kurt eksplozer, nasmeja se i podgurnu svog nećaka Jomaha. Ali Jomah nije obraćao pažnju na to, piljio je i on kroz prozor, pritiskajući lice uz krivudavo staklo isto kao i Emerson. Naizmenično su govorili, pokazivali prstom ka raznim delovima panorame koja se odatle videla i koja se brzo menjala. A čovek sa zvezda, držeći se kao i uvek vedro i krepko, nije ničim pokazivao da sluti zbog čega se pošlo na ovo putovanje.
     Sara je znala zbog čega joj se u srce uvlači tuga. Uz sve druge brige i bolove, došlo je i saznanje: Možda je vreme da i ova ptica odleti nazad u svoje jato.
     Gledajući sada tog robusnog čoveka koga je ona, svojom negom, vratila sa ruba smrti, Sara vide da više nema šta da mu ponudi. Ni lečenje za opustošeni mozak, jer jedina nada za to ležala je u povratku u civilizaciju Pet galaksija. Čak i ako ga tamo budu gonili svemoćni dušmani, ko ne bi odabrao takav život, umesto zgurenog životarenja na jednoj obali nasukanih?
     Naši preci ne bi, pomisli ona; eto ko ne bi. Posada Kivota i svih drugih šunjalačkih brodova, ne bi.
     Sara se priseti jučerašnjeg razgovora sa mudracem Purofskim.
     "Nema slučajnosti, Saro. Na Jijo je sletelo previše brodova za izuzetno kratko vreme."
     "Spisi govore o sudbini", glasio je njen odgovor.
     "Sudbina!" reče mudrac i frknu prezrivo. "Tu reč smislili su oni koji ne razumeju kako su dospeli tu gde jesu i koji su slepi za ono ka čemu idu."
     "Kažeš li ti to da znaš kako smo dospeli ovde, majstore?"
     I posle svih današnjih uzbuna i tragedija, Sara je neprestano pomišljala na odgovor koji je tada dobila od Purofskog.
     "Naravno da kažem, Saro. Meni se čini da je to sasvim jasno.
     "Bili smo pozvani."

EVASK

     "Budale", proglašava kapetan-vođa. "Sve te emanacije, osim jedne, svakako dolaze od torpeda-mamaca, podešenih da oponašaju emisione obrasce zvezdanog broda. To je jedna od uobičajenih taktičkih varki u dubokom kosmosu. Ali takvi trikovi ostaće uzaludni ako se mi zadržimo u blizini i, tokom izvesnog vremena, oprezno posmatramo.
     Upotrebite standardne tehnike za prosejavanje emanacija.
     Nađite šta od toga je stvarno zvezdani brod, naš plen!"
     Ah, prstenovi Moji. Razaznajete li vi ove boje što vrve niz sjaktave bokove našeg kapetana-vođa? Pogledajte samo kako su slavne, kako raskošne. Budite svedoci pravog dostojanstva jofurske razbesnelosti u najfinijem obliku.
     Takva indignacija! Takav egoistični gnev!
     Oailie bi se ponosile ovim našim komandantom, naročito sad kad svi čujemo nemoguće vesti.
     To uopšte nisu robot-mamci za odvlačenje paljbe.
     To silno mnoštvo objekata koje detektujemo... i koji se svi dižu iz Procepa u otvoreni okean... sve to su pravi zvezdani brodovi!
     Po komandnom mostu kolutaju se izmaglice užasavajućih isparenja. Velika flota brodova! Otkud Zemljanima takvi saveznici?
     Čak ni naš Polkdži ne može se izboriti sa svima njima odjednom.
     Pobediće nas!

DVER

     "Žao mi je", reče mu Džilijan Baskin. "Odluka je doneta iznenada. Nije bilo vremena da organizujemo poseban prevoz do obale."
     Ponašala se nekako iznervirano, kao da je njegov zahtev neočekivan. A on, zapravo, ništa drugo nije ni tražio, još od drugog dana njegovog boravka u ovom plovilu.
     To dvoje ljudi doploviše nešto bliže jedno drugome, u prostranoj loptastoj akvarijum-kabini iz koje se upravljalo zvezdanim brodom Brazdač. Delfini su jurcali pokraj njih, dišući tečnost obogaćenu kiseonikom; ovo su činili plućima preinačenim tako da im je disanje vode postalo maltene normalno. Pa ipak, oni koji su mirovali kod svojih radnih stanica ili pred pojedinačnim instrument-tablama disali su vazduh, u mehur-kabinama ili kroz cevi priključene pravo na njihove rupe za disanje. Dver se nije mogao setiti da je ikada makar i sanjao o čudnovatijoj životnoj sredini; ali neo-delfinima bila je, izgleda, sasvim normalna. Za razliku od delfina, Dver i Džilijan bili su obučeni u skafandre sa vazduhom, balonski naduvene, i izgledali su kao da im ovde zaista nije mesto.
     "Ni od kakve koristi nisam ovde", ponovi on. Čuo je kako njegova kaciga projektuje te reči ka njoj, kao uzani zvučni mlaz. "Nisam vičan nijednom poslu koji bi se ovde mogao obavljati. Jedva uspevam da dišem ovo što vi nazivate vazduh. I, najvažnije, postoje osobe koje me čekaju. Osobe kojima sam potreban. Zar me ne možete naprosto pustiti napolje, u bilo kakvom čamčiću? U čunu?"
     Džilijan sklopi oči i uzdahnu. Bio je to čudan uzdah - kratak niz pucketanja ustima i isprekidanih stenjanja. "Vidi, razumem tvoje probleme", reče ona na angliskom. "Ali dužna sam da se brinem o životima više od stotinu osoba, kao i... i o nekim širim, krupnijim stvarima. Žao mi je, Dvere. Jedino se mogu nadati da ćeš razumeti."
     Znao je da bi bilo beskorisno da navaljuje dalje.
     Delfin kod jedne radne stanice zatraži da starešine obrate pažnju na nešto; kroz koji trenutak, Džilijan i poručnica Tišt bile su kraj njega. Rešavale su tu najnoviju krizu.
     Od ječanja Brazdačevih motora Dvera je nekako svrbela glava - bio je to, možda, rezidualni efekat onog 'gnječenja' koje je njegov mozak pretrpeo od rothenskog robota. Dver nije imao nikakvog dokaza da bi taj osećaj svraba prestao ako bi on izišao na obalu. Ali je itekako dobro znao da njegove noge, ruke i pluća čeznu za divljinom - za vetrom na licu, za osećajem neravnog zemljišta ispod nogu.
     Po komandnom mostu bila je iscrtana utvarna mapa. Svet kopna bio je siva granica oko mora; a u toj projekciji mora dominirao je prikaz podmorske provalije - Procepa - kroz koju su se sad polako uzdizala pokretna svetla i polazila u raznim pravcima, kao vatrene ose kad napuštaju svoj osinjak. Na takvo poređenje pomišljao je Dver dok je preko stotinu prastarih bujurskih brodova, oživevši posle pola miliona godina čekanja, polazilo sa 'hrpe smeća' gde su dotad ležali.
     Ova taktika Brazdača bila je dobro poznata stvar. Mnoga živa bića kreću se u jatima da bi zbunila grabljivice. Dver je odobravao ovo lukavstvo dotorke Baskin i njene posade; želeo im je da postignu uspeh.
     Ali, pomisli on, ja im ne mogu pomoći. Ovde sam beskoristan. Trebalo bi da me ona pusti na obalu.
     Većina tih naknadno osposobljenih brodova bila je pod kontrolom robota koji su programirani da poslušaju jednostavan skup naređenja. U nekoliko olupina, međutim, nalazili su se piloti-dobrovoljci. Oni su se držali blizu Brazdača; imali su posebne zadatke. U jednom od tih brodova našla se i devojka Reti, kao član ekipe; to je Dvera iznenadilo, pa i zabrinulo.
     Razmišljao je o činjenici da Reti nikad ne radi ništa ako u tome ne vidi i neku korist za sebe... u skladu sa njenim uglom gledanja na stvari.
     Da se i on prijavio, mogao je skrenuti jednim od tih brodova sve do obale i tamo iskočiti...
     Ali ne; nije imao pravo da pokvari Džilijanine planove.
     Do vraga! - reče on sebi sada. Ja sam navikao na akciju! Ne mogu trpeti da budem pasivni posmatrač.
     Ali morao je trpeti.
     Dver se poče truditi da kultiviše strpljenje. Prenebregao je svrab na mestima gde se, zbog glomaznog skafandra, nije mogao počešati. Smireno je gledao kako se svetla razilaze po mapi, uglavnom ostajući ispod mora, ali sve dalje od Procepa.
     "Motori zvezdanog broda!" objavi oficir za detekciju gravitona. "Pokrenuo se jedan bojni brod-d-d, klase Nova, ili višššše... Ide prema Procepu."

EVASK

     Uviđanje istine probija se do svesti, a težak smrad osujećenosti do nas svih.
     Ta ogromna flota brodova od koje smo se nakratko uplašili nije, ipak, nikakva pretnja; to uopšte nisu ratni brodovi, nego raznorodni civilni krševi bačeni još odavno, zbog neupotrebljivosti.
     Pa ipak, nastavljaju da ometaju naš cilj/zadatak.
     Jak udar feromona vođe proseca kroz maglu razočaranja.
     "Svi na svoje zadatke", proglas je kapetana, vođe našeg.
     "Majstori smo mi za ovo. Mi smo silnici ovde. Uradimo, dakle, svoj posao valjano.
     Probijmo ovu tajnu. Naći plen moramo. Mi smo Jofuri. Mi ćemo nadjačati."

DVER

     Jedna svetla loptica, koja treperi, ulazila je u mapu, znatno krupnija od svih i na znatno većoj visini. Krstarila je daleko iznad površine kompjuterski dočaranog mora.
     To je sigurno taj bojni brod, pomisli Dver.
     Njegov um pokušavao je da dočara nešto opasno. Ogromno. Sa kandžama; munjevito.
     Najednom oficir za detekciju povika oštro.
     "Izbacuju terete!"
     Iskre su padale iz najveće loptice.
     Bombe, uvide Dver. Video je to i ranije, u jednoj prilici, ali ne u ovim razmerama.
     Poručnica Tišt povika upozoravajućim tonom.
     "Spremni za udarne talase!"

SARA

     Čim su se putnici iskrcali, jedna radna ekipa Huniša i Huniškinja povrvela je unutra. Unosili su u kabinu tramvaja 'trube' namotanog platna; i to veliki broj tih truba, tako da se kabina brzo punila. Ovo im nije bilo prvi put da to rade; još od zore su skidali sva jedra sa svih brodova redom i vukli na vrh Guena. Gazdarica kovačnice, međutim, jedva da je i pogledala ovaj tovar; otkasala je ispred svih putnika, prema jednoj morskoj uvali. Kretala se gordim, sitnim, kentauroidnim kasom, svečano.
     Gusti, slani vazduh, ovde na nultoj nadmorskoj visini, uticao je na sve njih. Sara je pomalo motrila na Emersona, razmišljajući kako će on to podneti. A on samo onjuši povetarac i oglasi se pesmom koja je bila njegov komentar.

     Već krenule su lađe
     al' noć je olujna;
     gde sudbina me nađe
     da budem tu baš ja...

     Preko svih khuta i magacina ove male luke bila je raširena rešetka gusto propletena puzavicama lubenice i nektarine, koje su rasle u tropskoj bujnosti osobenoj za južne klime. Ali ulice gradića bile su puste. Svi građani koji se nisu priključili Urijelinim radnim ekipama okupili su se na dokovima. Tamo su gomile Huniša i Gheuena čavrljale uzbuđeno. Nekoliko Huniša i Huniškinja - svi sa sedim 'bradama' koje su pokazivale njihov stariji položaj - klečalo je pokraj same vode i razgovaralo sa nekim dole. Pri tome su živo mahali rukama. Bili su to gradski zvaničnici. Videći da se približava Urijel na čelu delegacije, ustadoše i razdvojiše se u stranu.
     Sara je sad ponajviše gledala Emersona, čiji je izraz lica ostao ležerno radoznao sve do trena kad se iz talasa uzdigla siva, glatka glava jednog velikog plivajućeg stvorenja.
     Čovek sa zvezda stade kao ukopan. Poče brzo treptati.
     Iznenađen je, pomisli Sara. Šta ako smo sasvim pogrešili? Šta ako on nema nikakve veze sa brodom delfina?
     Cetacejski poslanik zamaha repom ispod sebe mnogo jače, na taj način se odižući iz vode znatno više i telom, a ne samo glavom.
     "Znači, issstina je!" reče taj riboliki Zemljanin, veoma naglašenim angliskim jezikom. Okretao je glavu da bi osmatrao Emersona naizmenično jednim pa drugim okom. "Drago mi je šššto vidim da si živ, inženjeru D'Anite. Mada mogu reći da to zaista izgled-da nemoguće, posle onoga što smo videli da ti se desilo u Fraktalnom svetu.
     Priznaću, Emersone, nije mi jasno kak-ko si nas pratio sssve do ove planetice koja je i Bog-gu iza peraja."
     Moćna osećanja borila su se za prevlast na Emersonovom licu. Sara očita zapanjenost, radoznalost i očaj zbog nemoći.
     "K-K-K..."
     Njegov očajni napor da nešto kaže završio se stenjanjem.
     "A-a-ahhh..."
     Delfin kao da je bio razočaran ovim 'odgovorom'. Poče nešto da cvrkuće o krhkosti ljudskog stanja.
     Ali Emerson odmahnu glavom i potraži druge načine da iskaže svoja osećanja. I nađe jedan način. Pesmu.

     Kako je paradoks čudna stvar!
     Za to je Ajnštajn imao dar!
     On je imao dugačak noks
     za paradoks, za paradoks, za paradoks!

DŽILIJAN

     Njihov ultimatum zatreštao je odjednom na svim talasnim dužinama u eteru - kreštavo i pucketavo. Ta buka ispunila je komandni 'akvarijum' Brazdača. Bila je tako prodorna da je od nje oksi-voda počinjala da se penuša. Posle svake jofurske reči izgovorene jezikom gal-četvrti u vodi su ostajali mlazevi mehurića.
     Neo-delfini su odmah čitali prevod, koji im je davala Nis mašina. Slova angliskog jezika, kao i hijeroglifi gal-sedmog proticali su uporedno preko glavnog holo-ekrana.
     ČUJTE I POČUJTE! NAŠA ZAVRŠNA KOMANDA/PONUDA!
     Bila je to prva rečenica. A kad se ultimatum završio i kad je ponovljen još jednom u celosti, a onda još jednom od početka, Džilijan poče osluškivati, nastojeći da odredi nijanse u načinu govora tog Jofura, ne bi li eventualno doznala još neku, makar i malu, korisnu informaciju.
     VI ZA KOJIMA TRAGAMO - VEŠT VAM JE MANEVAR BIO, DOSTOJAN POŠTOVANJA U OVOM TRENUTKU. NEĆEMO VIŠE TRAĆITI BOMBE, A NI BESKORISNO PREGLEDATI JEDAN PO JEDAN MAMAC.
     Ova promena taktike bila je očekivana. Neprijatelji su počeli da šalju robote u more, u dubine gde svetlost sunca ne dopire, da pregledaju i uklone reaktivirane bujurske brodove, jedan po jedan. Ali ekipi Hanesa Suezija nije bilo teško da, uz ostali posao, brodove i minira. Pri svakom približavanju robota, eksplodirala je po jedna mina, nanoseći štetu toj olupini, ali uništavajući robota.
     Uobičajena hijerarhija troškova bitke bila je time preokrenuta. Ovde u dubini jijoanskog mora isplatilo se minirati velike, skupe brodove radi uništenja malih, jeftinih robota. A Suezi još nije ni podigao sa dna mora sve osposobljene brodove, nego tek neke. U takvom razvoju događaja, pre bi Jofurima ponestalo robota nego Zemljanima mina i olupina.
     Postojala je, doduše, i jedna velika briga. Svi ti brodovi bili su ranije odbačeni zato što su - još pre pola miliona godina - bili u vrlo lošem stanju. Samo neverovatna otpornost galaktičke mašinerije omogućila je da se sada uopšte podignu. Ali njihova korisnost bila je marginalna, izdržljivost mala. Već dvadesetak motora je pregorelo; ti brodovi sada su tonuli opet na dno, samo na drugim mestima u jijoanskom okeanu.
     POŠTO VAS NISMO USPELI PRISILITI TAKVIM SREDSTVIMA, NUDIMO VELIKODUŠNE USLOVE...
     Dok je prvi put slušala te uslove, Džilijan je dobro pripazila kakva će to biti 'velikodušnost'. Iskušenje, međutim, nije bilo veliko. Jofuri su tražili da im se Brazdač preda sa svim svojim podacima, uzorcima i mapama, a za uzvrat kapetan/vođa bojnog broda Polkdži nudio je da cela posada bude u zarobljeništvu zamrznuta i da u krioničkom čuvanju ostane 'samo hiljadu godina', a posle toga da bude puštena na slobodu. Obrazloženje: 'Dok ovi sadašnji problemi ne budu razrešeni.'
     Drugim rečima, Jofuri su želeli ne samo da doznaju sve tajne Brazdača...
     ...Nego i da obezbede da niko drugi te tajne ne sazna, barem u sledećih hiljadu godina.
     Dok je ultimatum i po treći put šištavo išao ka svome završetku, Džilijanin prvi oficir, poručnica Tišt, dopliva blizu.
     "Pripremili smo gotovo sav materijal koji je lokalni čarobnjak tražžžžila", reče Tišt.
     Jedna od posledica zvanično uspostavljenih veza sa Zajednicom šest naroda Jijoa sastojao se u tome što su Zemljani dobili 'spisak za nabavku' - gde su bile nabrojane stvari očajnički potrebne urskoj kovačici, Urijeli.
     "Nekoliko brodova-mamaca prići će do same obale, kao što si zatražila. Ka i drugi istovariće, u prolazu, sve to što je Urijel tražžžila."
     Delfinka zastade. "Pretpostavljam da je uzaludno da ja sad napomenem da ćemo time dovesti sebe u dodatnu opasnost? Neprijatelj bi mogao otkriti ritam u tim našim manevrima i nanišaniti na luku Vufon."
     "Nis je spremio obrazac nasumičnog kretanja i zaustavljanja u skupinama, kojim će im to biti otežano", odgovori Džilijan. "Nego, kako napreduje podela posade? Da li doktor Makani privodi kraju taj posao?"
     Tišt klimnu glatkom glavom. Čisto da bi se odmorila od naporne podvodne varijante angliskog, ona odgovori na trinarnom.

     * Trudi se vreme
     * da one koji se najviše
     * vole, razdvoji...

     Ovome dodade, sasvim izvan metričke sheme haikua, jednu reč, završnu:

     * ...zauvek...

     Džilijanino lice se malo trznu. Ono što je naumila da uradi bilo je ponajmanje užasno od desetak užasno loših mogućnosti; ali - značilo je da će se ispresecati veze naklonosti izmađu mnogih članova jedne posade koja je zajedno prošla kroz velika iskušenja. Kroz epopeju o kojoj će Zemljani, možda, pevati i pričati još mnogo milenijuma.
     Ako bude Zemlje, naravno, i ako bude Zemljana, pomisli Džilijan.
     Zapravo, nije imala mnogo izbora. Polovina delfinske posade pokazivala je simptome stresnog atavizma - gubljenja sposobnosti koje su neophodne za kritičko razmišljanje. Strah i umor činili su svoje. Nijedna klijentska rasa tako mlada kao što su delfini vrste tursiops amicus nikada nije izdržala takve tegobe tako dugo, maltene bez ičije pomoći.
     Vreme je, pomisli Džilijan, da se žrtvujemo na onaj način na koji smo svi znali da ćemo, ranije ili kasnije, morati.
     Prostorija puna vode još je odzvanjala od jofurskih pretnji. Da je neka druga rasa tako pretila, Džilijan bi pretpostavila da tu ima puno puno neosnovanog 'busanja' i blefa; ali za ove protivnike znala je da misle tačno to što kažu.
     Preko holo-displeja klizila su zloslutna slova.
     MI SMO JEDINI GALAKTIČKI RATNI BROD U OVOM PODRUČJU. NIKO VAM NEĆE DOĆI U POMOĆ, NITI ĆE NAM ZASMETATI MA KAKVI TAKMACI KAO ŠTO SE U NEKIM DRUGIM PRILIKAMA DEŠAVALO.
     MOŽEMO VAS NATČEKATI, MOŽEMO PREGLEDATI I UKLONITI JEDAN PO JEDAN MAMAC SA BEZBEDNE UDALJENOSTI, ILI, AKO BUDE NEOPHOPDNO, OVAJ PLEMENITI BROD MOŽE DA SE ODREKNE EKSKLUZIVNOSTI ČASTI U OVOM SLUČAJU I DA POZOVE U POMOĆ OGROMNU JOFURSKU ARMADU.
     ODUGOVLAČENJEM SAMO IZAZIVATE NAŠ VEĆI BES. UTOLIKO ĆEMO VEĆU ŠTETU NAPRAVITI VAŠIM ZEMLJANSKIM ROĐACIMA, KAO I DRUGIM PRERANO DOŠLIM KOJI BORAVE NEZAKONITO NA ZABRANJENOJ ZEMLJI...
     Džilijan pomisli na Alvina, Hak i Ur-ronu koji su sve to slušali iz susedne kabine; i na Štipka, koji je bio tu, u vodi komandnog akvarijuma, kroz koju se kretao hitrim 'makazanjem' crvenih nogu sa sekačima/hvataljkama na kraju.
     Mi smo, pomisli Džilijan, već dovukli najveću katastrofu na Jijoance, samim tim što su nam Rotheni nekako ušli u trag; valjda sad postoji neki način da poštedimo Jijoance svakog daljeg stradanja koje bi bilo zbog nas.
     Moraćemo, reče ona sebi, uskoro da okončamo sve ovo.
     Džilijan se okrete Tišt. "Koliko još ima vremena do naše akcije?"
     Poručnica razmeni nekoliko reči sa oficirom za taktiku i pokret.
     "Na obalu ćemo se krišom iskrcati između četvrtog i petog mamca... kroz otprilike osam časova."
     Džilijan baci pogled na Štipka, čiji je crvenkasti oklop bio sav načičkan mehurićima kiseonika. Vizir tog Gheuena vrteo se ludo: dečko je 'snimao' sve oko sebe, prepun mladalačke radoznalosti. Ovi mladi Jijoanci koji su se zatekli na brodu trebalo bi da budu zadovoljni zbog onog što će se dogoditi... a biće zadovoljan i Dver Kulhan.
     Nadam se, barem, da će biti, reče ona sebi. Mada neće biti baš ono što je on želeo.
     Džilijan priznade sebi da će joj nedostajati taj mladi čovek koji ju je toliko podsećao na Toma.
     "Pa, dobro", reče ona poručnici Tišt. "Da vratimo klince kući."

LARK

     Zajedno su se snalazili, njih dvoje, otprilike kao jedan poluslep. Tumarali su niz hodnike prepune memljivih mirisa, po tuđinskom zvezdanom brodu punom neprijatelja. Ling je znala više nego Lark o zvezdanim brodovima, pa ipak Lark je bio taj koji ih je 'izvlačio' da ne budu potpuno izgubljeni.
     Na zidovima je bilo vrlo malo ili nimalo simbola, tako da je njihovo poznavanje nekoliko galaktičkih jezika bilo, za snalaženje u brodu, maltene beskorisno. Ali je zato iz svakog zatvorenog otvora strujao jedinstven miris, malo drugačiji od svih drugih mirisa u brodu; to se, izbliza, moglo osetiti. Lark je, kao rođeni Jijoanac, stalno njuškao i povremeno uspevao da nasluti bar najpribližnije značenje nekih od tih mirisa... otprilike onako uspešno kao što pametno četvorogodišnje dete uspeva da 'pročita' ulične natpise u velikom gradu.
     Jedan gorki miris podsetio ga je na Trekije proktore na Svetkovini okupljanja; tako su mirisali kad su prilazili da prekinu neku tuču ili da savladaju ratobornog pijanca.
     Taj miris kao da je govorio: obezbeđenje! Lark povede Lingovu daleko od tog hodnika.
     Ona je, međutim, bila u prednosti u odnosu na njega zato što je imala u vidu jedan određeni cilj kome je težila, a da to on nije ni znao. Larku je glava bila toliko ispunjena mijazmom raznih mirisa, da je rado prepustio Lingovoj tu odluku. Računao je da će ih svaka staza na kraju ipak dovesti - gde nego u zatvorsku ćeliju. Onu istu.
     Još tri puta su sretali po jednog usamljenog Jofura. Oblačići mirisa iz purpurnog Trekčića bili su dovoljni da ih neprijatelj svaki put prenebregne. I vrata su se pred njima svaki put otvarala. Ovaj Askov poklon bio je, u tom pogledu, neverovatan. Možda čak i preterano dobar.
     Ne mogu verovati da će nam ovi trikovi još dugo uspevati, reče Lark sebi, dok su zalazili još dublje ka srcu bojnog broda.
     Moglo se pretpostaviti da je Ask očekivao da će bekstvo trajati možda jednu miduru - dovoljno da se uhapšenici probiju do nekog izlaza i da iskoče na Jijo. Takođe se moglo očekivati da će posada, ranije ili kasnije, primetiti bekstvo i da od tog trenutka ni Treki 'raskovnik' više neće moći da im pomogne. Jer, Jofuri će sigurno preduzeti protivmere.
     Onda Lark postavi jednu pretpostavku.
     Možda nisu dali uzbunu, pomisli on; možda misle da smo već iskočili iz broda!
     To se i moglo desiti.
     Svako od tih suočenja sa svetlucavom hrpom debelih 'pojaseva za spasavanje' u vlažnoj atmosferi nekog hodnika ostavljalo je u Larku sve jači osećaj jeze. On je čitavog života imao u svom okruženju i Trekije, ali sve do ovih trenutaka nije stvarno uvideo koliko različita mora biti njihova svest. Nepojamno: jedna sapijentna osoba gleda pravo u tebe i ne vidi te, naprosto zato što odišeš onim pravim mirisom, onom aromom koja jemči bezbedan prolazak...
     Na sledećoj raskrsnici onjušio je podozrivo sva tri hodnika koji su im bili na raspolaganju i našao onaj jedini pokazatelj koji je Lingova želela - jednostavni miris čije je značenje bilo: život. Pokazao je prstom na tu stranu; ona klimnu glavom.
     "Tako sam i mislila. Raspored nije bitno drugačiji nego u teretnjaku modela 70. Njima je to u sredini broda."
     "Njima je šta u sredini broda?" upita Lark. Ali ona je već grabila napred. Dvoje ljudskih bića u bekstvu, sa samo dve alatke u rukama: ona je nosila ranjenog grimiznog Trekčića-raskovnika, on većeg, purpurnog.
     Kad se sledeća vrata otvoriše, Lingova u prvi mah ustuknu, jer je svetlost unutra bila drečavo jaka - mnogo jača nego u polumračnim hodnicima. Vazduh je, međutim, mirisao mnogo bolje. Nije bio do zagušljivosti pun olfaktornih poruka nerazumljivih za Larka. Larkov prvi utisak bio je da se unutra nalazi neka velika dvorana prepuna živih boja.
     "Upravo kao što sam se nadala", reče Ling, klimajući glavom. "Raspored je standardan. Možda ipak ima nade za nas."
     "Nade - za šta?"
     Ona opet pogleda u tu dvoranu. Prišavši bliže, Lark vide da je to uistinu ogromna dvorana, sa nebrojenim ukrštenim potpornim gredama... i preobiljem svakovrsnog rastinja koje je raslo ispod i oko tih greda i puzalo po njima, visilo sa njih u obliku draperija.
     "Nade da ostanemo živi", reče ona. Uze ga za ruku i povede ga unutra.
     Okružila ih je džungla, ali pravilno sređena, geometrijski podeljena u odeljke. Police i galerije sa zelenilom dizale su se jedna iznad druge, u visine; opsluživale su ih mašine koje su se kretale polako, uglavnom po šinama. Svuda široko lišće, viseće lijane, prava 'pobuna' svetlucavih gomolja i prilepnica. Niz neke od upletenih zelenih kablova curkala je voda; dvoje ljudi potrčaše pravo do najbližeg takvog curka. Laptali su žedno, žurno.
     Sad je Lark razumeo značenje onog mirisa koji ih je doveo dovde.
     U središtu pakla, našli su malu oazu. U tom trenutku, bila im je raj.

EMERSON

     Nije mu prijao silazak do vode. U luci je vladala prevelika oduševljenost.
     Sve ovo nije uopšte ličilo na radosni ponovni susret. Doduše, bili su tu Ka i drugi; prepoznao je dobrog starog Brukidu, Tusito i Vataceti. Svima je bilo, očigledno, drago što ga vide, ali su svi bili u takvoj žurbi da nije bilo ni govora o razmeni poseta ili o objašnjavnju šta se sve desilo.
     Možda je i bilo bolje tako. Emerson je bio poprilično postiđen.
     Postiđen što ne može da ih pozdravi kako treba, nego samo da izmuca, jedva, svačije ime... i povremeno otpeva deo neke pesme.
     Postiđen što ne može da im pomogne u sadašnjem naporu - u izvlačenju svakojakih tereta iz mora, u obučavanju Urijelinih pomoćnika za rad sa tim materijalom i u upućivanju svega toga na vrh planine Guen, pomoću vučnog 'tramvaja'.
     Nadasve postiđen što je njegovo samožrtvovanje bilo neuspešno, u onom titan-gradu od snega - u pahuljastoj metropoli čiji je prečnik bio jednak Sunčevom sistemu, a naziv: Fraktalni sistem.
     Plemenito i hrabro je izgledalo kad se on otisnuo u onaj samoubilački juriš u thenanijanskom izviđačko-borbenom čamcu, iz koga je pucao kao lud i nadao se da će izvršiti diverziju koja bi pomogla Brazdaču da pobegne. Poslednjim pogledom - dok su se polja sile sklapala svud oko njega - video je da Brazdač zaista beži, da to voljeno, izbrazdano korito uspešno klizi kroz otvor u prostranstvima kosmičkog leda. Molio se, tada, za uspeh.
     I mislio na Džilijan: kako će ona, možda, ponekad pomišljati na njega. Kao što većito misli na njenog Toma.
     Onda su ga Oni Stari izvadili iz čamca, podvrgli ispitivanju, bockanju i zavirivanju, osakatili ga i dali mu zaborav.
     I prevezli ga... Na Jijo.
     Obrisi događaja još su bili mutni, ali Emerson D'Anit je uviđao središnju zagonetku.
     Neuspeh je bio jasan: Brazdač nije pobegao, nego se dočepao ove zabačene planetice samo da bi i tu bio pronađen i sateran u klopku. Nova zla sreća za posadu koja nikad nije dobila poštenu priliku.
     Ali kad je to već tako...
     Zašto... mene... ovde...?
     Taj postupak Onih Starih nije imao nikakve logike. Preneti njega na Jijo, za Brazdačem... očigledna ludost.
     Svima bi bilo bolje da je on poginuo tamo, na Fraktalnom svetu, kao što je i planirao.

     Uzmuvala se cela populacija tog huniškog lučkog gradića. Sara je bila veoma zauzeta; veliki deo vremena provodila je u brzim razgovorima sa Urijel i u vatrenim raspravama sa nekim ljudskim naučnikom čije ime Emerson nikako nije uspevao da zapamti. - Taj je bio star i imao je sedu bradu.
     Česti su bili dolasci kurira, koji su donosili po jednu traku bledog papira sa prepisom semaforske poruke. Jednom je dogalopirala Urkinja kurirka, zadihana, očigledno potresena vestima koje je nosila. Bujica brbljanja, sa preovlađujućim tonovima razočaranja, širila se svud oko nje, a Emerson D'Anit uspe da razabere samo jednu reč - 'Biblos!'
     Svi su bili toliko uzdrmani i rasejani da na Emersona niko nije obratio mnogo pažnje kad je on nagovestio da bi rado ušao u tramvaj i popeo se opet do Urijeline kovačke radionice. Sara mu objasni, rečima, ali i mlataranjem ruku, da se on mora vratiti pre zalaska sunca; pristao je. Očigledno je nešto trebalo da se desi tada. Sara se pobrinula da Priti pođe istim tramvajem, da pazi na Emersona.
     Emersonu to nije smetalo. On se sa šimpanzom Priti slagao dobro. Imali su mnogo zajedničkog. Primitivni humor šimpanze, iskazan jezikom ručnih signala, često ga je zasmejavao.
     U jednom trenutku Pritin komentar, naznačen uz upiranje prstom prema delfinima sa mehaničkim rukama, koji su, ozbiljni, radili mnoge poslove i krstarili lukom, glasio je: 'Te ribe su nam rodbina? A ja mislila da će biti ukusne za jelo.'
     Emerson se tome smejao na sav glas. Suparništvo između dveju klijentskih zemljanskih rasa bilo je, po svemu sudeći, neodoljivo, nagonski.
     Tokom vožnje uz planinu pregledao je ponešto od te mašinerije koju su Ka i ostali poslali, na njen zahtev, Urijeli. Uglavnom je ličila na otpad. Bili su to neki jadni, najslabiji galaktički kompjuteri, počupani iz standardnih konzola starih možda stotinama miliona godina. Mnogi su bili prekriveni rđom i ljigavilom morskih algi zbog dugotrajnog boravka ispod vode. U toj mešavini naprava, samo jedna osobina bila je zajednička: sve je to bilo koliko-toliko osposobljeno da se uključi. To se videlo po utikačima koji su bili prelepljeni trakama da ne bi došlo do slučajnog spoja. Ali po svemu drugom ta isporuka ličila je na nešto što treba odmah pobacati u smeće.
     Čeznuo je da čučne na pod tramvaja i da počne malo da majstoriše. Ali Priti zavrte glavom: nemoj. Imala je naređenje da upravo to ne dozvoli. Zato se Emerson D'Anit prepusti gledanju kroz prozor. Posmatrao je daleke, zbijene bedeme oblaka koji su, sluteći na veliku nepogodu, polako dolazili sa zapada.
     Maštao je o mogućnosti da pobegne, možda u Ksi, utočište pastoralno i tiho, skriveno u ogromnoj pustinji boje. Tamo bi jahao konje i uvežbavao se u muzici... možda bi popravljao primitivne, ali stvarno korisne alate, tek koliko da zaradi za život. I da može da laže sebe kako njegov život još ima nekakvu vrednost.
     Neko vreme se, na ovom Guenu, osećao kao čovek od vrednosti: pomagao je Urijeli da izvuče nešto iz one njene vrtuljkave staklarije. Ali sad je bilo jasno da više nikome, nizašta, nije potreban. Zato se počeo osećati kao da je svima na teretu.
     Tek će biti na teretu onima u Brazdaču, ako se vrati tamo. Biće samo jedna ljuštura. Fragment čoveka. Doduše, mamila ga je prilika da se izleči. Ali Emerson je bio dovoljno pametan da zna da su izgledi za tako nešto slabi. Kapetan Kraidaiki je jednom imao povredu sličnu njegovoj, pa brodski doktor nije mogla da 'zakrpi' tako obimnu povredu mozga.
     Doduše, kod kuće, možda... Na Zemlji...
     Naslika u svome umu taj plavi globus. Viziju lepote, od koje srce boli.
     Duboko u sebi, znade da je nikada više videti neće.
     Tramvaj najzad pristade u svoj 'dok' na vrhu planine. Emerson se pridruži ostalima u istovarivanju mašinerije. Onda pođe za Urkinjama i Gheuenima niz dugački, krivudavi hodnik prema toplijem vazduhu koji je odatle izbijao. Posle nekog vremena stigoše u jednu podzemnu prostoriju - u pećinu koja je na svom udaljenijem kraju imala otvor prema nebu, ka severu. Nagoveštaji boja videli su se daleko onostran, podsećali ga na Spektralni tok.
     Radnici su se vrzmali posvuda. Emerson vide skupine G'Kekija koji su žurno zašivali velike komade lakog, čvrstog platna. Maleni urski mužjaci sklapali su još mnogo manje, ručno izrađene ventile. Sivi Gheueni presavijali su svojim moćnim hvataljkama dugačke cevi. Prvi dahovi vulkanski zagrejanog vazduha već su tekli u jedan platneni svod koji su G'Kekiji još došivali. Izdizao se tu i tamo, a onda su se sva nadignuća ujedinila i pokazalo se nešto kao veoma velika poluloptasta vreća.
     Emerson je natenane razgledao sve te prizore oko sebe, a onda dar donet od delfina - naime, krš iz tramvaja.
     Osmeh mu se poče lagano širiti licem.
     Na njegovo veliko zadovoljstvo, Urkinje u kovačnici veoma rado prihvatiše njegovu ponudu da pomogne.

KA

     Negde oko ponoći nebesa se provališe. Dažd neviđen i grom do groma.
     Kit-podmornica Hikahi odgađala je ulazak u luku Vufon sve dok prvi pljusak ove oluje ne obasu dokove i kolibe. Voda u luci bila je sva iskričavo 'izrešetana' teškim, gustim kapima. Podmornica kliznu uz kontinentalni prag prema zakazanom susretu.
     Ka je plivao malo ispred Hikahija. Njenu je bila data uloga da navodi podmornicu kroz uski, krivudavi podmorski prolaz, načičkan oštrim sprudovima polukorala. Niko nije ni pokušao da se takmiči sa njim za tu čast.
     Ipak sam ja još glavni pilot, pomisli on; sa nadimkom ili bez njega.
     Podmornica sa velikom tupom 'glavom' oponašala je Kaov spori okret oko bedema protiv talasa, a zatim krenula dalje čineći sve kao on. A on je snažno pošao napred. Bila je to tehnika pilotiranja kudikamo starija od bacanja kosmičkog broda naglavačke u crnu rupu; i ne baš mnogo tehnička. Ali Kaovi preci pokazivali su put ljudskim mornarima davno pre učvršćenja prvih jasnih istorijskih uspomena bilo jedne bilo druge rase.
     "Još dvesta metara, Hikahi", reče on, projektujući govor putem sonara, iza sebe. "Onda okret trideset stepeni levo. Posle toga, trista pedeset metara do konačnog zaustavljanja."
     Odziv je bio hladno profesionalan.
     "Primljeno, spremamo se za pristajanje."
     Kaova ekipa - u kojoj su bili Brukida i pet-šest drugih neo-delfina, koji su krenuli ispred podmornice da bi pomagali u istovarivanju materijala za Urijel - nabacila je, pomoću svojih mehaničkih ruku, palamare na stubiće najvećeg doka, čime je pristajanje podmornice bilo završeno. Na doku je čekala oveća skupina zvaničnika, pod teškim nebom. Urske poslanice bile su zbijene u jednu uzdrhtalu masu ispod jakih, velikih kišobrana. Ljudima i Hunišima bili su dovoljni šeširi i kišne kabanice. Oni ostali naprosto su puštali da kiša lije potocima preko njih i nisu na to obraćali pažnju.
     Ka je još neko vreme bio zauzet, dajući krmanošu uputstva za fina podešavanja pre nego što su motori ugašeni. Široki virovi bele pene oko krme, gde su propeleri povukli malo unazad, omogućili su da pramac bude savršeno uz dok. Hermetička vrata školjkasto se otvoriše prema gore i prema dole, kao iscerena usta.
     Napred čvrsto zakorači čovek, samo jedan. Iza tog ljudskog bića blistala je osvetljena unutrašnjost podmornice. Taj čovek - bila je to žena, visoka; njeno ponosito držanje kao da je govorilo da se nema više šta izgubiti, da život od nje više ne može mnogo uzeti - osim časti. Tokom nekoliko dugih trenutaka, doktor Džilijan Baskin gledala je površinu Jijoa i udisala, prvi put posle nekoliko godina, svež vazduh.
     Onda se okrenula ka unutrašnjosti, osmehnula, ispružila ruku i pokretom pozvala nekoga.
     Pojaviše se četiri prilike: jedna krabasto pljosnata, jedna visoka i mršava, jedna točkasta i jedna koja je kaskala sve nešto u stranu, lupkajući kopitima kao nervozno ždrebe. Ka je već dobro poznavao onog visokog, iako se nikad nisu sreli. To je bio Alvin Hf-Vajuo, huniški 'tag', ujedno i 'stvarno otkačeni' pisac, ljubitelj Žila Verna i Marka Tvena, dečko čiji je dnevnik objasnio tako mnogo o čudnoj mešovitoj kulturi rasa prerano došlih.
     Gomile meštana na obali jeknuše radosno. Rodbina jurnu napred kao živa plima.
     I tako - u zagrljaju svojih milih i dragih, a pokisli potpuno - mladi pustolovi, članovi posade nečeg što se zvalo San Vufona stigoše, najzad, kući.
     Bilo je i drugih sastanaka... i rastanaka.
     Ka je otišao da pomogne doktoru Makani u iskrcavanju njenih pacijenata. Glavna lekarka zvezdanog broda Brazdač izgledala je starija nego što ju je Ka zapamtio, a i vrlo umorna, dok je nadzirala sve veće jato neo-delfina koji su pocikivali i pljeskali po vodi uz levi bok Hikahija. Pojedini su bili mlitavi i bezvoljni, ali su zato drugi kipeli od nestašne, eksplozivne energije. Dve bolničarke pomagale su doktoru tako što su sprečavale da se ovo krdo počne razilaziti iz ovog, južnog kraja luke; iz svojih amova sa mehaničkim rukama odapinjale su i poneki udar električne struje male voltaže, kad god je neko postajao neposlušan. Zato se pacijenti još nisu razleteli na sve strane. Devoluirani delfini na sebi nisu imali ništa osim sopstvene kože.
     Ka prebroja koliko ih je - četrdeset šestoro - i oseti da kroz njega prolazi drhtaj brige. Tako veliki deo ukupne posade Brazdača! Džilijan mora biti da je u očajnoj situaciji, kad se odlučila da ih ostavi ovde. Mnogi su imali, svakako, samo privremeni napad stres-atavizma i jasno je da bi ozdravili ako bi im se omogućilo da neko vreme provedu imajući, naprosto, slobodu i mir.
     Pa, dobro, reče Ka sebi, možda će to i imati, na ovom Jijou; pod pretpostavkom da se pokaže da su jijoanski okeani zaista tako prijateljski nastrojeni kao što su sve do sada bili. I pod pretpostavkom da nas Galaktici ostave na miru.
     Sada su delfini najnovija rasa prerano došlih naseljenika na Jijou, sedmi narod Jijoa. Ali taj sedmi narod imaće jednu prednost u odnosu na Huniše, Trekije, ljude, G'Kekije, Ure i Gheuene. Jer delfinima neće biti potrebne baš nikakve građevine, a alata samo vrlo malo. Samo najkvalitetniji galaktički detektori mogli bi otkriti njihovu DNK u bogatoj organskoj supi jijoanskih mora, pa i to samo ako se zadese baš u blizini nekog delfina.
     Ima u tome prednosti, zaista, reče Ka sebi; jer to je način da naša rasa možda preživi čak i ako Zemlja i njene kolonije ne prežive. A ako delfini budu baš i uhvaćeni ovde, šta s tim? Kako bismo mi Teragensi mogli da se uvalimo u još veću nevolju od one u kojoj jesmo?
     Ka je u knjižici Iskupljenje čitao o lokalnim verskim uverenjima. Navodno će rasa koja počini krivično delo preranog dolaska moći ipak da se spase kazne istrebljenja cele rase ukoliko se vrati ponovo na prag razumnog stanja, tako da neki novi pokrovitelj može da naiđe, primeni Uzdizanje i povede ih ka nekoj boljoj sudbini. Rasa tursiops amicus stekla je razum i vičnost upotrebe alata pre manje od tri stotine godina. Sada, gledajući veselu budalastu rulju svojih kolega, donedavno članova elitne zvezdane posade, kako pocikuje nalik na gomilu životinja - Ka je znao da je put do te vrste navodnog 'iskupljenja' za njih veoma kratak.
     Sav je goreo od stida zbog toga.
     Ode da pomogne Brukidi. Zajedno su, mehaničkim rukama na amovima, istovarivali zalihe doktora Makani. Nije se želeo suočiti sa bolničarkama koje bi mu mogle prebaciti da je baš on 'izgubio' Pipou.
     Sad bar ima nekih izgleda da je nađemo, pomisli on; jer, evo, uspostavljamo koloniju, kojom će upravljati doktor Makani. Ja joj mogu služiti kao izviđač, mogu da idem u patrole i izviđanja... i u pravom trenutku da uhvatim Žakija i Mopola. E, onda ćemo da se obračunamo.
     I kad je prošao poslednji delfin, hermetična vrata blizu krme podmornice nastaviše da se otvaraju i zatvaraju, ispuštajući u vodu jednu sasvim drugačiju skupinu emigranata. Njihovo uzbuđeno pocikivanje odjekivalo je preko cele luke Vufon. Pošli su za čamcem doktora Makani na tačku okupljanja koja je bila predviđena za njih: na jedno kamenito ostrvce koje postoji usred luke Vufon. Bili su to kikiji, amfibije. Svaki je imao po šest nogu, a oko glave čitav oblak resastih krajičaka škrga koji su se talasali u vodi. Preneti u Brazdaču čak ovamo sa svoje rodne planete Kitrup, kikiji nisu još mogli postati prerano došli narod; nisu se mogli kvalifikovati za to. Ali zato su bili sasvim zrela predsapijentna rasa - pravo blago, zapravo. Bilo bi dobro doneti ih trijumfalno na Zemlju i prijaviti ih tada galaktičkom Institutu za Uzdizanje; zatražiti da to bude treća rasa pod pokroviteljstvom ljudi. Ali Džilijan je sada, očitno, smatrala da je bolje ostaviti ih na Jijou, gde će imati kakvu-takvu priliku da ostanu živi.
     Plan je bio da obe nove skupine naseljenika, delfini i kikiji, ostanu u luci Vufon nekoliko dana, a za to vreme da apotekari Trekiji analizuju njihove prehrambene potrebe. Ako bi bilo potrebno, Trekiji bi sazdali novu vrstu sebe, prilagođene Trekije koji bi obezbeđivali dopunske hranljive materije. Posle toga, obe nove kolonije krenule bi da nađu sebi dom na ostrvima Jijoa, negde blizu kontinenta.
     Dolazim, Pipoa! - reče u sebi Ka. Kad naselimo sve ovo što treba da se naseli, ništa na Jijou i ništa u Pet galaksija neće me sprečiti da dođem do tebe.
     Razmišljanja prožeta srećom. Ali jedna drugačija misao grickala je Ka.
     Džilijan ovo ne radi samo da bi olakšala brod, da bi se otarasila suvišnog osoblja. Ona iskrcava sve bez kojih se može... i to u interesu njihove sopstvene bezbednosti.
     Drugim rečima, taj čovek, agent zemaljske organizacije Teragens, doktor Džilijan Baskin, planira neki očajnički potez... Najverovatnije koban.
     Ka je imao nelagodan utisak da zna i koji.

ALVIN

     Izgleda da ponovni sastanci umeju da budu nelagodni, čak i kad su srećni.
     Nemojte me pogrešno shvatiti! Ne mogu ni da zamislim lepši trenutak od onog kad smo nas četvoro - Hakence, Ur-rončica, Štipavi i ja - iskoračili iz razjapljenih usta metalnog kita i ugledali lanterne, 'kapuljačama' nadsvođene, našeg rodnog grada. Moja čula se natopiše osećajem dobro poznatog. Čuo sam škriputanje jednog broda sa drosom i šljapkanje talasa na onaj način na koji oni šljapkaju kad je kod nas plima. Namirisao sam vreže od lubenica, razapete široko i visoko iznad kuća; takođe dim iz obližnje kuhinje - neko je pravio čorbu zvanu čubvaš. Magnetne koščice u mojim ušima golicale su me pomalo, zbog blizine planine Guen, koja je, iako sasvim nevidljiva u mraku, moćno delovala na naše huniško čulo za oblik i položaj.
     Onda se prolomio gromki umbl-povik moga oca, naprosto je grunuo iz senke, a za ocem su jurnule mama i seka, da me i one zagrle.
     Priznajem, moja prva reakcija bila je oklevajuća. Drago mi je bilo što sam stigao kući i što ih mogu videti i zagrliti, ali takođe sam osećao malu tremu što sam toliko u središtu pažnje, a osim toga bilo je malo nezgodno i to što sam hodao bez štapa i proteze, prvi put u proteklih nekoliko meseci. Čim je naišao prvi slobodan trenutak, naklonio sam se roditeljima i predao im paket zamotan u složeno ispresavijanu hartiju, i to najbolju koja se na Brazdaču mogla naći. U paketu su bili kičmeni pršljenovi iz mog detinjstva. Bio je to značajan trenutak. Od kuće sam otišao kao neposlušno dete. Sada sam se vratio kao odrasli Huniš kome predstoji ozbiljan posao.
     Bilo je manje osećanja u susretima ostalih članova naše ekipe. Naravno, Huniši koji su usvojili našu Hak bili su presrećni što se ona takoreći vratila iz mrtvih, ali, ipak, niko nije ni mogao očekivati da oni osete isto što i moja porodica, u kojoj sam ja sin, jedini sin.
     Štipko se na trenutak dodirnuo štipaljkama sa jednom matronom iz ovdašnjeg legla Gheuena i za njih je to bilo to.
     Što se tiče Ur-rone, ona i Urijel jedva su stigle da se pozdrave, a onda su otkaskale za svojim prvim preimućstvom - a to je njima bilo da se sklone od kiše. Zavukle su se u najbliži magacin i tamo već sledećeg trenutka pristupile radu na nekom projektu. Uri su narod koji ne voli da gubi vreme.
     Da li će zazvučati bezdušno ako kažem da nisam mogao svu pažnju da posvetim porodici? Još dok su me grlili srećno, ja sam se osvrtao da vidim šta se još dešava. Na meni će ostati dužnost - i na Hak, možda - da prenesemo sledećim pokolenjima opis ovog događaja. Ovog sudbinskog susreta na dokovima Vufona.
     Kao prvo, bilo je i drugih susreta.
     Moj novi ljudski prijatelj, Dver Kulhan, izišao je iz Hikahija; obrisa visoka, čovek, ali stameno građen kao Huniš od možda dvanaest godina. Kad se on pojavio, neko je iz gomile povikao iz sveg glasa i jedna mlada ljudska žena stuštila se prema njemu, šireći ruke. Dver kao da se zapanjio što je vidi... a onda ju je dočekao u zagrljaj jednako oduševljeno. Zavrteli su se u krug dva-tri puta. Pomislio sam da bi to mogla biti neka dragana od koje je dugo bio razdvojen, ali sad znam da je to bila njegova sestra, koja je itekako imala svoje pustolovine da ispriča.
     Kiša je malo popustila. Urijel se vratila, sa četiri visoke čizme na nogama; telo, ruke i vrat bili su joj u kabanici sa kapuljačom, sve u svemu tako se ududila da joj se samo vrh njuške video. Iza nje je koračalo nekoliko Huniša koji su terali omanje krdo gegavih četvoronožnih stvorova. Bili su to glaveri. Dvadesetak tih glupih zveri sa izbuljenim očima došljapkalo je na dok. Njihova koža boje opala svetlucala je. Nekoliko njih nosilo je na leđima nekakve krpene zavežljaje, pridržavajući ih čvrstim zahvatom repa. Ne buneći se i ne zastajući nimalo, glaveri su se ugegali u kit-podmornicu.
     Taj deo posla nisam razumeo tada, a ne razumem ni sada. Šta će zemaljskim beguncima glaveri? Ne znam.
     Džilijan Baskin je naredila Hunišima da iznesu, za uzvrat, nekoliko velikih sanduka. Ja sam nešto ranije, u podmornici, video šta je unutra; prizor koji je pobudio u meni jednu staru glad.
     Knjige. Stotine papirnih knjiga, sveže odštampanih na Brazdaču. Ne neka osobito velika količina materijala, u poređenju sa galaktičkom Bibliotekom ili čak sa Velikim štampanjem, ali to su bile knjige o najnovijem stanju stvari u Pet galaksija, kao i o drugim najnovijim znanjima iz oblasti koje je Urijel zatražila. Više nego dovoljna vrednost, ako se trampi za krdo glavera koji samo znaju da jedu crve!
     Kasnije sam povezao ovu razmenu sa delfinima i sa kikijima koji su takođe iskrcani u luci Vufon; onda sam sagledao: bilo je tu trgovine i više nego što se moglo na prvi pogled videti.

     Jesam li pomenuo onog visokog zarobljenika? Dok smo svi hitali u veliku dvoranu na gozbu, za koju se znalo da će biti brzopotezna, ja sam se osvrnuo i tada sam na trenutak video kako nekog dvonošca sa kapuljačom na glavi vode ka ulazu u podmornicu, pod stražom; vodile su ga dve Urkinje, koje su se ponašale izuzetno oprezno. Dvonošca, kažem, ali nije se kretao ni kao čovek, a ni kao Huniš. Ruke su mu bile vezane iza leđa. Ko god da je bio, začas je nestao u unutrašnjosti Hikahija, a ja o tom događaju više ni od koga ni reč nisam čuo.

     Poslednj susret davno razdvojenih dogodio se otprilike pola midure kasnije, kad smo bili svi okupljeni u gradskoj većnici.
     Prema složenom planu koji je Nis mašina razradila, ova kit-podmornica nije morala baš odmah da isplovi; zato je priređen banket, u stilu jijoanske Zajednice. Svakoj od dosadašnjih šest rasa pripadao je po jedan ugao heksagonalne dvorane, da u njemu podmiruje svoje potrebe u hrani; kretanje ka sredini dvorane bilo je pojedinačno. Dakle, oni pojedinci koji su hteli, dolazili su u sredinu, da ćaskaju, obnavljaju poznanstva, raspravljaju o prirodi ovog sveta. Dok je Džilijan Baskin bila zadubljena u razgovor sa mojim roditeljima i sa Urijel, sestra mi je pričala šta se sve desilo u luci Vufon od našeg odlaska. Tako sam saznavao o školskim drugarima koji su odmarširali na sever, u rat, u bataljone milicije, dok smo nas četvoro prolazili kroz detinjaste pustolovine u kriptičnim dubinama. Neki su poginuli, neki nestali u zadimljenim ruševinama grada Ovooma. Drugi, većinom Gheueni, umrli su u epidemijama nekako s proleća.
     Epidemija upravljena protiv Huniša nije uspela da se raširi ovde na jugu Nagiba zato što su lekovi stigli brzo. Ali pre nego što su stigli, jedan ribarski brod zadržan je na moru, pod zabranom ulaska u Vufon; bacio je kotvu i čekao, kao u karantinu. A sve zato što je samo jedan mornar imao simptome.
     U roku od nedelju dana pomrla je polovina te posade.
     Iako su sve te vesti bile više nego ozbiljne, meni je bilo teško da se usredsredim na njih. Jer ja sam, vidite, pokušavao da skupim hrabrost da porodici kažem jednu vest koju bi oni ponajmanje želeli da čuju.
     U gomili sveta spazio sam Dvera i njegovu sestru. Oni su stajali pored vatre, nekako izdvojeni, i zapanjivali jedno drugo pričama o svojim putešestvijima. Njihovo oduševljenje što se opet vide bilo je, očigledno, prigušeno onom vrstom brige koja je zajednička za sve nas - a to je bila briga za naše mile i drage koji su daleko i čija je sudbina još nepoznata. Imao sam utisak da to dvoje znaju, kao i ja, da je vremena preostalo jos sasvim malo.
     Nedaleko od njih videh Dverovog sadruga, nur-zverčicu, Blatka, onog za koga je Džilijan ustanovila da je pripadnik naroda titlal - kako, čučeći na jednoj gredi, razgovara sa drugima iz te iste rase. Nisu više imali na licima one njihove uobičajene vragolaste, nemarne izraze; sad su se pokunjili, itekako. Jer sada smo mi iz dosadašnjih šest rasa znali njihovu tajnu: da su titlali još jedan prerano došli narod, osmi, ali sakriveni unutar devoluiranog, životinjskog dela svoje rase; i da su sasvim pripravni i svesni svojih postupaka. Šta ako, sada, neka žrtva njihovih ranijih neslanih šala pokuša da im vrati? Znamo kako se to kaže. 'Milo za drago'. Činilo se da, osim te, imaju i drugih briga, mnogo većih; ali ja za titlale nisam imao nimalo saosećanja.
     Razmišljao sam ovako: Pa, titlali, dobro došli u stvarni svet.
     U jednom kutu stajao je Tjug, žestoko izdušujući isparenja iz sebe. Svakih nekoliko dura iz po jednog od njegovih sinti-prstenova ispadala je nova svetlucava grudva neke tvari čiju vrednost su ovdašnji narodi, iz iskustva, dobro znali. Sad je, možda, proizvodio jedinjenja koja će se dodavati glaverima u hranu da bi oni ostali zdravi. Ili neka druga jedinjenja koja će biti od koristi Džilijaninoj posadi, ako Brazdač, nekim čudom, uspe da pobegne. Urijel se nadala da će Tjug brzo završiti i da će ona zadržati tog svog alhemičara na Guenu. Samo, ja sam bio spreman da se kladim da sam taj Treki ima drugu ambiciju - da se vine u svemir sa Zemljanima, ako je moguće.
     Naše okupljanje bilo je narušeno kad su se na vratima, odgurnuvši ispred sebe opuštene kaiševe od štavljene kože od kojih su se ta vrata sastojala, pojavila dva krupnija Huniša sa značkama proktora, gurajući jednog uhvaćenog čoveka koga nikada ranije nisam video. Čvrsto su ga držali za mišice ruku. Bio je neke osrednje visine (osrednje za tu rasu), nešto tamniji u licu, neraspoloženog izraza. Preko gornjeg dela lica imao je razapetu reug-membranu; kosa mu je bila začešljana ukrivo, u pokušaju da se sakrije užasavajući ožiljak blizu levog uva. Za njim je hodala jedna mala šimpanza, tužnog izgleda.
     Nisam bio dovoljno blizu da čujem šta se govori tamo, ali sam posle sklopio najvažnije delove: to je bio bivši član posade Brazdača, davno izgubljen, čija je pojava na Jijou bila poprilična tajna za sve. Nalazio se na planini Guen, gde je pomagao Urijelinim ekipama u nekom tajnom projektu, a onda je iznenada pojurio i pokušao da ukrade nekakvu leteću mašinu i da njome pobegne.
     Kad su ga stražari poveli, preko Džilijaninog lica prelilo se prepoznavanje. Počela se osmehivati, dok se on, međutim, sav nešto skupio, kao da se plaši ovog suočenja. Okretao je glavu na levo da bi prikrio kako je osakaćen. Džilijan je bila uporna u tome da ga drži za ruke. Radost što ga vidi izrazila je i tako što se nagnula napred i poljubila ga u obraz.
     Možda ću kasnije doznati nešto više o njegovoj ulozi; kako se on uklapa u sve ovo. Ali vremena ponestaje, moram da završim ovaj izveštaj pre nego što Hikahi zaplovi nazad ka svom zvezdanom brodu sa posadom delfina. Dakle, dozvolite da završim onim što je bilo vrhunac te noći pune događaja.
     Uleteo je jedan glasnik. Njegova vreća ispod grla oglasila se umblanjem koje poziva na pažnju.
     "Dođite! Dođite da vidite neuobičajeno!"
     Pohitali smo svi napolje. Kiša je bila privremeno prestala, a u oblacima se otvorio 'prozor' koji je omogućio da Loocen prospe svoj bled, tečan sjaj niz obronak planine Guen. Nekoliko povesma krhkih zvezda takođe je tu prosijalo, a među njima jedno oko kiklopa, duboko crvene boje.
     Uprkos tom zatišju, oluja je bila daleko od završetka. Na drugim delovima neba navlačili su se još gušći bedemi oblaka, prožeti neprestanim palacanjem munja. Čitav zapad bio je jedna uskomešana masa crnine, iz koje su se stalno valjali zvuci gromova. Znali smo da će kroz koju miduru nepogoda stvarno da se obruši na našu obalu.
     Narod poče da pokazuje prema gore. Hakica se dokotrljala do moje desne noge i sa sva četiri očna pipka, ispružena na tu stranu, ukazala mi da treba da pogledam vrh planine.
     U prvi mah nije mi bilo jasno šta to vidim. Neki nejasni oblici nalik na duhove kao da su se uzdizali, lebdeli, kolebali se. Bili su vidljivi uglavnom kao senke koje povremeno zaklanjaju zvezde. Ponekad bi munja osvetlila neki zaobljeni bok, pa smo mogli videti da su to neke loptaste stvari sa nadole izduženim dnom. Velike, a daleke.
     Zapitao sam se nisu li to zvezdani brodovi.
     "Baloni", reče Hakica, glasom prigušenim od strahopoštovanja. "Isti kao u romanu Putovanje oko sveta za osamdeset dana!"
     Čudna stvar, na nju kao da su jači utisak ostavili ti baloni nego sva ona šljašteća tehnika u Brazdaču, mašine koje govore i sve ostalo. Gledao sam i gledao u tu flotilu krhkih vreća sa gasom i pitao se kakvi su to dodrovoljci koji pristaju da time pilotiraju po ovakvoj noći, okruženi prosecajućim udarima elektriciteta, dok nebesima Jijoa krstari jedan bezobziran dušmanin koji je sposoban da se vine do mnogo većih visina. Pred našim očima, desetine balona otkačilo se od vrha Guena, izlazeći verovatno iz skrivenih pećina. Digli su se toliko da ih je poneo oštar zapadni vetar; kao neki tečni mlaz pustili su se ka istoku i nestali nam sa vidika.
     Stajao sam blizu Džilijan Baskin i zato sam čuo šta je ta Zemljanka rekla Urijeli kovačici, prema kojoj se tog trenutka okrenula.
     "Dobro. Ti si ispunila tvoj deo pogodbe, sad je red da mi ispunimo naš deo."

X

VUBEN

     Razbijen. Točkovi sasečeni ili otkinuti. Iz njegove lobanje curka tečnost za podmazivanje. Motivatorska vretena pokidana; elektricitet preskače u zemlju pod njim, prazni se polako.
     Vuben leži slomljen pokraj svog božanstva. Oseća kako život ističe.
     Čudo je što je uopšte živ. Kad je jofurski nebeski čamac zasekao svojim zrakom okrutno u Sveto Jaje, Vuben je bio uglavnom zaklonjen; većim delom tela izvan vidika neprijatelja, jer se uspeo sakriti iza obline Jajeta. Ali slobodan prostor u Gnezdu, onaj oko Jajeta, delovao je kao neki kružni rov; užarena snaga eksplozije proširila se kroz taj rov. Tako kanalisani udarni talas sustigao je Vubena, čije je bekstvo bilo presporo, daleko presporo.
     Sav skljokan leži Vuben sada, svestan dve činjenice.
     G'Kekijima, ako ih uopšte ima preživelih, biće potreban novi visoki mudrac.
     Druga činjenica:
     Sveto Jaje ostalo je živo.
     Ovo drugo nije mu jasno. Zašto Jofuri nisu dotukli Sveto Jaje? Nesumnjivo su imali čime.
     Možda im je nešto skrenulo pažnju.
     Možda će se oni vratiti.
     Ili su na neki istančan način navedeni da odustanu?
     Ritmovi i obrasci Svetog Jajeta nešto su slabiji, ali, gle, jasniji nego ikad. Vuben se pita da li se to, možda, njemu samo čini da je tako, zbog približavanja smrti. Zbog izbačenih vretena, možda. Jer neka od njegovih vretena prosuta su iz tela, polegla su kao draperija po kamenitom licu - pa, možda, hvataju neke vibracije koje se normalnim čulima ne bi mogle uhvatiti.
     Kristalna bistrina ga priziva, ali Vuben oseća da se ne može osloboditi, jer ga život, pomamnom upornošću, ipak drži. Zato mudraci i mistici nikad nisu mogli uspostaviti potpuno jedinstvo sa svetim ovoidom, uviđa on sada. Smrtna bića - pa čak i Trekijevci kao što je on - moraju se pobrinuti da se život nastavi; kad ne bi toga bilo, igra postojanja ne bi mogla valjano biti igrana. Ali upravo to isto nastojanje da se bude živ predstavlja i zapreku. Nameće čulima određene predrasude. Čini da postaneš prijemčiv za šum, za svakovrsnu buku.
     On se sad oslobodi svega toga i bi mu drago, na neki način. Kapitulacija raščišćava put; predaja otvara jednu stazu, kojom Vuben sada leti napred. Zahuktao se on kao dečkić koga su pustili iz točkova za obuku. Vozi se i vozi, vrte se njegovi točkovi razdragano niz jednu veoma strmu strminu za čije postojanje nikada ranije nije znao, a čije krivine se menjaju na predivno zloslutne načine.
     Vuben oseća kako svet oko njega postaje providan. Na sve strane rascvetavaju se jasnoće. On sad počinje da uviđa veze.
     U legendama G'Kekija, kao i u ljudskim predanjima, prikazuje se kako bogovi govore svojim prorocima, i to onima koji su baš na rubu smrti. Ali ovaj veliki kamen ne govori nikakvim glasom; ništa tu nije vokalizovano. Do Vubena ne stiže nijedna reč, a ni slika. Pa ipak, on uspeva da prati oblik Jajeta, njegovu vibrantnu ujedinjenost. Sveto Jaje ga uvlači u sebe, kao levak: nadole, nadole. Ka utrobi Jijoa.
     To je prvo iznenađenje. Samo na osnovu jajastog oblika, šest rasa je pretpostavilo de je Sveto Jaje samostalno, nezavisno, 'jedno nešto'; ovalni kamen rođen iz unutrašnje toplote Jijoa, ali sad po svemu pripadnik gornjeg sveta.
     Međutim, Jaje, to je sad očigledno, ostaje u vezi sa onim svetom ispod.
     Vubenov ošamućeni um opaža kakav je to vilajet ispod Nagiba... Ne vidi on to kao sliku, nego doživljava kao geštalt, kao mnoštvo sjedinjeno u duhu u jednu celinu. Obrasci užarenosti lave, razgranati kao dendriti, kao grančice u magmatskoj šumi; oni hrane i održavaju ovaj planinski lanac koji nastavlja da raste. Ta šuma magme pustila je korenje u bazene sasvim tečne, nezamislivo duboke i široke - u komore bez mere, gde se tečne stene naprežu pod mrvećim pritiskom jedne aktivne planete.
     Pa ipak, i u tim rezervoarima ostaju neka ustrojstva; istrajavaju. Vuben uviđa koja su. Zgranut je.
     Dros!
     Duboko ispod Nagiba, kreće se, roni, tone, ogromna ploča od kamena nešto težeg... to je okeanska ploča, okeansko dno, zapravo. Ta ploča zariva se, podvlači, a njen bazalt, eonima star, polako se rastapa i pridružuje konvekcionom kretanju slojeva magme. Taj proces nije za Vubena sasvim tajanstven. Gledao je on ilustracije u udžbenicima iz Biblosa. Podvlačenje pod kontinent, subdukcija. Ali ova okeanska ploča, dok se topi, ostavlja iznad sebe jednu vrstu otpada, jednu penastu prljavštinu, mešavinu vode, lakših elemenata...
     ...i nekih struktura.
     Preostalih od onoga što je, kao krš, pobacano u okeanske dubine! Pradrevne građevine; alatke, mašine, stvari odbačene mnogo stotina miliona godina pre nego što su Bujuri zakupili ovu planetu za sebe. I pre nego što su prethodnici Bujura to uradili.
     Same te stvari su nestale, rastopljene su, zgnječene i razmrljane, njihovi atomi odvučeni su pritiskom i toplotom na sve strane - to je disperzija. Ali na neki način nešto se i zadržalo. Magma zaboravlja, ali - ne sasvim. Ne sasvim.
     Dros, to je ono veštačko, bačeno da bi se planeta očistila. Vuben razmišlja, šokiran onim što proishodi. Kad bacimo naše kosti i alate u Miden, to bi trebalo da vodi ka sahrani i pročišćenju u vatrama Jijoa. Ne bi trebalo ništa da ostane!
     Međutim... ko je on da osporava Jijou pravo na pamćenje ponečega o svakoj rasi zakupaca koja je proboravila na planeti neko vreme, koristeći resurse i živa bića Jijoa, a onda se pokupila i otišla, po galaktičkom zakonu?
     Pa, jesi li ti to? - upućuje on Svetom Jajetu pitanje. Destilat tog pamćenja? Kristalizovana suština svih onih rasa koje su ovde nekada boravile, a sad ih više nema na Jijou ili ih nema uopšte?
     Transcendentna misao, ali misao koja ga čini tužnim. Vubenova sopstvena rasa, koja je u čitavoj Vaseljeni jedinstvena, sada je na rubu izumiranja. On bi rado da nađe neki oblik očuvanja, nekakvo sklonište od potpunog zaborava. Ali da bi jedna rasa bila zapamćena ovde, na jednom tektonski aktivnom svetu, mora na njemu boraviti veoma dugo.
     A njegova rasa je skoro celo svoje razdoblje sapijentnosti provela u kosmosu.
     Znači, tebi uopšte nije stalo do nas, živih bića, optužuje on Sveto Jaje. Ti postupaš kao onaj ludi mulk-pauk u planinama: okrećeš lice prošlosti.
     Ni sad nema odgovora u obliku reči ili slika. Umesto toga, Vuben doživljava dalje proširenje osećanja povezanosti. Uviđanje se naglo kreće uvis, kroz kanale toplote trenja, penje se nasuprot silazećih slapova pregrejane, vlažne stene, i najzad njegov um izranja u jednu hladnu kraljevinu mraka - u okeanovo najdublje, najprisnije mesto.
     Miden. Vuben oseća oko sebe čitave planine krša nabacanog posle nekoliko najnovijih talasa naseljavanja. Čak i ovde, među ostacima Bujura, Sveto Jaje kao da je u nekoj povezanosti. Vuben oseća da je neko uznemirio ovo veliko groblje prastarih instrumenata. Hrpe arhajskog otpada još podrhtavaju od nekog zadiranja, sasvim nedavnog.
     Nema gneva zbog toga. Niti ičeg tako površnog kao što je 'sopstveni interes'. Ali on oseća jednu reakciju koja je nalik na divovski refleks.
     More je tu uključeno u događaj. Uznemiravanje ovih naslaga drosa dovelo je do pomaka u nastajanjima talasa i plima. I toplote i isparavanja. Kao da uspavani div počinje da reaguje, ogromnom težinom, na jedan majušni svrab. Masivna oluja počinje se valjati preko morskog dna i kroz more vazduha, pristiže, da počisti, da vrati sve na svoje mesto.
     Vuben pojma nema šta je to tako uznemirilo Miden. Možda su Jofuri to uradili. Ili je problem u tome što su prestale isporuke drosa od šest rasa Jijoa? U svakom slučaju, misli su mu usporene, smrt već uveliko puzi iz mnogo pravaca ka središtu njegovog bića, uvlači se iz njegovih ekstremiteta. Sa svakom prolazećom durom, svetovne brige njemu znače sve manje.
     Ipak, uspeva da uobliči još nekoliko razumnih misli.
     Pa, zar smo mi za tebe samo to? - pita on planetu. Samo jedan svrab?
     Sad je njemu jasno da su Drejk i Ur-Čouna izveli hitru prevaru kad su, pre stotinak godina, objavili celom Jijou 'otkrovenje'. Ovo Jaje nije nikakav bog. Niti svesno biće. Ro-ken je dobro rekao da je to samo izvesna količina paranormalno aktivnog kamena, ali kompaktnija i sređenija nego paranormalno aktivne stene razbacane po Spektralnom toku. Destilat, koji je korisno poslužio ujedinjenju šest rasa.
     Korisno, na mnogo načina korisno... ali taj kamen ne zaslužuje da mu se upućuju molitve.
     Osećali smo ono što smo oduvek želeli da osećamo zato što je alternativa bila neprihvatljiva: suočiti se sa okolnošću da smo mi, prerano došli, sami. A bili smo oduvek sami.

     To je mogla biti Vubenova poslednja misao. Ali u tom završnom trenu stiže još nešto. Jedan majušni svetlac znanja koje se stopi sa njegovim neuronskim sevanjima koja već sasvim trnu. U tom uzanom trenu on oseća talas potpune sigurnosti u nešto.
     Ispod usnulih slojeva postoje drugi, dublji slojevi. Oni su svesni.
     Oni znaju.
     Očaj nije Vubenov poslednji saputnik. Naprotiv, tri osećaja nailaze u brzom nizu...
     Očekivanje...
     Zadovoljstvo...
     Svest da postoji jedan drevni plan koji se strpljivo sprovodi...

KA

     "Pa, zar ne možžže neko drugi?"
     "Koga drugog da uzmem? Nema nikog."
     "A Karkaet-t?"
     "Neophodan je Sueziju, da bi motore održavali u dobrom stanju. Nećemo imati baš ni najmanje prilike ako motori ne budu radili iznad svog nominalnog kapaciteta. Biće beznadežno."
     Beznadežno. Nekada je Ka mislio da je to tako jednostavna reč. Ali, kao i pojam beskonačno, nosila je na sebi tovar mnogih značenja, u širokom rasponu. On poče prosecati vodu tamo-amo, u osujećenosti. O, Ifni, pa zar si mi stvarno namestila ovakvu zamku? pomisli on. Zar ćeš me opet potezati po svemiru, kad ja želim samo jedno, a to je da ostanem?
     Džilijan Baskin je klečala na keju, pokraj vode. Njena kišna kabanica sva se presijavala. Daleki baraži munja osvetljavali su zaliv povremeno; pri toj svetlosti videlo se da je Hikahi već pozatvarao svoja vrata i da se sprema da krene.
     "Osim toga", reče Džilijan, "ti jesi naš glavni pilot. Ko bi drugi bio tako izvanredno stručan?"
     Reči koje prijaju; ali Brazdač je svojevremeno imao boljeg pilota, daleko boljeg.
     "Trebalo je", reče on iz vode, "da Kipiru ossstane sa nama, kad smo bili na Kitru-pu. Trebalo je da ja odem na onom skifu sa Kraidaikijem."
     Ljudska žena slegnu ramenima. "Stvari se događaju, Ka. Ja imam poverenja u tvoju sposobnost da nas digneš sa ove planete u jednom komadu."
     A posle toga? - pomisli on. Oglasi se cvrkutavim zviždukom punim sumnje. Svi su znali da će ovo poletanje biti, manje-više, samoubistvo. Izgledi su bili loši i na Kitrupu, ali tamo su, barem, tuđinske bojne flote bile zauzete ratovanjem između sebe. Kroz tu bujicu bitke i meteža uspeli su da se provuku maskirani - noseći na sebi ispražnjeni oklop thenanijanskog bojnog broda. Za to je trebalo samo mnogo veštine... i mnogo sreće.
     Ovde, u jijoanskom prostoru, nije bilo takve složenosti koja bi ih zaklonila. Neće se oko njih vijati zaraćeno brodovlje. Postojaće samo jedan gonitelj - ogroman, ubitačan - i samo jedna žrtva, već u dronjcima.
     U ovom trenutku Brazdač se uspešno skriva ispod mora, ali kad uzleti sa ove planete - kakve će izglede imati?
     "Ne treba da se brineš zbog Pipoe", reče Džilijan, znajući gde je središte njegove nevoljnosti da pođe. "Sa doktorom Makani ostali su valjani delfini. Mnogi od njih su Pipoini prijatelji. Oni će tragati neumoljivo, sve dok ne nađu Žakija i Mopola; a onda će ih naterati da je puste.
     "Osim toga", nastavi plavuša, "zar Pipoi nije bolje ovde? Zar nećeš upotrebiti svoju veštinu da bi Jijo postao bezbedniji za nju?"
     Ka je iz vode osmatrao Džilijanine obrise, znajući da ona, kao agent Teragensa, mora upotrebiti svako moguće sredstvo da postigne zadati cilj. Pa, ako to znači da se mora pozivati na Kaovo osećanje časti... ili čak viteštva... Džilijan Baskin se neće stideti ni toga.
     "Znači, priznaješšš", reče on.
     "Priznajem - šta?"
     "Da ćemo srljati samo kao mamac, samo da odvučemo Jofure odavde. Naššš cilj je da se žrtvujemo."
     Ljudsko biće na doku ostalo je bez reči nekoliko sekundi. Onda slegnu ramenima.
     "Po svemu sudeći, isplati se i to, zar ne misliš tako?"
     Ka razmisli. Bar je iskrena - a to je pristojan način ponašanja, kad kapetan razgovara sa pilotom.
     Ceo jedan svet, pomisli on, i na njemu sedam ili osam sapijentnih rasa, od kojih su neke na rubu istrebljenja; jedna kultura kakve nigde drugde nema. Možeš li da zamisliš da svoj život žrtvuješ da bi tako nešto opstalo?
     "Pa, valjda", promrmlja on, posle nekog vremena.
     Džilijan je pobedila. Ka će na Jijou ostaviti svoje srce i poleteti otvorenih očiju u susret sa smrću.
     Onda se on priseti. I ona se opredelila upravo tako, pre dugog vremena. I ta odluka sigurno joj i danas uznemirava san, iako nije bila moguća nikakva druga.
     Svejedno, iznenadio se kad Džilijan zbaci kabanicu i kliznu celim telom u vodu, dopliva do njega i zagrli ga oko glave. Kroz celo telo prolazili su ga srsi dok ga je gladila zahvalno.
     "Ponosna sam na tebe", reče ona. "Posadi će biti drago, i to ne samo zato što će imati najboljeg pilota u celoj ovoj galaksiji."
     Kaova zbunjenost i pometenost iskazale su se tako što joj je uputio pitanje - sonarom. Zbunjeni odjeci vratiše se od kolonade obližnjeg keja. Džilijan istka odgovor na trinarnom, kroz filter tih odjeka, uplićući teksture zvuka tako da je zazvučalo maltene kao melodija:

     * Ako si srećan
     * uz vatru imaćeš sneg
     * među zvezdama

RETI

     Inženjerka delfinka povika prema njoj iz vazdušne komore popravljenog tuđinskog broda.
     "Idemo, Reti! Vreme je da krenemo, da bismo stigli kod naših!"
     Čuhki je imala razloga da se oseća nervozno. Njena šestonoga 'hodaljka' škripala je i poskakivala u mestu, reagujući na nervne signale koje je ona nehotice puštala iz svog neuralnog priključka. U toj vazdušnoj komori bilo je baš tesno, zato što su unutra bile i brzinske sanke koje će ih poneti iz ovog 'broda duhova' nazad do Brazdača. Tako bi, bar, trebalo da bude, ako se ostvari plan.
     Samo, pomisli Reti, ja više nisam deo tog plana.
     Približivši se vazdušnoj komori, ali ne prelazeći preko praga, Reti svuče sa sebe tuniku koju joj je posada Brazdača dala kao počasnoj članici posade. U početku je taj gest veoma prijao Reti - dok nije videla da su i Zemljani samo još jedna banda gubitnika.
     Reti sad hitnu tuniku ispred sebe, u vazdušnu komoru.
     "Reci doktoru Baskin i ostalima da im se zahvaljujem, ali da ću odavde ići sama. Srećno vam bilo. A sad briši odatle."
     Čuhki je u prvi mah samo blenula, ne uspevajući ni da se pokrene ni da išta kaže. Onda servo-motori njenog hodajućeg mehanizma počeše zujati u pokušaju manevra kojim bi se okrenula ka Reti.
     "Pritisni dugme, Jii!" povika Reti preko ramena.
     Njen maleni 'muž', koji se nalazio u kontrolnoj sobi, pritisnu polugicu kojom se izazivalo hitno - u slučaju neke katastrofe - zatvaranje vazdušne komore. Unutrašnja vrata kliznuše naglo u položaj 'zatvoreno', presecajući Čuhkine tek započete reči neodobravanja. Uskoro jedan red purpurnih svetlosti na zidu pokaza da se, iza zatvorenih vrata, vazdušna komora puni vodom i da se spoljašnja vrata otvaraju.
     Posle nekoliko dura, Reti začu buku motora - sada dobro znano režanje brzinskih sanki kojima su svo troje i došli na ovaj davno odbačeni zvezdani brod. Dakle, Čuhki se pomirila sa situacijom; otišla je. Zvuk mašinskih sanki ubrzo se izgubio u daljinama. Reti sad naredi da se spoljašnja vrata zatvore i vazdušna komora isprazni, a onda naloži i da se spoljašnja vrata zaključaju i zablokiraju, za slučaj da se Čuhki krišom vrati i pokuša nešto 'herojski'. Neki članovi posade Brazdača smatrali su Reti i sad za dete; ali mnogi delfini imali su mistično poštovanje i vernost prema ljudskim bićima zato što su ljudi bili pokroviteljska rasa koja im je dala Uzdizanje.
     Ali, pomisli ona, meni će biti sasvim dobro. Mnogo bolje nego tim budalama, zapravo.
     Nekoliko hodnika, širokih, a vrlo niskih, vodilo je od te vazdušne komore u raznim pravcima; ali samo je jedan bio osvetljen, i to sijalicama koje su bile nakačene duž naknadno dodate žice. Reti je išla za ovim orijentirom. Usput se zadržavala da pogladi poneku instrunment-ploču na zidu ili da virne u neku od usputnih odaja prepunih tajanstvene mašinerije. Ipak, brzo stiže u kontrolnu salu broda. Već nekoliko dana vredno je razgledala i pregledala ovaj tek osposobljeni tuđinski kosmoplov - koji je, po tvrdnji inženjerke Čuhki, svojevremeno bio bujurski poštanski brodić. Iako je iznutra i spolja bio sav u rasulu, žestoko havarisan, ipak je bio jedan od 'najboljih' koje je posada Brazdača ovih dana osposobila. Unutra je proradio sistem za održavanje života, kao i potpun sistem za manevrisanje. Mnogo toga se održalo u ispravnom stanju, tokom pola miliona godina, u vrlo hladnim dubokim vodama Midena; mnoge galaktičke mašine mogle bi se tu održati i večno, bukvalno zauvek, kada ih ne bi, jednog dana, Jijo morao usisati pod svoju planetnu koru.
     Ovo je sada moj brod, reče ona sebi, osmatrajući osvojenu lađu. Ja sada imam jedan zvezdani brod.
     Naravno, bila je to i sad, kao i dosad, kršina. Slabi su bili izgledi da u tome iko stigne igde.
     Ali Reti je imala slabe izglede još od početka svog života; još od kad je rođena u onom gnusno prljavom plemenu divljaka koji su se toliko ponosili svojim tupavim neznanjem. A naročito je sve bilo protiv nje od onog dana kad je odlučila da radije slobodno govori i bude bičevana nego da doveka bude robinja nekog siledžije sa trulim zubima i umom životinje.
     Reti je u poslednje vreme doživela neka razočaranja. Ali sada je videla šta je svim tim neuspesima bilo zajedničko. Svaki se dogodio zato što se oslonila na nekog drugog - prvo na mudrace te zapadnjačke Zajednice, zatim na one Rothenčuge, pa onda na šaroliku rulju bespomoćnih Zemljana.
     Ali sve to bilo je prošlost. Ona sad radi tačno ono što joj je oduvek najbolje išlo od ruke: oslanja se na sopstvene snage.
     Kontrolna sala bila je nekih tridesetak koraka široka, a u njoj se nalazilo dvanaestak prostranih konzola sa instrumentima. Sve sem jedne bile su ugašene i zatamnjene, a ta jedna bila je uveliko izbušena, rasklopljena, prespojena obiljem kablova i naknadno pridodatih prekidača, tako da je izgledala kao da je okićena za neku svečanu priliku. Sva svetla na toj konzoli raskošno su blistala. Na podu u blizini ležao je portabl-holosim uređaj koji je u ovom trenutku projektovao u vazduh iznad sebe mapu (ali mutnu, prožetu 'snegom' statika) podmorske okoline ovog broda. Na mapi se moglo pratiti kako se jedan svetli streličasti oblik udaljava od broda, krivudajući po dnu, skrivajući se u lavirintu grebena i udolina da ga neprijatelj ne bi primetio.
     Većina brodova-mamaca krstarila je pomoću jednostavnih autopilota, ali neki su se kretali i fleksibilnije, zato što su u sebi imali posade sačinjene od dobrovoljaca koji su ponekad i odstupali od planova Nis mašine o savršeno nasumičnom kretanju. Jednu takvu ekipu činili su, do maločas, Čuhki, Reti i mali Jii; Reti je svojom pameću i spretnim rukama uveliko pomogla delfinki. Te dve dobre osobine nadoknađivale su Retinu neškolovanost. Reti je smatrala da je već zaslužila i zaradila ovaj jedan brod.
     "Zdravo, kapetan!"
     Njen jedini pratilac skakutao je sa sve četiri noge po instrument-konzoli, svakim korakom samo za malo izbegavajući neki prekidač, dugme, svetlo ili kabl. Majušni Ur nastavi da govori tankim, prodornim glasom.
     "Uspeli! Kao jahači rumene kadulje! Kao legende tetke iz bitke. Slobodni mi. Nema nur-zver, ne, ne. Nur-zver nema! Ni fuj brod pun ribe!"
     Reti se nasmeja. Kad god ju je usamljenost počinjala pozivati savijenim kvrgavim prstom, javljao se ovaj mali da je razveseli.
     "Dobro, kapetan, gde sad?" upita malo stvorenje. "Otarasi Jijo? Ide neko mesto sunce i toplo, za promenu?"
     Ona klimnu glavom.
     "Tako nekako. Ali moraćemo biti strpljivi još malo."
     Prvo u Brazdača moraju da pristignu Čuhki i ostali raštrkani radnici. Reti je imala utisak da Zemljani, osim toga, čekaju i na još nešto, na neke događaje na obali. Ali pošto je čula onaj ultimatum Jofura, znala je - Džilijan Baskin će uskoro morati da stupi u dejstvo.
     Pa, pomogla sam im, racionalizovala je ona svoje ponašanje. A ovo što ću odsad raditi, neće ometati njihove dalje planove... Neće mnogo.
     Ali, na kraju, reče Reti sebi, ništa od toga neće biti važno. Jer svako zna da oni ima da budu pečeni čim pokušaju da pobegnu. Ili to, ili će Jofuri da ih hvataju žive, kao liger kad zgrabi galatier fauna.
     Niko ne može meni da zamera što pokušavam da nađem svoj izlaz iz jedne takve zamke.
     A ako neko ipak zameri? - pomisli Reti.
     Nasmeja se glasno toj ideji.
     U tom slučaju, nek idu da se sa Trekijima takmiče u prdenju, pomisli ona. To jedino mogu. Jer ovaj brod je moj, moj i niko protiv toga ne može ništa!
     Bila je rešana da ode sa Jijoa - na bilo koji način.

DVER

     Noćno nebo je pucketalo.
     U nasumičnim razmacima kosa na Dverovoj glavi se uzdizala, kostrešila. Od statičkog elektriciteta kupola balona odzvanjala je dubokim tonovima kao bas-bubanj, a bledoplavi svetlaci hitali su uz i niz konopce o kojima je korpa balona visila; plesali su skakutavo, kao razigrani patuljci. Jednom je treperava kugla zelenobele boje išla za Dverom po nebesima, oponašajući tačno svaki uzlaz i pad balona, svaki otklon zbog vetra. Dver nije mogao oceniti da li je ta kuglasta električna pojava udaljena jedan strelomet, ili nekoliko milja, ili čak nekoliko liga. Taj 'duh' je nestao tek kad je između njih prošao oblak iz koga je izvirao obilat pljusak. Dver se, ipak, još mnogo puta osvrnuo, nervozno proveravajući nije li se to vratilo.
     Mnogo veće verzije iste te sile sevale su u svim pravcima - ali, do sada, daleko od njega. Dverov stari običaj bio je da broji kidure između svake munje i pristizanja njenog potmulo razlegnutog zvuka. Uskoro su ti razmaci postali kraći. Tada je grmljavina tresla balon kao dečju krpenu lutkicu.
     Urijel je podesila kontrole tako da Dver nadleti glavninu nepogode... bar prema grubim meteorološkim proračunima koji su bili mogući na njenom kompjuteru sa diskovima koji se vrte. Najgori bes oluje bio je blizu tla, u zbijenoj masi mračnih oblaka koji su zakrčili čitav Nagib, od horizonta do horizonta.
     Ipak, to je samo značilo da su za njegov nejaki balon postojali procepi kroz koje je mogao proletati, procepi obasjani mesečinom. Uokolo tih prolaza uzdizale su se, kao kule, moćne toplotne mašine ove oluje - uskomešani okomiti stubovi oblaka čiji su veličanstveni vrhovi maltene dodirivali svemir.
     Iako ludo opasan, ovaj prizor se Dveru dopadao, jer je nadmašivao sve što je on ikada u životu video - pa, možda i sve što su zvezdani bogovi iz Pet galaksija ikada videli. Dver je povremeno bio u iskušenju da se počne pentrati po konopcima balona, da bi još malo bolje video veličanstvenost prirode. Da bi mu oluja bolje raskuštrala kosu. Da bi mogao jačim urlikom da uzvrati na urlik neba.
     Ali nije bio slobodan. Čekale su ga dužnosti, neobavljene.
     Zato je Dver radio ono što mu je rečeno. Ostajao je u malenoj košari, ispletenoj od pruća, koju su Urkinje napravile za njega, čvrsto privezan kaiševima za tu korpu da ne bi nikako mogao da ispadne. A košara, koliko je visila ispod, toliko se i vukla ukoso za ogromnom gasnom vrećom, kao neka naknadna misao. Metalni 'Faradejev kavez' od žice trebalo je da ga zaštiti od eventualnog 'manjeg' udara munje.
     Ali šta ako bi munja pocepala balon? Ili zapalila valjak sa gorivom? Ili...
     Tiho pucketanje upozori Dvera da zaštiti lice; samo duru posle toga senzor za nadmorsku visinu uključi gorionik, iz koga pokulja mlaz plamena pravo uvis, puneći balon opet vrelim vazduhom i održavajući bezbednu daljinu od tla.
     Naravno, reč 'bezbedno' bila je tu stvar poređenja.
     "U teoriji, ova letelica trevalo vi da te odnese preko Rinerskih planina, pa i preko Otrovne ravnice", objasnila mu je kovačica. "Posle toga, trevalo vi da prestane opasnost od nunja i gronova. Tada ćeš noći da skineš Faradejev kavez sa seve i da upravljaš valonom kao što sno ti pokazali."
     Kao što ste mi pokazali za pola midure, ako ne i manje, razmišljao je Dver. A i za to vreme ste jurcali okolo, pripremajući lansiranje još jednog balona, poslednjeg.
     Svi ostali baloni već su odmakli daleko ispred njega: flotila krhkih letelica koje su se brzo razilazile po nebesima, zahvaćene različitim vazdušnim strujanjima i vetrovima koji su dostizali čak i uragansku snagu, a sve otprilike prema istoku. Dvaput je Dver video plamen u oblacima, otprilike tamo; plamen koji nije mogao biti samo munja. Iznenadno raskrupnjavanje vatre u oker boji... eksplozija goriva nekog balona.
     Na sreću, ti drugi baloni bili su bez posade, imali su u sebi samo instrumente izvađene sa odbačenih zvezdanih brodova. Pokazalo se da postoji samo jedan jedini Jijoanac dovoljno 'lud' da poleti u ovakvu noć. Dver.
     Bio im je potreban dobrovoljac koji se može potrošiti, reče on sebi. Ali koji će sve videti i o svemu izvestiti, ako stvar uspe.
     Nije se zbog ovoga ljutio na Urijel i Džilijan. Ni najmanje. Znao je da je za taj posao pravi čovek. I da je ova misija potrebna. I da će ga odneti otprilike na ono mesto gde on i inače, želi da ide.
     Tamo gde sam potreban, reče on sebi.
     U Siva brda.
     Šta li se sve dogodilo Leni i Jenini za sve ovo vreme koje je on proveo kao zarobljenik poludelog robota, zatim u borbi protiv Jofura u močvari i najzad u klopci zajedno sa Zemljanima koji se nisu mogli izvući sa dna mora? Do sada su njih dve verovatno ujedinile dva plemena prerano došlih - ljudsko i ursko. Moguće je i da su ih povele na dugo putovanje od onih gejzira i vrućih voda pokraj kojih je Danel Ozava poginuo. Možda će biti potrebni meseci da im on, Dver, uđe u trag i da ih sustigne; ali to nije osobito važno. On ima luk i tobolac strela. Ima i zalihe. A ima i sposobnosti koje su za takav zadatak neophodne.
     Samo je potrebno da ateriram otprilike u tom kraju, recimo ne više od sto liga daleko od Sivih brda, razmišljao je Dver; i, dabome, da u tom procesu ne skršim vrat. Umem da lovim, mogu živeti i od onog što biljke daju. A trekijevsku pastu čuvaću za kasnije, za slučaj da se traganje produži i na zimu.
     Pokušavao je da razmatra ovaj plan etapu po etapu i da sagleda probleme koji se sad mogu predvideti - razne finese traganja i opstanka na tom divljem terenu. Ali njegove misli su se vraćale na sadašnju divlju vožnju kroz ljutita nebesa... ili na tužne rastanke koji su se odigrali pre ukrcavanja u ovu korpu od pruća.
     Neko vreme Sara je pokušavala da se služi rečima; on, isto tako. Pričali su svako o svojim pustolovinama, saopštavali vesti o prijateljima, živim i mrtvim. Ona mu je ispričala ono malo što je znala o Nelou i njihovom uništenom rodnom selu. On je opisivao kako mu je Lark spasao život u jednoj mećavi koja se dogodila tako davno da je to sad izgledalo kao neka druga epoha.
     Nad ovim njihovim ponovnim druženjem visila je činjenica da se ono mora završiti. Znali su da moraju krenuti na određena mesta, ali ne ista. Na misije sa vrlo slabim izgledima na uspeh. Išli su po dužnosti, ali i iz radoznalosti. Dver je čitav svoj odrasli život proveo upuštajući se u takve poduhvate; ipak, bio mu je potreban znatan trud da shvati da je i njegova sestra krenula takvim stazama, samo u ogromno većim razmerama.
     Bilo je još vremena za neki eventualni pokušaj ubeđivanja Sare da odustane od namere - možda samoubilačke - da zajedno sa Zemljanima pokuša bekstvo sa Jijoa. Ali bilo je i nečeg novog u Sarinom držanju; pokazivala je neku odvažnu spremnost koja podseti Dvera na njihove dečje dane, kad je sa obojicom braće išla u lov na fosile i kad se pokazivalo da je ona najizdržljiviji član ekipe. Sarin um oduvek je poletao u prostore onostran Dverovog razumevanja. Možda je došlo vreme da Sara zakorači kroz te galaksije kojima su njene misli bile toliko ispunjene.
     Zato joj je rekao, pre nego što su se poslednji put zagrlili: "Sećaj nas se, kad budeš zvezdani bog."
     Njen odgovor bio je promukli šapat.
     "Reci Larku da ga volim i..."
     Sklopila je oči i zagrlila brata.
     "I reci to isto i Jijou."
     Držali su se jedno za drugo sve dok Urkinja pokraj njih ne reče da je bespogovorno poslednji trenutak za polazak.
     Kad je balon uzleteo, planina Guen najednom se pojavila svud oko njega; prizor sasvim različit od svih koje je dotad viđao. Munje su sablasno preobražavale Spektralni tok, dobacujući kratke sevove opsena čak do Dverovih mrežnjača.
     Dver je gledao kako njegova sestra stoji, dole, na ulazu u pećinu. Prilika obasjana s leđa. Previše ponosita da sad plače. Previše jaka da sad glumi bilo šta. Oboje su znali da ono drugo najverovatnije srlja u katastrofu i zaborav. I da im je ovo najverovatnije poslednji zajednički trenutak.
     Ja nikad neću ni saznati da li je ostala živa, razmišljao je Dver tada, dok su oblaci gutali veliki vulkan i ispunjavali noć plavobelim lučnim električnim pražnjenjima. Kroz jednu pukotinu u oblacima Dver je pogledao uvis i video sazvežđe poznato kao Orao.
     I uspeo, uprkos bolu rastanka, da se osmehne.
     Bolje je ovako, rekao je sebi.
     Od sad pa sve dok sam živ, zamišljaću da je ona negde tamo, gore. Da živi na nebu.

ALVIN

     Pokazalo se da, ipak, nisam morao ništa da objašnjavam mojim roditeljima. Džilijan i Urijel objasnile su im sve pre nego što je došlo vreme za polazak.
     Rekle su: svih šest rasa treba da bude zastupljeno, u svakom slučaju, ma kakva da bude sudbina broda.
     Uostalom, rekle su, Alvin je zaslužio da ide. I on i njegovi prijatelji.
     Ko bi bio pozvaniji da priča o Jijou?
     Mu-fauvg i Joug-vajuo nisu imali izbora, morali su prihvatiti moju odluku. Zar je boravak na Jijou bio bezbedniji nego bitka sa Jofurima u kosmosu? Osim toga, kod mene se već dogodilo mitarenje kičmenih pršljenova. To znači da odluke o svom životu donosim samostalno.
     Majka mi okrete leđa. Ja pogladih bodlje na njenim pršljenovima, ali ona progovori, ne okrećući se.
     "Hvala ti što si se vratio iz mrtvih", promrmlja. "Učini nam čast tako što ćeš i ti imati dece. Prvorođenom daj ime po tvom pra-ujaku, koji je bio kapetan Auf-Vuhuša. Ciklus mora biti nastavljen."
     To reče i dopusti mojoj sestri da je odvede. Bio sam dirnut, ali i zbunjen ovim njenim zapovestima; pitao sam se kakva bi to čuda morala da se dogode, pa da se ja nađem u mogućnosti da te zapovesti poslušam.
     Otac je, Bog ga blagoslovio, zadržao više filozofski stav. Gurnuo je u moje ruke jedan ranac, potpunu njegovu zbirku knjiga novotalasnih autora koji su se afirmisali u nedavnoj renasansi ovdašnje književnosti. To su huniški, urski i g'kekijevski pisci koji su u poslednje vreme počeli da se iskazuju, na štampanim stranicama, na načine dotad neviđene. "Ovo treba da te podseća da ljudi ne upravljaju našom kulturom baš u potpunosti. Naša harmonija ne sastoji se samo od jedne linije, sine moj."
     "Znam, tata", rekao sam. "Nisam ja baš potpuno smotan."
     On klimnu glavom, uz jedno duboko umblanje. "Kaže se da smo mi Huniši bili lažni moralisti i poprilično zlovoljni, pre nego što je naš brod uspeo da se došunja na Jijo. Narodno predanje kaže da nismo posedovali nijednu reč koja bi značila 'zabavljati se'.
     Ako je to istina - i ako sretneš, tamo, neke naše tupe i konzervativne rođake - ispričaj im o moru, Hf-vajuo! Kaži im kako jedro hvata vetar; i kakvi se zvuci pri tome čuju, zvuci koje nijedna mašina ne može oponašati.
     Nauči ih da osete ukus morskog spreja na jakom vetru. Pokaži im sve ono što naši pokrovitelji nikad nisu.
     Biće to naš poklon - dar od nas, sretnih ukletih - onima koji na nebesima radosti ne znaju."
     Drugi su se rastajali lakše.
     Gheuenima je sasvim normalno da svoje mužjake šalju na daleka, rizična putovanja koja bi mogla doneti nekakvu korist gheuenskom leglu. Štipkova majka se ipak potrudila da u njegov oklop ugravira i ugradi neke ponosite intarzije i da ga isprati slavno.
     Urkinje uglavnom gledaju posao koji su izabrale, odanosti za koje su se opredelile i sebe. Ur-rona nije morala da trpi nikakvu suzama natopljenu sentimentalnost. Dobrim delom zbog kiše, ona i Urijel oprostile su se začas. Urijel je verovatno sagledala čitavu stvar kao jednu dobru poslovnu razmenu. Ovako: jeste da gubi svoju najbolju šegrtkinju, ali zato dobija prikladnu nadoknadu.
     Urijel se daleko više uznemirila zbog Tjugovog odlaska. Ali tu se ništa nije moglo. Zemljanima je bio potreban jedan Treki, i to ne bilo koji, nego najbolji alhemičar koga mogu dobiti. Nikakva hrpa već proizvedenih grudvi trekijevskih tvari ne može biti zamena za prisustvo živog, pravog apotekara Trekija. Osim toga, srećno je znamenje je da pođe bar po jedan predstavnik svake rase.
     Hakicini usvojitelji, koji su Huniši, a ne G'Keki, nastojali su da izraze žaljenje što ona još jedanput odlazi, i bili su iskreni, jer im je ona bila draga; ali tu neke velike tuge nije bilo. Huniši nisu ljudi. Mi Huniši ne možemo preneti potpunu telesnu vezanost na nekog ko nije od našeg roda. Naše naklonosti su dublje, ali uzanije nego kod Zemljana. Možda time nešto gubimo.
     I tako smo se nas petoro opet ukrcali, sada kao službeni i zvanični izaslanici svojih naroda. I kao odrasli. Ja sam prošao kroz mitarenje, Štipko je ponosito pokazivao svoj kloason. Ur-rona se nije ulepšavala kao za dopadanje mužjacima, ali svi smo primetili da jedna od njenih kesa za porod više nije devičanski bela, nego 'porumenela' svežim nijansama plave boje zato što se unutra meškoljio njen prvi muž i svojom težinom razvlačio kesu u željeni oblik.
     Hak je sa sobom ponela sopstveni amblem zrelosti - jednu uzanu drvenu cev, na oba kraja zapečaćenu voskom. Iako izgleda vrlo skromno, ta cevkica bi mogla biti najvažnija stvar koju smo poneli sa Nagiba.
     Hufu je čučala na mom ramenu dok sam zakoračivao u kit-podmornicu. Zapazio sam da onaj titlal toliko nalik na nura, Blatko, koji je takođe pošao s nama, ima izrazito pokunjeno lice i držanje. Da li su ga ostali titlali poslali u izgnanstvo zato što je počinio izdaju - dopustio da njihova prastara tajna bude otkrivena? Ili je, naprotiv, dobio (kao mi) počast da za Jijo živi ili za Jijo pogine?
     Sara Kulhan stajala je između svoje šimpanzice i ranjenog čoveka sa zvezda, dok su se velika vrata zatvarala. Ta vrata odsekoše od nas dokove pod lanternama, naše primorsko 'malo mesto' i nebo gromovito.
     "Dobro", glasio je Hakicin komentar, "sad je bar udobnije nego kad smo prvi put ronili, u onom glumpavom, starom, izdubljenom balvanu."
     Štipkovi nožni ventili zasviraše neslaganjem. "A ti bi htela udobno? Jadna mala G'Kekica htela bi da se vozi na mojim leđima i ja da je ututkavam u krevet?"
     "Dosta vas dvoje tano", reče Ur-rona odsečno. "Norala je Ifni da dovuče gonilu neznalica da mi vudu družina."
     Hufu se nameštala udobnije dok sam ja umblao. Osećao sam neko čudno, otupelo zadovoljstvo. Ta koškanja između mojih prijatelja možda su jedini sastojak našeg života koji se nije izmenio od onih dana kad smo bili deca i kad smo tek sanjali o budućim pustolovinama u Snu Vufona. Lepo je znati da će neke stvari ostati nepromenljive kroz vreme i prostor.
     Avaj, Hak nije pomenula onu pravu razliku između naše prve plovidbe pod talase mora i ove sadašnje.
     U ono doba, iskreno smo verovali da imamo dobre izglede da se vratimo kući.
     Sad smo znali da nemamo.

EVASK

     Alarmi dreče! Instumenti viču kao sirene opasnosti!
     Obratite pažnju, prstenovi moji: pogledajte. Kako naš kapetan/vođ poziva nazad u naš brod sve robote i sve odaslate naslage prstenova koje su tragale za neprijateljem po dnu ovog dubokog mora.
     Sada imamo većih briga!

     Već danima su naši detektori svesti prosejavali ovo podmorje, nastojeći da izdvoje lovinu iz velikog mnoštva lažnih znakova. Nama/Meni je čak palo na um da zemaljski brod možda uopšte nije jedan od tih koji se kreću ispod mora! Možda su se oni zavukli u neku gomilu drosa, pa tamo ćute u bezbednosti. A da bi komandovali celim jatom brodova, možda mimoilaze sve normalne kanale etera; možda koriste, kao zamenu, svoju đavolsku sposobnost manipulisanja zvukom.
     Ja/Mi učim/o veštinu zvanu opreznost. Ne pominjem našem kapetanu/vođi tu mogućnost.
     Zašto sam se uzdržao? Zato što je jedna činjenica dospela u našu pažnju. Oni koji su na vlasti često tvrde da žele znati istinu; ili, bar, najbolja, najpribližnija nagađanja o istini koja njihovi potčinjeni mogu dati. Ali, u stvari, retko kad žele da čuju ikakvo protivljenje.
     U svakom slučaju, naši konusi-taktičari procenjuju da prosejavanje tih brodova ide sve bolje, sve brže. Posao će potrajati, u najgorem slučaju, još jedan ceo dan. A mi u Polkdžiju zaista imamo na raspolaganju toliko vremena. I mnogo, mnogo više.
     Ali šta je ovo. Pojavili se neki nasrtljivci, zabrinjavajući. Uljezi koji mora biti da su banuli iz Pet galaksija!

     "Ima ih najmanje šest puta po šest!"
     To je proglasio operator detektora svesti. "Lebde, maltene su stacionarni, jedva petnaestak planetnih stepeni istočno od nas. Jednog trenutka, nisu bili tu. Sledećeg trenutka, pojavili su se!"
     Oficir eterike ispušta isparenja uzdržanosti, neubeđenosti.
     "Ja/mi ne percepiram/o ništa, a ni naši sateliti raspoređeni po ovom planetnom sistemu ne percepiraju ništa. Ovo provocira na razumnu hipotezu: delotvorni su ili tvoji torusi, ili tvoji instrumenti."
     Ali rutinska kontrola ne otkriva kvarove ni u jednima, ni u drugima.
     "Možda su izvršili meme-potčinjavanje naših satelita", predlaže jedan konus taktičar. "Pa, uz primenu izuzetne maskirne tehnologije..."
     "Možda", upada drugi. "Ali gravitiku niko ne može prevariti tako lako. Ako tamo ima šest šesteri brodova, oni ne mogu biti veći od korita tipa šesnaest. Dakle, ništa nisu za nas. Možemo da pomlatimo ceo taj odred, odmah sad."
     "Da li zato operišu kradomice?" pita kapetan/vođ, ispuhujući feromone prinudne smirenosti u napetu atmosferu. "Možda se zadržavaju namerno izvan našeg vidika, a za to vreme čekaju pojačanja?"
     To je mogućnost koju mi ne možemo prenebreći. Ali pošto više nemamo čamce, moramo u to izviđanje poći celim Polkdžijem.
     Ne mnogo rado, ali ipak graciozno, naša lađa Polkdži okreće svoju svemoć na tu stranu i kreće prema sablasnoj flotili. Ako su to izviđači neke armade - možda rasa Soro ili Tandu, naših smrtnih neprijatelja - moraće se, možda, delovati munjevito, presudno. Biće to upravo onakva akcija kakva najbolje opravdava postojanje naših prstenova-gospodara.
     Ne sme se nikom drugom dozvoliti da zgrabi nagradu!
     Dok polazimo masivno ka istoku, jedna nova misao klobuča nagore kroz nas. Aktivirao se jedan končić voska, izlučen trudom našeg nekad-buntovnog drugog kognicionog torusa.
     Šta je, prstene Moj?
     Aha, ti si zapamtio kako su ovi prerano došli urođenici pozvali našu korvetu - čamac naš - ne jednom, nego dvaput, koristeći minijaturno golicanje digitalne svesti, da privuku našu pažnju?
     Prvi put, taj 'pozivni znak' upotrebili su da nas podmite, otkrivajući nam položaj g'kekijevskog tajnog uporišta.
     A drugi put? Da, da, kao mamac, koji je navukao našu malenu letelicu u zamku.
     Veoma pametno, prstene Moj!
     Samo, to poređenje ne valja.
     Ovog puta ima mnogo više izvora.
     Jači su, a njihovi kognizacioni tragovi pokazuju osobine tipične za računare kosmoplova.
     I, nadasve, jadni Moj prstene, zar nisi čuo našu kupu zaduženu za poslove oficira detekcije?
     Ovi signali ne mogu biti od neprosvećenih prerano došlih.
     Jer, oni lete!

SARA

     "Gravitici!"
     Oficirka za detekciju gravitike počela je uzbuđeno da razmahuje repnim perajem tamo-amo.
     "Znaci pokret-tanja! Veliki emitor napušššta svoj dosadašnji stacionarni lebdeći položaj. Jofurski bojni brod krenuo je ka istoku, brzinom od dva Maha. Njegova nadmorska visssina: deset kilometara."
     Sara je posmatrala kako Džilijan Baskin prima ove novosti. Plan se ostvarivao - pa ipak, ta plavuša sa Zemlje jedva da je pokazivala ikakvu reakciju. "Vrlo dobro", odgovori ona. "Obavesti me o svakoj promeni vektora. Operator mamaca odmah da aktivira program rojenja broj četiri. Hoćemo da olupine počnu da se dižu, lagano."
     Ova velika prostorija sasvim ispunjena vodom nije ličila ni na jedan 'komandni most' u drevnim knjigama koje je Sara imala prilike da pročita - jer ovo je bio svemirski brod Zemljana, ali u njega ljudi nisu mogli ući nikako osim sa ronilačkom maskom za disanje. Ovo je bio komandni 'akvarijum' podešen za potrebe delfina - jer je i čitav brod bio delfinski. Pa ipak, na mestu kapetana nalazila se ljudska žena.
     Saru je od nekog buđavog mirisa svrbeo nos, ali kad je mahinalno podigla ruku da se počeše, ruka je bupnula po providnoj ronilačkoj kacigi i time uplašila samu sebe - po pedeseti put. Sarine ruke i noge bile su gole i stalno pomalo naježene od ove 'penušave vode' pune kiseonika. Ali u Sarinoj svesti nije bilo nimalo mentalnog prostora za nelagodnost, strah ili klaustrofobiju. Ovo mesto bilo je previše čudno da bi dozvolilo takve 'prizemne' reakcije.
     Za nju su Brazdačev ukupni oblik i veličina bili i sad, zagonetka. Korito ovog zvezdanog broda videla je samo jednom, nakratko - zureći kroz okno Hikahija. U tim trenucima podmornica je žurno, duž zraka jednog upaljenog reflektora, išla na susret sa zvezdanim brodom. Taj jedan pogled pokazao je Sari da se u moru nalazi tajanstveni valjak sa mnogo izbočina, nalik na tvelk gusenicu. Površina valjka bila je crna i činilo se da mnogo više upija svetlost nego što je odbija. Podmornica je prišla prostranoj vazdušnoj komori koja se otvorila. Ka i ostali delfini iskrcali su se iz Hikahija svi u svojim šestonogim mašinama-hodačima; hitali su da što pre odu svako na svoje mesto prema rasporedu. Sa izuzetkom komandnog mosta, voda je ispumpana iz svih ostalih prostorija, da bi brod bio što lakši.
     Zidovi su podrhtavali od ritmičkih vibracija motora - dalekih rođaka one vodenice koju je Sarin otac nekada imao, ili rečnih parobroda u pristaništu grada Tareka. Ona se oseti na neki način kao kod kuće; kao da joj je ta porodična naklonost u krvi.
     "Bojni brod prelazi preko Rimerskih planina. Nestaje iz vidnog polja!"
     "Ne uzdajte se preterano u to", podseti Džilijan posadu. "Još imaju satelite iznad nas. Održavaj četvrti obrazac rojenja. Ka, polako nas premeštaj ka zapadnom rubu naše skupine."
     "Razumem, kapetane", odgovori njen pouzdani sivi pilot. Kaov rep i peraja pokretali su se ležerno, opušteno, bez ikakvih znakova nervoze. "Suezi javlja da motori daju sto posto nominalne snage. Gravitika pod nabojem, spremna."
     Sara baci pogled na red ekrana koji su nadzirali druge delove broda. U prvom trenutku gledanja, za svaki displej činilo se da je nemoguće malen, ali njena kaciga pratila je svaku finu kretnju njenih očiju i uvećavala svaki prizor ka kome bi se Sara fokusirala, dajući 3-D jasnoću. Većinom su prostorije bile prazne; u mnogima se videlo da su zidovi još mokri od donedavnog prisustva vode. U mašinskom odeljenju bilo je delatnosti u izobilju. Videla je tog 'Hanesa Suezija' čiji je izgled bio zaista izuzetan: torzo sačinjen od klinastih ploča, a na vrhu jedna kupola koja, kao ogledalo, odražava svu svetlost od sebe. Ispod te 'ogledalske' polulopte nalazio se Suezijev mozak i ono što mu je preostalo od glave. Ali iz tela je virila jedna ruka, još i sad ljudska. Tom rukom on je sad pokazivao nešto na jednoj ploči, podsećajući delfina operatora da nešto podesi.
     Ista ta jedna ruka zagrlila je Emersona D'Anita odmah posle dolaska Hikahija do Brazdača; zagrlila, drhteći od uzburkanih osećanja. Sara nikada do tad nije videla kiborga. Nije znala da li je normalno da kiborg plače.
     U mašinskom odeljenju bili su sad i Emerson i Priti; oni su, svojim gipkim i spretnim rukama, pomagali Sueziju, ali ostajući po strani, u senkama. U blizini njih vrzmala se i Ur-rona, revnosna mlada Urkinja koja je odlazila da obavi razne manje dužnosti, donosila stvari, pomažući na taj način prezauzetim inženjerima. Emerson je izgledao nešto srećniji, sad kad je imao šta da radi. Jer ovo je bila njegova mašinska sala, njegove palube i mašine, gde je već proveo nekoliko godina života. Ipak, još od onog susreta u pristaništu Vufona, Sara nijednom nije videla onaj Emersonov uobičajeni široki osmeh. Činilo se, prvi put, da se D'Anit stidi svojih rana.
     Posada Brazdača, pomisli Sara, mora biti da su u teškoj nevolji, kad im je neophodna pomoć jedne majmunice, jedne kentaurke koja je po zanimanju kovač i jednog invalida koji ne ume da govori.
     Doduše, i drugi mladi iz Vufona bili su ovde zaposleni, itekako: obavljali su sitne kurirske i pomagačke zadatke i pazili na krdo glavera. Trebalo je postići da te životinje ostanu mirne u nesviknutom okruženju.
     Ja sam verovatno najnekorisnija od svih - reče Sara Kulhan sebi; samo Sveto Jaje zna šta ću ja ovde.
     Krivac za to bio je mudrac Purofski čije su kosmičke spekulacije opravdavale ovaj njen navrat-nanos odlazak sa skupinom očajnika poreklom sa Zemlje.
     Čak i ako se pokaže da je njegova logika bila tačna, šta mogu ja učiniti u vezi sa tim planom Bujura? - zapita se ona. Osobito ako ova misija jeste tako samoub...
     Oficirka za otkrivanje ciknu, komešajući repom vodu do penušanja. "Primarni izvor gravitika usporava! Jofurski brod bliži se procenjenom p-položaju pokretnog osmatrača."
     Sara je znala ko je taj pokretni osmatrač: njen brat Dver.
     Dočarala je sebi sliku: Dver u krhkom balonu, sam samcijat na širokom nebu; prema njemu se zaleteo orijaš-brod.
     Sagni glavu, braco, reče ona u sebi; sad će.

DVER

     Rimeri su konačno bili iza njega. Oluja ga je sad manje žestoko bacala, a među oblacima su se otvorili procepi kroz koje je uspevao da vidi i poneku pregršt zvezda. Ti procepi postajali su širi. Posle dužeg vremena Dver vide kako nebo počinje da bledi na istoku. Onda se siva ozarenost počela polako širiti preko ogromne ravnice uzmahnutih sablji dimiskija.
     Dver je dobro pamtio kako je svojim koracima odmeravao tu istu stepu, pre nekoliko meseci, kad je vodio Danela, Lenu i Jenin prema Sivim brdima. Bilo je to teško putovanje sa koga su mu ostali ožiljci na nogama: biljke nalik na noževe zasecale su im kroz nogavice, kroz čarape i u živo meso, kad god bi dobile priliku.
     Ovo je bio bolji način putovanja: samo ploviš, visoko iznad. Naime, ploviš ako te ne dokači neka munja, a mogla bi te dokačiti i spaliti u trenu. I, hm, zubi ti se pomalo rasklimavaju od tutnjave grmljavine. Da, i morao si se provući između Rimera čiji su vrhovi iskrsavali iz noći kao džinovske kandže koje zamahuju da zahvate ukusni prolazeći zalogaj.
     Pa... možda je ipak bolje pešice.
     On otpi iz boce sa vodom. Zora je značila da treba biti pripravan. Uspavana mašinerija u korpama balona-mamaca probudiće se od prve postojane dnevne svetlosti, električna kola će se zatvoriti. Računari povađeni iz odbačenog brodovlja počeće da izvršavaju beskorisne proračune.
     Mora biti da je to već počelo, reče on sebi; Jofuri su to primetili; i sad su krenuli.
     On podiže ruku i dodirnu reuga koga su mu dali. Na dodir, ta životinja spusti ispred njegovih očiju providnu membranu. U Dverovoj okolini odjednom nastade pomak. Kontrasti su sad bili pojačani, prečišćeni. Horizont više nije bio mutan. Dver je sad mogao tačno da sagleda izlazeće sunce, a u njegovoj svetlosti i desetak dalekih plovećih vreća sa vrelim vazduhom. Bili su to drugi baloni, razasuti širom istočnih nebesa; majušni 'preživeli' iz oluje koja ih je tako daleko bacila.
     Iz jedne kese nalik na fišekliju, na opasaču, Dver izvuče četiri kristala i ćušnu jedan po jedan među upleteno pruće gondole, tako da blistaju u kosoj svetlosti. Za pojasom je imao i čekić, ali ga zasad nije uzimao. Osmatrao je prostore čak iza tih balona-mamaca, nastojeći da vidi prvi znak da se bliže Siva brda.
     Dolazim, Jenin, pomisli on. Biću tamo uskoro, Lena.
     Samo još po gde koju prepreku da savladam.
     Pokuša da dočara sebi lica njih dve; kako gledaju ka budućnosti, a ne u mukotrpnu prošlost. Duboko u njegovom rancu bio je kamen-senzor koji će oživeti na dan sredine zime, ako, nekim čudom, visoki mudraci tada daju znak da je sve bezbedno. Ako svi zvezdani brodovi odu i ako bude razloga da se veruje da neće više ni dolaziti. Do tada bi Dver morao naći Lenu i Jenin, i pomoći im da njihovo pleme, skriveno od sveta, pripreme za jedan od dva puta koji sudbina može spremiti za njih: da se vrate kući na Nagib, ili da žive krijući se večito u divljini.
     Za obe te mogućnosti ja sam spreman, reče on sebi; spreman i profesionalno osposobljen.
     Ali nikako da disciplinuje svoje nemirne misli u koje se neprestano ubacivala Reti, mala ljutica od devojke, koja je odabrala da ostane u posadi Brazdača. Tu nikakvog iznenađenja nije bilo; Reti je, više nego išta drugo na svetu, želela odlazak sa Jijoa, a delfinski brod bio je, po svemu sudeći, najizglednija - mada veoma rizična - mogućnost za to.
     Dver se poče prisećati kroz kakve doživljaje je već prošao sa Reti; kako ih je zarobio robot Danikenovaca, kako je on, Dver, u nekoliko mahova 'nosio' tog robota na glavi kao šešir, dopuštajući da se polja za isključenje gravitacije provlače kroz njegov nervni sistem...
     Najednom shvati. Ova prisećanja nisu slučajno naišla baš sad. Nije to bila nasumična igra asocijacije.
     Bilo je upozorenje.
     "Balega!" uzviknu on i hitro se okrete ka zapadu.
     ...Na vreme da vidi jedan divovski objekat, plav, okrugao, sličan đavoljem licu, koji se ustremio ka njemu. Nečujno, zato što je brži od zvuka.
     Bilo je to kao da gledaš kako odapeta strela leti prevo ka vrhu tvog nosa. Za samo nekoliko trenutaka zvezdani brod se povećao od trunčice do nečeg što je ispunilo polovinu njegovog sveta!
     Dver zažmuri, spremajući se da bude smlavljen...
     Prolazile su kidure, po dve za svaki žurni otkucaj srca. Posle dvadesetak kidura, gondolu balona tresnu ogroman zid zvuka, zatrese je kao grmljavina.
     Ali samo zvuka. Nije bilo sudara.
     Ovaj me promašio! - reče Dver sebi.
     Okrete se i prisili jedno oko da se malo otvori...
     ...i vide da neprijatelj huji dalje ka istočnim nebesima, ka balonima-mamcima.
     Sad uvide da taj kolos leti na znatno većoj nadmorskoj visini. Utisak da će doći do sudara bio je čist privid. Jofurski brod se nijednog trenutka nije primakao ni na jednu ligu Dverovom balonu; niti je obratio na Dvera imalo pažnje.
     Mamce je, naravno, morao videti jer bili su sasvim jasno izloženi svačijem pogledu.
     Nedavno je stigao izveštaj od Blejda, njegovog drugara iz detinjstva; Blejd je javio da su baloni, po svemu sudeći, providni za one instrumente kojima Jofuri gledaju. Ali Blejd je nadleteo Jofure noću. Sada, u svetlosti zore, Jofuri, valjda, moraju da vide balone.
     Možda i ne. Dver se priseti kako je uzbuđena bila Nis mašina, koja dobro razume jofurske načine razmišljanja, kad je čula za zamisao balona. Možda je Džilijan Baskin spremila pravu stvar.
     Cilj je bio: uneti zabunu kod Jofura. Poslati ih u potragu za tobožnjih neprijateljskim brodovima koji se nikako ne vide jasno.
     Svemirski titan poče brzo usporavati i kružiti, ogromnom spiralom, nad tim delom kontinenta. Oreol svijenog vazduha kao da je zakrivljavao i svu svetlost u pola prečnika oko tog broda. Reug je stavljao do znanja da je to neka vrsta štita; Jofuri su verovatno zbog toga bili tako uvereni u svoju nepobedivost.
     Dver je oslonio ruku na čekić koji mu je bio za pojasom. Čekao je.

LARK

     On je bio raspoložen za još jedno vođenje ljubavi.
     A ko i ne bi, posle onog načina na koji se Lingova uvijala i kako ga je grabila, sa usklicima nalik na životinjske, nimalo u skladu sa slikom otmene i fine boginje sa neba? Isti takav zemljotres ljubavne strasti protresao je tada i Larka. Vatrena želja, koja seže iz nečeg divljeg unutra... a onda oslobađanje koje je blaženo lišeno ma kakve razumne misli.
     Iako u velikoj nevolji, u nemogućnosti da iziđe iz broda prepunog smrtnih neprijatelja, Lark se sada osećao baš odlično. Bolje nego ikad još od... još od...
     Bolje nego ikad.
     Taj klimaks ga, iz nekog razloga, nije ostavio u stanju opuštenosti nego naprotiv, prepunog nove energije; bila je to jedna postkoitalna živost kakvu nikad ranije nije iskusio.
     Eto šta ostade od mog zaveta na celibat, reče on sebi.
     Doduše, pomisli Lark, taj zavet dao sam za dobro Jijoa, a mi više nismo na Jijou.
     On pruži ruke opet ka Lingovoj. Ali ona mu podignutim dlanom pokaza: ne. I podiže se u sedeći položaj. Njene grudi blistale su od njihovog pomešanog znoja.
     Ali oči Lingove bile su daleke. A njene uši počeše da se trzaju, samo malo. Osluškivala je.
     Bili su okruženi prašumom - koja je bila podržana rešetkastim sklopovima. Lavirint fantastičnog, preobilno raznovrsnog rastinja ispunjavao je prostoriju veću od veštačke pećine grada Biblosa. U jednom zabačenom kutku, koji su roboti-vrtlari, izgleda, vrlo slabo održavali, dvoje hominida begunaca sagradili su sebi gnezdo. Lingova, profesionalno osposobljena za posao svemirskog biologa, začas je našla nekoliko jestivih vrsta voća i gomolja. Mogli bi ovako živeti nedeljama, mesecima... ili možda i doživotno. Ako Vaseljena ne bi spolja prodrla do njih.
     Ali Vaseljena je to odmah učinila, naravno.
     "Uključili su odbrambene sisteme", reče mu ona. "Osim toga, mislim da usporavaju."
     "Po čemu znaš?" Lark je takođe osluškivao, ali nije zapažao nikakvu promenu u mreži prepletanih mašinskih zvukova, koja je bila složenija od ove zelene džungle.
     Lingova kliznu u već poprilično iscepanu tuniku koja je bila njen jedini preostali komad odeće. "Idemo", reče ona.
     Uzdahnuo je i nabacio na sebe pocepanu košulju. Zatim dohvati vrpcu od štavljene kože na kojoj je visila njegova amajlija - fragment Svetog Jajeta. Lark prvi put pomisli da možda i ne treba da stavi na sebe taj komadić minerala, koji je još kao dete krišom odvalio sa Svetog Jajeta. Ako je jofurski brod već odleteo sa Jijoa, onda bi to, valjda, trebalo da znači da se Lark može osloboditi tog tereta ljubavi i mržnje?
     "Idemo, idemo!" Lingova se već spuštala niz rešetke. Bilo je jasno da je pošla ka izlazu. U 'povoju' od pocepane tkanine nosila je malog ranjenika - jedan od dva trekijevska prstena dobijena od Aska.
     Lark namače sebi na vrat vrpcu sa amajlijom, a onda dohvati primitivnu vreću koju je načinio za nošenje drugog, purpurnog Trekčića i sve njihove preostale imovine, koje je bilo vrlo malo.
     "Idem, idem..." progunđa on. Poče se spuštati iz gnezda, pitajući se da li se njih dvoje tu ikada više vratiti.

     Lingova se orijentisala. Krenuli su po uspravnoj osi broda, ka 'severnom polu'. Putovanje je bilo olakšano zato što je na svakoj raskrsnici Lark bio na raspolaganju da njuška i procenjuje mirisne indikatore, a manji Trekčić, raskovnik, na raspolaganju da otvara vrata. Dvaput su ubrzali kretanje tako što su ulazili u cevi sa antigravitacijskim uzgonom, koje su dejstvovale kao lift. Ali te cevi bile su iznutra crne kao čađ, a po ulasku unutra putnici su leteli uvis, nošeni nevidljivom silom. Larkov želudac se pri tome 'tumbao' mnogo jače nego svi ostali delovi njegovog tela. Srećom, zaustavljanje je u oba slučaja bilo mekano. I, što je bilo još važnije: ovoga puta ne sretoše nijednog Jofura niti robota.
     "Pa, svi su na borbenim položajima", objasni ona. "E, sad. Njihova kontrolna sala trebalo bi da bude odmah ispod ovog nivoa. Ako sam u pravu, sad ćemo naći galeriju za posmatrače..."
     Lark namirisa aromu čudno poznatu, poprilično nalik na onaj miris koji su Trekiji ispuštali kad god su pominjali grad Biblos.
     Lingova pokaza prstom na jedan od malobrojnih pisanih simbola koji su se u brodu mogli videti. "Tako je!" reče ona.
     Lark je već viđao taj simbol nalik na galaksiju sa pet spiralnih krakova i zracima iz sredine. Čak i pale rase Jijoa znale su šta znači. Veliku galaktičku biblioteku. Simbol strpljenja i znanja.
     "Požuri!" reče Lingova, pritiskajući purpurnog Trekija na ploču pokraj vrata. Prepreka kliznu u stranu, dajući im pristup u jednu mutno osvetljenu sobu čija je jedina rasveta dolazila kroz jedan široki prozor, koji se nalazio tačno naspram vrata. Samo nekoliko koraka bilo je dovoljno da se pređe na drugu stranu te sobe i da se kroz staklo pogleda blistavo osvetljeni prizor dole. Dvorana puna Jofura.
     Bilo je na desetine tih 'plastova' od naslaganih prstenova. Visinom, ali i glatkim savršenstvom nadmašivali su jijoanske Trekije. Svaki je čučao u svojoj radnoj stanici, okružen instrumentima, bleskajućim pločama, osvetljenim kontrolama. U samom središtu, jedna blistava 'kula' od naslaganih torusa čučala je na uzdignutom podijumu, posmatrajući odozgo trud posade.
     "Mnogi veliki brodovi imaju palube za gledaoce, kao što je ova na kojoj smo sad", objasni Lingova prigušenim glasom. "Njihova je namena da odatle posmatraju zvaničnici velikih Instituta, kad dođu u inspekciju. Ali to retko biva; najčešće je ovde samo beležnik."
     "Ko?"
     Ona pokretom ruke pokaza levo. Lark sada vide kocku, veliku približno kao čovek, koja je na sredini imala samo jedno tamno sočivo upereno ka jofurskom komandnom mostu.
     "To bi se na angliskom jeziku zvalo WOM... write-only memory. Naime, svedok. Smatra se da svaki veliki brod svakog značajnog klana mora imati po jednog takvog beležnika, a naročito na značajnim putovanjima. To ti je sprava koja snima sve što se dešava i pamti; cilj bi bio da neka buduća pokolenja uče iz iskustava svake rase, po isteku jednog određenog razdoblja."
     "Koliko dugog?"
     Ling slegnu ramenima. "Pa, ja mislim, posle mnogo miliona godina. Ponekad se čuje da je ovaj ili onaj beležnik odvučen i arhiviran, ali nikad nisam čula da je ijedan čitan, bilo kad u ovoj epohi. Hm, to kad se tako gleda, valjda je prilično besmisleno. Tipično galaktičarsko licemerje. Ili možda ja ne shvatam neki istančani vid te zamisli."
     Ne shvatam ni ja, pomisli Lark. Od tog trenutka izbrisao je 'beležnika' iz uma; prenebregao ga je, kao da je to nekakva stena.
     "Vidi tamo", reče on, pokazavši prstom ka jednom kraju jofurskog 'generalštaba'. "Oni veliki ekrani pokazuju šta se nalazi izvan broda! Izgleda da smo upravo preleteli Rimere."
     "I to tako što se krećemo prema suncu", reče Lingova i klimnu glavom. "To znači ili da je jutro ili..."
     "Ništa na Nagibu ne izgleda kao ta prerija. Ono dole je otrovna trava. Znači, jeste jutro, a ono je istok."
     "A oblaci?" upita Lingova. "Razilaze se, ali mora da je bila ogromna oluja..." Ona zastade i žmirnu. "Jesi čuo to? Kod Jofura je neko uzbuđenje. Možda mogu da podesim ove obrtne prekidače na..."
     Snažni zvuci najednom se razlegoše posmatračkom galerijom. Škripa i praštanje galaktičkog drugog.
     "...Naredio da ispravite disonancije/nepodudarnosti u vašim izveštajima! Opravdajte ovaj sistem traganja. Objasnite razloge zbog kojih se ne vraćamo našem glavnom zadatku - traganju za brodom vučje rase!"
     Lark je video da 'stog' na uzdignutom središnjem podijumu živo gestikulira uz ove reči i zaključi da je to komandant. Da mi je sad pri ruci neko oružje, pomisli on. Ali ova prepreka, koja je samo izgledala kao staklo, verovatno je bila odveć tvrda za primitivna oružja kao što je jijoanska sekira ili puška.
     "Mi/ja ne mogu/žemo preporučiti odlazak iz ove oblasti dok ne verifikujemo/anuliramo svaku mogućnost prisustva neprijateljskih brodova/malobrodova", odgovori susedna kupasta spodoba, koristeći kudikamo uzdržaniju, manje imperijalnu varijantu istog jezika. "Zvezdanobrodske svesti lebde u blizini, a ne mogu se otkriti ni na jednoj drugoj frekvenciji. Kako to može biti? Letenje bez gravitike? Jofuri, veliki i moćni, moraju ovu tajnu imati/otkriti, u interesu bezbednosti!"
     Jedan nezgrapni stog poče se vući napred; Lark oseti drhtaj prepoznavanja. Ta nespretna gomila torusa, nekako dronjavog izgleda, nekada je bila Ask, visoki mudrac naroda Trekija. Sada, međutim, taj stvor progovori glasom koji u sebi nije imao ništa od negdašnje Askove blagosti i nenametljivosti.
     "Ja/mi nudim/o ovu mudrost - da mirisni indikatori za kojima jurimo imaju sve odlike složeno pripremljene prevare! Setimo se vatreno-cevnog oružja koje su prerano došli primitivci upotrebili protiv naše korvete! Sada naši sadruzi iz Biblos-arhive vesti šalju da su taj trik vučje rase prepoznali kao 'rakete'. Nasuprot ovom našem oficiru za taktiku, Ja/mi moram/o istaći da su te rakete letele sasvim uspešno i bez gravitacijskog pogona! Zato Ja/mi dalje tvrdim/o da..."
     Jedan od ostalih stogova mu upade u reč.
     "Lokalizacija! Jedna od obližnjih tačaka digitalne svesti ostala je uključena dovoljno dugo da odredimo njen tačan položaj!"
     Komandant poče izdušivati zbijene grumenove purpurnog isparenja.
     "Odmah NAPAD po tom vektoru! Pripremiti kutiju za hvatanje izvora! Bez obzira na to da li je posredi neki usavršeni neprijatelj sa zvezda ili još jedan ratni trik prerano došlih, sačuvaćemo uzorak za kasniju analizu. Posle toga vraćamo se našem glavnom cilju!"
     Jofuri se pokrenuše energičnije nego što je Lark ikada video da se Trekiji kreću. Bukvalno su se rastrčali na sve strane, bacili se na posao. Pumpali su nogama, a pipcima izmahivali. Uskoro su spoljašnji monitori pokazivali kako promiču oblaci gore, a prerija dole. To se videlo na mnogo različitih kanala elektromagnetnog spektra. Na nekim displejima koncentrični krugovi nalik na nišanske počeli su da se pale i gase, i naglo približavaju.
     "To su im nišanske sprave..." objasni Ling. Ali činilo se da ti krugovi ne sadrže ništa; samo prazan prostor.
     Lark pođe desnom rukom pod košulju, pogladi komad kamena odvaljen od Svetog Jajeta. "Osećam..."
     Lingova ga povuče za ruku. "Vidi krajnji levi ekran!"
     On žmirnu i poče sagledavati nešto maleno i okruglo. Ali i sablasno; reklo bi se, gotovo sasvim prozirno. Blur platno, uvide Lark, prepoznajući efekte tog posebnog g'kekijevskog načina tkanja. Najednom uvide i ka čemu Jofuri lete. Prema objektu koji je nevidljiv za gotovo sve njihove senzore zato što se sastoji uglavnom od vazduha i od tkanine upletene tako da razmrljava svetlost.
     Samo da se njegov reug nije toliko premorio i isključio! Mutna okruglina ispunjavala je sve veći deo ekrana, a Larkovo srce kucalo je sve brže. Amajlija poče pulsirati kao da se odaziva.
     "Pa, šta je to?" upita Lingova, zbunjena.
     Pre nego što je on mogao odgovoriti, svi prednji ekrani najednom, bez ikakvog upozorenja, postadoše crni.
     Jedan Jofur kriknu visokim tonom, talasavo i prodorno. Nekoliko drugih izduhnuše iz sebe isparenja raznih boja. Komandant poče da se njiše levo-desno, vičući.
     "Uzbuna zbog neprijateljskog NAPADA! Svi roboti u odbranu! Sve stanice spremne za povla..."

DŽILIJAN

     "Detonacija!" povika Brazdačeva oficirka za otkrivanje. "Jedna od naših blizinskih bombi upravo je opalila, gotovo tačno navrh jofurskog broda!"
     Komandni most se ispuni klicanjem neo-delfina. "Možda je to spljeskalo prokletnike", zacvrkuta jedan punonadežno.
     Džilijan zatraži tišinu.
     "Mir, svi. Petarda je to za njih, jedva da će im ogrebati boju." Ona duboko udahnu. Došao je bespogovorno presudni trenutak odluke. Prelazak u bespovratni deo plana.
     "Lansirajte jato!" naredi ona. "Diži je, Ka. Tačno kao što smo planirali!"
     "Razumem!" Duž pilotovih leđa primetiše se, nakratko, talasanja napetosti. Upravo je odašiljao komande niz svoj neuralni priključak. Brazdač je reagovao trenutno. Mašine dadoše punu snagu, prvi put posle više od godinu dana. Predivan je to zvuk bio, iako će ih već zbog samog tog postupka Jofuri sigurno primetiti čim se njihovi senzori oporave.
     Telemetrija je pokazivala da motivatori rade dobro. Džilijan baci pogled na ekrane koji su prikazivali mašinsku salu. Činilo se da je čak i Emerson D'Anit zanet u posao; njegovi dugački, tamni prsti prelazili su po kontrolama primarne rezonance. To je u Brazdaču i bio D'Anitov glavni posao, u mnogim ranijim prilikama kad su se morali 'vaditi' iz teških škripaca, raznih vrsta. U ovom trenutku sposobnost govora bila je nebitna. Primarnu rezonancu trebalo je kontrolisati fizičkim uvidom i majstorstvom dodira.
     Možda će ovog puta brod začuti pobednički povik Emersonovog bogatog baritona.
     Ako su sve popravke uspele, reče ona sebi. Ako budu bez problema radili svi rezervni delovi koje smo povadili iz olupina. Ako mamci rade kao što je planirano. Ako neprijatelj uradi ono što se mi nadamo... ako... ako...
     Iznad glave, poluloptasta kupola komandnog mosta, načinjena od napregnutog kristala, poče menjati boje. Potpunio crnilo podmorske provalije brzo je bledelo zato što je Brazdač grabio ka sve plićoj vodi; prosvetlilo se u kraljevsku plavu, a zatim brzo u prozirnu bledozelenu. Urlik motora u jednom trenu naglo promeni ton, jer je okean Jijoa, mada vrlo nerado, ispustio zvezdanu lađu iz svog teškog zagrljaja.
     Brazdač grunu iz mora u vazduh, eksplozivnom snagom: prštalo je na sve strane. Jer već se kretao brže od puščanog metka. Za brodom se uvis opružiše kovrdžava povesma pregrejane pare.
     Nismo više brod pod vodom, reče Džilijan sebi. Opet smo svemirski brod.
     Idemo, curo stara.
     Idemo! Idemo! Idemo!

RETI

     Oslabljena posle pola miliona godina spavanja pod vodom, Retina 'antička' olupina šklapotala je, vrištala, rasklimavala se još gore. Prinuđena da se napregne svim silama, urlikala je kao smrtno ranjena zver.
     Reti je uzvraćala jednakim vrištanjem. Čineći to, ujedno je grčevito pritiskala šake na uši. Bila se vezala za jedan od stubova na kojima su počivali svodovi. Sad kao da su je 'bombardovale' okrutne pesnice nekog razmlataranog diva, bacale je o taj stub ponovo i ponovo. Pri svakom takvom bacakanju, konopci i električni kablovi kojima se vezala zasecali su dublje u njenu kožu.
     Iz kese koju je nosila na opasaču izvi se dugački Jiiov vrat i uzdiže se talasavo pred njeno lice.
     "Ne plač žena! Ne brin žena!"
     Ali te njegove otcijukane reči izgubile su se u oluji zvukova. A ubrzo i on poče da kuka na visoki, tanki, talasavi, urski način.
     Užasnuta da će ostati u brodu kao u zamci, Reti poče žestokim kretnjama da odvezuje uzlove sa sebe, nastojeći da se oslobodi.
     Nije ni primetila da su izjurili iz mora i odapeli se strelovito kroz atmosferu. Mala holosimulacija pokazala je belu penu morskih talasa svud uokolo, do dalekih horizonata i do peskovitih obala; a zatim, gornje strane oblaka.
     Reti je puzila, vukući se potrbuške, u pravcu vazdušne komore; videla je samo uzani tunel ispred sebe, tunel kroz maglu bola.

EVASK

     Simptomi počinju da popuštaju.
     Izvlačim se iz stanja otupelosti. Slep sam i sasvim sam sam. Prolaze dure i dure. Polako se zgrušavam ka Mojoj svesti o jedinstvu. O svrsi.
     Šaljem prve probne signale niz moja vlakna kontrole, uspostavljam vezu sa ovom gomilicom slugeranja ispod mene. Uskoro ću imati pristup do njihovih čula, raznih, počeću da zurim u raznim pravcima kroz očne pupoljčiće. A oni će drhtati i razgibavati se.
     ZDRAVO, prstenovi Moji. Hajde da čujemo izveštaje od svakog ponaosob, a onda da se pritegnemo za hitan pokret. Očigledno je da smo doživeli - i preživeli - epizodu nuzposledice.
     Čega?
     Šta čega? Pa, zar vi to stvarno ne znate, prstenovi Moji? Niste imali pojma u čemu se sastoji glavni neželjeni, prateći efekat poklona koji dobismo mi Jofuri od Oailia?
     Postoje izvesna oružja koja izazivaju privremenu onesposobljenost svih Jofura koji se nađu u blizini. Za to vreme naša jedina zaštita jesu naši roboti.
     Kakva onesposobljenost? - pitanje je vaše.

     Ja/mi gledam/o oko sebe. Nismo više u blizini kapetana/vođe, nego stojimo pred glavnom kontrolnom instrument-tablom, a naši pipkići omotani su oko točkova za pilotiranje.
     ŠTA RADIMO mi to, eeeej?
     Zapovedam pipcima da se povuku i oni to čine. Ekrani pokazuju slike zamućene od brzog letenja nisko iznad mnogobrojnih krivudavih, nazupčanih klisurina. Ne liči to ni na šta sačuvano u našem pamćenju, a vezano za Nagib. Inercijalni indikatori pokazuju da smo se zaputili na istok, sve dalje i dalje od naše lovine.
     Druge naslage torusa počinju da se mrdaju pomalo. Jer, u svakoj od njih torus-gospodar budi se iz nuzposledice. Žurno aktiviram naš najniži torus; odmičemo se od kontrolne pločw. Noge nas odvlače sve do iza kapetana/vođe, koji se takođe budi iz obamrlosti.
     Najverovatnije će svako pretpostaviti da su naši složeni robot-čuvari - programirani da vode Polkdži kad god posadu zahvati napad nuzposledice - imali neki dobar razlog da upute brod ovako klimavom putanjom ka tim nepoželjnim delovima kontinenta. Pravim se nedužan. Gledam/o kako glavni pilot preuzima kontrolu, zaustavlja to srljanje u puste planinčine istoka, priprema se da uzdigne Polkdži na znatno veću nadmorsku visinu.
     ŠTA STE POKUŠALI da uradite dok je ovaj torus na vrhu, gospodar vaš, bio onemoćao? Da niste mislili da nas razbijete o planinu, može biti?
     Roboti to ne bi dopustili. Ali preusmeriti Polkdžija u nekakvu bestragiju, to je bilo u vašoj moći, aaaa?
     Vidim ja da mi još nismo proučili sve dubine umetnosti saradnje.

DŽILIJAN

     Iako je bilo veoma uzbudljivo i divno poleteti opet svemirom, Džilijan je znala da to nije onaj stari Brazdač. Za jedan geografsko-izviđački brod snark-klase vukao se baš tromo. Obližnja planeta udaljavala se obeshrabrujuće sporo, u poređenju sa negdašnjom zečjom bodrođću ovog broda. Za to nisu bili krivi Suezijevi motori, nego prokleti ugljenik nalepljen i nahvatan svud po površini brodskog korita koje je zato ostalo pod nebrojenim hiljadama tona tog tereta. Radijatori gravitike - zapušeni ugljenikom; probabilitetska peraja - isto tako. Zato su gubili silno vreme hvatajući brzinu za izlazak sa ove orbite. Bili su to minuti ranjivosti.
     Džilijan pogleda na displeju šta radi jato mamac-brodova. Radilo je svašta. Neki nisu uspeli da izrone. Mnogi su izranjali tek sad, dizali se iz svojih prastarih grobova, vrišteći od radosti ili muke zbog tog netraženog vaskrsenja. Više od dvadeset njih već je letelo svemirom. Oni su se razilazili kroz kosmički prostor, stremili u daljine, ispunjavajući zadate planove, iako ni u jednom od tih brodova nije bilo nikog živog.
     Osim, ipak, u jednom, seti se Džilijan.
     Ona razmisli o tom čoveku; o devojci Reti. Ona je sama sebe povela u izgnanstvo. Otela je jedan brod; taj brod je jedna od ovih crvenih tačkica na nebu. Da li je trebalo provaliti u tu olupinu? Ili načiniti neki pokušaj reprogramiranja njenog kompjutera, tako da brod iskrca devojku na kopno Nagiba?
     Nis mašina nije mislila da bi ijedan od tih pokušaja uspeo u vrlo skromnom preostalom vremenu. U svakom slučaju, Alvin i Hak ubedili su doktora Baskin da to ne čini.
     "Znamo mi dobro šta vi Terani pokušavate postići ovim bekstvom", rekla je mlada G'Kekijevka.
     "Znate, a ipak ste se dobrovoljno javili da pođete?" odgovorila je tada Džilijan.
     "Zašto ne? Rizikovali smo i kad smo ronili u Miden u jednom izdubljenom balvanu. Svi prerano došli znaju da je život nešto što uzmeš kao pozajmicu, i to kratkoročnu. Svaka osoba mora odlučiti kako će trošiti to malo.
     Porodice i narodi svih nas zavise od uspeha vaše misije, doktore Baskin. A ova osoba, Reti, odabrala je sebi neku drugu sudbinu. Pa, nek ide svojim putem."
     Brazdač je postupno hvatao brzinu. Džilijan se okrete ka delfinu zaduženom za paranormalna osmatranja. "Javi mi ako čuješ išta od našeg posmatrača", naredi ona.
     "Joššš nema nik-kakvog signala", odgovori taj. "A već je odavno trebalo bit-ti, ako pitaššš mene."
     "Niko nije pitao", reče Džilijan odsečno, nervozno.
     Pogleda i nehotice, ka jijoanskoj matematičarki, Sari Kulhan, čiji je brat uzleteo balonom sa toplim vazduhom, iako je dobro znao da će ga 'srediti' ili grmljavinska oluja ili Jofuri. Sara je sad lebdela okružena rojevima mehurića vazduha; motrila je pomno. Džilijan ugleda, kroz vizir Sarine kacige sa vazduhom, suzu, samo jednu, mekanu, kako teče niz obraz te mlade žene.
     Zapovednici Brazdača nije bilo potrebno nikakvo dopunsko osećanje krivice. Upinjala se da razmišlja pragmatično.
     Samo se nadam da taj momčić nije poginuo uzalud, reče Džilijan sebi. A da li jeste, ili nije...
     Ona pogleda kretanje tačkica na ekranu.
     ...znaćemo kroz koji minut.

DVER

     Zasenjujuća eksplozija bila je pravi 'nokaut' za njegovog reuga. Ta životinja se povukla u sebe, maltene pala u komu. Ali svoju svrhu postojanja reug je već ispunio; spasao je Dverov vid. Doduše, Dveru su pred očima još neko vreme plovile purpurne mrlje, ali vid mu se brzo vratio u normalu.
     Stići će i udarni talas, pomisli on. Zapita se da li će balon, posle zlostavljanja pretrpljenog noćas i jutros, preživeti još jedan bočni udar.
     Držao je čekić u ruci, spreman da počne udarati po poređanim kristalima, zavučenim među upleteno pruće balonske košare. Zapilji se ka istoku, pokušavajući da ustanovi koju bi poruku trebalo da pošalje.
     Nijedan balon-mamac nije ostao na nebu... tu nikakvog iznenađenja nije bilo.
     Do vraga! - pomisli on. Gde je jofurski brod?
     Dver nije mogao učiniti baš ništa bez podataka; zato je naprosto čekao.
     Naiđe udarni talas, od koga po crnoj zemlji polegoše milioni sečiva zupčaste trave na Otrovnim ravnicama. Dvera to zahvati kao silna tutnjava koja protrese njega i balon.
     Balon prežive i to. Pokazalo se da je urska proizvodnja valjana. Dver dohvati dvogled i poče pretraživati horizonte, ne bi li negde video Jofure.
     Da li su oboreni malopređašnjom eksplozijom mine sa zvezdanog broda? Sama Džilijan Baskin rekla je da su izgledi za to bliski nuli. Nijedno od zvezdanih oružja Brazdača, pa ni ta mina koja je bila u košari jednog balona, nije moglo probiti oklop div-broda Polkdži, pa ni uz element iznenađenja. Ali eksplozija te snage možda je mogla izazvati kod neprijatelja pometnju koja bi potrajala neko vreme. A vreme je sad bilo presudno.
     Posle dužeg traganja, Dver vide, u veoma velikoj daljini, jednu trunčicu sjaja. Jofurski brod, da, ali kao da se udaljavao. Dveru se pričini da brod ide u susret suncu koje je, na istoku, već izišlo.
     Oklevao je nad kristalima za poruke. Imao je na raspolaganju samo četiri kristala i izvestan broj dogovorenih kodnih poruka koje je mogao poslati udarajući po ta četiri. Ali nikakva šifra nije bila predviđena za ovaj neočekivani slučaj - bekstvo neprijatelja. Nije to bilo uznesenje u svemir, nije bio ni polazak nazad ka Midenu, nije čak bilo ni mirovanje; Jofuri su odlunjali negde ka istoku, oduzimajući sebi svaku mogućnost da primete gde je brod Zemljana!
     Ako ne pošaljem ništa, reče Dver sebi, oni gore će misliti da sam mrtav.
     Pomisli na svoju sestru Saru. Sad je već bio u iskušenju da počne kucati po kristalima 'bez veze', samo da bi ona znala da je ostao živ.
     Ali, reče on sebi, onda bi oni tamo mogli da donesu pogrešnu odluku, zbog mojih pogrešnih signala, pa bi Sara poginula umesto mene. Zbog mene.
     Eskadroni popravljenih olupina-mamaca sigurno su se već uzdigli u kosmos i počeli spiralno da se udaljavaju od Jijoa. Ali po skupinama. Džilijan Baskin je morala odlučiti sa kojom skupinom da krene; a u donošenju te odluke Dverov signal trebalo je da posluži kao značajan element.
     Ostajao je tako, uskraćen, sav krut od neodlučnosti. Prenu se i podiže dvogled još jednom ka očima. Nađe Jofure. Tačkica na krajnjem dometu vidljivosti.
     Onda opazi promenu.
     Tačkica kao da je mirovala. Kao da je lebdela nad jednim od tih planinskih lanaca u svetlosti ranog jutra.
     A ja, ja sam blizu Sivih brda, reče Dver sebi. Pogleda dole.
     Ako bih mogao sad poslati ispravan signal, pomisli on, bio bi idealan trenutak i za spuštanje. Sad mogu da sletim tamo gde želim!
     Pronađe daleku trunčicu svetlosti, koja kao da se pokrenula nazad. Dver je već kroz nekoliko trenutaka bio siguran: postajala je veća. Jofuri su hitali nazad.
     Sad je znao šta da emituje. Bio je, zbog toga, vrlo zadovoljan. Podiže čekić i svojski raspauči po drugom kristalu. Istog trena kroz njegova leđa prođoše čudnovati trnci. Taj osećaj brzo dođe i brzo prođe.
     Obavio je, dakle, najzad, svoju dužnost. Posegnu rukom do konopca za otvaranje ventila za izlazak vrelog vazduha. Bojni brod će opet projuriti kroz ove prostore; jedini manevar Dveru moguć bio je spuštanje ka tlu.
     Samo pametno, reče on sebi; nemoj prenagliti, ovo treba polako. Neka sletanje potraje; mogao bih se spustiti tačno u Siva brda. Mnogo je bolje tako, nego da...
     Div-brod se naglo stvori iznad njega, promaši ga za nekoliko stotina strelometa; i odhuja ka zapadu, stalno dobijajući i na nadmorskoj visini.
     Ovog puta, nažalost, ne prenebregavajući Dvera.
     Moćna plava kugla u prolazu ispusti jednu trunčicu nečega. Minijaturnu. Ali ta trunčica polete lučno, udaljavajući se od broda, pa se ustremi nadole. Usput se iskrila svetlošću. Dver nije morao biti veliki poznavalac galaktičke tehnologije da bi mu bilo jasno da je to projektil.
     Džilijan je rekla da bih davanjem tog signala mogao privući pažnju na sebe, pomisli Dver. Uzdahnu, gledajući kako 'trunčica' blagim zaokretom ispravlja kurs i juri pravo ka njemu.
     Pa, eto, pomisli on i dohvati svoju najdražu imovinu - luk koji su za njega izradili majstori drvodelje iz grada Ovooma, kao priznanje za njegovu veštinu pokazanu u izviđačkoj službi za šest rasa Jijoa.
     Eksplozija dođe, ali drugačija nego što je očekivao.

DŽILIJAN

     "To je to!" povika ona, obradovana ovom najnovijom informacijom.
     Još više se radovala Sara, koja poče podvriskivati na urski trijumfalan način zato što joj je saznala da je brat živ.
     Signal je ujedno potvrdio tačnost Džilijaninog planiranja. Jofuri su reagovali sporo i predvidljivo, tačno kao što se ona nadala.
     "Predvidljivi su", reče Nis mašina, čiji je rotirajući hologram prolazio i kroz vodu punu kiseoničnih mehurića savršeno neuznemireno. "Ovo njihovo zakašnjenje značiće samo da imamo za toliko veću prednost u bežanju."
     Džilijan klimnu glavom. U mislima dodade: da, ali bila bi nam potrebna deset puta veća prednost da bismo stvarno pobegli.
     Glasno reče pilotu:
     "Vodi nas odavde, Ka. Ostani u roju broj dva. Gledaj da budemo drugi u roju, odmah iza vodećeg broda."
     Pilot uzviknu opet ono svoje: "Razumem, kapetane!"
     Uskoro se niske pogonske harmonije motivatora pojačaše još za jednu oktavu. Džilijan pogleda ekrane koji su prikazivali stanje u mašinskoj sali. Činilo se da je moral visok među tamošnjom Suezijevom delfinskom ekipom. Pred Džilijaninim očima Emerson D'Anit zabaci glavu i stade da peva. Uskoro oni oko njega počeše da se smeju. Čula je samo odlomak dovoljan da se prepozna jedna davna teranska ljudska pesma o sedmorici vrlo malih rudara.

     Haj-ho, haj-ho,
     u rat kreće Ji-jo!

     Iako oštećenog mozga, ostao je majstor za igre reči, mada sad samo u pevanju. Prijalo je videti da im se vraća ponešto od onog starog Emersona.
     Spoljašnje kamere pokazivale su da se planeta brzo odmiče u dubine svemira: plavosmeđa kugla, umotana u tanki, ali za život presudno potrebni ogrtač vremenskih prilika. Videle su se brojne geometrijski pravilne, oštre mrlje čiste zelene boje: mesta gde su nekada stajale velike metropole koje su zatim srubljene do temelja i prepuštene biljkama. Pojedina takva mesta su se zamočvarila, ili pošumila, ili pretvorila u stepu, ali ne gubeći pravilne geometrijske ivice koje će moći da nestanu tek delovanjem narednih eona.
     Ima i Zemlja takve ožiljke, pomisli Džilijan; ima ih i u većem broju nego Jijo. Razlika je u tome što narod Zemlje, živeći u neznanju, nije ni pomišljao da treba raditi nekako drugačije, pametnije. Morali smo sami sebe, veoma mukotrpno, naučiti veštini planetnog održavanja.
     Opet pogleda Saru. Oči su joj bile pune bola i zadivljenosti dok je gledala kako se njena zavičajna planeta smanjuje do veličine klikera i manje. Sara je bila prva pripadnica sedam prvobitnih prerano došlih naroda kojoj se, u ovih nekoliko vekova otkad su njeni preci stigli na Jijo, ukazala prilika da tu planetu opet pogleda iz kosmosa.
     Jijo, pomisli Džilijan; Jijo, utočište njihovo. Pribežište za ljude sa Zemlje, ali i za druge. Pogurili se tu i pritajili, sklonili se od kosmosa; svaka rasa na svoj način pokušavanja da očuva vlastito kulturno nasleđe i identitet.
     A onda smo mi morali da se smandrljamo baš na Jijo, a posledica je da se njima zaista sručio kosmos na glavu, pomisli ona.
     Gledala je kako u komandmom 'akvarijumu' poručnica Tišt pliva od jednog do drugog člana posade, svakoga ohrabri ponekim komentarom preko sonara, stalno proveravajući da li nekome nije odlutala pažnja. Činilo se da taj pomni nadzor nije neophodan. Ova posada na komandnom mostu bila je elita; nijedan od tih delfina nikada nije ispoljio ni trag stresnog atavizma. Za sve njih bila je zajemčena visoka klasifikacija na tablici Uzdizanja, kad se vrate kući.
     Ako se vrate, pomisli Džilijan.
     I ako postoji to 'kući' koje bi nas čekalo.
     Zapravo su svi znali pravi razlog zbog koga je polovina posade ostavljena na Jijou, zajedno sa Kikijima i duplikatom Brazdačeve dokumentacije.
     Slabi su izgledi da mi pobegnemo, reče Džilijan sebi; ali ima nekih izgleda da odvučemo Vaseljenu od Jijoa. Da skrenemo pažnju kosmosa. Tako da kosmos, još jednom, zaboravi tu planeticu.
     Da bi se makar i to postiglo, žrtvovanjem broda i posade, bila bi potrebna izuzetna veština i veoma mnogo sreće. Ali ako bi uspelo, kakvo bi to postignuće bilo! Sprečilo bi se izumiranje rase G'Kekija. Sprečilo bi se i prinudno preobraćenje Trekija u Jofure. Sprečilo bi se i otkriće da su ljudi ilegalno nastanili jednu zabranjenu planetu; ta ogromna krivica, dakle, ne bi se sručila na njihovu matičnu planetu, Zemlju.
     Taj uspeh značio bi da sve tri vrste Zemljana - ljudi, delfini i šimpanze - nastavljaju život na jednom skrovitom mestu u Četvrtoj galaksiji. Bila bi to 'zaliha' za svaki slučaj, rezerva, ako se sa Zemljom dogodi ono najgore.
     Džilijan je smatrala da se za taj cilj vredi potruditi. I za njega platiti cenu.
     A cene je, naravno, moralo biti, kao i za sve drugo u ovoj Vaseljeni.

     Proleteše pored Loocena, onog jijoanskog meseca na kome su i sad blistali mnogobrojni napušteni gradovi. Ubrzanje ih odnese još milion kilometara dalje. Ali tada oficirka za otkrivanje saopšti: "Neprijateljski bojni brod diže se iz atmosfere! Kreće vektorom koji vodi za rojem broj jedan!"
     Na shematskom prikazu njihovog položaja u svemiru videlo se da se od Jijoa odvaja jedna tačka, krupnija i sjajnija od ma koje druge, i da polako ubrzava, upinjući se da pokrene svoju titansku masu.
     Džilijan je dobro znala da su oni, svojevremeno, itekako imali sposobnost da pobegnu od tog kolosa.
     A sad možemo samo da bežimo, pomisli ona. Neko vreme.
     Čak i natovaren savršeno nepotrebnim naslagama ugljenika na brodskom koritu, Brazdač je mogao još neko vreme da povećava razdaljinu između sebe i progonitelja. Njutnovska inercija više će smetati težem brodu, jofurskom... sve dok on ne dostigne onu brzinu koja je potrebna za preskok u hiperpogon nultog nivoa.
     Posle toga, brzinska prednost preći će na stranu većeg broda.
     Eh, da je bar jedna tačka za prelaz negde blizu! - pomisli Džilijan. Odmahnu glavom. Nastavi da se bavi pustim željama.
     I da su Tom i Kraidaiki ovde. Kladim se da bi nas izvukli bez mnogo daljih nevolja, reče ona sebi. Onda bih ja mogla da se povučem u brodsku ambulantu. Lečila bih delfine od svrabne peruti, a svoje obilato slobodno vreme koristila bih za meditacije o Herbiju i njegovim tajnama.
     Bio je, nedavno, 'na dnevnom redu' i njihov Herbi, mumija stara milijardu godina. Džilijan je, u trenutku odluke, znajući da će Brazdač najverovatnije već za nekoliko sati biti uništen, presudila: poneti ga! Nije se mogla rastati od te relikvije, za koju se Tom Orli toliko borio i koju je uspeo da otme ispred flote avetinjskih brodova u Plitkom zvežđu. Bilo je to u onim starim, vrtoglavim danima, pre nego što se, kako se sad činilo, maltene čitava civilizacija Pet galaksija okrenula protiv Brazdača.
     U onim danima kad je ova posada, u svojoj prostodušnosti, mislila da će im se neko i zahvaliti na tom epohalnom otkriću.
     Jedna timbrimijska poslovica glasila je: 'Nikad nemoj iznenaditi dosadnog, konzervativnog Galaktika... ako nemaš u džepu još dvanaest iznenađenja.'
     Savet vredan pažnje.
     Na nesreću, Džilijanina zaliha trikova bližila se kraju.
     Ostalo joj je samo još nekoliko.

MUDRACI

     Ova najnovija skupina hodočasnika znala je, o Svetom Jajetu, kudikamo više nego ijedna ranija.
     Više nego što su znali Drejk i Ur-čouna, kad su prvi put pogledali to tek rođeno čudo, belo užareno, tek iz zemlje izronilo. To dvoje slavnih junaka skovalo je tada urotu: rešili su da iskoriste ovo Jaje za svoje religijske i političke svrhe. Da ga proglase za sudbinski znak, omen. Za vesnika jijoanskog ujedinjenja. Za boga.
     Sada su mudraci dobili materijale tek isprintane na delfinskom brodu. Nastale skidanjem odgovarajućih fajlova iz jedinice Galaktičke biblioteke. A tu je jasno pisalo da je Sveto Jaje 'paranormalno aktivni geomorf', to jest, paranormalni geološki oblik. Zatim, u tom novom tekstu, stajahu reči: 'Fenomen zapažen na nekim svetovima gde postoji život, a gde su procesi tektonske restauracije neprekidni i glatki i gde su raniji ciklusi nastanjivanja i obnove imali određene vremenske i tehnološke osobine.'
     O ovomje je Fhun-dau premišljao dok je Savet mudraca, u novom sastavu, išao tihim hodom i kotrljanjem dva točka i klizavim vučenjem, prema mestu ka kome su svi oni i inače bili krenuli, ali kao pojedinci, svaki za sebe, čim su čuli samrtnički Vubenov poziv.
     Iz daljeg teksta proisticalo je da je to Jaje destilat, ili kondenzat, nastao od elemenata prošlosti Jijoa. Sav dros koji su istovarili Bujuri i mnogi drugi zakupci u eonima pre Bujura, kombinovao se i dao izvesne obrasce.
     A ti obrasci uspeli su da protkaju sebi put kroz pritisak magme i vulkansku vrelinu.
     Na jugu kontinenta, prosuli su se haotično i postali Spektralni tok. Ali ovde, u planinama, uslovi su dopustili objedinjenje u jedno mineralno telo; u jednan kristalni 'vrh' sačinjen od čistog pamćenja i čiste namere.
     Fhun-dau je najzad saznao zašto je tako veliki broj razumnih rasa došao baš na Jijo u tako kratkom roku i na Jijou se uklopio u Zajednicu, uprkos velikim početnim ljubomorama i razdorima.
     Bili smo pozvani, reče Fhun-dau sebi.
     Neki su već govorili da će ova nova saznanja izazvati slom starog poretka. Fhun-dau je bio istog mišljenja. Ranija vera Jijoanska - utemeljena svetim Spisima, zatim preinačena različitim talasima jeresi - ne može, i sasvim sigurno neće, ostati ista kao što je bila.
     Osnova na kojoj počiva Savez šest rasa izmenila se.
     Ali nije nestala.
     Reformirani Savet šest rasa uđe, sada, u svetilište, u kružni kanjon, u kome su se videli novi ožiljci. Tamo, za početak, provedoše neko vreme u meditaciji nad delimično ugljenisanim posmrtnim ostacima njihovog najstarijeg člana. Videla su se u tom telu, i sad, mnoga pokidana vlakna, mnogi ogoljeni nervi. Pojedini delovi Vubenovog tela bili su bukvalno zalepljeni za čađavu, izrovašenu bočnu površinu Jajeta.
     Sahraniše Vubena tu. Od svih mudraca svih vremena jedini on je tu počast dobio. Onda pređoše na svoj posao.
     Znali su da će im se uskoro pridružiti mnogo drugi. Ponovnim oblikujenjem Saveta obnovljen je i pojam dužnosti.
     Sad bar znamo šta si, razmišljao je Fhun-dau u tišini. Nagnu se unazad da osmotri ogromnu, zaobljenu masu Svetog Jajeta.
     Ali, zaključi on, ne znamo odgovore na neka druga pitanja. Na primer... Zašto si?

RETI

     Kontrole - ni makac! Nije mogla upravljati brodom nimalo.
     "Hajde, eeeej!" dernjala se, treskajući dlanom po holosim-kutiji. Onda opet poče da pomiče svakojake polugice.
     Reti, doduše, nije imala neku jasnu predstavu o tome šta bi učinila ako bi ovladala ovim brodom-mamcem. U prvi mah, kad se posle uzletanja pribrala, zapanjujući prizor Jijoa koji se udaljava kroz ogromnost kosmosa ostavio ju je opet bez daha. Sve to pred njom bilo je toliko veće nego što je ikada zamišljala. Zato je ugasila veliki hologram sa tim prizorom i nije ga više uključivala. Ali nastavila je da petlja po kontrolnim uređajima. Nekoliko drugih displeja nije gasila.
     Mudrost je zahtevala da se ona ne petlja u mašineriju koju ne razume... i Reti, posle dužeg vremena, posluša glas mudrosti. Prinudi sebe da ostavi sve to i da se odmakne. Ode do Jiia i do njihove skromne zalihe hrane i materijala, prošvercovane na podmorskim sankama i unete kad Čuhki nije pazila. Sad Reti poče da gladi svog malog muža, istovremeno žvaćkajući štapić koncentrisane hrane i razmišljajući o svojoj situaciji.
     Sve ove prastare krševe delfini su ne samo osposobili - kolioko-toliko - za let nego i programirali za putovanje, različitim putanjama, prema najbližoj prelaznoj tački. I ne samo za to, nego i za skok iz te tačke na druga mesta. Bilo je predviđeno da svaka od ovih olupina preskoči, ako može, u neku drugu galaksiju, iz ove Četvrte koja je cela ostavljena 'na ugar', to jest da bude nenaseljena i neobrađena. Očekivalo se da brodovi pređu na daleke svemirske puteve prepune gustog saobraćaja, gde se živa bića poznata kao kiseonikaši kreću u ogromnom broju.
     Reti je smatrala da je sve to odlično za nju, ako će, po stizanju tamo, uspeti i da pošalje signal nekom od prolazećih brodova.
     Ovaj stari poštanski brodić verovatno ne vredi mnogo, razmišljala je ona; ali biće, valjda, dovoljan da mi plati put do neke još dalje stanice.
     A za dalje - u njenoj glavi bila je magla. Imala je neku neodređenu zamisao da se, valjda, nekako zaposli. Zadržala je u svom posedu onu malu mašinu koja dejstvuje kao nastavnik galaktičkih jezika i drugih školskih predmeta; nekada je ta spravica pripadala jednoj članici posade Brazdača, izvesnoj Deni Sedmen. Znači, ne bi trebalo da joj bude odveć teško da nauči ta tuđinska blebetanja.
     Naći ću ja načina da budem od neke koristi, pomisli Reti; uvek sam našla.
     Samo, trebalo je prvo da stigne, živa, do prelazne tačke.
     Reti je pretpostavljala da je Džilijan preduzela neke mere da mamci budu što primamljiviji za Jofure; da stvaraju lažan utisak kako, na primer, unutra ima delfina. Neka vrsta zvučne ili svetlosne obmane mogla bi poslužiti za to. Ali samo neko vreme.
     Oni smrdljivi podvaljci ima da jure i gube vreme dok provere svaki ovaj krš, jedan po jedan, razmišljala je Reti.
     Takođe je znala šta mora biti na kraju. Jofurski bogovi ranije ili kasnije 'provaliće' trikove Zemljana. Dosetiće se za čim da tragaju; pogodiće koji je brod njihova prava meta.
     Ako bi do tada 'pocepali' polovinu brodova-mamaca, drugu polovinu bi ostavili na miru. To bi značilo da Reti ima pedeset odsto izgleda da ostane živa.
     To mi je, pomisli ona, Ifni-puta veća prilika nego da sam u onom starom Brazdaču; čim razlupaju Brazdač, ostaviće nas, preostale mamce, da gledamo svoja posla.
     To su bili okviri njenog plana. Od trenutka kad je našla dva mrtvaca u zatvorskoj ćeliji, Kuna i Džesa, znala je da mora bežati sa tog zemaljskog broda, bežati pod hitno i to isključivo sopstvenim snagama.
     Svakako ću morati da se snađem, pomisli ona, da pošaljem neki signal, čim skoknemo u neku civilizovanu galaksiju.
     Ali, reče ona sebi, to se verovatno ne sastoji u bacanju svetla baterijskom svetiljkom kroz prozor. Verovatno je potrebno nešto više. Možda ne bi loše bilo kad bih počela da proučavam ono o radiju, pa o hipertalasima, i tako to.
     Iako je njen mehanički nastavnik bio spravica divna i strpljiva, Reti se nije nimalo radovala predstojećem mukotrpnom poslu... a ne bi rado ni jela bljakastu 'hranljivu pastu' koja je na zahtev izlazila iz pradrevnog 'procesora hrane'; ovo ju je, međutim, čekalo čim zaliha ukradena sa Brazdača bude potrošena. Tuđinska mašina zatražila je od Reti uzorak tela; Reti je ubacila jedan svoj komadić nokta, dobijen podrezivanjem noktiju; mašina je posle samo nekoliko trenutaka počela da istiskuje pastu koja je imala ukus otprilike kao nokat.
     Prodorno-cvrkutavi tonovi prekidoše ova njena razmišljanja. Navrh oklopa holosim kutije palilo se i gasilo jedno svetlo. Reti brže-bolje pritrča.
     "Uključi displej!" povika ona.
     Slika u tri dimenzije pojavi se naglo, kao erupcija iz podnih ploča.
     Prolazilo je vreme. Reti je gledala, ali nije razumela šta vidi. Zatim, postepeno, poče da se snalazi. Pet malih skupina ćilibarnih tačaka u spiralnom udaljavanju od nekog vrlo sitnog plavog diska. Njoj najzad 'svanu' da je to malo plavo u sredini Jijo, a da su tačkice oni brodovi-mamci koji su uspeli da se otisnu sa Jijoa u kosmos. Bili su sve dalje od planete, ali sa svakom prolazećom durom i njihova međusobna rastojanja su se povećavala.
     Jedna tačka kretala se sa Jijoa sa velikim zakašnjenjem. Upravo ta tačka bila je druge boje, blistavo crvena, sjajnija i veća od ostalih. Pred Retinim očima usmerila se ka jednom od tih malih rojeva.
     Aha! To mora biti da je brod Jofura, skonta Reti. Primače se da bolje zaviri. Vide da se iza velike tačke vuče 'rep' od nekoliko tačkica vrlo sitnih; bile su nanizane kao perle na končiću.
     Crveni simbol je ubrzavao. Polako se primicao nameravanom plenu.
     E, baš mi je žao onih koji će se zateći tamo, kad ih se dočepaju one debele smrdljačine, pomisli Reti.
     Posle još jednog, dužeg razdoblja ona proniknu u jednu neprijatnu istinu.
     Upravo u tom jatu bio je i njen brod.
     Jofuri su dolazili prvo po nju.
     Takve sam ti ja sreće, reče ona kao da se žali nekome, ali bez imalo iluzija da će Vaseljena mariti za njene žalbe.

DVER

     Sve se izmenilo.
     Jednog trenutka bio je okružen nebom. Planine, oblaci i prerije pružali su se ispod njegove balonske korpe od pruća. A iznad glave naprezao se i njihao urski balon.
     Sa severozapada, iz visine, jedan svetlucavi predmet okomio se na njega, kao okomraptor, grabljivica koju je nemoguće zaustaviti kada se ustremi na neki plen.
     Plen sam ja, bila je Dverova misao tada. Osećao se hipnotisan, kao miš u travi koji, uhvaćen na otvorenom prostoru, zna da spasa nema, pa zato i ne pokušava da učini ništa drugo osim da posmatra stravičnu lepotu krilate Smrti.
     A Smrt je uistinu krilila nadole ka njemu.
     Osetio je eksploziju, drečavu blistavost...
     ...i našao se ovde.

     Pozlaćena izmaglica ga je okruživala dok se pokušavao snaći.
     ŽIV SAM. Osećaji mladog, snažnog tela bili su praćeni bolovima i svrabovima od nedavnih posekotina, uboja i drugih tragova onog što mu se događalo u poslednje vreme. Na njemu odeća ista kao i do maločas. Oko njega košara balona - bukvalno jedan veliki koš za čoveka, ispleten od rečnog pruća koje se potom osušilo - i u košari sve što je i ranije bilo, neoštećeno.
     Nije se isto moglo reći i za balon. Velika vreća za vreli vazduh ležala je srušena, svedena na ispupčenu hrpu blur-platna. Činilo se da je neka sila jednostavno odrezala i odnela čitavu gornju polovinu balona, tako da se donja polovina složila po podu... Nečega. Tako Dver uvide da je dospeo u nekakav zatvor.
     Loptast. Sad to jasno sagleda. Dospeo je u loptu čija je unutrašnja površina odavala neko bledo, zlatasto svetlo koje je u prvi mah dovodilo oči u zabunu.
     "Ha?"
     Dver je i sam bio iznenađen svojom glavnom reakcijom. Bila je to radoznalost. U onim poslednjim trenucima, dok je projektil padao, Dver se oprostio sa životom. Sada je svaki dalji trenutak bio čist dobitak. Dver je taj 'profit' mogao da troši kako god mu se htelo.
     Odlučio se da potroši sve na radoznalost.
     On iziđe iz košare i stade mokasinama na zlatastu površinu. Napola je očekivao da će biti klizava, ali nije tako bilo; naprotiv, materijal kao da se lepio za đonove, tako da se Dver morao pri svakom koraku prvo potruditi da odvoji nogu od te podloge. Posle još pet-šest koraka, on načini sledeće iznenađujuće otkriće.
     Kud god nogom stanem, reče on sebi, tu je 'dole'.
     Sad je već stajao pod znatnim uglom u odnosu na košaru; činilo mu se da je ona poprilično nagnuta, na neki način već na zidu, i da bi mogla pasti na njega.
     On čučnu i dobro se zagleda u 'pod' ispod svojih nogu. Pri tome savlada talas dezorijentacije, koji je i očekivao. Prošlo je srazmerno lako.
     Prilagodiću se ja, reče on sebi; ovo će biti kao kad učiš hodanje po glečerskom ledu. Ili kao kad na konopcu silaziš niz Puste litice i ispituješ one pećine u pročelju litica.
     Opazi još nešto. Upornim gledanjem dole uspeo je videti još nešto osim lepljive zlataste površine. Nešto je svetlucalo ispod površine. Kao da su prosuti sitni dijamanti. Razbacani u izobilju po bogatoj, gustoj zemlji crnici.
     Spustio se licem blizu poda i savio obe šake oko očiju, da ih zakloni od svakog osvetljenja sa strane.
     Saznanje dođe odjednom. Ti dijamanti dole, to su zvezde.

LARK

     Zgureni iza jednog aromatičnog obeliska, dvoje ljudi imali su jedinstvenu priliku da posmatraju događaje u komandnoj sali Jofura.
     Larku to nije osobito prijalo; radije bi ostao gore, u tihoj, bezbednoj galeriji za posmatrače.
     Veoma visoki 'stogovi' debelih, masnih obruča uzdizali su se oko njih; izduvavali su, povremeno, pomalo pare. Svaki Jofur radio je sa instrumentima koji su blistali ispred i sa strane od njega, u toj radnoj stanici. Zgusnutost svakojakih mirisa budila je u Larku želju da se odmah ispovraća. Verovatno su mirisi još više smetali Lingovoj, koja nije odrasla u blizini Trekija. Pa ipak, činilo se da je oduševljena što se našla ovde.
     Stvarno mi je bila 'strašna' zamisao, razmišljao je on, gunđajući u sebi zbog sopstvenog nepromišljenog postupka. Zaista nije morao da jurne sa galerije, dole, u ovu jamu punu neprijatelja.
     U onom trenutku činilo se da je zamisao izvrsna: jasno se videlo da su Jofuri u nekoj vrsti šoka ili paralize. Larkov predlog bio je, otprilike: hajde da siđemo iz ovog lepog, zaklonjenog posmatračkog mesta i da izvedemo neku sabotažu na njihovim instrumentima dok su Jofurčine u nesvesti!
     Međutim, Jofuri nisu ostali u nesvesti dovoljno dugo. Dok su on i Ling dospeli otprilike na sredinu kontrolne sale, pojedine hrpe torusa već su počele da se stresaju i da hukću, budeći se polako iz umrtvljenosti. Dok su mašinski glasovi podnosili izveštaje svojim gazdama o statusu broda, a gazde se polako vraćale u život, dvoje ljudi jedva je uspelo da se sakrije između nekoliko 'tornjeva' u zadnjem delu sale. Ti tornjevi izdaleka su ličili na Jofure, mada dvostruko veće i idealizovane; bili su napravljeni od neke vlažne vlaknaste tvari.
     Lark se tamo odmah 'prostro' po podu. Jedino je želeo da se zavuče u neki kutak gde će biti nevidljiv; da sklopi oči, a objektivna stvarnost da ode nekud daleko od njega.
     Purpurni Trekčić počeo se trzati u 'vreći' od jednog kraja košulje, reagujući na Larkov veoma ubrzani puls. Lark položi šaku na taj jedan trekijevski prsten, koji se, posle nekog vremena, smiri.
     "Mislim da znam šta se dešava", reče Ling.
     Lark diže pogled uz dva vitka, od sunca pocrnela stuba njenih nogu. Ling je stajala uspravno, ali nagnuta malo napred i u stranu; virila je ka jofurskim ekranima prepunim podataka. Lark posegnu gore, dohvati je za zglob leve šake i povuče. Lingova sede golom stražnjicom na pod pokraj Larka.
     "Moramo se ponašati kao sitna gamad", glasio je njegov savet. U pitanjima skrivanja i opstajanja, ova bivša Danikenovka imala je još mnogo da nauči od jijoanskog prerano došlog.
     "Važi, brate pacove", bio je njen odgovor. Klimnula je glavom, iznenađujuće dobro raspoložena. Onda je nastavila žustro. "Neki od tih njihovih ekrana podešeni su na spektre koje ne uspevam da 'grokujem'. Ali jasno je da smo u svemiru i da letimo prema Izmunuti."
     Talas morske bolesti zahvati Larka - snažna mučnina u glavi i stomaku. Bio je to osećaj sličan panici. Za razliku od njegovog brata i njegove sestre, koji su od ranog detinjstva sanjarili i pričali o letenju u svemir, on nikada nije želeo da ode sa Jijoa. Čak i sama ta pomisao bila je dovoljna da mu pozli. Osećajući kako mu je, Lingova dohvati obema rukama njegovu glavu i poče da je gladi. Ali nastavi da priča. Opisivala je složeni lov kroz svemir. Lark nije mogao sebi taj događaj predstaviti vizuelno, pa ma koliko pokušavao.
     "Izgleda da je postojala neka flota brodova na Jijou, ili u blizini", objašnjavala je ona. "Mada ne mogu ni zamisliti kako su tu dospeli. Možda su doleteli iz pravca Izmunuti, da njuškaju oko Jijoa; i možda su Jofuri preduzeli da ih pojure, da ih oteraju natrag. Ta nepoznata flota razdvojila se u pet skupina; svaka skupina ponaosob zaputila se ka toj istoj razbuktaloj zvezdi. A odatle će do prelazne tačke, valjda.
     "Iza ovog broda vuku se dva-tri sitna objekta... Rekla bih da ih brod vuče za sobom pomoću neke uzane vrpce energije. Ne znam čemu služe. Ako mi daš još malo vremena možda ću znati..."
     Lark požele da se nasmeje na sav glas. Dao bi on njoj i čitav svet. Čitavu Vaseljenu! Ali u ovom trenutku zapravo bi želeo samo jedno, a to je da se njih dvoje lepo vrate u svoje gnezdo. U svoje malo zeleno pribežište, gde slatke voćke vise u dohvatu i gde niko ne može da pronađe njih dvoje.
     Posle nekog vremena on uspe da odgura od sebe glavninu osećaja mučnine. Tada neki prodorni zvuk zableja kroz čitavu salu.
     "Šta je to?" upita on, pridižući se u sedeći položaj. Nije sprečavao Lingovu da ustane. Ona, ipak prilično sagnuta, zaviri iza jednog stuba, da osmotri.
     "Ispaljivanje oružja", objasni ona. "Jofuri ispaljuju projektile na najbliži odred svemirskih brodova. Mora biti da su poprilično samouvereni jer ispalili su samo po jedan projektil na svaki brod."
     Lark u sebi požele tim novim tuđinima sreću, ko god da su. Ako bi iko od tih pridošlica uspeo da se izvuče, mogao bi prijaviti galaktičkom Institutu za migraciju šta se ovde dešava. Iako su šest rasa Jijoa živele u strahu od zakona već dve hiljade godina, sada bi intervencija neutralnih sudija bila daleko bolja od sudbine koju su Jofuri 'privatno' spremili za njih.
     "Mali brodovi pokušavaju da izvrdaju", reče Ling. "Ali ti njihovi manevri ništa im ne vrede. Projektili im se postojano primiču."

RETI

     Proklinjala je dros-brod što neće da joj prepusti upravljanje.
     Proklinjala je Džilijanu Baskin i delfine što su je doveli u situaciju gde i nije mogla ništa drugo da uradi nego da pobegne od njihove nesposobnosti u ovu nemoguću klopku.
     Proklinjala je Jofure što gađaju projektilima flotu brodova-mamaca, umesto da stručno pronađu svoj pravi cilj.
     A nadasve je proklinjala sebe, znajući da je na kraju ipak sama kriva za ovo što joj se dešava.
     Njen aparat za nastavu objasnio joj je šta znači koji od simbola na displejima. A ti simboli, nalik na strelice, brzo su je sustizali.
     Jedan po jedan, brodovi iza nje padoše pod udar nadmoćno brzih grabljivica. Začudo, ćilibarne tačke na hologramskoj slici nisu se ugasile nego su promenila boju, poprimajući grimiznocrvenu. I svaka poče da usporava plovidbu, kao da čeka sastanak sa velikom crvenom tačkom.
     Jofurski brod dođe na svaki takav susret, ali ne proguta svoj plen. Reti zaključi da bi gutanje brodova značilo veliki gubitak vremena. Jofuri su samo nanizali uhvaćene brodove u svojevrsni talasavi lanac nalik na rep punoglavca. Tako je moćni brod teglio za sobom slabe i male.
     Reti zaključi da Jofuri možda ne žele da pobiju begunce nego samo da ih zarobe.
     Bila je spremna i na tu mogućnost. Dohvati Jiia jednom rukom i privi ga uz sebe; drugom rukom, mehaničkog 'nastavnika' koga namesti za nastavu jezika, i to galaktičkog drugog... sa pododrednicom: jofurski dijalekt.
     Kad 'njen' projektil stiže, Reti je to sačekala smirenije nego što je očekivala.
     "Ne brini, Jii", reče ona, gladeći svog malog muža po vratu i leđima. "Naći ćemo nešto što oni žele, pa ćemo napraviti pogodbu. Videćeš, videćeš."
     Držala se tako, sa očajničkim samopouzdanjem, kad se njeno prastaro bujursko vozilo zatrese. Za samo trenutak-dva, parajući zvuci brodskih motora popustiše i onda prestadoše sasvim... a nestade i sila koja je do tada vukla Reti nogama nadole, ka podu. Ona poče da lebdi. Uskoro oseti da ipak postoji jedna sila, mnogo blaža, koja je vuče sad prema pramcu onesposobljenog brodića.
     Svetlosti se ugasiše. Reti je, ipak, uspevala da vidi ponešto. Sad su i podovi i zidovi oko nje 'stajali' ukošeno, nakrivo. Ponegde stajući nogom, ponegde se klizajući telom obazrivo, ona pođe ka izvoru svetlosti. Uskoro stiže do jednog jednostavnog okruglog brodskog prozora. Virnu napolje i vide bledožutu zoru.
     Jii se oglasi komentarom, vrlo suvo.
     "Bolj neg mrt."
     Reti je bila istog mišljenja. "Pa, i ja bih rekla." Ona slegnu ramenima.
     "Uostalom uverićemo se", zaključi ona, "da li je bolje."

DŽILIJAN

     "Našao sam referencu o tome u Biblioteci", reče Nis. "To ima svoj naziv. To su 'kutije za zarobljavanje'. Oružje koje je fino razrešilo nedoumicu ovih Jofura."
     "Kako to misliš?" upita Džilijan.
     "Mi smo hteli da ih usporimo, tako što ćemo im nametnuti zapetljanu situaciju: da oni moraju da priđu i ispitaju svaki mamac ponaosob, a onda polete do sledećeg, i tako dalje. To bi potrajalo.
     "Ali", nastavi Nis mašina, "ovako oni samo ispale po jedan projektil na svaki brod-mamac, zarobe ga i tako zarobljen vuku za sobom."
     "Zar ih neće usporiti ta dodatna masa?" upita Ka, njihov pilot.
     "Hoće i to će biti korisno za nas. Ali, avaj, neće ih usporiti onioliko koliko će tim istim manevrom oni na vremenu dobiti."
     Džilijan odmahnu glavom. "Šteta što za to oružje nismo znali na vreme. Mogli smo ga uračunati u naše planove."
     Nis odgovori kao da se pravda. "Veliki klanovi imaju informacije o naoružanju nakupljane tokom milijardu godina galaktičke istorije."
     U komandnoj akvarijum-dvorani Brazdača zavladalo je ćutanje. Onda progovori Sara Kulhan, glasom koji su oni čuli samo kroz mikrofon i pojačalo na njenoj providnoj ronilačkoj kacigi.
     "Šta ako i nas 'spakuju' jednim takvim projektilom u 'kutiju'?"
     "To oružje stvara polje u obliku mehura. Ono je srodno onom 'kavezu' od toporgika koji je nabačen na Rothenski brod na Jijou. Vaših šest rasa znaju kako to izgleda. Samo, onaj toporgik na Rothenskoj lađi debeo je metrima; ovi projektili ne mogu da ponesu tako veliku količinu te pseudomaterije. Zato ovakvi, tanji mehuri postižu uglavnom samo jedan efekat, a to je isključenje svake digitalne svesti."
     Džilijan primeti da Sara ovo ne razume, pa joj objasni.
     "Digitalni računari mogu se otkriti iz daljine, a njihovo dejstvovanje može se suzbiti efektima polja. Postoje tehnologije koje to postižu. I, vidiš, to ti je glavni razlog što organski oblici života preovlađuju u ovih Pet galaksija, a ne mašinski.
     Nažalost, ovo znači da bi i naš brod mogao lako biti onesposobljen. Dovoljno je samo da Jofuri oko njega nabace jedan takav tanak omotač izobličenog prostorvremena."
     "Zaista", nastavi Nis mašina, "meni se čini da su odabrali idealno sredstvo protiv ovih vaših vaskrslih zvezdanih olupina bez ikakve posade. Jofuri su možda zlonamerni i u mnogo čemu ograničeni, ali ne nedostaje im spretnost, a ni snaga razuma."
     Sara klimnu glavom. "Da li time kažeš da njihov metod neće podjednako dobro dejstvovati protiv Brazdača?"
     "Tačno to on kaže", reče Džilijan. "Hajde da pripremimo naše kompjutere da podnesu jedno privremeno isključenje bez ikakvih neugodnih posledica..."
     "Za vas, za vas..." progunđa Nis mašina.
     "Čim nas obujmi to polje, organski članovi posade poslužiće se jednostavnim alatima da ga rasture iznutra. Nis, koliko će potrajati ta isključenost? Daj procenu."
     Hologram se vrteo.
     "Bilo bi dobro da sam dobio obilnije podatke od one ekspedicije prerano došlih do broda Rothena. Tamo su prijavili izuzetno krupne kvantne efekte i polje metrima debelo.
     Ako Jofuri nabace samo tanak mehur i ako je posada spremna sa alatom, trebalo bi da bude dovoljno nekoliko minuta da se oslobodimo."
     Ka i još nekoliko delfina uzdahnuše srećno. Ali računar nastavi.
     "Na nesreću, razbijanjem tog mehura skrenućemo Jofurima pažnju na sebe. Biće im jasno da se u ovom brodu nalazi živi plen. A posle toga, naša obnovljena sloboda potrajaće vrlo kratko, zaista."

DVER

     To žuto davalo je pod prstima čudan osećaj. Približavaš prste, a ta pojava kao da odbija tvoju ruku; gurneš prste samo još malo dalje, a pojava počne da vuče ka sebi. Privlačna sila te žute materije počinjala je na udaljenju od približno dva centimetra. Ali ni jedan ni drugi efekat nije bio osobito jak. Dver je srazmerno lako uspevao i da 'zalepi' i da otrgne šaku.
     Nikako nije uspevao da se seti zašto mu je ta materija tako nelagodno poznata.
     Dver Kulhan poče krstariti po svom loptastom 'kavezu' u svim pravcima. Povremeno se saginjao i iz neposredne blizine uspevao da proviri kroz kavez i osmotri zvezdane predele napolju. Prepoznao je većinu sazvežđa; nepoznat mu je, međutim, bio onaj daleki južni deo neba koji se sa Nagiba nikada ne vidi.
     Znači, tako izgledaju južna neba mog sveta, pomisli on.
     Nezamućeno atmosferom, celo sazvežđe Maslačka širilo se ispred njega, divovski prizor u kome ništa ne treperi. Prizor bi bio još fantastičniji da prepreka blede ćilibarne boje nije pravila smetnju.
     Ali neka je Ifni hvala za tu prepreku, reče Dver sebi; jer, tamo, napolju, vazduha nema nimalo.
     Na jednoj strani zasenjujuće je bleštala zvezda koju nije odmah prepoznao.
     Onda je razumeo... bilo je to sunce, znatno umanjeno. Nastavilo se smanjivati.
     Na suprotnom kraju neba bilo je žestoko, crveno oko zvano Izmunuti. Crvena boja se širila i Dver uskoro uspe da sagleda disk te zvezde. Ali jasno mu je bilo da je Izmunuti i sad mnogo udaljenija nego sunce. Priče su govorile da je Izmunuti div među zvezdama.
     Posle dužeg vremena Dver poče da primećuje i druge objekte. Ne zvezde niti magline, nego sjajne tačkice. U prvi mah bile su veoma udaljene. U toku sledeće midure postajale su sve bliže. Pokazalo se da su to neka okrugla tela koja se ističu više kružnim okvirom koji imaju oko sebe nego nekom velikom količinom sopstvene svetlosti.
     Jedno od tih nebeskih tela - zatalasana lopta, na Izmunutinoj strani neba - naprosto je moralo biti svemirski brod. Taj je iz dure u duru postajao veći. Uskoro ga je Dver prepoznao: to je bio onaj div koji je, iznad Otrovnih ravnica, dvaput nadleteo njegov balon.
     Vireći kroz suprotnu stranu membrane, Dver vide čitav red žućkastih globula, mnogo bližih.
     To su drugi zarobljenici, kao ja, reče on sebi.
     Kad god se natiskivao licem blizu prepreke, osećao je kako mu trnci prolaze kroz kožu na glavi i kroz kičmu. A to je bilo slično onom osećaju koji je imao kad je danički robot kroz njega propuštao svoja potisna polja, što je trajno, ali na način Dveru ne mnogo jasan, promenilo Dverov nervni sistem.
     Pa, dobro, pomisli on; bio sam ja neobičan i pre toga. Na primer, niko drugi koga ja znam nikada nije razgovarao sa mulk-paukom...
     Dver se trže unazad: konačno se setio na šta ga je podsećala ova žuta materija. Na onu tečnost koju je ludi mulk-pauk u planinama, Jedinstveni, lučio u kapljicama na svoje žrtve, da bi ih zapečatio za sva vremena. Na taj paukov 'ćilibar' koji je obezbeđivao da sve ono unutra bude zauvek zaštićeno od proticanja vremena. Pre samo nekoliko meseci i Dver je bio izložen takvom napadu i malo je nedostajalo da se uguši; ali je ipak uspeo da pobegne iz paukove zamke.
     Jedno čudno osećanje poče prožimati Dvera; jedna čudna zamisao.
     Bio sam, reče on sebi, sposoban da razgovaram sa mulk-paucima, ne samo sa onim jednim u planinama, nego i sa onim drugim, u močvari.
     Pitam se da li to znači da...
     Još jednom prisloni ruku na zlatasti materijal, savladavajući početni otpor, ali takođe upirući prstima silovito napred. Otpor je bio elastičan ali uporan, i, činilo se, neprobojan.
     Dver, međutim, poče prebacivati svoj način mišljenja u onaj modus koji mu je svojevremeno omogućavao opštenje sa mulk bićima. U svim ranijim takvim slučajevima polazio je od uverenja da druga strana obavlja gotovo sav posao. Sad uvide: to je moj dar. Moj dar. I, tako mi Svetog Jajeta, mislim da mogu...
     Nešto popusti. Otpor ispred njegovih prstiju naglo nestade i oni prođoše. Bilo je to kao da je gurnuo ruku kroz neku mešavinu vode i masnoće.
     Najednom, žestoka hladnoća poče probadati njegovu šaku; uz to je išlo osećanje da hiljade vampir-mrava navaljuje da mu siše krv iz svakog kapilara, i to kroz slamčice. Dver trže ruku nazad i ona iskoči; prsti su bili crveni i umrtvljeni od hladnoće, ali nikakve ozbiljne štete nije bilo. Membrana se trenutno 'slila' ka tom mestu, tako da nijednog trena nije postojala otvorena rupa ka vakuumu.
     Imao sam sreće, pomisli on.
     Kad je sledeći put osmotrio svoju okolinu, zaključio je da se bojni brod Jofura povećao do mamutskih razmera: grandiozna zver koja se kreće tačno ka njemu i to sa pouzdanjem zadovoljnog lovca.
     Pa, ja sam riba na udici, reče Dver sebi; ovi me vuku unutra!
     Sa suprotne strane vide druge zarobljene 'globuse' žute boje, kako se približavaju i maltene dodiruju; dugačku zanjihanu kolonu ulovljenih brodova. Izgledali su kao dečji baloni na nekom nevidljivom konopcu. Razdaljine između njih naglo su se smanjivale.
     Dver ode u košaru. Sede i provede neko vreme u razmišljanju.
     Onda poče da prikuplja svoje zalihe.

MUDRACI

     Fhun-dau povede pesmu, dubokim umblanjem iz svoje rezonantne vreće sa vazduhom ispod grla. Zapevaše svih šestoro.
     Uviđanje-oštro-kao-nož otisnula se u pesmu odmah posle njega. Ona je bodrim jezikom trljala mirliton-bubanj, a uz to i ispuštala orguljaste sinkopirane zvižduke iz svih pet ventila na nogama.
     Ur-rona se zatim uključila, podižući violus u prevoj dugačkog vrata i počinjući da izvlači harmonije dvostrukim gudalom.
     Posle toga priključili su se, po redosledu starešinstva, novi trečki, novi ljudski i novi g'kekijevski mudrac, svako sa svojim doprinosom. Svirali su za veliki jajoliki komad ranjenog kamena. Akordi su u početku bili grubi, ali su se uskoro stopili u onu vrstu jedinstva koje vodi ka dovođenju uma u žižu.
     Do sada, njihovo okupljanje nije bilo izuzetno. Još je drugih ovakvih seksteta sviralo Svetom Jajetu u proteklih sto godina. Poneki takav ansambl bio je i muzikalniji i nadareniji.
     Ali je ovog puta postojala i jedna bitna izmena. Jer ovo više nije moglo biti okupljanje šest članova.
     Još dva jijoanska naroda bila su zastupljena.
     Jedna glaverka.
     Ta rasa, koja se već srušila u devoluciju, oduvek je imala otvoreni poziv da se vrati i učestvuje u obredima Zajednice, ali već vekovima nijedan glaver nije došao; prestali su da se pojavljuju mnogo pre dolaska Zemljana i mnogo pre pojave Svetog Jajeta.
     Ali glaveri - negdašnji Glaveri - već mesecima su se ponašali čudno. A danas dođe ova ženka, sitnog rasta; iziđe iz žbunja i poče se mukotrpno gegati Stazom hodočasnika, odmah iza Fhun-daua, kao da ima na umu isto odredište. Sada su njene ogromne oči sjajile dok je muzika jačala, a čudni mjaukavi zvuci otimali su se iz njenih usta razvučenih u grimasu. Zvuci koji su izdaleka podsećali na reči. Spretnim račvastim repom držala je jedan instrument koji se sastojao od drvenog rama preko koga je bila zategnuta koža. Unutra su se nalazili kamenčići koji su udaranjem o kožu stvarali zvuk. Bila je to zvečka.
     Ne baš neki ozbiljan instrument, ali njen narod je odavno 'ispao iz forme' za takve stvari.
     Koliko će tek biti potrebno, zapita se Fhun-dau, da ih vratimo iz blaženstva Staze iskupljenja?

     Na obližnjoj steni sedelo je osmo stvorenje, povremeno ližući svoje krzno, a onda opet gledajući šta se radi. Bio je to 'nur' titlal. Njegovo krzno bilo je svuda sasvim crno, sa dva izuzetka: imao je po jednu belu mrlju ispod oba oka. To je doprinosilo njegovom prirodno skeptičnom i prezrivom izrazu lica.
     Životinjsko ponašanje ovog titlala nije moglo prevariti mudrace. Jer on je stigao neposredno posle njih, sav ofucan i izmučen; videlo se da je trčao, vrlo naporno trčao, nekoliko dana. Samo hitna potreba, a nikako dokona radoznalost, mogla je nagnati pripadnika tog naroda da se potrudi toliko. Pokretne uši ovoga stvorenja nemirno su se uzdizale, spuštale, okretale pomalo na ovu ili onu stranu; dva bleda, klinasta uzdignuća štrčala su iza lobanje, dokazujući da je ravnodušna poza čista laž.
     Jer tajna je bila uveliko otkrivena. Svi su znali da je to razumna rasa i da je bila klijent legendarnih Timbrima. Saznalo se, štaviše, da su ti zaštitnici ostavili svojim štićenicima jednu blagodet u istoj meri jedinstvenu i ličnu kao što je to muzika.
     Fhun-dau primeti da se blago komešanje počinje pojavljivati iznad glave 'bezbrižnog' titlala, kao da se jedan džep vazduha zgušnjava i počinje da odsijava pramenčićima svetlosti, ali u nekom svom ritmu. Mudraci podesiše muziku da bi uhvatili taj novi sklad. Pomagali su da ta pojava raste; a po glatkom, nurolikom licu titlala širio se izraz uzdržanog iznenađenja.
     Hteo to ili ne, sad je bio uklopljen u jednu celinu.
     U Savet rasa Jijoa.
     U uzanoj, rezonantnoj klisuri između Jajeta i zidova Gnezda, stvarali su svoju umetnost, svoju muziku.
     I uskoro, još jedno prisustvo potvrdi da je tu.

EVASK

     Posmatrajte, prstenovi moji, kako dobro napreduje potera!
     Jedan konvoj begunaca već je uklonjen - tačnije, kosmoplovi koji su ga sačinjavali priključeni su bulumenti naših zarobljenika. To je teret koji nas usporava; zato Polkdži još ne kreće punom brzinom. Ali taktičari nas uveravaju da ćemo na taj način pokupiti sve konvoje sem poslednjeg pre nego što oluje zvezde Izmunuti budu blizu.
     Da bi se napredovanje ubrzalo, kapetan/vođa naredio je da se čitav 'lanac' zarobljenika privuče mnogo bliže Polkdžiju. Onda će roboti ući u sve njih, pregledaće jedan po jedan, a svaki pregledani brod za koji se ustanovi da je bio mamac mi ćemo tada odbaciti.
     Naša kupa zadužena za otkrivanje javlja o podacima sa planete Jijo, koja je ostala za nama.
     "Novi znaci kognizancije! Novi potpisi motora!"
     Ali kapetan/vođa presuđuje: to je uzaludan pokušaj divljaka da nas opet nešto zamajavaju. Zemaljski brod je verovatno ostavio iza sebe još nekoliko prizakrpljenih ruševina, programiranih da se posle izvesnog vremena uključe i uzdignu. Ili to rade njihovi živi saučesnici na Jijou: stavljaju u dejstvo taj cirkus tamo. Ali nebitno je to. Čim pokupimo sve ovo što beži, pa i onaj jedan brod koji se među ostalima krije, a koji je pun Zemljana, njihovoj bežaniji ka Izmunuti biće kraj.
     Stvari bi se sasvim drugačije odvijale kad bi iz ovog sunčevog sistema bilo nekoliko izlaznih pravaca, ka raznim prelaznim tačkama. Ali nema. Podesilo se tako da je planeta Jijo izuzetno pogodna da je samo jedan kapitalni brod stavi pod potpunu blokadu.
     Neće pobeći niko.
     To je tako. Ali Ja/mi oklevam/o da ukažem/o da možda nismo stigli na kraj te priče. Jer ta vučja rasa možda nas je namamila da gonimo samo brodove-mamce, sa po jednim robotom u svakom brodu. Za to vreme Zemljani se, možda, zavlače u neka još dublja skrovišta negde na Jijou, koristeći našu privremenu odsutnost. Duboke su i mutne vode tamo; stvari su na Jijou u pometnji. Moguće je čak da su oni napustili svoj kosmoplov i iskrcali se, noseći životno važne informacije sa sobom. Ako je tako, moraćemo da ih uklonimo na jednini preostali način - moraćemo da odstrelimo sve živo što je na Jijou preostalo. To će značiti uništenje celokupnog ekosistema!
     Ali konus-sveštenik neće dozvoliti tako krajnje kršenje galaktičkih zakona, naravno. Ako bi se pokazalo da je neophodna baš tako drastična mera, morali bismo, dakle, prvo da rasklopimo sveštenika na njegove sastavne toruse. I još nešto: da uništimo kocku beležnika. To bi bili potezi bez povratka. U slučaju neuspeha, bili bismo žigosani kao banda, pa bismo navukli sramotu na čitav klan Jofura.
     Pa, kako je moguće da uopšte i razmišljamo o takvim krajnostima?
     Moguće je zato što sva proročišta govore, sa sve većim pouzdanjem, da su Pet galaksija već zahvaćene Vremenom promena. Otud tako očajnička delatnost tako mnogobrojnih i tako velikih klanova.
     Ako će Instituti zaista biti oboreni, neće imati ko da istražuje zločine počinjene na ovoj planeti.
     ZAŠTO SE TRESETE TOLIKO, prstenovi Moji. Pa, zar vam ne dadoh uveravanja, u više navrata, da je sudbina moćnih Jofura da preovladaju? I da je sudba lično Moja/naša da budem/o korisni ucesnik/ci te pobede?
     Zločin i kazna nisu nešto na šta se trebamo osvrtati, ako ćemo mi biti donosioci novih zakona.
     Uostalom, možda i neće biti potrebno da se vratimo na Jijo. Ako je jedan od ovih brodova zaista onaj za kojim tragamo, visoke ambicije naše Alijanse možda su nam već u dohvatu pipaka.
     Primakli smo se drugom konvoju. Evo, lansirasmo plotun projektila.

DVER

     Moćni zvezdani brod bio je, s jedne strane Dverovog boravišta, sve veći; ali sa druge strane žuta zrna su se grupisala razočaravajućom sporošću. A Dver je, potpuno spreman, jurcao levo i desno da vidi šta će.
     Vremenom je naučio novu tehniku: jednim odrazom uspevao je da odskoči od žutog zida i preleti na drugu, suprotnu stranu lopte. Tako je išlo mnogo brže.
     Jofurski kolos nadnosio se nad njim. Kad je svojom senovitom masom zaklonio gotovo polovinu zvezdanog neba, na jednom povijenom boku rasklopi se ogroman otvor, iz koga izlete nekoliko sićušnih, osmougaonih oblika. Poleteše ka Dverovom zatvoru.
     On prepoznade te obrise.
     Bojni roboti.
     Plovili su i plovili i još nisu stizali, pa Dver uvide da imaju još znatan prostor da prevale. Bar još dvadeset strelometa. Ali njima će za to biti dovoljno nekoliko dura.
     Vrativši se na zadnji zid zatvorske lopte, on odahnu. Zarobljeni objekti najzad su se dodirivali! Žute lopte bile su veoma različitih veličina, ali i najveća od njih bila je daleko manja od bojnog broda; gotovo sve su, međutim, bile mnogo veće od njegove.
     Dver potraži mesto gde se njegova 'ćilibarna' lopta dodirivala sa sledećom u nizu. Potmuli bubnjajući zvuk nastajao je kad god su se dve lopte pritiskale jedna o drugu.
     Potežući mehanizam za potpuno zaptivanje, Dver zatvori svepokrivnu odeću koju mu je dala posada Brazdača. Bio je to, zapravo, vrlo tanak kosmički skafander, ali nije pokrivao stopala, šake, niti glavu. U ono vreme, Dveru ni na kraj pameti nije bilo da zatraži i to.
     A sada bi mi, pomisli on, svemirske rukavice i kaciga došli baš dobro...
     Nije se tu ništa moglo učiniti. Pri sledećem dodirivanju lopti on se umiri, postiže onaj pravi duhovni stav i učini svoj potez.

SARA

     Otišla je iz kontrolne akvarijum-sale kad joj se koža počela suviše naboravati od dugotrajnog izlaganja vodi. Ali i bez toga nije bilo mnogo razloga da se zadržava tu. Iste informacije mogla je da prima i u svom udobnom apartmanu - nekadašnjem stanu jednog veoma učenog Zemljanina koji se zvao Ignacio Mec.
     Sara se osuši i presvuče u jednostavnu brodsku odeću: pripijene pantalone i pripijenu elastičnu košulju koja se navlačila preko glave. Njen telesni izgled sad neće biti tajna ni za najnaivnije prerano došle. Ali njoj je bila bitna udobnost i mekoća tih odevnih predmeta.
     Kad je od svoje sobe zatražila prikaz taktičke situacije, živopisne 3-D slike najednom su iskočile iz radnog stola. Videlo se da je jofurska lađa još jednom odabrala pogrešan roj i da je i na njega, kao i na onaj prvi, ispalila projektile. Za to vreme čitava 'niska perli' nanizana ranije polako je ulazila u sastav velike crvene tačke, kao da jofurska lađa proždire svoj plen.
     Na njenu izgovorenu komandu, slika u tri dimenzije pokaza drugi prizor, Brazdačev cilj: zvezdu Izmunuti, koja je astronomski bila klasifikovana kao crveni div. Sada je u Sarinoj sobi bila prikazana sa znatnim uvećanjem. Videla se vlaknasta struktura te razbuktale hromosfere koja je svojim obimom nadmašila svaki normalan sunčev sistem. Bila je to naduvena, usključala zvezda; šibala je oko sebe palacavim jezicima jonizovanog gasa. A taj gas bio je bogat težim elementima, od kojih je Sarino telo bilo sastavljeno.
     Purofski smatra da su Bujuri umeli da podešavaju zvezde, pomisli ona.
     Čak i bez te zapanjujuće pomisli, Izmunuti je bila prizor dostojan strahopoštovanja. Pokraj tih ogromnih ognjišta projurili su svi šunjalački brodovi koji su doneli ilegalno seme na Jijo; ne samo seme nego i tovare nade svake osnivačke pokolenje. Namere osnivača kretale su se u rasponu od 'samo ostati živ' (tako su doputovali ljudi i G'Kekiji), pa do 'nastaniti se da biste se do mile volje mogli razmnožavati' (a upravo zato su došli, koliko se moglo sagledati, preci današnjih Ura).
     I sve te nade će se srušiti ako se mi ne domognemo Izmunutinih ognjeva, pomisli Sara.
     A, zapravo, Sara ni sad nije uviđala kako to doktor Džilijan Baskin misli da spase Jijo. Da li će pustiti da neprijatelj uhvati Brazdača, a onda da velikom samoubilačkom eksplozijom uništiti i sebe i Jofure?
     Bio bi to junački potez, ali neprijatelj će sigurno i to očekivati, pa će pripremiti neke protivmere.
     Onda, šta?
     Činilo se da Sara može samo da čeka i da to dozna kad se dogodi.
     Bilo joj je žao ove dece - Hakice, Alvina i ostalih. Ali to više i nisu deca, to su odrasle osobe. Dobrovoljci.
     Znala je da su mudraci uvek govorili da je dobar predznak sudbine ako u osvit istorijski presudnih događaja sve razumne rase, svih šest, postignu da budu prisutne zajedno.
     Njeni lični razlozi za polazak na ovo putovanje išli su onostran toga.
     Purofski je rekao, pomisli ona, da neko od nas dvoje mora poći: ili on ili ja; poći, biti u Brazdaču, ako postoji makar i najmanja verovatnoća da bi taj brod mogao uspeti.
     Jer jedno od nas dvoje mora pokušati da proveri da li je istina... ono što smo zaključili o Bujurima.
     Sve što je dosad u životu uradila, u matematici, ali i u lingvistici, nagoveštavalo je da je zaključak Purofskoga ispravan.
     Da Jijo nije slučajnost.
     Naravno, ako bi se malo pozabavila psihologijom, Sara bi mogla ustanoviti da je bilo i drugih razloga zbog kojih je navaljivala da u svemir poleti baš ona.
     Da bi se mogla i dalje brinuti o 'Neznancu', Emersonu D'Anitu, možda?
     Ali taj ranjenik sa zvezda sada je sa onima koji ga vole. Sa svojim kolegama, posadom Brazdača. Mnogo puta pre ovog uzletanja oni su zajedno rizikovali život. Pošto je savladao svoj početni stid, Emerson je ustanovio da itekako može opet da bude od koristi. Njemu Sara više nije bila potrebna.
     Ja nikome nisam stvarno potrebna.
     Suoči se s time, reče ona sebi; pošla si iz radoznalosti.
     Pošla si zato što si Melinino dete.
     Pošla si da bi videla šta će biti.

DVER

     Dobro je bilo što je imao na umu problem vazduha.
     Na drugoj strani prepreke neće uopšte biti vazduha.
     Zato Dver nije naprosto prošao kroz prepreku nego se prvo provukao rukama i gornjim delom tela, onda se savio u obruč i na taj način stvorio 'tunel' između dve lopte. Kratkotrajni uragan začas je isisao glavninu vazduha iz lopte gde je ostala košara njegovog balona; pritisak u dve oblasti se izjednačio. Tek tad se Dver sasvim progurao na drugu stranu i dopustio da se rupa zatvori.
     Dveru su uši 'pucketale', a puls gruvao. Njegov trik je uspeo, ali je raspoloživi vazduh bio prilično razređen. Efektivno, Dver se za jedan tren popeo na mnogo veću nadmorsku visinu. Pred očima su mu počele plesati tačkice. Ako bi se ovako nastavilo, njegovo telo ne bi još dugo izdržalo.
     Postojao je još jedan razlog za žurbu. Dok je izlazio iz globule u kojoj su ostali delovi njegovog balona, Dver je video da onu udaljeniju stranu dotiču osmougaone senke. Jofurski roboti došli su da pregledaju svoj prvi plen.
     Oprema koju je poneo, potrpana u improvizovani ranac, izmakla mu je iz ruku i popadala na 'pod' drugog žućkastog globusa. Dver je nabrzinu uze i pođe u jedinom mogućem pravcu za dalje bekstvo - ka pramcu zarobljenog svemirskog broda pokraj koga se našao.
     A taj nije ni najmanje ličio na masivnu lađu Jofura. Ovo je više nalikovalo paru supenih kašika, položenih tako da budu licem u lice, i zavarenih; okruglasti deo bio je prednji. Na sreću, žuta membrana bila je vrlo tesno razapeta oko broda, sa svake strane; red mutnih prozora na bokovima maltene je dodirivao tu ćilibarnu kvazimateriju.
     Vide i vrata.
     Prikupi snagu, razgiba noge probno, a onda se odbaci prema tom, tako privlačnom, ulazu u vazdušnu komoru. Dohvati, levom rukom, jedan istureni rukohvat.
     Ako je ovde potrebna neka tajna šifra, gotov sam, reče on sebi.
     Na sreću, delfinske radne ekipe koje su sa ovim 'kršinama' radile imale su svoj standardni način ulaženja, a i svoj standard sređivanja unutrašnjosti. Dver je nekoliko puta išao sa njima i pomagao im. Sada mu je bilo itekako drago što je video da je mehanizam ostao potpuno isti. Postupak je bio sasvim jednostavan, dostupan čak i jednom jijoanskom lovcu.
     Da bi se vrata otvorila, bilo je dovoljno okrenuti jednu hvataljku u udubljenom, obrtnom 'tanjiru'.
     Dvera je pratila sreća kao i do tad. 'Tanjir' se okrete.
     Znao je šta će biti ako unutra ima vazduha: jak vetar dunuće mu u lice. Znao je i šta će biti ako unutra nema vazduha.
     Biću potisnut unutra... i umreću.
     Ali trebalo je prvo pomaći ta oklopna vrata vazdušne komore. Morao se odupreti obema nogama o brodsko korito i onda povući vrata, oberučke, ka sebi. Vidno polje mu se suzilo u tunel. Znao je da ga samo još nekoliko dura deli od padanja u nesvest...
     Vetar zazvižda ka njemu, silovit, iz unutrašnjosti broda.
     Vazduh, nimalo svež. Smrdljiv, ustajao, vlažan, predivan vazduh.

DŽILIJAN

     Loša vest nije bila baš neočekivana. Ipak, Džilijan se nadala da će sreće biti bar malčice više.
     Jofurski brod je pohvatao još jednu skupinu brodova-mamaca i nanizao ih na svoj 'đerdan'; zatim se dao u poteru za sledećom skupinom.
     Vrlo brzo se videlo za kojom.
     Brazdačevoj sreći upravo je došao kraj.
     Ovog puta su se dobro namerili, pomisli Džilijan. A to se i moralo desiti, ranije ili kasnije.
     Zemaljski brod sada je bio tačno na nišanu neprijatelja, a do tačke spasa trebalo je kroz hiperprostor prevaliti još čitavih sedam miktera.

MUDRACI

     Ima sada i drugih na Jijou, pomisli Fhun-dau. Znao je da se ni brojka osam neće još dugo održati. Uskoro će morati da budu pozvani i novi naseljenici, delfini.
     Čitao sam ja zemaljska predanja o kitovima, delfinima i drugim njihovim morskim 'sisarima', razmišljao je Fhun-dau; znam šta je taj cetacejski legendarni 'kitovski san'. Kakva li će biti naša muzika kad delfini dodaju svoje glasove našem horu?
     A posle broja devet, ko zna? Još i šimpanze? Možda i lornici i zukiri? Pa, ona kiki stvorenja koja su delfini dovukli sa neke daleke planete? Biće vokalni miks, itekakav. I možda će nastati neka civilizacija dostojna da se tako naziva.
     Sve to leži u budućnosti, kao svetlucava mogućnost, suprotna svakoj verovatnoći i svakom razumu. Zasad Savet Jijoa ostaje ograničen na one koji su dugotrajnim opstajanjem na ovoj planeti dokazali da imaju pravo na mesto u njemu. Oni koji su uzeli učešća u ovom svetu. Oni čije se potomstvo već pokolenjima sastoji isključivo od atoma koji su svi došli iz planetne kore njihove matične planete, Jijoa; iz kore koja se sama stalno obnavlja. Ta crta prožima muzičku harmoniju sadašnjih osam naroda Jijoa.
     Mi udišemo Jijo, reče Fhun-dau sebi; udišemo ga sa svakim pojedinim dahom.
     U skladu sa ovim mislima umblao je Fhun-dau, a duboke vibracije širile su se iz njegove vreće pod grlom.
     Pijemo vode Jijoa, reče on sebi. U smrti, naši mili i dragi nas bacaju u bezdan Jijoa. A tamo se pridružimo ustrojenim ritmovima ovog sveta.

     Ono prisustvo koje im se pridružilo bilo je u isti mah i dobro znano i užasavajuće. Savet Jijoa osećao je kako ono pulsira u svakoj noti flaute ili mirlitona. Kako prožima i klepet glaverkine zvečke i ironične empatijske glifove titlala.
     Već pokolenjima je Sveto Jaje dodirivalo njihove sne. Blage kadence njegove bile su dovoljna plata za sve napore hodočašća, pomagale su da se Zajednica učvrsti.
     Ali kroz sva ta leta, mudraci su imali u vidu: Ono spava i niko ne zna šta će se desiti kad se probudi.
     Da li je sad počelo da se budi samo zato što su se Savetu konačno pridružili nedostajući članovi? Ili zato što ga je divljački jofurski zasek trgao iz dremeža?
     Fhun-dau je više voleo treće objašnjenje: da se Sveto Jaje budi zaslugom njegovog starog prijatelja Vubena.
     Ili četvrto: da je, naprosto, došao trenutak za buđenje.
     Odjeci su se postojano pojačavali. Fhun-dau ih je osećao kroz stopala: brujanje ispod tla, brujanje u kamenu, koje se uzdizalo ka nekom vrhuncu. Nakupljala se ogromna suspregnuta sila. Ogromna svrhovitost.
     Kakva energija! - pomisli Fhun-dau. Šta li će se desiti kad se ona oslobodi? Njegov 'meh' je pulsirao; umblanje je već postalo bolno, ali zato je bilo jače nego ikada u njegovom životu.
     Fhun-dau je pomišljao da će iz ovog kratera provaliti vulkan, da će to biti jedna titanska eksplozija posle koje će slapovi lave pokuljati klisurinama i onda preko namučene Livade okupljanja.
     Na kraju se pokaza da je oslobađanje energije bilo, u fizičkom smislu, vrlo malo: zemljište je samo još jednom zadrhtalo.
     Pa ipak, ono što se oslobodilo imalo je snagu tako ogromu da se svi zateturaše. Poletelo je, vinulo se, brzinom misli.

NAGIB

     Nelou Kulhanu - koji je stajao na ruševinama svoje radionice, obeshrabren i potpuno premoren posle celodnevnog povratnog gacanja po močvarama - došlo je kao niz mirisa, koji su se brzo smenjivali.
     Prvo kiselo-slatki miris pulpovane tkanine koja se puši dok je sipaju preko poroznih sušionih površina.
     Odmah zatim vrelo-životni miris kože njegove pokojne žene, kad god bi, mlada, posvetila pažnju i njemu, pošto je pre toga ceo dan provela neštedimice dajući sebe njihovoj neobičnoj deci.
     Miris Sarine kose, kad je imala tri godine... neodoljiv kao najneodoljivija droga.
     Nelo teško sede, maltene pade, na ostatak srušenog zida. Iako su sva ova osećanja projurila kroz njega za manje od jedne kidure, nešto se u njemu slomilo, rasprslo na bezbroj komada; i on se rasplaka.
     "Moja deca..." grcao je. "Gde su?"
     A znao je, nešto iznutra mu je reklo, da nisu više na ovom svetu.

     Falonu - koji je ležao raširenih ruku i nogu vezanih za četiri koca pobodena u pod podzemnog legla roul šemblera i čekao smrt - ova pojava dođe kao talas slika. Talas uspomena, koje su pristizale istrgnute iz prošlosti, cele.
     Tajanstveno klin-drveće na Ravnici sunčevog izlaska, koja se nalazi dalje na istoku nego što je iko putovao u poslednjih stotinu leta.
     Ledene sante dalekog Severa, čitave ploveće planine sa snežnim kulama, koje su vetrovima izvajane, na vrhu.
     Pretapajuće, izazovne utvare Spektralnog toka... i oaza Ksi, u koju su ga plemenite Ilijke pozvale da tu proživi ostatak svojih dana, da dozna njihove tajne i jaše njihove blagorodne konje.
     Nije kriknuo Falon. Znao je da Dedinger i njegovi fanatici osluškuju, odmah ispred ove pećine skrivene ispod jedne od peščanih dina. Kad se zver vrati kući, oni neće dobiti nimalo zadovoljstva od bivšeg glavnog izvidnika Zajednice Jijoa.
     Ipak, ova plima osećanja delovala je na njega. Falon isplaka suzu, samo jednu, zahvalnicu.
     Jedan život može biti ceo samo u svojim sopstvenim očima. Falon pogleda svoj život ceo i nazva ga dobrim.

     Urijeli - koju je to prekinulo usred žurnog rada na nekoliko novih projekata - taj prolazeći talas bio je nedobrodošla upadica. Čist gubitak dragocenog vremena. Naročito kad su svi njeni saradnici namah ostavili iz ruku sva sredstva za rad i zablenuli se u neke daleke, druge prostore, ispuštajući svakojako ječanje, uzdisaje ili njištanja.
     Urijel je tačno znala šta su dobili. Dobili su blagoslov. Ali njen odgovor bio je vrlo sažet.
     Pa, šta?
     Imala je i previše posla da bi sad traćila dure i dure na nešto što je izvan njene kontrole.
     Ona iskaza, na gal-drugom, svoj šturi komentar.

     O, pa odluči li već jednom
     da u dejstvo stupiš?
     Tako mi je drago,
     dugovečni sveti Stvore.

     Oprosti smrtniku bednom
     i nemoj da se ljutiš
     jer neki od nas ne žive dugo
     i nemaju vremena za tvoje govore.

     Evasku - tren kasnije, ali pola svetlosne godine daleko - došlo je kao kratka, užasno bolna vibracija u vosku. U drevnom vosku, koji se nakupljao tokom mnogih jadura života njegovog prethodnika, Aska, starog trekijevskog mudraca.
     Neželjena isparenja navališe uz središnji 'dimnjak' koji je svim torusima zajednički, prođoše i kroz diktatora na vrhu i izduvaše se kao jedan zbijen oblačak.
     Hvaljena budi sudbino...
     Druge kupe natrpanih prstenova uzmakoše od Evaska; nervirao ih je taj miris kakav još nikada ne osetiše, pomešan sa tragovima primitivizma zemlje jijoanske.
     Ali starija od dve svešteničke kupe prstenova, jofurski glavni sveštenik, automatski je reagovao na taj pobožni dim. Naklonio se na tu stranu i dodado:
     Amin...

LARK

     "Lark, tvoja šaka!"
     Drhtao je, pokušavajući da kontroliše napad koji ga je sasvim iznenada obuzeo i naveo da skine amajliju sa sebe i da je čvrsto stisne šakom. Sad nije popuštao stisak, iako mu je taj komad minerala počeo pržiti kožu.
     Bili su oboje i sad šćućureni iza visokih i debelih 'stubova' nalik na jofurska tela; ta skupina kipova u sredini kontrolne sale bila im je jedini zaklon od pogleda neprijatelja. Zato se nije usudio da jaukne od bola. Lingova je sad svim silama pokušavala da mu otvori stisnutu pesnicu i izvuče amajliju; a on se samo trudio da se ne rita i ne bacaka. Najzad ta krhotina kamena ispade, i to njemu u krilo, pa odatle na pod, šireći smrad oprženog mesa. Toplota se u mineralu nastavila povećavati, čak i sad. Oni uzmakoše malo. Kamen se užari toliko da je bilo teško gledati pravo u njega.
     "Ne!" šapnu Lark, videći da se Lingova baca napred i pokušava da zgrabi kožnu vrpcu. Na njegovo iznenađenje, vrpca je ostala dobro očuvana. Lingova uhvati onaj kraj najudaljeniji od minerala, ustade i zavrte amajliju oko glave, širokim zamasima, jedanput, dvaput. Izgledala je kao da oko sebe vitla jednim malim, žestokim suncem.
     Ispusti ga, i Larkov talisman polete širokom, uzlaznom, lučnom putanjom preko jofurske kontrolne dvorane, napred, ka središnjim ekranima.
     Neka vriska i cika nastade tamo i smrad tako prodoran da Lark poče da se guši.
     "Pa, zašto si..." poče on, ali ga Lingova povuče za ruku.
     "Morali smo da pokušamo neku diverziju. Idemo, sad nam je prilika!"
     Lark je žmirkao, zapanjen snagom svojih navika. On se čak i ljutio na ovu mladu ženu što je odbacila njegov amulet; i više od toga, morao je savladavati želju da potrči za tim predmetom - za jednim kamenom.
     Ma, ostavi, dobro je da si se toga otarasio, reče on sebi čvrsto i klimnu glavom Lingovoj.
     "U pravu si, idemo."

DVER

     Unutar broda-mamca, on pade na palubu i poče se naprezati kao da povraća. Zapravo je u njegovom želucu malo čega bilo, pa nije ni mogao mnogo povraćati.
     Nekako u sredini tog neprijatnog doživljaja, jedna druga, sasvim drugačija vrsta rastrojstva prostruja kroz Dvera. Na tren se činilo kao da mu se Jedinstveni uselio u glavu i kao da pokušava opet nešto da kaže. Ovo čudno, vrtoglavo osećanje moglo je, maltene, biti i prijatno, da Dverovo telo nije već bilo u procesu bljuvanja.
     Talas je proleteo pre nego što je Dver imao priliku da oceni šta se događa. Ali i iz drugih razloga on više ni tren nije smeo da izgubi.
     Znao je da će Jofuri za kratko vreme pregledati ostatke njegovog balona i da će onda preći na drugi po redosledu mehur... ovaj, njegov sadašnji.
     Pri punoj gravitaciji, najverovatnije ne bi stigao da protrči celom dužinom broda i pobegne na vreme. Ali Dver je bio sklon da koristi uslove koji se na 'terenu' zadese; zato sad brzo nauči sebe da leti.

LARK

     Bežali su niz hodnik koji se iza njih punio talasima dima, progonjeni besnim povicima i povremenim hicima koji su izgledali kao treperave munje. Onda neočekivana detonacija zaljulja ploču ispod njihovih nogu. Zid vazduha grunu u leđa dvoje ljudi i oni se 'prosuše' naglavačke po podu.
     Gotovi smo, pomisli Lark, misleći da je to neko oružje koje su progonitelji ispalili.
     Baci pogled preko ramena i vide da su se roboti okrenuli i da sad hitaju natrag, u komandnu salu! U bučnu oluju dima; u klobučave oblake čađi koji su navirali iz te dvorane.
     "Šta misliš, da li..." poče on.
     Lingova odmahnu glavom. "Nije lako pobiti Jofurnjare. Mislim da ih je eksplozija samo isprevrtala, ništa više."
     Pa, i bilo je sitno parče kamena, pomisli on.
     Sada je oštro osećao nedostatak te amajlije.
     Pomože Lingovoj da ustane. Osvrtali su se, očekujući da se roboti svakog trena obruše na njih.
     "Sad, valjda, znaju da smo ovde", reče on.
     Potrčaše dalje. Posle nekoliko dura, Ling prasnu u smeh, kao da ga je tek tad čula.
     "Da, da", reče ona kroz smeh. "Sad valjda znaju da smo ovde."

DŽILIJAN

     Otkriven je paranormalni poremećaj, koji je nakratko emanirao iz planete. Ubrzo posle toga, oficirka za detekciju objavi promenu na taktičkom ekranu.
     "Pogledajt-t-te!"
     Džilijan vide. Jofurska konfiguracija se menjala. Blistavi crveni disk kao da je nekoliko trenutaka žmirkao. Njegov 'rep' od crvenih tačkica, dotad uvlačen sve bliže, razgiba se i otpade. Poče ploviti sporije, zaostajati.
     "Izgleda da su neprijatelji odbacili sve ulovljene brodove koje su dosad vukli za sobom. Ja jedino mogu zaključiti da su našli način da ih proskeniraju brzo i da su ustanovili da je to sve dros, koji ih ne zanima. Mamci će sada plutati nezavisno u pravcu Izmunuti, dok će nas bojni brod, rasterećen, sustići mnogo brže."
     Džilijanine nade, koje su se donekle uzdigle kad je naišao talas paranormalne emanacije, padoše na niži nivo nego ikad.
     "Pripremi se za poslednji otpor", reče ona prigušeno.
     Od delfina nije stizao ni zvuk, ni jedno jedino sonarno 'klik!'. Kao da niko od njih nije želeo da potvrdi ovaj trenutak, da mu da materijalnu stvarnost, ispunjavajući ga zvukom.
     "Ali, ali", reče Ka, "oni usporavaju! Jofuri se vraćaju da pokupe ispuštene brodove!"
     "Šta?" upita Džilijan. "Zar je moguće da su ga ispustili slučajno?"
     Upali se Nis hologram, splet linija zakovitlanih kao i uvek; pa se nakloni, time potvrđujući da je i takva mogućnost stvarna.
     "Nameće se jedna hipoteza", reče Nis računar. "Paranormalni talas koji smo otkrili bio je daleko preslab da ozbiljno utiče na bojni brod u svemiru... osim ako je bio strogo usmeren."
     "Objasni", reče Džilijan.
     "Mogao je poslužiti kao okidač za neke mogućnosti koje su već čekale u pripravnosti... recimo, unutar jofurskog broda."
     "Drugim rečima, možda ih je ipak 'zveknulo' na neki način. Izazvani su, recimo, neki događaji kod njih, koji su poremetili..."
     "Upravo to", reče rotaciona svetlost u vodi ispred nje. "Ako je taj poremećaj doveo do odbacivanja pohvatanog brodovlja, odnosno do oslobađanja kutija za hvatanje, Jofuri će se svakako vratiti po njih i sve opet uhvatiti, iako će im to značiti dodatni gubitak vremena. Jer oni će misliti da je paranormalno dejstvo proizvedeno namerno baš u trenutku kad su se približili svom glavnom plenu."
     "Drugim rečima, još pomnije će pregledati jednu po jednu 'kutiju'. Hrmmmm."
     Džilijan razmisli dobro o ovome. Onda upita.
     "Jesu li mnogo izgubili na vremenu da bi nas presreli?"
     Ka praćaknu repnim perajem.
     "Izgubili su znatno", reče on, sa pilotskog mesta. "Ali ne dovoljno. Probićemo se do korone Izmunuti, ali neprijatelji će tad biti dovoljno blizu da nas dalje prate na detektorima. Dakle, ta plazma nam neće biti ni od kakve stvarne koristi."
     Džilijan klimnu glavom. "Pa, da, ali sad ipak stojimo nešto bolje... Još jedna ili dve ratne varke, pa bismo stajali mnogo bolje."
     Delfini se zasmejaše tihim kikotom onih koji znaju. Svi se vratiše svom normalnom poslu, ispuštajući povremeno samopouzdana škljocanja. Jer svi su čuli tu njenu poslednju primedbu koja je bila tačno ono što bi u ovoj situaciji rekao Tom Orli.
     A Džilijan, zapravo, nije znala da li njen 'plan' uopšte zaslužuje da se nazove tako.

SARA

     Rekli su joj da je neki paranormalni talas pristigao sa Jijoa, ali Sara nije osetila ništa.
     Nimalo iznenađujuće; od troje Melinine dece, jedino je Dver oduvek imao neku sposobnost vančulnog opažanja. Ona, Sara, velika logičarka, nije toga imala nimalo. Donedavno se nije ni zanimala za takve stvari.
     Sad poče da se pita.
     Šta ako je Purofski mislio da upravo za tom pojavom treba da tragamo? - pomisli Sara.
     Sedeći za radnim stolom u svojoj luksuznoj sobi, Sara se obrati prenosivom računaru.
     "Taj paranormalni talas", reče ona. "Imamo li neki podatak o njegovoj hiperbrzini?"
     "Samo grubu procenu. Putovao je brzinom od približno dva miktaara na miduru."
     Sara pokuša da izračuna u glavi, prevodeći sve na merne jedinice na koje je bila naviknutija, kao što su svetlosne godine. Onda uvide da mašina može sve to uraditi umesto nje i prikazati grafički.
     "Pokaži mi."
     Uobliči se hologram, na kome se njena matična planeta videla kao plava tačka u donjem levom kvadrantu. Brazdač je bio sitnija tačka, žuta, blizu gornje desne ivice slike; oko Brazdača bilo je još nekoliko tačkica, brodova u roju mamaca broj dva. Vide da je konvoj crvenih - Jofurski brod i za njim 'brojanica' od nanizanih uhvaćenih 'perli' - nastavio da ih goni.
     Preko ove osnovne slike kompjuter nabaci drugu, sačinjenu od ukrštenih linija za koje je Sara znala da su talasni vektori u hiperprostoru nultog nivoa. Matematika ovoga bila je srazmerno jednostavna, ali je Sari ipak trebalo nešto vremena da se snađe u bogatoj trodimenzionoj slici. Onda ona zazvižda.
     "To nije obrnuti koren. To nije čak ni jedan kroz R. Bilo je direkcionalno!"
     "Bio je to dobro očuvan, direkcionalni paket talasa", reče kompjuter sa stola, "rezonantan na prvoj, trećoj i osmoj talasnoj du..."
     I nastavi tako, žargonom paranormalne geometrije. Sara to nije mogla pratiti. Njoj je bilo sasvim dovoljno da vidi da je taj vančulni talasni udar bio upravljen. Prohujao je, svojim najjačim delom, kroz Jofurski brod, ali i kroz Brazdača.
     Da je to bila puka podudarnost bilo je do krajnosti neverovatno. Dakle, neki veoma moćan entitet na Jijou znao je tačno gde se nalaze oba broda, i gonilac i gonjeni, pa je...
     Sara se zaustavi usred misli.
     Ne vezuj se za prvo objašnjenje koje ti padne na um, reče ona sebi.
     Šta ako nije bilo upravljeno ni na Polkdži niti na Brazdača? - zapita se.
     Šta ako smo se naprosto zadesili na putanji; ako je talas bio nanišanjen kroz nas ka nečemu drugom? To bi značilo da smo se zatekli tačno između Jijoa i...
     Ona skoči na noge.
     "Pokaži mi Izmunuti i prelaznu tačku!"
     Displej se poče sažimati; izmenile su se razmere slike. Pokaza se zvezda, crveni džin. Sad se videlo da je Brazdač jedva na pola puta do navodne bezbednosti koju bi mogao naći u okrilju razbuktale Izmunuti.
     A iza toga je, pomisli ona, prevoj u samom prostoru. Zavijutak u tkivu stvarnosti. Tačka kroz koju proletiš i odjednom si drugde... veoma daleko odavde.
     Iako se samo uz pomoć kompjuterske grafike mogla videti sasvim tačno, prelazna tačka ipak nije bila nevidljiva niti je bila 'ne-entitet'. Korona zvezde Izmunuti bila je upadljivo izdužena na tu stranu. Mlazevi zvezdanih gasova, oker boje, stizali su do prelazne tačke i svijali se oko nje, tako da je ličila na nekakvu bubuljicu u prostoru.
     "Kad će paranormalni talas stići do Izmunuti?"
     "Odavno je stigao", reče kompjuter.
     Sara proguta. To izvesti, nije joj bilo lako, u ovom času.
     "A sad mi pokaži procenu za..." Ona poče da izvlači iz svog pamćenja reči koje je retko kad upotrebljavala, iako ih je svojevremeno čitala. "...verovatne hiperdeflekcione krive, u trenutku kad je paranormalni talas došao do crvenog džina. Naglasi metastabilna područja, hmmm... čuvanja invertirane energije, sa potencijalom za... hrrrmmm... ovaj, za, za stimulisane emisije na tim talasnim dužinama koje si pomenuo."
     Po Sarinom licu putovale su sad raznobojne linije svetlosti, trepereći i ukrštajući se, zato što se i slika iznad stola menjala.
     Njene se oči raširiše, pokazujući, na trenutak, belinu svud uokolo zenica i dužica. A njena usta oblikovaše reč, samo jednu, ali ne nalazeći daha da joj daju ikakvu čujnost.
     Onda Sara dograbi najbližu beležnicu - od hartije ne mnogo kvalitetnije nego što je bila ona Nelova, jijoanska - i napisa, žurno, dva reda koordinata.
     Džilijan Baskin se odazva na njen hitni poziv. Ali ta starija žena izgledala je poprilično namučena, a i nervozna.
     "Mudra Kulhan, stvarno sad nemam vremena..."
     "A, imaš, imaš", reče joj Sara strogo. "Vidimo se u tvojoj kancelatiji kroz četrdeset dura. Ovo ćeš svakako želeti da čuješ!"

RETI

     Jedna mlada žena sedela je u zaključanoj sobi, sasvim sama u svojoj Vaseljeni, sve dok neko ne pokuca spolja.

     Nije, zapravo, bila sasvim sama - mali kentauroid Jii bio je uz nju. Štaviše, kucanje nije bilo na vratima, nego je neko snažno pokucao na prozor ispod njenih nogu. Pa ipak, element sablasnog iznenađenja bio je prisutan. Reti odskoči, pobeže od zvuka; a zvuk nije prestajao, naprotiv, pojačavao se, kao da neko sve žustrije udara čekićem.
     "Odozdo žena!" zakuka Jii, pokazujući svojim dugačkim vratom nadole.
     Reti odmah vide nekoga kroz to brodsko okno. Jedna prilika čučala je na prozoru spolja, ocrtana magličastom žutom pozadinom. Neko je, dakle, hteo da uđe u njen beskorisni brod. Prilika je bila izobličena, razvučena, sa ogromno nabubrelom glavom. Jedna ruka se pojavi, okrete, držeći neko tupo oruđe i zamahnu jako, udarajući po kristalu ponovo.
     "Podli neprijatelj zao da uđe!" kliknu tankim glasom Jii.
     Vizije svemirskih čudovišta ispuniše Reti, ali ne strahom. Nije imala ni najmanju nameru da prepusti svoje carstvo ma kakvom uljezu - Jofuru, robotu, nikome.
     Još jedan udarac po istoj tački. Očigledno je bilo da bi trebalo još mnogo udaraca, i to znatno jačih, da bi napadač iole oštetio prozor. Ohrabrena, Reti pođe napred da vidi sa čim ima posla. Primače se toj senovitoj prilici. Posle sledećeg udarca prinese lice sasvim blizu prozorskom oknu. Pogleda dobro napolje.
     U početku je slika bila mutna. Onda onaj napolju primeti da ga neko gleda, pa se takođe primače glavom do prozora. Reti uvide da je oko te glave naduvani balon od nečeg providnog. Neko je, uvide ona, improvizovao kacigu.
     A unutar tog mehura vazduha...
     "Jahhhhhh!" kriknu ona i odskoči jače nego da je videla čudovište ili duha.
     Opet primače glavu prozoru. Onaj napolju je mahnito gestikulirao, upirući prstom ka boku broda.
     "A, da", uzdahnu ona. "Ja sam zakarabudžila vazdušnu komoru iznutra, je li to?"
     Ona klimnu glavom naglašeno, da bi to posetilac video kroz prozor, a onda potrča, nizom dugih odbacivanja, kroz hodnik, duž koso nagnutih zidova, do vazdušne komore čija je spoljašnja vrata nedavno zaprečila debelim rezama, da se ne bi Čuhki slučajno vratila. Sada ih podiže i ukloni, a onda pobeže unutra, iza drugih, unutrašnjih vrata vazdušne komore.
     Ali je vazadušna komora imala svoj proces otvaranja prvo jednih, pa drugih vrata, ciklus koji je trajao dovoljno dugo da Reti počne da se pita... Nisu li je oči prevarile. Šta ako je ono maločas bio samo trik nekog stvora koji ume da čita misli i koji je iz njenog uma očitao izvesne uspomene i sada ih upotrebio da bi dobio pristup u brod...
     Posetilac se stumba unutra, za njim se spoljašnja vrata zatvoriše, vazdušna komora se napuni vazduhom i tek onda se unutrašnja vrata, najzad, otvoriše. Reti vide Dvera Kulhana koji je žurno skidao sa glave membranu, nalik na balon, koja mu je poslužila kao improvizovani sistem za održanje života u vrlo razređenom vazduhu izvan broda. Bio je, doduše, nešto modar u licu. Uz Retinu pomoć on odlepi sa svog svemirskog odela i poslednje flastere koji su pridržavali taj balon, napravljen od nekog priručnog materijala koji je našao u nekom od ulovljenih brodova-mamaca, tokom svog dugotrajnog bekstva kroz čitav red njih. Mladi lovac sad je grabio duboke dahove vazduha, a Reti, koja se od njega odmakla korak-dva, samo ga je gledala ćutke. Posle nekog vremena oporavio se dovoljno da se suoči sa njenim pogledom punim neverice.
     "Trebalo je... da znam... da ćeš to biti ti", promrmlja on pomireno.
     Reti progunđa upravo u isto vreme kad i on, takođe otupljenim tonom: "Tako mu Ifni... da li ću se ja ikad otarasim tebe?"

EVASK

     Moramo odmeriti šta se gubi i šta se dobija različitim opcijama, ovde.
     U atmosferi zvezde Izmunuti počele su da se uzdižu nekakve oluje, a naša naslaga torusa zadužena za taktiku javlja da smo izgubili dragoceno vreme.
     Još tri roja meta beže ispred našeg veličanstvenog broda Polkdžija.
     Prvi roj ćemo pohvatati upravo kad bude ulazio u oluju Izmunuti.
     Drugi roj ćemo sustići dok bude prolazio kroz najveću promenu hiperboličnog zamaha.
     A treći?
     Treći će se dokopati prelazne tačke i imaće dovoljno prostora da kroz nju skoči u sledeći nivo hiperprostora.
     Onaj pokušaj sabotaže nedavno, onaj diverzantski atak na našu kontrolnu dvoranu, stvorio nam je ozbiljne probleme. Neuporedivo veće nego što je telesno oštećenje našeg kapetana/vođe, čija onesposobljenost ne bi trebalo da potraje još dugo. Taktičari istupaju sa novim planom.
     Odbaciti sve te kutije za hvatanje jer usporavaju naš let.
     Sve su ionako na putanji koja će ih sručiti u Izmunuti. Ako se plen prikrio u jednom od tih brodova, moraće uskoro da otkrije svoje prisustvo ili da se prepusti sagorevanju.
     Tako olakšan Polkdži ubrzati pravo ka prelaznoj tački!
     Na taj način isprečićemo se između našeg plena i jedine putanje za bekstvo. Ovako nagli manevri izazvaće i neke talasne poremećaje, ali biće ostvaren naum, neće biti nikakve nade za Zemljane, ma u kom roju da se kriju. Zato će uslediti njihove akcije koje će nam pokazati koji brod je sapijentno vođen, a koji na običnom automatskom programu.
     Lovački mirisi ispunjavaju naš komandni most, jaka želja da se već jednom okonča ovaj veliki poduhvat. Biće ogromno zadovoljenje za Polkdži da potuče ove Zemljane, a da nijednog trenutka ne mora pozvati u pomoć veliki jofurski klan. Uspeti, tamo gde čitave ratne flote nisu uspele - to će biti slavno!

     Ali sad, svi na svoje radne zadatke, prstenovi moji!
     Neka gamad nam se razmilela po divnoj borbenoj lađi ovoj. Naš komandni most sada je čađav i oštećen, ponižen pred bibliotečkom beležničkom kockom koja je videla bukvalno sve.
     Ta gamad ima biti pronađena. Ja/mi sam/o onaj konus pozvan ponajviše za takvu poteru, zato što imam/o iskustvo sa ljudima.
     Naš prvi potez, prstenovi Moji?
     Pokupiti onog čoveka koji je ostao u zatvoru!
     Njega zovu Ran.
     On će nam pomoći da pronađemo njegove bivše kolege. Već je tome naklonjen.

     Radujmo se, dakle, prstenovi Moji!
     Na taj način dokazaćemo da smo korisni, pa ćemo, samim tim, izbeći rasturanje ove kupe. Ako uspemo, ovom torusu-gosporaru obećana je lepa nagrada.
     Drhtite u iščekivanju, prstenovi Moji! Dok Polkdži za sigurnim trijumfom kroz svemir juri, Evask u drugi, unutarnji lov žuri.

EMERSON

     Motori mu pevaju, jezikom koji on i sad razume.
     Kad namešta kalibratore, čini mu se kao da je, maltne, onaj isti Emerson D'Anit, onaj stari. Majstor mašinista. Momak mehaničar. Čovek koji postiže da zvezvoleti lete.
     Onda ga ponešto podseti. Upali se napisani izveštaj o statusu, ili robotski glas počne da očitava listu parametara. Priti to ne može da mu prevodi - jezik ručnih signala ne može da iskaže finese hipertalasne transformatike.
     Emersonove kolege, članovi posade, cene njegov trud. Zadovoljni su i iznenađeni što on uspeva da im pomogne.
     Ali sada mu je to jasno, takođe izlaze u susret invalidu.
     Stvari nikada neće biti iste.

     Njegova smena je završena. Suezi mu naređuje: idi i odmori se. Zato on, sa Priti, odlazi do torova, da malo poseti glavere. Oseća neko zajedništvo sa tim jednostavnim stvorenjima, koja su po lišenosti govora otprilike 'tu negde' gde je i on.
     Alvin i Hak razmenjuju uvrede i dosetke na angliskom, koji je njegov maternji jezik, ali on to ne može da prati, samo čuje opšti ton drugarskog raspoloženja. Oni su ljubazni prema njemu, ali Emerson ni tu ne nalazi utehu.
     Traga za Sarom; nalazi je, najzad, u sobi za strateške nacrte. Oko nje je Džilijanin štab. Plamena slika naduvene džinovske zvezde ispunjava sredinu sale; različite orbite ucrtane su kroz vatreni omotač zvezde. Neke putanje prilaze baš blizu, koriste efekat praćke da bace Brazdač ka tački prelaza - koja je izuvijani levak otvoren u samom prostoru. Taktika koja izgleda izazovno, čak i pilotu kao što je Ka. Ali taktika koja je sama po sebi očigledan izbor.
     Neprijatelj će, nesumnjivo, očekivati baš te manevre.
     Druge orbite su nerazumne, zaleću se blizu crvenog džina i gravitaciona praćka ih onda udaljava od jedine rupe kroz koju se može pobeći. Baca ih daleko od jedinog izlaza iz ovog opasnog dela jedne zabranjene galaksije.
     Ali dopustiti neprijatelju da prvi stigne do prelazne tačke, to izgleda samoubilački.
     Opet, Brazdač i nema mnogo izbora, s obzirom na to kako se Polkdži sada zaleteo. Možda Sara i Džilijan planiraju da polete u duboki svemir i da se sakriju negde među onim oprženim stenama koje nekad behu planete, pre nego što se Izmunuti raširila i prožderala svoju decu.
     Emerson poče da gleda Saru, zadubljenu u rad. Kao da niko od prisutnih nije primećivao prepotenciju jedne divljakinje sa Jijoa koja sebi pridaje pravo da upravlja radom složenih zvezdoletača.
     Možda u ovakvim vremenima, jedna dobra zamisao može vredeti više nego nagomilano iskustvo?
     Ovaj raskorak navodi ga konačno na osmeh, pa se Emersonu vraća nešto od njegovog dobrog raspoloženja. Vraća mu se njegov naviknuti optimizam.
     Uostalom, kad je on dozvolio da mu slabi izgledi pokvare raspoloženje?
     Iza komandne akvarijum-sale postoji jedna osmatračka kupola. Do nje se može stići samo zavojitim stepeništem čije su poprečne poluge raspoređene daleko preblizu jedna drugoj. Zaostalo je to od nekih ranijih vlasnika Brazdača; od neke rase, ko zna koje. Potrebna je izvesna gipkost da bi se čovek uvukao u tu kupolicu čudnovatog oblika. Baš tu je Emersonovo tajno mesto.
     To je debeli poluloptasti mehur od adamantinskog kvarca koji omogućava da posmatrač, sedeći unutra, bez ikakvih pomagala razgleda sve što se nalazi izvan broda. Tu je pred njim zvezdani svod, sasvim ogoljen, bez ikakve zapreke; posmatrač je gotovo sasvim okružen crninom zvezdane noći koja će trajati večno. Pramac broda zaklonio je zvezdu Izmunuti, ali zato ogromno razmahnuta povesma najbližeg kraka ove, Četvrte galaksije iskriče kao reke dijamanata. Globularna jata fosforesciraju kao dijatomeje u moru kad ga obasja mesečina. Od dana kad je ponovo prohodao na Jijou, Emerson nije u sebi gajio ni najmanju nadu da će opet doživeti ovo. Golo sučeljavanje. Um naspram Vaseljene.
     Vaseljena teče kroz njega, bujicama; preobilje divote. Premnogo je; boli.
     Emerson je, doduše, proveo pola godine učeći o svim vrstama bola, tako da mu je bol postao svojevrstan prijatelj. Saveznik njegov, u potiskivanju izvesnih uspomena. Sad Emerson meditira o zvezdanim vatrama, a uspomene se vraćaju.
     Seća se onog smrada, neposredno posle rušenja na Jijo: njegova odeća gori, on taj požar na sebi gasi tako što se baca u blatnjavu vodu. Mutno je svestan da je nedavno vodio neku bitku. Bio je to diverzioni napad - da privuče na sebe pažnju neprijatelja, da bi njegovi prijatelji dobili priliku da se izvuku.
     Laž, međutim, laž; to što je zapamtio bila je laž.
     Izmišljotina, usađena u njegovu glavu da bi prikrila istinu.
     A istina je bila da su Oni Stari njega skinuli sa one stare thenanijanske borbene letelice. Onda su ga podvrgli ispitivanjima. Bockali su ga sondama; opipavali. Danima su pretraživali njegov um; nedeljama. Zarivali instrumente kroz njegovu svest. Onda su ga strpali u jednu malu kapsulu. A kapsulu u jednu cev, koja ga je stisnula...
     Emerson ječi, seća se kako se to putovanje završilo padanjem zapaljenog čamca na Jijo, u onu groznu močvaru gde ga je Sara pronašla.
     On pamti kako su izgledali Oni Stari, ili, bar, jedna klika njih. Hladne oči. Tvrdi glasovi, koji mu naređuju da zaboravi. Da zaboravi... ali da prihvati i osudu na život.
     Znam... vašu... laž...
     Naredba se protivi Emersonu. Na trenutak, bol postaje jači nego što je ikad ranije bio.
     Bol koji je nešto elementarno, kao ovaj crni vakuum koji ga okružuje.
     Kao kosmički zraci; njihova kosa kiša.
     Kao mirijade kvantnih slojeva koji pridržavaju svaki pojedinačni kvark i svaki lepton u njegovom uzdrmanom telu.
     Kroz sve to, njegove oči jedva uspevaju da dođu u žižu, da mimo destilata patnje izoštre sliku nebrojenih zvezda koje postaju leteće iglice.
     Najednom iz tih mrlja i krhotina svetlosti počinje da se izdvaja jedan oblik. Oblik koji krivuda, dolazi, praćaka se, ide u cik-cak.
     Pliva, reče Emerson sebi. Pliva ka njemu, probija se sve bliže kao da ide protiv talasa neke brze i jake plime. Oblik iz njegovog pamćenja; ali ne donosi novi bol, nego, naprotiv, svojim približavanjem uspeva da odagna i sav dosadašnji bol. Struja pogurana snažnim perajima preliva se preko Emersona, blagodatna, blagorodna, umirujuća.
     Delfinsko lice doplivalo je u izoštreni deo njegovog vidnog polja.
     Kapetan...
     ...Kraidaiki.
     Lice sa ožiljkom, sa dubokom ranom iza levog oka. Rana je toliko slična Emersonovoj, da to ne može biti podudarnost.
     Objašnjenje ga zvukom okružuje.

     * Hulje bez mašte
     * kradu i otimaju
     * tuđe zamisli

     Emerson je ovaj trinarni haiku savršeno razumeo, u sekundi. Mora biti da su Oni Stari nekako pročitali njegov um i doznali za Kraidaikijevu ranu na glavi. Po svemu sudeći, ta rana je sasvim odgovarala njihovim potrebama, pa su je oni kopirali. Otkinuli su tačno toliki komad mozga iz glave zarobljenog čoveka. Zar je postojao bolji način da ga puste na slobodu, ali da obezbede da on nikome ne ispriča ništa? Tako su 'ukrali tuđu zamisao'.
     Ostalo je bez odgovora, međutim, pitanje: zašto? Zašto su ga uopšte pustili živog, ali svedenog na jedno sumračno bivstvovanje?
     Kakva je mogla biti njihova pobuda?

     Kad... dođe... dobro... vreme...
     Ta fraza navodi Emersona na osmeh, jer on je shvata na način na koji, možda, nikada ranije ne bi mogao.
     Značenje jednostavno, prečišćeno.
     ...dobro... vreme...

     Emerson još jednom gleda galaksije, sada oslobođen od bola; opran i pročišćen od bola. Zna da je taj bol bio opsena, od samog početka. Proizvod jednog preteranog osećanja sopstvene važnosti; to osećanje su neprijatelji našli u njemu i iskoristili protiv njega.
     Uistinu, ovaj okean noći daleko je preveliki i daleko prezauzet da bi se bavio još i njegovim agonijama. Jedna Vaseljena u punom zamahu razvoja teško da bi stigla da se zamajava problemima nekog, tamo, pojedinca, pripadnika jednog od nižih redova sapijentnog života.
     Uostalom, i zašto bi?
     Kakva je ogromna povlastica postojati! Živeti! U velikom bilansu dugovanja i potraživanja, on Vaseljeni duguje sve, a Vaseljena njemu ne duguje ništa.
     Emerson uspeva da još jedan trenutak održi misaoni kontakt sa svojim kapetanom i ratnim drugom - ne mareći, nimalo, da li je taj osmehnuti delfin samo duh, ili priviđenje neko, ili čudesno istinita slika. Znajući jedino da je pouka, koju je od Kraidaikija dobio, istinita.
     Nema nesreće - nema rane, niti udarca surove sudbine - a da se ne može u pesmu pretvoriti.
     I Emerson, u jednom trenu, oseti muziku u svakom zraku zvezdane svetlosti.

     Kad te besne zimske oluje bace
     na oštrog peska sprud,

     ili kad Vremena promena znače
     da je sve bilo uzalud;

     kad te stežu strave prave,
     i kad gubiš krv i dah;

     obazri se po Seleni, brate,
     potisni tugu i strah,

     a pomisli na tvoj dug:
     koliko si dobio od zvezdanog sjaja.

     Doći će i dobro vreme.
     Nove mogućnosti svetlucaju
     daleko na obali beskraja.