Dan Simmons

Crna brda

Black Hills 2010.

Ova knjiga posvećena je mojim roditeljima, Robertu i Ketrin Simons, i roditeljima moje žene Karen, Vernu i Rut Logerkvist. Posvećena je i mojoj braći, Vejnu i Tedu Simonsu, Kareninom bratu Džimu Logerkvistu i njihovoj sestri Sali Lampe.

Pre svega, knjiga je posvećena Karen i našoj kćeri Džejn Ketrin, koja je za mene Wamakarognaka e'cantge - srce svega što postoji.

Hecetu. Mitakuye oyasin.
Neka bude - svi ste mi rod. Svi do jednog.

1
Uz Masnu travu

jun 1876.

Paha Sapa munjevito trza ruku, ali duh umirućeg vasikuna stiže da ga ubode poput ujeda zvečarke, skoči mu u prste i prođe mu kroz ruku do grudi. Dečak se užasnuto povlači dok duh progoreva sebi put kroz njegove vene i kosti kao nezaustavljivi otrov. Vasikunov duh kopa sebi vrelu stazu kroz nerve Paha Sapinog ramena, a onda mu se izliva u grlo i grudi, mutan i uskomešan kao masni gusti dim. Paha Sapa mu oseća ukus. To je ukus smrti.

Duh se i dalje širi kroz Paha Sapin trup i naniže; dečakove noge postaju istovremeno slabe i teške. Dok mu vasikunov duh ispunjava pluća užasnom nezaustavljivom težinom i prekida mu dah, Paha Sapa se priseća kako se, kad je jedva prohodao, zamalo udavio u Jeziku. No, i tokom ovog sadašnjeg užasa, ovaj dečak koji još nije video punih jedanaest leta shvata da je ovo - ova najezda - nešto daleko strasnije od obične smrti davljenjem.

Ovako je, mislio je Paha Sapa, kad se Smrt ušunja čoveku u usta, oči i nozdrve da mu ukrade duh. Ali Paha Sapin duh nije izvučen, nego se duh ovog tuđina na silu uvukao u njega. Smrt se ponaša pre kao ogavni uljez nego kao kradljivac.

Paha Sapa viče kao ranjen i odvlači se od leša izbuljenih očiju. Pokušava da ustane i potrči, pada, ponovo ustaje, opet pada, nastavlja da puzi što dalje od mrtvaca, mlatarajući rukama i nogama, zadihano se vuče nizbrdo, preko trave, kaktusa, konjske balege i pobijenih vasikuna, slep od neodoljive potrebe da istrese duh iz svog tela. Duh ostaje u njemu, raste unutar njega. Paha Sapa otvara usta da krikne, ali ovog puta nema nikakvog glasa. Duh ispunjava dečakova razjapljena usta, grlo i nozdrve kao rastopljena mast bizona. Paha Sapa ne može da diše. Na rukama i kolenima stresa se kao bolestan pas, ali ne može da se natera na povraćanje. Duh ga zaseca kao nož za skalpiranje, useca se duboko u glavu, ukopava mu se u mozak.

Paha Sapa se ruši na bok, kotrlja se i udara u nešto meko. Otvara oči i shvata da je na samo palac od lica drugog mrtvog vasičua. Ova plava bluza je samo dečak, svega pet ili šest leta stariji od Paha Sape. Mrtvi mladi vasikun izgubio je šešir, kosa mu je kratka i crvena. Paha Sapa nikada pre nije video crvenu kosu. Koža mrtvog momčića belja je nego kod ijednog vasikuna za kog je Paha Sapa ikada čuo, prćasti nos posut mu je pegama. Paha Sapa nesvesno zapaža da dah ne izlazi iz jame vojnikovih usta, bolno razjapljenih kao u poslednjem urliku, ili kao da su spremna da skoče i ujedu Paha Sapino skamenjeno prestravljeno lice svega šaku dalje. Primećuje tupo i da je jedno vasičuovo oko samo krvava rupa. Ali Paha Sapa vidi da je drugo oko, otvoreno i ukočeno, potpuno iste boje kao popodnevno nebo koje se vidi iza malog bledog mrtvog uha.

Boreći se za dah, Paha Sapa zuri u to mrtvo oko čije plavetnilo bledi naočigled, kao da u njemu traži neki odgovor.

"Crna Brda?"

Ratnički konji tutnje u blizini, dva preskaču Paha Sapu i leševe vasičua, ali Paha Sapa nejasno - hladno - shvata da je jedan konj stao, da je ratnik skliznuo s konja i spustio se uz njega na jedno koleno. Nejasno, hladno, oseća kako ga snažna ruka hvata za rame i prevrće na leđa.

Paha Sapa gubi iz vidnog polja jednooki leš crvenokosog dečaka i gleda uvis u ratnika.

"Crna Brda? Jesi li pogođen?"

Ratnik je vitak i bleđe kože od većine Lakota, u bitku je pošao gotovo nag, kao pravi hejoka, samo u pregači i mokasinama, a kosu je vezao u dve jednostavne pletenice i ukrasio jednim belim perom. Vitko telo išarao je samo munjama i zrnima grada, što je pojačavalo prvi utisak da je on živi gromobran, hejoka, onaj koji ima vizije, ratnik-zaštitnik koji se usuđuje da stane između Paha Sapinog naroda, Slobodnih ljudskih bića prirode, i punog gneva Gromovitih stvorenja.

Paha Sapa trepće i opaža kamenčić iza ratnikovog uha i uski jarkocrveni ožiljak na levom obrazu, trag stare rane od metka koji je izbliza ispalio ljubomorni muž. Taj ožiljak malčice vuče ratnikove usne uvis, više kao u grč nego u osmeh, i Paha Sapa shvata da je to Tašunka Vitko, Ludi Konj, rođak prve žene Vrlo Hromog.

Paha Sapa pokušava da odgovori na pitanja Ludog Konja, ali zbog duha u grudima i grlu može samo da krklja. Samo uzani mlaz vazduha stiže u Paha Sapina usplamtela pluća. Još dok ponovo pokušava da progovori, shvata da verovatno liči na ribu izbačenu na obalu, širom otvorenih usta i izbuljenih očiju.

Ludi Konj mrmlja, prezrivo ili zgađeno, ustaje, jednim gipkim pokretom baca se konju na leđa, sve vreme s puškom u ruci, i odjahuje praćen razgalamljenim sledbenicima.

Paha Sapa bi najradije zaplakao kad bi mogao. Vrlo Hromi je bio tako ponosan kad je pre četiri noći u šatoru Bika Koji Sedi predstavio slavnog rođaka svoje prve žene svom posinku, a sada ovo potpuno poniženje...

Još ležeći na leđima, Paha Sapa širi ruke i noge koliko god može. Mokasine su mu spale, pa zariva prste ruku i nogu u tlo kao što čini otkako mu je u detinjstvu prvi put naišla vizija dotakni zemlju i poleti. Istog trenutka stara osećanja su navrla; više nije ležao na ravnom tlu, nego je stezao zaošijanu loptu, nebo je lebdelo ispod njega, a ne iznad, sunce je jurilo po nebu kao samo još jedno obličje poput zvezda i meseca - i uz taj dobro poznati privid Paha Sapa počeo je dublje da diše.

Ali prodisao je i duh. Paha Sapa je osećao kako udiše i izdiše duboko u njemu. Onda mu se krv sledila kad je shvatio da mu se duh obraća. Ili makar da govori nekome unutar njega.

Paha Sapa bi vrištao kad bi mogao, ali napeta pluća još su uvlačila samo tanki potočić vazduha. No čuo je spori postojani duhov šapat. Tvrde nerazumljive belačke reči odzvanjale su o zidove Paha Sapine lobanje i treperile mu uz zube i kosti. Dlanovima je začepio uši, ali unutrašnje siktanje, šapat i mrmljanje nisu utihnuli.

Sada su se oko njega među leševima kretale i druge prilike. Paha Sapa čuje treperave glasove žena i uz neizreciv napor okreće se na stomak i podiže se na kolena. Osramotio je i sebe i svog strica-oca pred Ludim Konjem, ali ne može da leži kao mrtvac pred ženama.

Dok s mukom ustaje na noge, Paha Sapa vidi da je prepao najbližu ženu, pripadnicu plemena Hunkpapa. On joj zna ime, zove se Orlova Halja, i video ju je ranije tog dana kad je ustrelila crnog vasikunskog izviđača zvanog Tit kog je Bik Koji Sedi nazivao prijateljem. Prestrašena, Orlova Halja podiže isti onaj teški konjički revolver kojim je ubila crnog izviđača, hvata ga obema rukama, nišani Paha Sapi u grudi s tri metra i puca. Oroz pogađa prazno mesto ili metak koji ne opaljuje.

Paha Sapa tetura ka njoj, ali Orlova Halja i još tri žene zavrište i beže, brzo nestaju u lelujavim oblacima prašine i puščanog dima koji se kotrljaju po padinama. Paha Sapa spušta pogled i shvata da je umazan krvlju od glave do pete, krvlju svoje mrtve kobile, krvlju vasikuna-duha, krvlju drugih leševa, ljudskih i konjskih, po kojima se valjao i ležao.

Paha Sapa zna šta mora da učini. Mora se vratiti lešu vasikuna na kom je izveo potez i nekako ubediti duha da se vrati u mrtvo telo. Zadihan, još nemoćan da mahne ili dovikne nešto ratnicima koji tutnje pored njega na konjima, gotovo nevidljivi od prašine, Paha Sapa tetura uzbrdo prema mrtvacu među mrtvacima.

Bitka se ponovo pomera ka jugu, a dok slabašni povetarac nosi prašinu i puščani dim preko vrha brda - visoka trava igra i šuška na dodir vetra - Paha Sapa procenjuje da četrdesetak mrtvih belačkih konja leži pred njim u nepravilnom krugu. Čini se da su većinu ubili sami vojnici u plavim bluzama. Ljudskih leševa ima otprilike koliko i mrtvih konja, ali njih su žene svukle, pa liče na bele stene naspram žućkastosmeđe zemlje, okrvavljene trave i tamnijih iskasapljenih konja.

Paha Sapa prekoračuje preko čoveka čija je skalpirana glava gotovo spljoštena od udarca. Sive grudvice poprskale su visoku travu uskomešanu povetarcem. Ratnici ili, što je verovatnije, žene, iskopali su mu oči, odsekli jezik i prerezali grlo. Stomak mu je rasporen i creva izvučena kao ulovljenom bizonu - svetlucava siva creva umotana su i sklupčana poput mrvih čegrtuša na krvavoj travi - i Paha Sapa opaža da su mrtvacu žene odsekle i če i mošnice. Neko je odapeo strele u rasporeno vasikunovo telo i izbušio mu bubrege, pluća i jetru. Srca nema nigde.

Paha Sapa nastavlja da se spotiče uzbrdo. Beli leševi leže na sve strane, pruženi kako su pali, a mnogi su isečeni na komade, iskasapljeni leže u velikim lokvama krvi ili preko svojih mrtvih konja, ali ne nalazi vasikuna čiji duh sada diše i šapuće duboko u njegovoj utrobi. Shvata da je bio u najboljem slučaju poluonesvešćen, da je možda prošlo više vremena nego što mu se čini otkako je dotakao tog čoveka. Neko je, možda njegovi preživeli drugovi, odvukao leš s bojnog polja - naročito ako je bio starešina, u kom slučaju se Paha Sapa nikad neće otarasiti ovog duha.

Baš kad je poverovao da mrtvog vasikuna više nema među brojnim leševima na krvavom polju, opaža njegovo visoko proćelavo čelo kako viri iz gomile belih tela. Nagi leš naslonjen je na dva druga naga vasičua. Neki ratnik ili neka žena rasekli su mu desnu butinu prema običaju obeležavanja mrtvih neprijatelja Lakota, ali nije skalpiran. Paha Sapa tupo zuri u ćelavo čelo i kratku svetlu kosu, shvatajući da to prosto nije bilo vredno truda.

Ali kratka strnjika kose vrlo je svetla, crvenkastožuta. Je li moguće da je ovo Duga Kosa? Da li on, Paha Sapa, poput nekog jezivog zametka sada u sebi nosi duh Duge Kose? To je malo verovatno. Sigurno bi neki Lakota ili Čejen prepoznao starog protivnika Dugu Kosu i prema njegovom lešu postupio ili s više zverstva ili s više poštovanja.

Neko je, verovatno neka žena, zario strelu duboko u mrtvačev mlitavi, zauvek punački če.

Paha Sapa se spušta na kolena, a čaure mu se zarivaju u kožu; naginje se napred, spušta oba dlana na blede vasikunove grudi, stavlja ih pored velike iskrzane rane koju je prvi puščani metak ostavio na levoj sisi. Drugi, mnogo, mnogo opasniji metak, pogodio je čoveka visoko u bledu levu slepoočnicu, i ostavio jednostavnu okruglu rupu. Kapci mrtvog čoveka su spušteni, oči su gotovo zatvorene kao u snu, samo uzana linija beonjača vidi se ispod iznenađujuće gustih trepavica, a lice ovog vasikuna, za razliku od tolikih drugih, deluje pribrano, gotovo spokojno.

Paha Sapa žmuri i s mukom izgovara reči nadajući se da su dovoljno svečane.

"Duše, odlazi! Duše, napusti moje telo!"

Ponavljajući zadihano ovu basmu, Paha Sapa čvrsto pritiska grudi nagog leša, nada se i moli se Šestorici dedova da pritisak prizove duha da se vrati u njegove mišice, šake, prste, i u mrtvo belo telo.

Leš otvara usta i ispušta dug zadovoljan zvuk podrigivanja.

Paha Sapa užasnuto trza ruke - duh kao da mu se smeje iz bezbednog gnezda unutar mozga svog novog domaćina - a onda shvata da je samo rukama istisnuo poslednje mehure vazduha iz creva, stomaka ili pluća mrtvog vasikuna.

Sav uzdrhtao, Paha Sapa ponovo spušta ruke na hladno meso, ali uzalud. Duh ne izlazi. Našao je sebi dom u Paha Sapinom živom toplom telu i ne namerava da se vrati u praznu ljušturu pruženu među jednako praznim ljušturama ubijenih drugova.

Jecajući sada kao dete, deset leta stari Paha Sapa, ponovo šmrktavi dečak iako je sebe još donedavno smatrao muškarcem, odvlači se od hrpe leševa, pada na tlo sklupčan kao nerođeno dete, i samo što ne sisa palac ležeći i plačući između ukrućenih nogu mrtvog vojničkog konja. Crvena lopta sunca na prašnjavom nebu spušta se prema visoravnima na zapadu i svojim grimizom pretvara nebo u odraz krvave zemlje.

Duh i dalje šapuće i blebeće unutar Paha Sapinog mozga, i dečak postrance klizi u iscrpljeno stanje donekle slično snu. Još je brbljao i šaputao kad je Vrlo Hromi našao dečaka negde posle zalaska sunca i poneo ga, još besvesnog, u dolinu, gde je selo plemena Lakota oplakivalo i slavilo.

2
Na Šestorici dedova

februar 1934.

Došlo je vreme da glava Tomasa Džefersona eksplodira. U grubo isklesanom kamenu vidi se razdeljena kosa iznad čela mnogo nižeg od čela Džordža Vašingtona, smeštenog odmah ulevo i nešto naviše od Džefersona u nastanku. Iz belo-sivog granita ispod linije kose i čela viri dugački pravougaonik oko nosa; završava se gotovo u ravni s oštrom linijom Vašingtonove brade. Videli su se i obrisi obrva i udubljenja očiju - desno je bilo celovitije, ako se kružna rupa unutar ovalne rupe može nazvati celovitom. Ali dve glave, jedna gotova, druga tek u naznakama, bile su preblizu jedna drugoj čak i za oko laika.

Paha Sapa se prošlog leta odmarao u senci električne centrale u dolini; bez žurbe i pažljivo pregledao je svoj sanduk s dinamitom iako je čitav posao zvanično bio obustavljen, kad je čuo dve postarije turistkinje kako se prepiru pod suncobranima.

"Ono napred je Džordž, pa ono drugo mora biti Marta."

"Oh, nije. Čula sam pouzdano da će gore staviti samo predsednike."

"Gluposti! Gospodin Borglam nikad ne bi isklesao dva muškarca ovako zbijena jedan uz drugog! To bi bilo nepristojno! Ono je sigurno Marta."

I tako je danas, u četiri po podne, prvi Džeferson morao da ode.

Tačno u četiri oštro su se oglasile sirene. Svi se sklanjajte s lica, sklanjajte se sa stepenica, svi bežite s brežuljka krša ispod stene. Zatim je nastala vrlo kratka zimska tišina, nenarušena čak ni kreštanjem vrana iz snegom pokrivenih borika s obe strane, čak ni inače neprestanom škripavom vučom malih kola za snabdevanje uz i niz prugu, a onda su tri eksplozije odjeknule dolinom i Džefersonovo čelo izletelo je napred. Sve je na trenutak stalo dok je kamenje padalo i prašina se razilazila, potom je nova eksplozija raznela nejasnu masu Džefersonove kose i čelo u hiljade letećih granitnih krhotina - neke su bile velike kao Fordov model T. Posle još kraće pauze tokom koje je kamenje štropotalo niz strminu pod crnim kovitlacom vrana na nebu, Džefersonov nos, desno oko i ostatak obraza poleteli su napred u nizu gotovo istovremenih završnih eksplozija koje su se odvaljale dolinom i vratile kao odjek, utišan i metalan.

Krhotine su padale i kotrljale se vrlo dugo, činilo se, iako je pravi posao bio gotov za nekoliko trenutaka. Kad je povetarac odneo i poslednje pramenje dima i prašine, na licu stene videlo se samo nekoliko finih prevoja i malih šiljaka koji će morati da se odvale rukom. Tomas Džeferson je nestao kao da ga ovde nikada nije ni bilo.

Paha Sapa je, protiv svih pravila, ali uz naročitu dozvolu, za vreme eksplozija bio u visećoj stolici, zaklonjen istočnom stranom ogromne Vašingtonove glave, stopalima se opirući o plitku brazdu na prostranstvu netaknute bele stene, dinamitom već srezane do nivoa dobrog kamena tokom priprema za klesanje novog Džefersona. Sad se odbacuje, maše gore Gasu, čoveku na čekrku, i odbija se o ispupčenu kosu, obraz i nos Džordža Vašingtona; dizalica iznad njega glatko se pomera zajedno s njim, a on kao da leti. U mislima mu je isto što i uvek kad ovako pode uvis - Petar Pan! Pre dosta godina u rezervatu Pajn Ridž video je predstavu u izvođenju putujuće trupe iz Rapid Sitija, i pamtio je kako je devojka u ulozi Petra Pana letela iznad pozornice okačena na suviše vidljive žice.

Čelične žice koje drže Paha Sapu trideset metara iznad kamene doline debele su jedan i po milimetar, vide se manje nego one koje su nosile devojku-Petra Pana, ali on zna da mogu odjednom da nose osmoricu ljudi njegove težine. Odbija se jače i leti naviše; želi prvi da vidi ishod rada četrnaest velikih i osamdeset šest malih naboja koje je tokom dana lično izmerio, oblikovao i postavio po Džefersonovoj glavi.

Balansirajući na Vašingtonovom desnom obrazu mahnuo je Gasu da ga spusti u nivo s još nedovršenim usnama prvog predsednika, a onda je pogledao levo u delo svojih ruku. Bio je zadovoljan.

Svih sto naboja je opalilo. Mase razdeljene kose, obrva, očnih duplji, oka, nosa i nagoveštaja usana su nestale, ali nisu nastale nasumične rupe ili grudve na rđavom kamenu od kog je greškom počeo da se kleše prvi Džeferson.

Paha Sapa se lako odbija o desni ugao Vašingtonove brade, još na petnaestak metara iznad gomile kamenja, i više oseća nego što čuje i vidi Gatsona Borglama kako se spušta niz drugu sajlu.

Gazda pada između Paha Sapine stolice i ostataka kamenog lica prvog Džefersona i natmureno gleda minut-dva novu površinu, a onda se lako okreće ka Paha Sapi.

"Promašio si neke sitne izbočine na drugom obrazu, Starče."

Paha Sapa klima glavom. Izbočine se vide kao gotovo neprimetne senke na praznoj kamenoj površini, u odsjaju slabog februarskog svetla s Vašingtovonog obraza i nosa. Paha Sapa oseća hladnoću dok poslednji zraci tog februarskog svetla nestaju s ove jugu okrenute strane. Zna da Borglam mora da zameri nečemu - uvek je tako. Što se tiče onoga Starac, on zna da će za nedelju-dve Borglam proslaviti šezdeset šesti rođendan, ali da nikada ne spominje svoje godine i da ne zna koliko godina Paha Sapa zaista ima - ne zna da će u avgustu napuniti šezdeset devet. Paha Sapa zna da ga Borglam zove Starcem i Matorim konjem pred ostalima, ali da zapravo misli da jedini Indijanac koji radi za njega ima pedeset osam godina, kao što piše u knjigama rudnika Houmstejk.

"Pa, Bili, imao si pravo u vezi s veličinom naboja. Mislio sam da nam treba više malih, ali bio si u pravu."

Borglamov glas zvuči poput nezadovoljnog rezanja, kao i uvek. Malo koji radnik ga voli, ali gotovo svi ga poštuju, a Borglam ništa drugo od njih i ne traži. Paha Sapa ga niti voli niti poštuje, ali svestan je da to važi za sve vasikune, možda s izuzetkom nekolicine mrtvih i jednog živog, Douna Robinsona. Paha Sapa škilji u ravnu površinu stene na kojoj se domalopre nalazila trodimenzionalna Džefersonova skica.

"Tako je, gospodine Borglame. Više velikih naboja otvorilo bi pukotinu i krpili biste je pola godine. Više malih naboja i morali bismo da praskamo još nedelju dana i glačamo još mesec."

To je najduža neprekinuta izjava koju je Paha Sapa izgovorio poslednjih meseci, ali Borglam odgovara samo gunđanjem. Paha Sapa želi da starac prosto ode. Dobio je dinamitnu glavobolju - doslovno dinamitnu glavobolju. Čitav dan radio je golim rukama na hladnoći, sekao je, oblikovao i postavljao naboje od rane zore, a kao što svi mineri znaju, nešto iz dinamita, možda kapljice nitroglicerina koje izbijaju po štapinima kao opasni znoj, upija se u kožu, provlači se do baze lobanje i donosi onu tutnjavu zaslepljujuće glavobolje prema kojoj obična migrena deluje beznačajno. Paha Sapa trepće da otera začetke crvene skrame pred očima, koju dinamitna glavobolja uvek donosi sa sobom.

"Moglo je da bude i čistije, a siguran sam da si mogao da upotrebiš manje dinamita i uštediš nam neku paru. Spremi se da sutra ujutru postaviš naboje u gornju trećinu novog mesta za podnevnu eksploziju."

Borglam maše svom čoveku na čekrku, svom sinu Linkolnu, da ga povuče uvis.

Paha Sapa klima glavom, oseća strelu bola i vrtoglavicu koju taj pokret nosi sa sobom, i čeka da se Borglam popne na stenu, pa da krene u poslednji, podrobni pregled. Pre nego što je nestao u tamnom pravougaoniku na podu kućice za čekrk, gazda viče:

"Bili... voleo bi da postaviš dovoljno baruta da razneseš i Vašingtona, zar ne?"

Paha Sapa se naginje unazad, dodiruje stenu samo vrhovima nožnih prstiju, telo mu je gotovo vodoravno u stolici koju sajla od milimetra i po drži sedamdesetak metara iznad doline. Gleda tamni obris Gatsona Borglama petnaest metara iznad sebe, sićušan na sve bleđem februarskom nebu Južne Dakote, plavom skoro kao oko mrtvog konjanika vasičua.

"Ne još, gazda. Sačekaću da ih sve završite pa da ih raznesem odjednom."

Borglam se oštro smeje, da je znak sinu i nestaje u kućici.

Ova njihova šala je prastara, iz pitanja i odgovora isceđena je odavno i poslednja kap vedrine. Sumnja li ipak Borglam, pita se Paha Sapa, da mu njegov glavni dinamitaš govori istinu?

3
Uz Masnu travu

jun 1876.

Paha Sapa srkuće toplu supu. Zidovi šatora Vrlo Hromog od fino istrugane bivolje kože sijaju se narandžasto od mnoštva vatri zapaljenih u selu. Vrlo je kasno, ali čuju se neskladna pesma, naricaljke i bubnjevi - neskladni Paha Sapinom uhu jer su neobična mešavina slavlja i žalopojke začinjena kricima ožalošćenih žena, pobedničkom vikom radosnih ratnika, neprestanom puščanom paljbom iz sela i odjecima udaljenih kuršuma s tamnih brda na jugoistoku, na drugoj obali reke. Stotine ratnika, do sada uglavnom potpuno pijanih, jedan za drugim šunjaju se do preživelih vasičua opkoljenih tamo i pucaju kad god im se učini da vide tamni obris tela ili glave kako izviruje iz kružnog rova u kom se plave bluze kriju na vrhu brda.

Osim Vrlo Hromog, u šatoru su još tri starija čoveka: Tatanka Ijotake (Bik Koji Sedi), Budalasti Jelen i stari juvipi, iscelitelj i sveti čovek po imenu Dugo Govno. Paha Sapa samo napola sluša površni razgovor staraca, ali shvata da Dugo Govno priča kako je veći deo popodnevne bitke proveo savetujući se s Ludim Konjem, i da je čak otišao toliko daleko da je raspalio svetu vatru od komadića bivoljeg mesa i molio se za vreme jednog predaha, kad su Ludi Konj i njegovi ljudi prikupljali odmorne konje. Na spomen imena

Ludog Konja Paha Sapa se rumeni od stida. Nada se da više nikada neće sresti rođaka starije žene Vrlo Hromog. "Crna Brda, kaži nam ono što imaš."

Zapovest je izgovorio Bik Koji Sedi. Iako je većina mlađih ratnika govorila i slavila kao da se dan završio velikom pobedom, Bik Koji Sedi zvuči toliko tužno da bi se lako pomislilo da su Lakote i Čejeni pretrpeli težak poraz. I dok su se Vrio Hromi, Dugo Govno i nešto mlađi Budalasti Jelen odenuli svečanije, Bik Koji Sedi, koji je star - Vrlo Hromi tvrdi da je video najmanje četrdeset i dva leta - nosi svoju svakodnevnu odeću, košulju od jelenske kože s resama ukrašenu samo zelenim iglama dikobraza i skromne kićanke od ljudske kose na ramenima, obojcima, mokasinama i crvenoj pregači. Pletenice su mu umotane u kožu vidre i ukrašene jednim orlovim perom zadenutim uspravno.

Paha Sapa klima glavom, spušta supu, prekršta noge na mekoj koži i misli o onome što će reći. Vrlo Hromi je rekao ostaloj trojici za duha - zato su i došli ovamo da čuju dečaka umesto da slave, oplakuju ili, u slučaju Budalastog Jelena, trče na brdo i pucaju u preživele vasičue - a Paha Sapa zna da dva sveta čoveka i ratnika i prijatelja Ludog Konja najviše zanima ko je plava bluza čijeg duha on nosi u sebi.

Paha Sapa na trenutak sklapa oči da zazove popodnevne događaje iz dima i izmaglice strašnih sećanja. Nada se da će, kad otvori oči da progovori - i to da progovori jezgrovito kako ga je Vrlo Hromi učio kao dečaka, i što jasnije može uprkos tome što mu vasikunov duh i dalje blebeće i tutnji u glavi - prvih nekoliko ravnodušnih reči zazvučati gotovo kao jednolično pojanje. Pre nego što otvori oči da prozbori, Paha Sapa se bez žurbe priseća svih pojedinosti.

* * *

Nije došao da se bori. Paha Sapa je znao da nije ratnik - njegov jedini žalosni pohod protiv Vrana prethodnog proleća uverio ga je u to - ali tog popodneva, kad je otpočela pucnjava na jugoistočnom kraju velikog sela od šatora u dolini, istrčao je sa Vrlo Hromim iz poočimovog šatora. Bilo je veoma uzbudljivo. Akičite su pokušavali da održe red, ali mladi ratnici nisu se obazirali na plemenske redare, nego su vikali, skakali na konje i jahali tamo odakle se čula bitka. Drugi junaci žurili su da se namazu ratnim bojama, nađu svoje oružje i otpevaju pesme smrti. Iako je Paha Sapa znao da u duši nije ratnik, osetio je da uzbuđenje u njemu raste dok se pucnjava nastavljala, oblaci prašine se dizali na istoku i s brda preko reke, a muškarci svih doba uz povike u grupicama izjahivali iz sela.

"Borba se vodi na drugom kraju sela."

Vrlo Hromi pokazao je na jugoistok.

"Hoću da ostaneš ovde dok se ne vratim."

Onda je, nenaoružan, Vrlo Hromi polako otišao prema pucnjavi.

Paha Sapa je pokušao da ostane gde je bio, čak i kad su u velikoj grupi pored njega projahali Vučje Oči, Levo Stopalo i još nekolicina mladića, rugajući mu se i dovikujući mu da nađe nekakvog konja. Odjahali su ka jugu pre nego što je Paha Sapa stigao da odluči šta će.

Onda se začula nova pucnjava iz pravca vododerine na severnom kraju sela, gotovo tačno suprotno od mesta prvobitnog sukoba. Paha Sapa pogledao je malo ranije i video povorku vasičua na konjima kako ide ka severoistoku duž brežuljaka. Da li je njihov napad na jugoistočni deo sela samo varka, pitao se Paha Sapa, smišljena da odvuče pažnju, dok pravi nasrtaj stiže ovamo, na suprotnu stranu, tu gde se okupljaju žene i deca? Bik Koji Sedi lično je rekao Vrlo Hromom pre svega tri noći da je takav postupak Duga Kosa primenio kad je napao selo Crnog Kotla.

Jedna žena vrištala je da plave bluze dolaze vododerinom i prelaze reku na gazu nedaleko od šatora Vrlo Hromog, blizu velike grupe žena i dece. Grupa ratnika, na čijim se nauljenim telima i na konjima pod njima nahvatala prašina iz bitke na severoistoku, odjurila je na sever sredinom sela da odbije novu pretnju, rasterujući pred sobom starce, žene i rasplakanu decu. Za njima je galopirao jedan konj bez jahača, s krvavim prugama na pokrovcu. Kad su jahači na trenutak zastali između šatora da bi se žene uklonile, ova kobila bez jahača gotovo je stala iza mase konja i razgalamljenih ratnika, kolutajući očima.

Paha Sapa joj je bez razmišljanja skočio na leđa i uhvatio je za grivu obema rukama. Kad su se konjanici probili kroz vrisku žena i jurnuli ka reci, Paha Sapa se uhvatio čvršće i udario petama zadihanu kobilu u rebra. To je bilo nepotrebno - životinji je krv ključala i, kao i Paha Sapu, nagon ju je gonio da juri s krdom.

Zvuk pucnjave još je dopirao iz duge vododerine koja se pružala od reke do brda, a Paha Sapa je kroz prašinu i dim video nekoliko tela na tlu - nekoliko vasičua i nekoliko ratnika iz sela - ali ko god da je bio na čelu ove grupe nije obraćao pažnju na vododerinu, nego je nastavio uz obalu ka severoistoku, pored razbežanih žena i dece, pored poslednjih šatora Lakota i Čejena, kroz šumu topola, sve dok tridesetak ratnika s Paha Sapom u zaštitnici nije prešlo preko drugog gaza i jurnulo uz duboki usek prema travnatim brdima. Paha Sapa samo što nije skliznuo s kobile kad je pošla uz strminu, ali držao se za grivu obema rukama i kolenima stezao kobili zadihane grudi dok je ona, šišteći, pokrivena penom, dišući krkljavo kao probušen meh, teturala uz travnatu padinu.

Paha Sapa je samo letimično i nejasno video prizore oko sebe - oštre visoke stene desno, ratnike i vasičue na konjima, drugi dugački greben obavijen prašinom i dimom napred levo, grupice vasičua bez konja i raštrkane grupice ratnika kako pucaju jedni na druge i mučno mile duž čitavog travnatog grebena, koji se dizao prema drugom, višem grebenu skoro dva kilometra severozapadno. Uspravio se i osvrnuo preko ramena ka selu, ali kroz nemirne oblake dima i prašine nije video hiljade šatora postavljenih ukrug.

Shvatio je da je grupa kojoj se priključio nastala nasumično, kao i druge grupe raštrkane po brdima. Njegovu su činili uglavnom Lakote i nešto Minekondžua i Čejena. Činilo se da predvodnik, kog nikad pre nije video, pripada plemenu Hunkpapa. Vođa je povikao - Hokahej! - i ratnici su, a s njima i Paha Sapa, podboli konje i pojurili prema grupama plavih bluza koje su pucale na ratnike bez konja razbacane po padini levo. Konji vasičua i ratnika, obavijeni dimom, njištali su i padali na sve strane; neke su ubili njihovi jahači u plavim bluzama da obezbede zaklon, drugi su ubijeni pod svojim jahačima ili dok su im vojnici držali uzde. Meci su štektali bez prestanka, ali uz sve jaču graju krikova, povika, stenjanja, pojanja i dozivanja. Žene su na brdima oštro i treperavo pevale svoje krvave hvale dok je Paha Sapa izjahivao za ostalima iz poslednjih trnjaka na vrhu grebena.

Sledećih nekoliko minuta Paha Sapi uglavnom nisu ostali u pamćenju. Nejasno se sećao barutnog dima, iskidanih slika talasa ratnika na konjima kako nadiru preko vasikuna bez konja, vijugaju kroz njih i obilaze ih, zamagljenih prizora ratnika kako pešice opkoljavaju grupe plavih bluza i njihove mrtve konje, jezivog osećaja da konji, pa i njegova kobila, jednostavno besmisleno trče napred-nazad između ljudi koji na njih pucaju. Činilo mu se da je upamtio neke zaista sumanute prizore, kao što je jahač vasikun kako galopira bežeći ispred petorice Lakota. Vojnik im je odmicao, a onda je odjednom podigao revolver i prosuo sebi mozak. Zapanjeni, ratnici su povukli uzde, zgledali se i odjahali na jug prema bučnijem okršaju; nisu hteli ni da priđu lešu poludelog vasikuna.

Paha Sapa se jasno sećao da ni u jednom trenutku nije pokušao da zaustavi kobilu i uzme pušku, luk ili revolver s nekog od mnogobrojnih mrtvaca na padini, a i da je hteo da je zaustavi, ne bi mogao. Krv joj je tekla niz zapenušene sapi, i dečak je shvatio da je nekoliko puta pogođena iz puške i pištolja i da joj se strela zarila duboko u meso tik iza njegove desne noge. Sa svakim korakom kobila je frkćući bacala sve više krvi, koja je prskala Paha Sapi vrat, grudi i lice i gotovo ga oslepljivala.

Onda su ratnici skrenuli ulevo kao jato gusaka, i Paha Sapa je video da jurišaju na grupu vasičua koji su sjahali na dugačkom boku brda ispod najvišeg vrha. Dok je kobila teturala napred - svakako neće preživeti sledeći juriš - Paha Sapa je odlučio da izvede najviši potez smelosti. Zbog toga je i pošao iz sela. Nije imao oružja, čak ni nož ili štap, pa će potez morati da izvede rukom. Paha Sapa se setio kako se blesavo, gotovo bezumno cerio kad se na to odlučio.

Među mrtvim i umirućim vasikunima malobrojni su još pucali klečeći, ležeći ničice ili stojeći. Jedan gologlav vojnik, proređene kratke kose, čela toliko belog da je Paha Sapa na trenutak pomislio da je već skalpiran, stajao je i spokojno pucao iz prelepe puške. Talasi ratnika jahali su preko i oko ove grupice i drugih vasičua bez konja, a kad se Paha Sapina grupa približila, vojnik kog je Paha Sapa zapazio ostao je bez municije ili mu se metak zaglavio u cevi, pa je pažljivo spustio pušku, izvukao dva revolvera i opalio iz jednog ka dečaku.

Paha Sapina kobila najzad je pala, prednje noge su joj popustile, i bacila ga je preko sebe napred. Dečak se, neverovatno, nemoguće, dočekao na noge i potrčao; trčao je sigurno, bez posrtanja, gotovo je leteo s brzinom mrtve kobile u razigranim nogama, proletao je kao čarolijom između mrtvih i vasičua na samrti dok su ratnici na konjima jurili s obe strane, vrištali, pucali i odapinjali strele. Paha Sapa nije skidao pogleda s visokog vasikuna, sada udaljenog svega dvadeset koraka. Vojnik ga je opazio, okrenuo se i podigao revolver baš kad je ustreljen.

Metak je pogodio ćelavog vasikuna u levu stranu grudi i oborio ga unazad preko mrtvog konja. Jedan pištolj mu je odleteo nekuda u prašinu, ali drugi je uspeo da zadrži i podigao ga je, hladnokrvno ciljajući u krvlju obliveno Paha Sapino lice dok je zadihani dečak jurio sve bliže i bliže.

Jedan konj u trku gotovo je preturio Paha Sapu upravo kad je vasikun opalio. Paha Sapi je metak prozujao pored uha na manje od širine dlana. Uspravio se i jurio dalje. Vasikun je mirno i pažljivo nišanio u njega, ali je u tom trenutku neki ratnik opalio preko Paha Sapinog ramena i pogodio vojnika u levu slepoočnicu. Glava mu se trznula unazad, prelepi pištolj bezazleno je opalio uvis baš kad je Paha Sapa poleteo napred i spustio dlan i svih pet prstiju beku na grudi.

I onda je duh skočio u njega.

Kad je Paha Sapa ućutao - sve ove upamćene pojedinosti sažeo je u veoma malo reći - usledilo je gunđanje, a zatim duga tišina. Ćutanje najzad prekide Bik Koji Sedi obrativši se Vrlo Hromom.

"Kad se vratite u svoje selo, moraš da izvedeš Obred posedovanja duha i prineseš bogate darove."

Sada je Vrlo Hromi zagunđao. Paha Sapa je nepogrešivo tumačio nijanse ponašanja svog poočima i znao je po ovom neodređenom zvuku da se starac ne slaže s Bikom Koji Sedi da je taj obred pravo rešenje za ovaj slučaj duha uljeza.

Dugo Govno pokretom ruke zatraži tišinu i pažnju.

"Moramo da saznamo je li to Duga Kosa poslao svog duha u dečaka. Crna Brda, video si ga kad je umro. Je li to bio Duga Kosa?"

"Ne znam, deda. Kosa tog vasikuna bila je vrlo kratka. Mislim da je bio starešina. Imao je vrlo lepo oružje, i pušku i pištolje. Kad sam se vratio do tela, više ih nije bilo."

Budalasti Jelen se nakašljao, očigledno se ustežući da govori pred tri stara sveta čoveka.

"Priča se da cev puške Duge Kose ima osam strana. Jesi li to primetio, Crna Brda?"

"Nisam. Video sam samo da je vrlo ukrašena i da puca brže od pušaka drugih plavih bluza."

Paha Sapa zastaje.

"Ja nisam ratnik. Žao mi je što nisam posmatrao pažljivije."

Bik Koji Sedi gunđa i prezrivo odmahuje rukom.

"Niko ne treba da se izvinjava što nije ratnik. Ti si još dečak i očigledno nemaš želju da postaneš ratnik. Ti si - i postaćeš - ono što Vakan Tanka želi da budeš. Niko to ne može izmeniti."

Kao da se postideo što toliko govori, Bik Koji Sedi kinu i dodade:

"Hecetu. Mitakuye oyasin."

Neka bude. Svi ste mi rod - svi do jednog.

Što znači da je rasprava za taj dan završena.

Bik Koji Sedi klima glavom ostalima, s naporom ustaje i izlazi iz šatora bez ijedne reči. Dugo Govno i Budalasti Jelen bez žurbe dovršavaju lule, zatim izlaze i usput prošapuću poneku reč Vrlo Hromom.

Svi su otišli. Vrlo Hromi gleda usvojenika. Pogled mu je umoran, možda i tužan.

"Sutra ujutru rano dižemo selo, ali pre toga, ako još vasičua ne dođe da spašava drugove, Bik Koji Sedi i ja poći ćemo gore. Pokušaćemo da nađemo telo plave bluze koji te je zarazio i utvrdimo je li to Duga Kosa. Ti ćeš nas povesti do njega."

Paha Sapa klima glavom. Ruke mu drhte otkako se nešto ranije probudio u bezbednosti poočimovog šatora, pa stalno steže pesnice da prikrije drhtanje.

Vrlo Hromi mu dodiruje leđa.

"Pokušaj ponovo da zaspiš, sine moj, uprkos ovoj ludoj galami u logoru. Krenućemo pre svitanja. Drugi će poći na zapad, sever ili nazad u rezervate. Mislim da će Bik Koji Sedi povesti svoj narod daleko na sever - ali ti i ja ćemo kući na istok. Tamo ćemo se posavetovati s ostalima i odlučiti šta da radimo s tim tvojim duhom."

4
Blizu Medveđe stene

avgust 1865.

Paha Sapa zna da je rođen u mesecu zrenja, u godini ponija pogođenih gromom.

Zna da deca plemena Lakota gotovo nikad ne dobij aj u imena po mestima - njegovo ime, Paha Sapa, Crna Brda, vrlo je neobično i drugi dečaci mu se smeju - ali zna i da su u noći kada je rođen blizu Medveđe stene, krajem onog čudnovatog vrelog leta kad je grom tri puta pogodio krdo ponija, tri najvažnija čoveka u selu, njihov ratni poglavica Ljutiti Jazavac, stari umorni vičasa vakan Grlati Soko i njihov najbolji i pravi vičasa vakan Vrlo Hromi - usnili Crna Brda.

Ljutiti Jazavac je u snu video belog vuka kako istrčava iz mračnih brda okružen i obasjan munjom; vuk je razgovarao s gromom, a na leđima je nosio rasplakanu nagu mušku bebu.

Grlati Soko sanjao je da je opet mlad i da može da jaše svog omiljenog konja Piska - Jastreba - mrtvog već više od trideset godina, i Jastreb je galopirao tako brzo da je odneo Grlatog Sokola u noćno nebo, u samu munju, a kad su se Crna brda našla pod njim, veliki beli čedan - soko po kom je dobio ime pre sedamdeset četiri leta - uzleteo je iz tih brda noseći u kandžama nagu mušku bebu.

Vrlo Hromi nije toliko sanjao koliko je imao viziju. Grmljavina i munje su ga probudili, pa je ostavio svoje dve žene, izašao u vrelu burnu noć, još burniju zbog krikova Stoji U Vodi koja je umirala na porođaju, i video kako munje sa severa, iznad ogromnog obrisa Mato Pahe, Medveđe stene, svetlom slikaju lice dečačića na oblacima iznad Crnih brda.

Sutradan ujutru dečak bez oca se rodio, a kad su njegovu majku koja je umrla od krvarenja žene pripremile za pogreb, Ljutiti Jazavac, Grlati Soko i Vrlo Hromi proveli su šest sati u zatvorenom šatoru pušeći lule i raspravljajući o svojim snovima i vizijama. Odlučili su, koliko god to zvučalo čudno svim Slobodnim ljudskim bićima prirode, da siroče, ako preživi, dobije ime Crna Brda, jer se svoj trojici u snovima prikazalo dete kako dolazi iz Crnih brda.

Paha Sapa je znao mnogo više pojedinosti o svom rođenju i mrtvim roditeljima nego što bi se očekivalo od deteta koje nije upoznalo ni oca ni majku. Na primer, tačno je znao zašto je njegova majka Stoji U Vodi sa samo šesnaest leta umrla rađajući ga, i znao je da njena smrt ima veze s činjenicom da su njegovog jednako mladog oca Niskog Jelena Poniji ubili tri meseca pre njegovog rođenja.

Znao je da je Niski Jelen, dok još nije video punih sedamnaest leta, osvojio Stoji U Vodi tokom pohoda na selo plemena Vrana, kad je iskazao ili ogromnu hrabrost ili neverovatnu glupost. Grupa ratnika Lakota napala je selo Vrana, razjurila konje i odnela nekoliko žena - među njima i Stoji U Vodi, njihovu saplemenicu koju su Vrane otele četiri godine ranije - a kad su ratnici Vrana najzad našli svoje konje, dvanaestorica Lakota su pobegli, ali Niski Jelen se okrenuo, povikao: "Hokahej!", podigao ruke kao da leti i projahao kroz redove Vrana koji su na njega pucali i odapinjali strele. Ništa ga nije ni okrznulo. Onda se vratio između čarkaša Vrana, zatvorenih očiju, zabačene glave, raširenih ruku. Za tu hrabrost Ljutiti Jazavac i ostali ratnici dali su mu Stoji U Vodi za nevestu.

Onda se, tri meseca pre Paha Sapinog rođenja, Niski Jelen, još pun sebe i ponosni vlasnik šest odličnih konja, pridružio petorici starijih ratnika u pohodu na veliko selo Ponija daleko na zapad od Crnih brda. Pošli su bili samo po konje, a Vučji Okret, predvodnik napada, rekao je ostalima da će, kad uzmu konje, brzo krenuti nazad i neće zastajati da se bore. Ali Niski Jelen ponovo se pokazao kao junak. Oglušivši se o zapovesti Vučjeg Okreta u ludoj trci nazad kroz ravnice skliznuo je s konja, zario kolac u tlo, privezao za vrh koca jedan kraj tri metra duge kožne trake, a drugi kraj omotao sebi oko ručnog zgloba. Hteo je da pokaže da se neće maći s tog mesta. Niski Jelen povikao je petorici drugova:

"Ne mogu mi ništa! Vidim budućnost! Šestorica dedova me štite! Dođite k meni, prijatelji!"

Petorica starijih ratnika zaustavili su konje, ali se nisu vratili. Ostali su na travnatom brdu dvestotinak koraka dalje i gledali kako pedeset razgnevljenih Vrana dojahuje do Niskog Jelena. Besni zbog gubitka konja, sjahali su i isekli mladog ratnika na komade ne obazirući se na njegove krike; živom su mu iskopali oči i odsekli ruke, na kraju su mu iščupali srce koje je još kucalo i redom ga zagrizli. Petorica Lakota odmah su ostavili ukradene konje i užasnuti pobegli prerijom u svoje selo.

Stoji U Vodi oplakivala je muža - plakala je, vrištala, jecala, čupala sebi kosu i sekla se po mišicama i butinama, čak i po dojkama - puna tri meseca između smrti Niskog Jelena i porođaja.

Paha Sapa znao je sve ovo još kao vrlo mali, ne samo zato što je počeo da zapitkuje starije čim je progovorio, nego i zbog onoga što je u sebi nazivao mala vizija kojom se dodiruje prošlost.

Paha Sapa koristio je male vizije kojima se dodiruje prošlost i pre nego što je naučio da hoda i govori, a tek kad je izrastao u dečačića shvatio je da nema svako tu sposobnost.

Nije uvek uspevao. Obično nije uspevao. Ali ponekad - a on nije mogao da predvidi kada - mali Paha Sapa mogao je da dodirne nečiju kožu i preuzme tuđa zbrkana sećanja, glasove, zvuke i slike. Trebalo mu je daleko više vremena da nauči da razvrsta te kratke moćne nalete drugomisli kako bi ih shvatio nego što mu je trebalo da nauči da govori, hoda, jaše ili odapinje strelu iz luka.

Sećao se kako je, otprilike tri leta star, dotakao golu mišicu Gavranove Kose, mlađe žene Vrlo Hromog (ona je dojila Paha Sapu kad mu je prava majka umrla) i primio talas zbrkanih misli i sećanja o njenom detetu koje je umrlo nešto pre njegovog rođenja, o njenom besu kad je Vrlo Hromi doneo ovu drugu bebu u njihov šator, o njenoj neobičnoj ljutnji na Stoji U Vodi - Paha Sapinu mrtvu majku - zbog toga što je tako strašno žalila smrt svog glupog muža-dečaka da je nožem zasecala mišice i butine mnogo duže od pristojnog vremena za žalost, pa je krvarila i preterano oslabila, pogotovo onako sitna i uskih bokova, trudna i iznurena dugim robovanjem u selu Vrana.

S tri leta Paha Sapa je svojom malom vizijom saznao da mu se majka skoro ubila sekući se u žalosti pre nego što se on rodio. Žene Lakota uglavnom su se ponosile lakoćom s kojom rađaju decu; smatrale su da ih je Vakan Tanka - Veliki duh - odabrao i poštedeo bola i opasnosti koji ugrožavaju ostale žene. Kad je s tri leta Paha Sapa dotakao Gavranovu Kosu, video je svoju mladu majku, bledu, iscrpljenu i znojavu, raširenih nogu, kako krvari iz svoje iskidane san - iz njene ženske vinjan lan - dok Gavranova Kosa, Žena Tri Bizona i druge žene pokušavaju mahovinom, toplom glinom, čak i trakama kože meke kao tkanina da zaustave to strašno krvarenje, a druge žene drže njega dok vrišti iz sveg glasa, još povezan s majkom pupčanom vrpcom.

Paha Sapa je kriknuo i teturajući pobegao od Gavranove Kose tog dana vizije dodirom, a njegova pomajka, koja je uvek bila dobra prema njemu, skoro kao da joj je rođeni sin, upitala ga je šta se desilo, šta nije u redu, ali Paha Sapa je jedva još umeo da izgovara reči jezika Ikče Vičasa - Prirodnih slobodnih ljudskih bića - pa je samo plakao i otimao se, a onda se razboleo i groznica ga je tresla tog dana i noći i čitavog sledećeg dana.

Posle toga je Paha Sapa istovremeno strepeo od male vizije kojom se dodiruje prošlost i priželjkivao je, a polako je naučio kako da postavi pitanje ili usmeri razgovor na nešto što ga zaista zanima i onda, kao slučajno, dodirne nekoga blizu sebe u nadi da će primiti izliv sećanja i slika.

Ponekad je čarolija uspevala; najčešće nije.

Paha Sapi se to činilo sramotno, kao kad viri pod šator da vidi devojku kako se svlači, ili kad namerno gleda Vrlo Hromog kako obleže Gavranovu Kosu ili svoju stariju suprugu, Ženu Tri Bizona, za toplih noći kad se kožna odeća odbaci, pa nije svom poočimu priznao da ima tu moć dok nije video devet leta. Bilo je to godinu dana pre nego što mu je Pehin Hanska kasata - ubistvo Duge Kose na Masnoj travi - zauvek promenilo život.

* * *

U svom devetom letu, kad je rekao Vrlo Hromom za svoje vizije, sveti čovek postavio mu je nekoliko oštrih pitanja o iskustvima malih vizija kojima se dodiruje prošlost, tragajući za lažima i neusklađenostima - očigledno misleći da je dečak sve to saznao na neki drugi način, pošto u šatoru nije bilo nikakve privatnosti, a u selu sa samo osamnaest šatora jedva da je bilo imalo više. Ali kad je Paha Sapa ispričao kako je od Žene Tri Bizona primio sećanja na dane kad je bila devojka i zarobljenica Crnih Nogu, koji su je svi redom silovali, a onda joj spržili unutrašnje strane butina belo usijanim kamenjem, Vrlo Hromi je ućutao i teško se natmurio. Paha Sapa iz iste male vizije kojom se dodiruje prošlost zna da o tim danima Žena Tri Bizona nije pričala nikome osim Vrlo Hromom, a i to samo jednom, pre dosta godina, kad je Vrlo Hromi, dok su brali bobice pored Dabrovog potoka, predložio da se venčaju. Nikada više nisu razgovarali o tome niti su to spominjali ikome drugom. Vrlo Hromi najzad kaže:

"Zašto tu moć zoveš mala vizija kojom se dodiruje prošlost, a ne vizija dobijena od duhova, Crna Brda?"

Paha Sapa okleva. On nikad ne laže Vrlo Hromog, ali plaši se da odgovori iskreno.

"Zato što znam da te - slike - nisu moja hanblečeja, deda."

Paha Sapa svog staratelja Vrlo Hromog zove tunkašila - deda - samo u najzvaničnijim prilikama ili u trenucima izuzetne bliskosti.

"Znaš da nisam na to mislio, Crna Brda. Pitam te zašto te vizije zoveš dodirivanjem prošlosti. Da li, kad dodirneš ljude, vidiš i unapred u njihove misli i u vreme... da li vidiš šta će se desiti njima, nama, u budućnosti?"

Paha Sapa saginje glavu kao da je uhvaćen kako se igra sa svojim če.

"Han, tunkašila." Da, deda.

"Da li bi mi ispričao šta si u malim vizijama kojima se dodiruje budućnost video o meni i ostalima iz našeg bratstva?"

"Ne, deda."

Vrlo Hromi dugo ćuti. Leto se bliži kraju, Paha Sapi je uskoro rođendan, a njih dvojica popeli su se na brdo toliko daleko da šatori u selu izgledaju kao da su ih devojčice napravile od krpa za igru pod topolama, a konji na ispaši pored reke samo su crne tačkice u svetloj visokoj travi koja im seže do trbuha. Dok Vrlo Hromi ćuti, Paha Sapa sluša otegnuto sporo šuštanje trave koja uzdiše i meškolji se na povetarcu. Čuće taj zvuk ponovo deset meseci kasnije, na Masnoj travi, kad prestanu pucnjava i vriska.

"Dobro, Crna Brda. Pokazao si hrabrost rekavši mi ovo. Neću te prisiljavati da mi kažeš za male vizije kojima se dodiruje prošlost dok ne budeš spreman za to - ali ne oklevaj da mi kažeš ako vidiš nešto važno za opstanak našeg naroda."

"Neću, tunkašila. Mislim, hoću, tunkašila."

Vrlo Hromi stenje.

"Zasad neću govoriti Ljutitom Jazavcu, Znojavom ni Grlatom Sokolu o tvojim vizijama. Već te smatraju čudakom. Ali ti i ja sledeće godina na Paha Sapi treba da razmislimo šta ovo znači za tvoju hanblečeju. Koristi tu moć oprezno, Crna Brda. Tako nešto je vakan."

Sveto. Ispunjeno tajanstvenom snagom.

"Hoću, deda."

"Ovo ne znači da ti moraš da postaneš vičasa vakan, sveti čovek kao ja, ali znači da su te Šestorica dedova odabrali za vajatana, čoveka koji vidi budućnost, kao što su moj mladi rođak Crni Jelen ili Hoka Ušte, sinovac tvog oca u bratstvu Dobrog Groma. Vajatan često da je svom plemenu vakinjanpi, što može da mu odredi sudbinu."

"Da, tunkašila."

Vrlo Hromi ćutke se mršti na njega, a Paha Sapa zna, i ne dodirujući starca, i bez vizije, da ga mudri vičasa vakan smatra premladim i suviše nezrelim za ovaj sveti dar, i da ova moć uvida dodirom može biti rđava po sve. Najzad Vrlo Hromi zagunđa:

"Hecetu. Mitakuye oyasin."

Neka bude. Svi su mi rod - svi do jednog.

* * *

Numenalan.

Paha Sapa naučio je značenje ove vasičunske reči nekih četrdeset pet godina posle Pehin Hanska kasate - ubistva Duge Kose Kastera na Masnoj travi - i pedeset šest godina posle svog rođenja.

Numenalan, kaže mu učitelj i pesnik Doun Robinson, označava nešto obično, ali ispunjeno i oživljeno duhovnim ili natprirodnim značenjem koje prevazilazi običnu moć poimanja.

Paha Sapa samo što ne prsne u smeh. Ne kaže gospodinu Robinsonu da je njegov, Paha Sapin život, bio numenalan sve dok njime nisu zavladali vasičui i vasikunski svet.

Svet Paha Sapinog detinjstva doslovno je vrveo nevidljivim značenjima, vezama i čudima; čak i kamenje je imalo živote i priče. Drveće je čuvalo svete tajne. Prerijska trava njihala se puna istina koje je napola čuo iz šapata duhova oko sebe i njegovog bratstva Prirodnih slobodnih ljudskih bića. Sunce je bilo stvarno biće koliko i njegov počasni deda i ostali koji su prolazili pored njega po danu. Zvezde nad dolinama podrhtavale su od daha mrtvih koji hodaju nebom, a planine na obzorju motrile su i čekale ga, pune otkrivenja.

Numenalan. Paha Sapa suzbija osmeh dok ga Doun Robinson uči ovoj divnoj reči.

Ali Paha Sapino detinjstvo nije bilo ispunjeno samo tajanstvenim znamenjem i čarobnim malim uvidima napred ili nazad u tuđa sećanja i sudbine.

Kao dete je Paha Sapa uglavnom bio samo dečak. Nije mu bilo teško što su mu roditelji mrtvi - mnogo teže mu je padalo neobično ime - pošto dečake plemena Lakota nisu poučavali, obučavali, kažnjavali, hvalili i odgajali njihovi roditelji. U plemenu Lakota roditelji su prema deci osećali dobroćudnu, učtivu nezainteresovanost i nisu se preterano bavili njima. Ostali dečaci iz sela učili su Paha Sapu gotovo svemu što treba da zna otkako je dovoljno stasao da se odgega od dojke Gavranove Kose, pa i tome gde treba da izađe iz sela da se olakša i kojom je travom i trskom bezbedno obrisati zadnjicu.

Dečaci plemena Lakota imaju malo obaveza, osim čuvanja konja na ispaši kad dovoljno poodrastu, te se Paha Sapa igrao od svitanja do mraka. Uveče je sedeo uz logorsku vatru koliko god mu Žena Tri Bizona ili Vrlo Hromi dozvole i slušao starije kako razgovaraju i pričaju priče obasjani plamenom.

Postojale su zimske i letnje igre. Bilo je igara sa štapovima, igara s loptom umotanom u kožu, igara u reci, pošto su logori gotovo uvek podizani pored reka, igara rukama i igara s konjima. Većina dečačkih igara u kojima je Paha Sapa učestvovao obuhvatala je gurkanje, bacanje, povremeno pesničenje i mnogo češće povrede. To se Paha Sapi dopadalo. Možda neće učiti za ratnika - u to doba još nije bio siguran - i nije mnogo razmišljao hoće li postati vičasa vakan, sveti čovek kao njegov voljeni tunkašila Vrlo Hromi, ali voleo je grubu igru i nije izbegavao borbu ni s većim dečacima.

Mnoge dečačke igre bile su ratne igre - priprema - a Paha Sapa je naročito uživao kada mali dečaci i nekoliko starijih odu sami u preriju i podignu dečačko selo, sa šatorima od trave. Posle toga su planirali napad napravo selo. U grupi je uvek bio jedan stariji dečak, savetnik, i on bi poslao mališane da ukradu malo mesa iz sela odraslih. To je bilo dovoljno ozbiljno da bude uzbudljivo, pošto bi žene - a i ratnici - istukli svakog dečaka koga uhvate kako krade meso.

Paha Sapa i ostali puzili bi kroz visoku travu baš kao da napadaju selo Vrana, Ponija, Čejena, Crnih Nogu ili Šošona, a ne svoje sopstveno. Onda bi se došunjali do mesa (bivolji jezik bio je najbolji) okačenog da se suši ili spremljenog za kuvanje, ili čak ukrali komad iz nečijeg šatora, a zatim bi pobegli nazad u dečačko selo pazeći da ih ne uhvate ili da ih neki ljutiti ratnik na konju ne pregazi. Kad se vrate u svoje selo od trave, dečaci su palili vatru i pekli meso pričajući izmišljene priče o svojoj hrabrosti i veštini - smrtonosne priče, tako su ih zvali pravi ratnici - i često bi stariji dečak podigao na štapu vreli cvrčavi jezik iz kog kaplje visoko koliko god može, a mlađi bi skakali da odgrizu komad. Ko nije mogao da skoči dovoljno visoko ostajao je gladan.

Svi dečaci imali su male lukove koje su im napravili očevi, stričevi ili neki dobrodušni ratnik, ali strele im je krasilo malo pera, a vrhovi su im bili tupi, bez kamenih ili čeličnih šiljaka. Ipak, pogodak takvom strelom je boleo, i dečaci su dosta vremena provodili vrebajući jedni druge po obalama reka, po vrbacima ili visokoj travi zanjihanoj na vetru. Mnogo godina kasnije Paha Sapa se sećao uzbuđenja tog dečjeg lova.

Kad je malo poodrastao - mada nikad nije bio naročito visok - Paha Sapa se s najstarijim dečacima igrao igre zvane baci ga s konja. Dečaci su se toga uvek igrali nagi, a sama igra više je bila bitka, samo bez mrtvih na kraju. Naročito su uživali kad više bratstava, uglavnom većih od njihove grupice pod vodstvom Ljutitog Jazavca, podigne šatore pored njihovih blizu Medveđe stene ili u nekoj bolje zaštićenoj dolini.

Dečaci su se raspoređivali u ekipe, mazali naga tela sokovima od bobica, glinom i raznim bojama sličnim ratničkim, a onda su postavljali konje u liniju i jurišali jedni na druge uz mnogo povika, krikova i sudara, propinjanja i njiske konja u kovitlacu prašine. Hvatali su jedni druge, vukli, cimali, gurali, udarali laktovima i pesnicama. Kad neki dečak padne na tlo, smatrao se mrtvim i morao je da ostane mrtav. Poslednji koji ostane na konju bio je pobednik i te večeri je pričao svoje smrtonosne priče uz vatru u dečjem logoru.

Paha Sapa bi ponekad i dočekao kraj igre na konju, ali najčešće bi, onako nizak i mršav, kao vreća tresnuo na zemlju, a jednom je pao na vrlo bodljikav kaktus. Žena Tri Bizona satima mu je pažljivo vadila bodlje iz nogu, leda, stomaka i zadnjice, dok je Vrlo Hromi pušio svoju običnu lulu i povremeno se kikotao. Sutradan ujutru Paha Sapa je ponovo otišao da se igra te igre, istina oprezno sedeći na golim konjskim leđima jer mu je jednako gola zadnjica bila otečena i bolna.

Bilo je i drugih letnjih igara, kao tahukačankleska, igra s loptama od otpadaka jelenske kože umotanih u klupko, presvučenih s još jelenske kože i ušivenih žilama. Kasnije, kad je igrao u kistonskom bejzbol timu u koji su svi Gatsonovi ljudi morali da stupe leti i takmiče se sa svim obližnjim gradovima i klubovima u Severnoj Dakoti - Borglam je ponekad unajmljivao ljude da rade na Rašmoru samo zato što su dobro igrali bejzbol - Paha Sapa je često mislio na male tvrde kožne lopte kojima se igrao u detinjstvu. Lopte su se udarale naročito pripremljenim palicama od jasena, i to dok dečaci trče, a bile su tvrde i trajale su duže od lopti marke vilson ili roulings s kojima je Borglamova ekipa igrala na turnirima.

Dečaci i devojčice iz Paha Sapinog plemena imali su i zimi mnoštvo igara kao i leti. Zimske igre, kao hutanačute za dečake i pteheste ili paslohanpi za devojčice, uglavnom su podrazumevale štapove i klizanje ili sankanje. Ponekad su, kad u blizini logora ima bregova, dečaci pravili sanke zvane čanvoslohan od rebara bizona ili jelena, sa salincima od kostiju, i nekad su davali i devojčicama da se spuštaju nizbrdo ili se voze s njima po zaleđenoj reci.

Mnogih zimskih dana i sedmica, dok je obdanica kratka, kad ima suviše snega i vetra ili je previše hladno da se boravi napolju osim koliko je neophodno, Paha Sapa i druga deca mogli su da se igraju i u šatorima. Igra tasiha igrala se sa spravom načinjenom od gležnjača jelena okačenih na kožnu vrpcu uskim krajem naniže. Na kraj vrpce vezivali su više sitnih kostiju. Paha Sapa se seća da su koristili otprilike osam ovih igračaka, a da se drugi kraj kožne vrpce vezivao za orlovo krilo.

Kad su se dečaci i devojčice igrali zajedno, na smenu su držali kost orlovog krila u desnoj ruci, resu u levoj, i zamahivali gležnjačama ispred sebe. Ako drugi igrač uspe da uhvati prvu kost, igra se nastavljala. Ako promaši, davao je igračku detetu sledećem na redu. Paha Sapa se isticao u ovoj igri; imao je oštro oko i brze ruke. Kad se prva kost uhvati deset puta, počinjalo se s drugom, zatim s trećom, i tako sve dok svih deset igrača ne uhvati resu. Druga igra u šatoru, seća se Paha Sapa, bila je ičašiohe, i ličila je na klikere, mada je bilo teško naći gotovo savršeno okrugle kamenčiće. Dečaci su se molili Šestorici dedova i samom Vakan Tanki da im pomognu da nadu savršeno okrugle kamenčiće, i uvek su ih nalazili.

Luckasta igra zvana ištokikičaštakapi dovela je Paha Sapu do otkrića sposobnosti dotakni zemlju i poleti.

* * *

Imao je sedam leta i igrao se igre ištokikičaštakapi s grupom dečaka, uglavnom svojih vršnjaka ili nešto mlađih. Igra se sastojala u sledećem: dečaci su žvakali plodove šipurka, pljuvali koštice u šaku, a onda se naglo okretali i gađali košticama nekoga u lice pre nego što stigne da se sagne ili pobegne.

Tog dana s Paha Sapom igrao se ijedan njegov vršnjak, nepodnošljiv dečak po imenu Debeli Žabac. Ime mu je bilo sasvim prikladno, jer osim što je bio debeo, bio je i takoča - razmaženi unuk lenjog starca po imenu Stopala U Plamenu. Dok su trčali u krugu pored reke i igrali se ištokikičaštakapi, Debeli Žabac uhvatio je Paha Sapu, privukao mu glavu sebi i pljunuo mu u lice. Koštica gotovo i nije bilo, samo se pljuvačka Debelog Žapca ljigavo razvukla Paha Sapi po licu.

Paha Sapa nije razmišljao ni trenutka; stegao je pesnicu i raspalio Debelog Žapca posred zadriglog lica, tako da mu je krv potekla iz nosa i pao je na leđa u kaktus. Debeli Žabac se razgalamio i pozvao trojicu starijih rođaka koji su takođe živeli u šatoru lenjog Stopala U Plamenu. Oni su skočili na Paha Sapu i počeli da ga tuku šakama, nogama i granama vrbe, a Debeli Žabac je sve vreme urlikao, držao se za krvavi nos i vikao kako mu ga je Paha Sapa razbio, kako će ga tužiti dedi i kako će Stopala U Plamenu doći, naći Paha Sapu i ubiti ga nožem kojim je skalpirao deset vasičua.

Kad su trojica krupnijih dečaka prebili Paha Sapu, šutnuli su ga dva-tri puta u rebra i otišli. Paha Sapa leži, sve ga boli, ali ne oseća potrebu da plače. Sve mu je smešno, pogotovo slika debelog starog Stopala U Plamenu kako ga juri nožem za skalpiranje. Nada se samo da je zaista razbio nos Debelom Žapcu.

Paha Sapa ustaje, otresa prašinu sa sebe i shvata da mu je druga najbolja košulja od jelenske kože sva krvava po grudima - i smatra da je krv uglavnom njegova. Žena Tri Bizona sigurno će ga izlupati kad se vrati u šator.

Paha Sapa samo odmahuje glavom - još nasmejan - i hramljući se udaljava od sela da bude malo sam.

Podalje od sela, van pogleda iz šatora, van vidika čak i ljudima i dečacima koji čuvaju konje, Paha Sapa nailazi na plitku široku udolinu zbog nečega obraslu niskom prerijskom travom, kao ono što će jednog dana naučiti da naziva travnjakom. Paha Sapa leže na tu meku travu i zbacuje hanpa - mokasine.

Leži na leđima, raširenih ruku, snažno pritiska tabanima prohladnu zemlju i jako zariva u nju nožne prste - sipe.

Oči su mu gotovo zatvorene, žmirka kroz nešto nalik na suze iako zna da nije plakao, i gleda tamno večernje nebo; iznenađujuće mu je poznato. Potpuno se opušta - prvo mišiće napetog vrata, zatim ruke, onda popušta pritisak zgrčenih prstiju na rukama i nogama, a zatim mu se nešto duboko u utrobi razmotava. Iz nekog razloga viče: "Hokahej!", kao da je ratnik i jaše u bitku.

Kasnije mu je bilo veoma teško da čak i samom sebi opiše šta se potom desilo. Tek nekoliko leta kasnije opisao je ono što je nazvao dotakni zemlju i poleti svom voljenom tunkašili Vrlo Hromom.

Paha Sapa oseća da se zemlja vrti kao da je okrugla, a ne pljosnata. Vidi zvezde kako se okreću na večernjem nebu iako još nisu ni izašle. Čuje pesmu koju zalazeći peva sunce i čuje kako u odgovor pevaju trava i biljke pod sve slabijim svetlom. Onda Paha Sapa oseća kako mu se telo hladi, kako je sve teže, kako se udaljava od njega iako je on - duh Paha Sapa - sve lakši. Onda se njegovo duhovno biće odvaja iz tela, pluta i lebdi i udaljava se od zemlje.

Tek posle vrlo dugog dizanja smišlja da se okrene na stomak i pogleda dole. Toliko je visoko da ne vidi svoje telo na tlu, toliko je visoko da jedva vidi razbacane šatore sela pod sićušnim drvećem na obali reke koja mu nestaje iz vida. Paha Sapa se ponovo okreće na leda i nastavlja da se uspinje, sve više, prolazi pored retkih oblaka koje kosi zraci zalazećeg sunca boje u rumeno, a onda lebdi više od svih oblaka.

Gleda i ponovo se okreće na stomak. Nebo nad njim se crni iako su oblaci ispod njega sve ružičastiji, a senke na zemlji se produžavaju. Paha Sapa zna da je stravično hladno - hladnije od svih zima koje su ga do sada dodirnule - baš kao što zna da je vazduh ovde gore suviše redak za disanje, ali ništa od toga ne ometa ni njegovo duh-telo ni duh-njega. Nebo je potpuno pocrnelo, zvezde se pale na plavom pokrivaču vazduha ispod njega, a on se zaustavlja i gleda dole pogledom iznenada oštrim kao u orla.

Ono što vidi na toj okrugloj zemlji - jasno vidi luk obzorja dok tiho lebdi - jesu Paha Sapa, Crna brda. Crna brda su oblina između reke Bel Fuš na severu i reke Čejen, gde Čejeni, koje su pre stotinu godina Sijuksi isterali iz Crnih brda i severnih ravnica, još žive i love. Crna brda su, Paha Sapa sada vidi, ovalno ostrvo u kopnu, a kasnije će saznati da obuhvataju oko jedanaest i po hiljada kvadratnih kilometara mračnih šuma i bregova obrubljenih gotovo putenim ovalnim grebenom od crvenog peščanika koji dramatično izdvaja brda od žućkastosmeđe i ugasite zelene boje beskrajne prerije. Crna brda liče na ženski vinjan šan s ružičastim otvorenim usminama. Ili možda na srce.

Videvši s ove visine geološke brazde i rubove oko Crnih brda, Paha Sapa shvata zašto Vrlo Hromi taj dugački udubljeni strmi oval oko Crnih brda naziva Trkalištem, po priči koja kaže da su se sve životinje trkale tuda u vreme dok je svet još bio mlad. Zaista liči na trkačku stazu izlizanu od mnoštva nogu.

Paha Sapa takođe shvata i zašto Vrlo Hromi i njegov narod zovu ovo mesto Onakezin, ili Skrovište. Crna brda su, vidi on sada, tamno središte čitavog ovog kopna koje se pod njim širi na sve strane do izmaglice koja blizu luka obzorja obavija pojedinosti. Tu i životinje i Prirodna slobodna ljudska bića mogu da nađu zaklona kada zimski vetrovi strašno zavijaju dolinama, a divljači nestane. Zato Ljutiti Jazavac i drugi zovu Crna brda i "Izvor mesa". Plutajući lako na stomaku, raširenih ruku, Paha Sapa gleda odozgo večernje senke na visokim vrhovima i shvata da će u Crnim brdima za njegov narod uvek biti divljači i skloništa.

Onda opaža kako se nešto na brdima miče - nešto veliko i sivo diže se iz crne šume kao da se rađa nova planina. Čini mu se da masa ima ljudsko obličje, da su to četiri čoveka, a čak i iz ove daljine procenjuje da su visoki stotinama koraka.

Ali ne može da razazna pojedinosti. Spokoj koji oseća otkako je legao na zemlju iznenada nestaje, srce mu divlje udara, ali čini mu se da su ovi divovi bledi vasičui, čudovišni vasikuni.

Onda ogromna siva obličja ponovo ležu, pokrivaju se zemljom kao ćebetom i tamna zemlja i tamnija stabla ponovo ih sakrivaju.

Paha Sapa počinje da se spušta, sasvim polako; zraci sunca boje ga u crveno - nejasno se pita da li ga neko iz sela gleda - ali srce i duša su mu vrlo uznemireni i uzrujani. Ne zna tačno šta je video ispod sebe, samo zna da nije dobro.

Otvara oči i ponovo leži na leđima na maloj čistini usred grmlja divlje žalfije. Negde zavija kojot. A možda se to ratnici, Poniji, Šošoni ili Vrane, spremaju da napadnu selo strelama, puškama i tomahavcima.

Paha Sapa je previše umoran i uznemiren da bi mario. Polako ustaje i vraća se u selo. Kojotu odgovaraju drugi kojoti. To su ipak samo kojoti.

Sledeće godine, dok govori Vrlo Hromom o svojim malim uvidima dodirom u prošlost, odbija da iznese pojedinosti malobrojnih uvida unapred jer je video ljude kako umiru. Nije ni spominjao trenutke dodirni zemlju i poleti jer u njih više ni sam sasvim ne veruje.

Kad je stigao kući, Žena Tri Bizona zaista ga je isprašila (mada ne prejako) jer je uprljao krvlju drugu najbolju košulju od jelenske kože.

5
Džordž Armstrong Kaster

Libi, mila moja Libi, ljubavi moja, živote moj, sve moje na svetu, moja Libi...

Nedostaješ mi, devojko moja mila.

Ležim ovde u mraku i mislim na onaj dan od pre pet sedmica, na sedamnaesti maj - zar je zaista prošlo samo pet sedmica? - kada sam poveo puk iz tvrđave Abraham Linkoln na ovaj zadatak. Ti se sećaš, najdraža, da je tog dana pre svitanja bilo hladno i maglovito. Zapovedio sam da se ljudima podele dvopek i slanina, što će jesti i sledećih mesec dana na putu. Onda smo general Teri i ja sproveli ljude kroz izmaglicu u tvrđavu - stalno mi govoriš kako se pitaš zašto tvrđave nemaju palisade, ljubavi - a onda na pistu za smotru u koloni po četiri kako bismo ohrabrili preplašene žene, porodice i vojnike koje ostavljamo.

Ali ti nisi ostavljena, draga moja, ljubavi moja. Ostali oficiri morali su da se oproste od porodica izvan tvrđave, ali ti sijahala s nama tog dana, s mojom sestrom Megi i njenom kćerkom Emi. Sećaš li se kako su, kad smo prošli pored Sapunice, kasarne za oženjene vojnike, sve žene držale bebe, pa i stariju decu u rukama i uz plač ih podizale? To mi je ličilo na rimski trijumf, priređenpobedonosnom vojskovođi, samo je u ovom slučaju bio izopačeno obrnut, kao da su još pre bitke žene potpuno zdravih vojnika proglasile sebe udovicama, a svoju decu siročićima.

U koloni je tog dana bilo preko sedam stotina vojnika, trideset jedan oficir (većinom sujahali s tobom, sa mnom, s Megi i Emom), četrdeset pet izviđača i vodiča i one tri dodatne pešadijske čete s artiljerijskim odredom od četiri topa koji su nam tih prvih dana bili pratnja. (Da, možda nije trebalo da odbijem one dve baterije mitraljeza koje mi je Teri nudio, ali sigurno se sećaš, najmilija, koliko su nas ta vražja oruđa usporavala u prethodnim patrolama i kako su često povlačila za sobom ljude i konje kad se preture u klance ili korita potoka. Dobra konjička jedinica treba da putuje neopterećena. Ne, kad bih ponovo radio sve ispočetka, opet bih ostavio te mitraljeze.)

Puk je s pratnjom tog jutra sigurno pružao sjajan prizor. Kolona je bila duga preko tri kilometra. Znam da je pukovska muzika svirala Devojku koja me čeka i Garija Ovena - kroz ceo rat ova mi se druga pesma dopadala, mada priznajem, mila, da mi je u poslednje vreme malo dosadila - ali ti i ja nismo čuli muziku od kloparanja konjskih kopita, tandrkanja sto pedeset kola i stalnog mukanja krda stoke koje smo poveli sa sobom.

To nije ni bilo važno.

Ništa od ovog odlaska nije važno osim onoga što se dogodilo dvadeset kilometara niz stazu, kad je došlo vreme da se vratiš u tvrđavu. Sećaš li se? Znam da se sećaš, ljubavi moja. Ta uspomena me budi iz hladnog dremeža ovde.

Naša grupa, s Megi, Emom, mojim posilnim redovom Berkamom i starim blagajnikovim kolima s malom pratnjom, pojahalaje nazad oko osamsto metara iza kolone da se oprostimo. Iznenadila si me kad si sjahala i predložila da mi - samo ti i ja - prošetamo kroz vrbak na obali reke. Osim toga nigde u blizini nije bilo visokog drveća ni grmlja; dokle pogled dopire, od tvrđave do našeg cilja, pružala se ravna otvorena prerija.

Odmakli smo se pedesetak metara od Berkama, kola i ostalih žena kad si me odjednom uhvatila i snažno me poljubila. Skinula si mi šešir i prošla mi rukom po kratko podšišanoj kosi, smešeći se. Činilo mi se da ti ne nedostaju, kako si ih zvala, "moji ljupki ukovrdžani uvojci". Onda si počela dlanom da me trljaš ispod kopče opasača.

"Libi...", rekao sam osvrćući se preko ramena kroz gusti vrbak; još sam video Meginu i Eminu glavu, jer nisu sjahale. "Ćuti", rekla si ti.

A onda si se spustila na kolena - jasno se sećam - ali prvo si zagrnula haljinu (tog dana obukla si moju omiljenu, plavu sa sitnim cvetićima) i podsuknje da ih ne uprljaš na vlažnoj travi.

A onda si mi raskopčala pantalone.

"Libi..."

Ali onda sam ućutao, mila moja, jer si me uzela u meke ruke, a zatim u usta, pa sam zaboravio Berkama i kola, zaboravio sam sestru i sestričinu, zaboravio sam čak i sedamsto konjanika, sto pedeset kola, stotine grla stoke, čitav puk koji odmiče.

Sve sam zaboravio osim pokreta tvojih ruku, tvojih toplih usta, igre tvojih usana i jezika na meni.

Zabacio sam glavu jednom, ali nisam zažmurio. Posle rane jutarnje magle majski dan postao je vreo, i plavetnilo neba nekako me je uznemirilo, kao da je loš predznak. Zato sam spustio pogled na tebe, na ono što mi radiš i na sebe.

Ja uvek gledam, najdraža moja ljubavi. Ti to znaš. Ti znaš sve o meni. Kad bi neka druga žena to radila - a nijedna druga nikad mi to nije radila - delovalo bi, čini mi se, izopačeno, besmisleno, možda odbojno, ali kad me ti tako uzmeš u usta i pokrećeš glavu napred-nazad, miluješ me prstima, kad su ti usne i jezik tako lakomi, kad povremeno podižeš k meni pogled tih ljupkih očiju ispod prelepih trepavica, ne može biti ničeg izopačenog, besmislenog ni odbojnog u daru koji mi pružaš, u ljubavi koju mi pokazuješ. Prelepa si. Ovog trenutka, ovde u mraku, uzbuđuju me misli o tebi, pomisao na tvoje obraze rumene od sunca posle dugog dana jahanja, i rumene od uzbuđenja, na teme tvoje ljupke glave koja se pokreće sve brže dok ti sunce obasjava pojedinačne vlasi s obe strane razdeljka.

Kad smo završili - trajalo je samo minut, znam, ali to je bio minut čiste radosti i zadovoljstva pre sedmica samoće, brige i napora - izvadila si maramicu, zamočilaje u potok, obrisala me, uvukla mi košulju i zakopčala mi dugmad grubih konjičkih pantalona.

Onda smo se vratili i zvanično se oprostili pred Berkamom i ostalima. Oboma su nam oči zasuzile, ali oboje smo se smešili, i protiv volje, zar ne, dušo?

Kad ste se ti, kola i ostale žene pretvorili u tačkice, Berkam me je prenuo rekavši: "Teško je, gospodine generale, zar ne?"

Ponovo sam poželeo da se osmehnem, ali sam se suspregao. Setivši se da će Berkama možda potražiti novinari - nekoliko dopisnika pošlo je s nama, sećaš se, a još ih je u Bizmarku i drugde čekalo na svaku reč o našoj kaznenoj ekspediciji - namestio sam najtužniji, najoštriji izraz lica i rekao mu: "Svaki dobar vojnik - a ja sam uvek bio dobar vojnik, Berkame - mora da služi dvema gospodaricama. Dok je odan jednoj, druga mora da pati."

Berkam je nešto promrmljao, moja rečitost očigledno ga nije dotakla. Skočio je u sedlo i kazao: "Da se vratimo drugoj gospodarici, gospodine generale, pre nego što nam se zaštitnica izgubi iz vida?"

* * *

Libi, voljena moja devojko, znam da ti ne smeta što govorim o ovome s tobom, pošto sam ti napisao brojna pisma puna takvih intimnih misli, i šaputao ti takve misli dok smo ležali zajedno nagi. Otvorenija si i velikodušnija u svojoj strasti od svih žena na svetu.

Sećaš li se kada onda nisam mogao više da podnesem razdvojenost (a i čuo sam da je u tvrđavi Livenvort, u kojoj si me čekala, izbila kolera) pa sam ti pisao iz logora na reci Ripablikan i rekao ti da odmah dođeš u tvrđavu Volas, odakle će te moji ljudi dovesti u logor, ali Ubica Ponija i sukobi harali su svuda po Kanzasu, pa sam prekasno shvatio da će gotovo sigurno napasti bogati karavan u kom ćeš putovati i naredio ljudima koje sam poslao po tebe da te ubiju pre nego da dozvole Indijancima da te zarobe - kasnije si mi kazala da je to bilo dirljivo, i shvatila si to kao siguran znak moje besmrtne ljubavi - ali kad se karavan (koji je zaista napalo petstotinak Sijuksa i Čejena, i to baš tamo gde je Komstok, vodič kog Indijanci zovu Tonik Bil, predvideo, ali napad je odbijen) vratio iz tvrđave Volas, tebe nije bilo, a ja samo što nisam šenuo od brige i strasti? Toliko te volim, draga moja, ljupka, najdraža devojčice.

Sećaš se kad su poslali poručnika Lajmana Kidera iz tvrđave Sedžvik da nađe moj odred, pa su on i njegova desetina nestali s vidika tačno između nas i tvrđave Volas, u kojoj sam strepeo za tvoj život? Zatražio sam usiljeni marš do Volasa - pre svega usled brige za tebe, najdraža - pa smo našli ostatke Kidera i njegovih ljudi, nage i razbacane po maloj jami. Komstok nam je objasnio šta su mu tragovi rekli - da su Kider i njegova desetina pokušali da pobegnu, ali su ih Ubica Ponija i njegova grupa sustigli, pregazili, gađali strelama, ubili i iskasapili. Bio je juli, a delovi tela i leševi ležali su danima na suncu. Tada sam naučio lekciju koju nikada neću zaboraviti - kad si suočen s velikim brojem Indijanaca, moraš da staneš i boriš se, koristeći nadmoć vatrenog oružja da ne pustiš divljake na domet strela. Kider je u panici galopirao više od petnaest kilometara, iako su naši konji brži od indijanskih, Indijanci vesto skaču s umornih konja na sveže, a neki njihovi konji prosto se nikad ne umaraju.

Nikad ne beži od Indijanaca, to je lekcija koju sam naučio tog jula stojeći na kanzaškoj žegi, udišući smrad i gledajući kako vojnici sahranjuju jezive ostatke poručnika Kidera i njegovih ljudi. A sve vreme sam strepeo za tebe, najmilija - toliko sam brinuo da mi se stomak stalno bolno grčio.

Kanzas je buknuo. Ubica Ponija i drugi neprijateljski raspoloženi Sijuksi i Čejeni pobili su preko dvesta belaca, među njima mnogo žena i dece, u oblasti kojom je trebalo da patroliram na svojoj prvoj zapadnoj ekspediciji. Konjica je pak pogodila i ubila samo dvojicu crvenokožaca, i njih su pre pogibije ubili Kiderovi momci.

Zato sam opozvao pohod i naterao sto ljudi i konja da pređu dvesta četrdeset kilometara za pedeset pet sati. Neki su zaostajali pa su ih ratnici Ubice Ponija ubijali, ali nisam se vraćao da pokupim tela niti da progonim neprijatelja. Samo sam na tebe mogao da mislim. Osamnaestog jula stigao sam u tvrđavu Hejs i ostavio tamo devedeset četiri čoveka. Poveo sam samo svog brata Toma, dva oficira i dva vojnika na sto kilometara dug put do tvrđave Harker, koji smo prejahali za manje od dvanaest sati. Tu sam ostavio i Toma i ovu četvoricu i u tri sata seo u voz za tvrđavu Rajligde ću - molio sam se Bogu - naći tebe kako me čekaš, manje-više bezbedna.

Sećaš li se našeg susreta, mila moja?

Koračala si tamo-amo po svojim odajama, u onoj zelenoj haljini koju sam pohvalio prethodnog meseca u tvrđavi Hejs. Kasnije si mi pisala da je prizor kad sam širom otvorio vrata i ušao bio sjajniji čak i od blistavog sunca Kanzasa: - Preda mnom je, vedar i veseo, stajao moj muž! Rekla si mi kasnije da si pisala svojoj maćehi, ali dragoj drugoj gospođi sudije Bejkona nisi rekla da sam, osim što sam bio vedar i veseo, očigledno čeznuo za tobom. Moj pol bio je tvrđi i željniji upotrebe nego sablja u koricama koja mi je udarala o nogu.

Sećaš li se, mila moja, kako sam, još prašnjav od jahanja i voza, zalupio vrata, podigao te i odneo do postelje, obasipao te poljupcima i svlačio te dok si me ti otkopčavala, kako si razvezala steznik i spustila bluzu dok sam ti ja cepao podsuknje i kilote? Sećaš li se kako sam mamuzama izgrebao podnožje tog kreveta tako pažljivo prevezenog iz tvrđave Rajli, kako si me okrenula na leđa i uzjahala me kao što ja skačem na svog Vika, kako si me zgrabila željnom rukom i uvela me u sebe?

Možda se sećaš da smo završili za tren oka - naši krici verovatno su uznemirili stražu na bedemima - ali da smo, onako željni još od medenog meseca, odmah počeli ponovo, kidajući jedno drugom ostatke odeće, mazeći se, ljubeći, milujući i šišajući jedno drugo.

Znam da sam posle tog drugog talasa ljubavi zaspao, da sam spavao prvi put posle pet napornih dana i osamsto pređenih kilometara, ali ti si me dva sata kasnije probudila. Zapovedila si posilnima i vojnicima da donesu koje vrele vođe; trudili su se da hodaju na vrhovima prstiju u konjičkim čizmama pored kreveta u kom sam hrkao nag, pokriven samo čaršavom (odeća mi je bila razbacana svuda po podu, a ti uopšte nisi marila šta će momci pomisliti), a kad sam se probudio, zavese su bile navučene, a ti si stajala naga uz krevet i rukom me zvala u kadu.

Oh, kako je raskošna bila ta kada s lavljim nožicama u palati za posete supruga viših oficira u tvrđavi Rajli!

Te večeri morali smo da pođemo vozom; ti i tvoja sluškinja Eliza ponele ste štednjak nazad u tvrđavu Harker. Čekao nas je dug put na konjima i u kolima nazad do tvrđave Volas, ali taj sat u vreloj kadi... Sećaš li se toga, Libi, dušo moja? Sećaš li se kako si se naslanjala leđima na mene u pari dok sam stezao tvoje prelepe grudi, ljubio ti divni vrat, ljupke uši i sočne usne, kako sam te ponovo ljubio kad si se okrenula da usnama nađeš moje, da sedneš na mene, kako si posegnula rukom u vodu da me ponovo nađeš?

O, draga moja Libi - sećam se svog jezika na tvojoj ribici i tvojih slatkih usana na mom polu. Vodili smo ljubav osam puta tog popodneva, svršila si deset puta, a oboje smo znali, uprkos požudi i radosti, da ćemo putovati mnogo dana, uz napore, lišeni privatnosti, pre nego što se ponovo makar i poljubimo. Sećam se kako smo se na brzinu obukli da pozdravimo zapovednika pre nego što smo žurno poslali Elizu s prtljagom i štednjakom na stanicu. Eliza je oprala i opeglala moju prljavu odeću dok smo ti i ja bili zajedno nagi - navikla je bila na to. Zakopčavao sam pantalone, a ti si me, samo u stezniku, još vlažna od kade, zaustavila i kleknula poslednji put...

Setićeš se, mila, da sam po povratku izveden pred vojni sud, između ostalog i zbog samovoljnog napuštanja položaja. Osuđen sam na godinu dana suspenzije bez plate i ražalovan. Stao bih hiljadu puta pred vojni sud i podneo bih deset hiljada suspenzija za tebe, najdraža. Ali ti to znaš. Oduvek si znala.

Trebaš mi, Libi. Ne znam gde sam. Ovde je mračno, mračno i hladno. Čujem zvuke i glasove, ali prigušeni su, kao da dopiru iz velike daljine. S naporom seprisećam poslednjih sati, dana, minuta, našeg marša, Indijanaca, bitaka koje smo vodili... Ne sećam se gotovo ničega osim tebe, potpuno stvarne, ljubavi moja.

Zapravo, draga, ne mogu da se setim gde sam ni šta se desilo. Pretpostavljam da sam ranjen, možda ozbiljno, mada nikako ne mogu da sepriberem dovoljno i otkrijem da li mi je telo čitavo, da li su mi svi udovi na broju. Ponekad čujem ljude kako pričaju u blizini, ali ne mogu da razaznam šta govore. Možda sam u nekoj bolnici, a bolničarke su Nemice. Znam samo da sam u ovom mrklom mraku zadržao zdrav um i uspomene na tebe i na našu ljubav. Nadam se iz dubine duše da je ovo samo sunčanica ili kontuzija, što mi se, kao što znaš, i ranije događalo, i da ču se uskoro sasvim probuditi.

Ti sigurno ne želiš da tvoj Oti bude osakaćen, da vitko telo tvog lepog dečaka išaraju ožiljci. Obećao sam ti... obećao sam ti pre polaska iz tvrđave Linkoln... uvek sam ti obećavao, ljubavi, tokom rata, pre svakog pohoda ovde u ravnici... da ću se vratiti i da ćemo biti zajedno uvek i zauvek i doveka.

Oh, Libi... draga moja Libi... najdraža moja, divna moja ženo. Ljubavi moja. Živote moj.

6
Na Šestorici dedova

avgust 1936.

Pet stotina i šest stepenika.

Paha Sapa zastaje u podnožju stepeništa i gleda uvis u petsto šest stepenika koje mora da pređe. Penjao se uz tih istih petsto šest stepenika skoro svakog radnog dana ujutru za poslednjih pet godina. Bio je petak, dvadeset prvi avgust, petnaest do sedam ujutru, a sunce je već usijalo vazduh u dolini, kako to već biva u Crnim brdima. Čuju se zrikavci i oseća se kremasti miris toplih borova. Pošto je petak, Paha Sapa zna da će ekipa kad se uveče bude spuštala igrati igru divokoza - petsto šest stepenika podeljeno je s nekih četrdeset pet rampi i platformi, a cilj veselih radnika je da sidu kao divokoze, skačući od platforme do platforme ne dotičući stepenike između njih. Do sada niko u tome nije uspeo, zna Paha Sapa, ali niko nije prebio nogu ni slomio vrat, pa će se ova igra igrati i krajem ovog radnog dana, a divlje skokove pozdravljaće vika i klicanje umornih minera i radnika na bušilicama i čekrcima, srećnih što dolazi vikend.

Paha Sapa gleda uz petsto šest stepenika i shvata da je umoran iako nije ni počeo da se penje.

Naravno, ovog meseca puni sedamdeset jednu godinu, ali nije zato umoran već na samom početku dana. Rak koji su mu otkrili pre mesec dana - u Kasperu, u državi Vajoming, da Borglam i radnici ne bi saznali, što bi se sigurno desilo da je otišao lekaru u obližnji Rapid Siti - već ga izjeda iznutra. To znači da ima manje vremena nego što se nadao.

Paha Sapa ipak, iako nosi na leđima sanduk s dvadeset kilograma kapisli i svežeg dinamita, ne zastaje da se odmori ni na jednoj od četrdeset pet rampi. Oduvek je bio iznenađujuće snažan za čoveka svog stasa, i neće se predati dok to ne bude neizbežno. A još nije.

Često je slušao kako posetioci, stojeći u dolini (gde su parkiralište i Borglamov atelje), procenjuju da do vrha kamenih glava ima "stotine metara", ali od najniže tačke uz hrpe kamenja i stena do vrha Vašingtonove, Džefersonove i Linkolnove (u nastanku) glave ima svega nešto preko sto dvadeset metara. Svejedno, to je visina zgrade od četrdeset spratova - Paha Sapa je video takva zdanja u Njujorku - i radnicima je potrebno više od četvrt sata da se uspnu na vrh onoga što se sada naziva Rašmor.

Naravno, uvek može da se pođe žičarom, tom malom kabinom bez krova koja zviždi pored Paha Sape dok prelazi sledećih pedesetak stepenika, ali čak i novi radnici znaju da se jednom, pre nekoliko godina, konstrukcija oblika šatora na vrhu planine srušila i da su kabina, kabl, sama konstrukcija i jedna platforma pali na dno kanjona. Borglam je tog dana čekao da se poveze žičarom - stalno se vozikao gore-dole, muvao se u blizini, posmatrajući radove ili vodeći važne goste - ali kabina je upravo bila natovarena bačvama s vodom, pa je Borglam sačekao i gledao je kako pada. I dalje se svakodnevno vozi žičarom.

Ali retko koji radnik se vozi njome, posebno otkako se tog leta dogodila druga nesreća. Razlabavljeni vijak popustio je na sedamdeset metara od vrha i kabina s pet ljudi poletela je prema kućici s čekrkom ispod njih. Posle prve nesreće nameštena je ručna kočnica, ali se brzo pregrevala, pa je kabina mogla da se uspori samo uz niz trzaja; putnici su morali da sačekaju da se kočnica ohladi pa da se ponovo cimnu naniže, i tako redom. Onda je Gas Sram, težak najmanje sto kilograma, povukao lanac tako jako da se kočnica potpuno polomila, a kabina je slobodno pala poslednjih tridesetak metara. Srećom, Mat Rajli na čekrku bio je dovoljno priseban da nasloni debelu dasku na čekrk, što je donekle usporilo kabinu, ali ona petorica su ipak poispadala - trojica su pala na platformu za ukrcavanje, jedan na krov, a jedan na drvo. Linkoln Borglam, rukovodilac radova tog dana, poslao je svu petoricu u bolnicu na posmatranje, ali otišla su šestorica. Glen Džons, zadužen da ih odveze u Rapid Siti, odlučio je da se u bolnici dobro naspava i naguta tableta protiv bolova.

Leti su radovi počinjali u sedam ujutru (zimi u pola osam), ali Paha Sapa i ostali mineri obično su dolazili pola sata ranije, pošto su morali rano da pripreme dinamit koji će se postavljati u rupe čim se ujutru izbuše. Prva eksplozija biće u podne, dok radnici budu na ručku. Paha Sapa zna da su Art Džonson zvani Viski i njegov pomoćnik već gore, i da seku dinamit na manje komade - šezdeset do sedamdeset kratkih štapina za svaki naboj - a da će i njegov, Paha Sapin pomoćnik, stići tamo uskoro.

Na pola puta uz petsto šest stepenika, Paha Sapa podiže pogled ka tri glave.

Do sada je godina bila uspešna, uklonjeno je više od petnaest hiljada tona granita - dovoljno da se više od jednog i po hektara poploča granitnim blokovima debelim trideset centimetara. Dosta je skinuto s Vašingtonovih grudi, koje dobijaju lep oblik, ali odvalili su prilično kamena i s vrata Tomasa Džefersona (koji nastaje na novom mestu levo od Vašingtona i gleda na drugu stranu), a grubo su isklesali i čelo, obrve i nos Abrahama Linkolna.

No najveći deo otpada nastao je grozničavim radom na Džefersonovom licu, jer Borglam žuri da ga spremi za moguću posetu i otkrivanje - krajem avgusta mogao bi da se pojavi glavom predsednik Franklin Delano Ruzvelt.

Već mesecima se šuška o predsedničkoj poseti, ali sada se čini gotovo izvesno da će se to dogoditi za svega nešto više od sedmice - u nedelju, 30. avgusta.

I dalje se penjući s teškim sandukom na ramenu, Paha Sapa se pita je li to pravi trenutak za njega.

Paha Sapa ne želi zlo predsedniku Ruzveltu, ali svakako namerava da raznese glave trojice predsednika s lica Šestorice dedova. A zar ne bi bilo nekako simboličnije kad bi razneo ove vasikunske izrasline dok predsednik Sjedinjenih Država sedi u otvorenim kolima ispod?

Paha Sapa zna da Borglam želi da prilikom predsedničke posete i otkrivanja izvede simboličnu eksploziju. Svom sinu Linkolnu već je dao uputstva da iznađe najbolji način da preko Džefersonovog lica prebaci ogromnu američku zastavu, zasad spremljenu u skladištu, i skloni je u stranu pomoću dugačke ručke velikog pantografa na vrhu. Postaviće se i tribina za ugledne goste iza koje će se parkirati Ruzveltov automobil, radio će prenositi svečanost uživo, a biće i nekoliko filmskih kamera. Ako Paha Sapa uspešno aktivira eksploziv na sve tri glave te nedelje, niko neće stradati, ali čitav svet će u žurnalima po bioskopima videti konačno uništenje tri glave nesuđenog spomenika na Rašmoru.

Tri glave.

To je deo problema. Paha Sapa vrlo dobro zna da Gatson Borglam namerava gore da postavi èetiri glave; poslednja će biti glava Teodora Ruzvelta, udenuta između Džefersona i Linkolna. Stručnjaci za kamen već buše i sondiraju kako bi utvrdili je li granit odgovarajuće kakvoće za klesanje. Iako se mnogi bune što se postavlja nedavni predsednik - i to republikanac - Paha Sapa zna koliko je Borglam tvrdoglav. Ako skulptor poživi (a čak i ako ne poživi, jer će posao preuzeti njegov sin Linkoln) na Rašmoru će nastati i glava Tedija Ruzvelta.

Paha Sapa je video četiri vasikunske Velike kamene glave kako se izdižu iz Šestorice dedova, četiri ogromna kamena vasičua kako zbacuju zemlju i drveće s Paha Sape, četiri ta strašna diva kako posmatraju zatiranje Paha Sapinog naroda, bizona i načina života Prirodnih slobodnih ljudskih bića.

Mora li da uništi sve četiri glave da bi sprečio ostvarenje Vizije?

Što je još važnije, Paha Sapa shvata, izlazeći na završno stepenište, da možda neće imati vremena da sačeka završetak četvrte glave.

Lekar u Kasperu rekao mu je da neće. Nekoliko meseci, rekao je sedokosi doktor ozbiljno, ali ravnodušno, jer pacijent je samo još jedan stari Indijanac na njegovom stolu za preglede, možda godina ako baš nemate sreće.

Paha Sapa je shvatio da je sreća spomenuta zbog bolova, nepokretnosti i nekontrolisanog pražnjenja creva i bešike koje će mu ova vrsta raka doneti ako se umiranje oduži.

* * *

Paha Sapa prolazi pored drvenog odmorišta i komada ravne pošljunčane zemlje između stena na kom su ga ljudi, kad se pre pet godina zaposlio kod Borglama, napadali iz zasede sedmicama svakog jutra.

Mora im se priznati, nikad ga nisu napali grupno. Svakog jutra slali su drugog predstavnika da prebije i pokori starog Indijanca, da ga isprebija toliko da svakako podnese otkaz. U početku je to uvek bio neki krupniji i nasilniji rudar.

I svakog jutra Paha Sapa odbijao je da se pokori pod batinama. Žestoko je uzvraćao udarcima pesnica i glave, šutirao je krupne napadače među noge kad je mogao. Ponekad je pobeđivao. Najčešće je gubio. Ali svakog jutra napadači su platili. I Paha Sapu predstavnik belaca nikad nije istukao tako da ne može da podigne bušilicu i sanduk s eksplozivom, šlem i opremu, i nastavi bolni uspon prema baraci s dinamitom, gde je počinjao da radi. Iako su mu tih sedmica slomili nos, napravili masnice na očima i rascvetali usne, nikad ga nisu unakazili toliko da ne može da stavi masku s filterom i ode da radi.

Borglam je ovo najzad primetio i sazvao je sve radnike na sastanak ispred svog ateljea na planini Doun, preko puta radilišta.

"Šta se ovde dešava, sto mu muka?"

Ljudi su ćutali. Borglam je uvek govorio glasno, ali sada je zaurlao tako da je prigušio zvuk upravo uključenog kompresora.

"Ðavolski sam ozbiljan. Imam ovde minera kog očigledno svaki dan prebijaju kao mačku i dvadesetak drugih radnika izbijenih zuba i razbijenih noseva. Hoću da čujem šta se tačno dešava, i to smesta. Ima hiljade nezaposlenih radnika, rudara i minera, i to ovde, u Južnoj Dakoti, koji bi odmah prihvatili posao, a ja sam na ivici da im posao i ponudim."

Odgovor je, takav kakav je, stigao iz sredine zbijene grupe.

"To je zbog Indijanca."

"ŠTA?"

Borglam je ovog puta riknuo toliko glasno da je kompresor stao; operater - jedini odsutan sa skupa - očigledno je pomislio da se mašina pokvarila.

"Kakav prokleti Indijanac? Mislite da bih unajmio Indijanca za ovaj posao?"

Odgovorilo mu je struganje nogu i smrknuto meškoljenje.

"Pa, u pravu ste. NARAVNO da bih unajmio Indijanca ako je najbolji za posao - ili crnju, kad smo već kod toga - ali Bili Slovak nije Indijanac, đavo ga odneo!"

Iz grupe je istupio Haudi Piterson.

"Gospodine Borglame, ovaj... On se ne zove Bili Slovak. Na spiskovima u Houmstejku, i pre toga u rudniku Napast, pisalo je Bili Spori Konj... gospodine. I on... on liči na Indijanca, gospodine Borglame."

Borglam zavrte glavom, naizgled sažaljivo koliko i zgađeno.

"Dođavola, Pitersone. Jeste li vi svi Norvežani ili se provukao i neki crnja, Čejen ili žabar? I koga za to BOLI DUPE? Čovek kog sam unajmio zove se Bili Slovak. Delom je Čeh ili Mađar ili šta ja znam, a i nije me briga. Bio je GLAVNI MINER rudnika Houmstejk kad sam ga unajmio. Znate li koliko mineri traju u Houmstejku'? Mnogo kraće nego u onoj vražjoj jazbini zvanoj Napast. Tri meseca. Tri... prokleta... meseca. Ili raznesu i sebe i pola ekipe, ili se raspadnu od cuganja, ili izgube živce i potraže drugi posao.

Bili Slovak - a to mu je IME, gospodo - radio je tamo jedanaest godina ne izgubivši živce, ne povredivši nikoga i ne oštetivši ni jedan jedini komad opreme."

Ljudi su se meškoljili, zgledali se i saginjali glave.

"Prema tome, ili će ovo sranje prestati ili ostajete bez posla. Dobri mineri mi trebaju više nego glupavi pesničari. Slovak ostaje - đavo da ga nosi, na leto će igrati na prvoj bazi - a vi ostali se smislite da li želite i zaslužujete da ostanete ili ne. Čujem da je naći ovako dobro plaćen i stalan posao u ovoj prokletoj godini gospodnjoj hiljadu devetsto trideset prvoj prokleta dečja igra. Prema tome, ako još jednom napadnete Slovaka - ili bilo koga drugog koga sam unajmio - možete da podignete nadnicu kod Denisona i da se gubite. A sada polazite - ili do svojih kola ili nazad na posao."

Kako se ispostavilo, šezdesetšestogodišnji Paha Sapa nije igrao na prvoj bazi ni tog prvog leta 1931. ni kasnije. Igrao je stopera.

* * *

Na vrhu Paha Sapa najzad zastaje da dođe do daha, spušta sanduk s dinamitom i kapislama, briše lice i odlazi do barake s eksplozivom.

Može li da se pripremi za osam dana?

Ima eksploziv - sklonio je skoro dve tone u polusrušenu šupu i podrum iznajmljene ruševne kuće u Kistonu.

Dinamit je mnogo bezbedniji nego što većina laika misli. Tačnije, nov dinamit. Paha Sapa je učio nove minere da nov, svež dinamit mogu da bacaju, šutiraju, ispuštaju - čak i da pale - uz zanemarljivu opasnost od eksplozije. Da bi dinamit eksplodirao, potrebni su mali bakarni valjci kapisli pričvršćeni za svaki štapin električnom žicom od metar i po.

Kod novog dinamita, objašnjava Paha Sapa nervoznim novim ljudima, opasne su električne inicijalne kapisle, i njima se mora rukovati veoma oprezno. One su u najmanju ruku vrlo osetljive, a ako neko slučajno zatvori strujno kolo, ispusti kapicu ili je udari u nešto, ona će - čak i ako još nije nataknuta na štapin - razneti mineru ruke, lice ili stomak.

Ali one dve tone dinamita (i dvadeset sanduka kapisli) koje je Paha Sapa ukrao i sakrio u ruševnoj šupi i podrumu u Kistonu nisu nove. Taj dinamit bio je star (i napušten) kad ga je ukrao iz zatvorenog rudnika Napast - prozvanog tako po vlasnikovoj ženi - u kom je nekada radio kao glavni miner. Za vlasnike Napasti život je bio jeftin, a minerski život najjeftiniji. Koristili su isti dinamit iz godine u godinu, što je potpuno zabranjeno u rudnicima zlata, srebra ili uglja u kojima se drži do bezbednosti.

Paha Sapa je uvek uživao pokazujući novim radnicima kako se dinamit znoji - kako nitroglicerin prodire kroz papir i skuplja se u kapljicama na površini - i kako čovek može da uzme prstom kap dinamitnog znoja i otrese je na obližnju stenu. Novi ljudi uvek su se trzali kada bačena kapljica eksplodira o kamen uz zvuk sličan prasku pištolja kalibra 22.

Posle toga Paha Sapa im objašnjava šta su dinamitne glavobolje.

Stari dinamit sakriven u podrumu i šupi znoji smrt, ali to nije sve. Nitroglicerin se u većini štapina slegao, nagomilao i iskristalisao, pa je toliko nestabilan da je samo pomeranje sanduka, a kamoli prevoz kolima, kamionom ili Paha Sapinim motociklom, pravi ruski rulet, ali sa svih šest metaka u burencetu. (Paha Sapa se gotovo smeši misleći na predsednika pod zaštitom pripadnika Tajne službe i predsedničku povorku automobila kako na putu ovamo 30. avgusta prolazi kroz Kiston, na tridesetak metara od njegove šupe i podruma u kojima ima dovoljno eksploziva da digne čitav grad trista metara u vazduh.)

No, misli Paha Sapa dalje, on ne želi da naudi predsedniku.

Ako i uspe da prenese nestabilni dinamit i opasne upaljače na vrh planine po noći, pored malobrojnih noćnih čuvara koje je Borglam postavio da čuvaju alat i opremu, pored barake s kompresorom i barake s čekrkom, pored kovačnice, Borglamovog ateljea i kuće, i ako uspe nekako da iznese dve tone dinamita uz istih ovih petsto šest stepenika uz koje se upravo popeo, još će morati da izbuši stotine rupa na tri lica.

Običnim radnim danima kao stoje ovaj avgustovski dan 1936. - običan osim neobično surove vrućine - na radilištima na tri lica u ovo doba već se nalazi tridesetak radnika (a ispod njih, na Vašingtonovim grudima, još desetak) koji buše, buše, uz zavijanje kompresora i vrisku burgija, i još više "kurira", radnika koji trče gore-dole po steni, zamenjuju stare burgije novim i šalju žičarom istupljene burgije na oštrenje u kovačnicu s druge strane doline. Uskoro će se Viski Art, Paha Sapa i njihovi pomoćnici spustiti niz liticu do predsedničkih lica, pridružiće se bušaćima i napuniti unapred raspoređene rupe nabojima, a onda ih oprezno povezati električnim kablom.

Mnogo ljudi, ponekad stotine, radi vrlo bučno da bi u podne ili u četiri po podne, kada radnici nisu na steni, ekplozije uklonile tonu-dve kamena. Da bi ubio vasikunske glave, Paha Sapa bi morao da radi čitavu noć; morao bi posvuda po njihovim licima da postavi sto puta jače naboje od običnih, i to naboje od nestabilnog dinamita, nečujno, po mraku, i potpuno sam.

Pa ipak, to je ono što mora da uradi ako hoće da sruši tri glave koje se već rađaju iz kamena. Odavno je skovao plan koji možda može da uspe. Sada, međutim, uz vesti o raku koji raste u njemu i potvrđen datum Ruzveltovog dolaska i svečanog otkrivanja, Paha Sapa zna da će sve morati da obavi do sledeće subote, za osam dana, kako bi "demonstraciona eksplozija" pred predsednikom Ruzveltom i okupljenim zvaničnicima zauvek razorila kamene vasikune koji se pomaljaju iz svetih brda.

7
Kod Svetih jelenjih stena,
blizu velike okuke Pupoljka

jun 1876.

Vrlo Hromi nije doveo Paha Sapu na Pupoljak i Masnu travu da bi učestvovao u bici s vasikunima ili ubistvu Duge Kose. Dojahali su ovamo sami na skup Sijuksa i Čejena, na veliki skup koji su sazvali Bik Koji Sedi i Ludi Konj. Iako Paha Sapa još dva meseca neće videti svoj jedanaesti rođendan, pa nije potpuno spreman za obred uvođenja u muškost, Vrlo Hromi smatra da je vreme da dečaka s naročitim sposobnostima predstavi Biku Koji Sedi, Ludom Konju i nekim svetim ljudima koji će doći na skup.

Osim toga, Vrlo Hromi želi da Paha Sapa vidi vivanjag vačipi - Ples sunca - jer je Bik Koji Sedi poslao reč da će ga izvesti.

Skup se održava više od petnaest dana pre bitke, i to ne na Masnoj travi, gde će Paha Sapu zaraziti vasikunski duh, nego severoistočno, u suvim vrelim ravnicama pored velike okuke reke Pupoljak, blizu Svetih jelenjih stena, čudnovatih visokih uspravnih gromada kamena s urezanim crtežima starijim od Prvog čoveka. Samo Lakote će učestvovati u ovom vivanjag vačipiju - pripadnici plemena Sansark, Hunkpapa, Minekondžu, Oglala i nešto ratnika plemena Brule. Nekoliko Sjela - Čejena - već je bilo tamo kad su Vrlo Hromi i mladi Paha Sapa stigli početkom meseca jagoda (za Čejene su Svete jelenje stene takođe vakan - svete, moćne - ali u ovom obredu Čejeni su samo posmatrači).

Bik Koji Sedi izvodi najsvetiji obred - ovaj vivanjag vačipi, Ples sunca - za Ikče vičasa, Prirodna slobodna ljudska bića.

Prvog dana i večeri kod Svetih jelenjih stena Vrlo Hromi pokazuje uzbuđenom, ali plahom Paha Sapi razne velike Ikče vičase. Tunkašila vičasa vakan želi da dečak vidi njihove likove i upozna ih ako je moguće, ali da ih ne dodiruje, osim ako neko to izričito zatraži.

Iako vrlo mlad, Paha Sapa shvata da njegov tunkašila želi da ovi čuveni ljudi saznaju za njegovu veštinu male vizije dodirom u prošlost ili u budućnost, ali ne želi da on upotrebi tu svoju moć - čak i kad bi mogao to da čini po volji - osim ako to neko od njega ne zatraži. Paha Sapa shvata i saginje glavu.

Čitavog tog dana čuveni ljudi i njihovi pratioci stižu s raznih strana. Prisutne su sve grupe Lakota. Iz plemena Oglala došli su Veliki Put i slavni rođak prve žene Vrlo Hromog, Ludi Konj. Iz plemena Hunkpapa tu su Žuč, Vrana, Crni Mesec i sam Bik Koji Sedi. Pleme Sansark predstavlja Pegavi Orao. Predstavnici Minekondžua su Brzi Bik i nešto mlađi Grba. Tupi Nož doveo je nekoliko Sjela kojima je dozvoljeno da prisustvuju. (Drugi čuveni čejenski poglavica, Ledeni Medved, odlučio je da ostane u selu na jugu.)

Govoreći Paha Sapi imena velikih gostiju, stari sveti čovek uzvikuje:

"Hetchetu aloh!"

Zaista je tako.

Već se okupilo više od hiljadu Lakota. Paha Sapa misli kako je to najveličanstveni)i skup koji je ikad video, veći čak i od velikih okupljanja kod Mato Pahe - Medveđe stene - svakog drugog leta, ali Vrlo Hromi mu kaže da je ovo selo privremeno dignuto samo za Ples sunca Bika Koji Sedi, a da će još Lakota i Čejena dolaziti dok svečanost traje, u noći punog meseca i narednih dana.

Paha Sapa posmatra pripreme za vivanjag vačipi s dečačkim strahopoštovanjem, ali i s nekakvim neobičnim osećanjem udaljenosti koje ga obuzima s vremena na vreme. Kao da nekoliko Paha Sapa gleda njegovim očima, medu njima jedan mnogo stariji, koji gleda unazad kroz vreme, postojeći istovremeno s ostalima u dečakovoj svesti.

Prvo jedan poštovani vičasa vakan - ali ne Paha Sapin voljeni tunkašila - odlazi da odabere vaga čun, šuštavo drvo, odnosno topolu koja će stajati u sredini plesnog kruga.

Kada se taj vičasa vakan, drug iz detinjstva Vrlo Hromog po imenu Patkov Zov, vrati s vestima da je našao odgovarajuće drvo, mnogi od stotina okupljenih kite se cvećem ubranim na obali reke. Nekoliko ratnika izabranih po hrabrosti izvodi najviši potez na drvetu, a najhrabriji ratnik - ove godine to je mladi sledbenik Ludog Konja iz plemena Oglala zvani Ubica Šestorice - poslednji udara drvo, i to najglasnije. Paha Sapa saznaje da će Ubica Šestorice sada održati Veliko darivanje i razdeliti gotovo sve što ima - čak i dve neveste koje je nedavno stekao u bici - drugima na Plesu sunca.

Posle dodirivanja visokog i ponosnog (ali ne previsokog, predebelog ili prestarog) stabla, usamljenog u visokoj travi livade, prilazi mu nekoliko devica sa sekirama pevajući pesmu kojom kažu da ako neko zna da nisu device i da nisu čedne u svakom pogledu, treba da progovori sada ili da doveka ćuti. Onda, pošto niko ne progovara, device počinju da seku drvo.

Vrlo Hromi vodi Paha Sapu do grupe ratnika, zatim dečaci i starci zajedno hvataju stablo dok pada; objašnjava mu da drvo ne srne da dodirne zemlju. Šestorica poglavica, sve sinovi poglavica, nose potom sveto drvo nazad na mesto gde će se održati Ples sunca.

Pre nego što se drvo oslobodi grana i uspravi, Vrlo Hromi izvodi Paha Sapu s travnatog mesta za ples, pa dečak (i stariji muškarac unutar njega) gleda kako se mnogo ratnika na konjima okuplja po ivici ovog uzvišenog kruga. Na znak Bika Koji Sedi, mladići jurnu do svetog mesta u sredini kruga, na kom će stajati drvo; svi se guraju, ritaju, laktaju i udaraju da prvi dodirnu to parče tla. Usred oblaka prašine, topota kopita, propetih konja i povika trkača i gledalaca, Paha Sapa se smeši. Ovo mu liči na njegovu dečačku igru zbacivanja s konja, samo što je igraju odrasli. Pre nego što napravi grešku i glasno se nasmeje, Vrlo Hromi mu dodirne rame i prošapuće mu u uho da je ovo veoma važno, jer ratnik koji prvi dotakne sveto mesto neće te godine poginuti u bici.

Te večeri priređena je divna gozba pored reke, nešto dalje od Svetih jelenjih stena, i vrlo gladni Paha Sapa do sita se najede bizonovog mesa i svoje omiljene poslastice, kuvanog psa. Svako bratstvo žrtvovalo je nekoliko štenadi, pa mesa ima u izobilju. Onda ratnici skidaju s odabranog drveta donje grane i boje ga u plavo, zeleno, žuto i crveno. Paha Sapin tunkašila objašnjava da svaka boja označava jednu stranu sveta - sever, istok, zapad i jug - a onda se blizu središta ovog posvećenog kruga podižu šator za znojenje i zaklon od sunca, pa počinje prava molitva. Vičasa vakan uzima duvan i puni lulu - u ovom slučaju jedinstvenu ptehinčala huhu džanunpu, najsvetiju lulu od kosti mladog bizona, koja je kod Lakota već dvanaest pokolenja - i ponovo posvećuje mesto i drvo, i to ne četirima stranama ravne vidljive zemlje, nego i nebu i samoj Pramajci Zemlji, i svim zemaljskim vidljivim i nevidljivim letačima i četvoronošcima, i sve redom moli da ovaj obred protekne kako valja da bi zadovoljio njih i da bi zadovoljio Vakan Tanku, Velikog duha, Veliku tajnu, Oca, Dedu svih dedova.

Onda okupljeni čine ono što moraju kako bi pretvorili drvo u sveti dom.

Podižu visoko tanko stablo, uz duboko pojanje muškaraca i neprestano treperenje glasova žena.

Obeležavaju krug oko njega s dvadeset osam rašljastih stubova. Na svaki stub naslanjaju jedan kraj dugačke motke, a drugi vezuju za sveto drvo, ostavljajući samo jedan naročiti otvor ka istoku, kroz koji može ući sunce na izlasku.

Dok se senke produžavaju u letnjem sutonu, svi se okupljaju oko drveta pretvorenog u sveti dom, ali samo vidljivo trudne žene smeju da mu priđu i igraju oko njega. Paha Sapa shvata da Veliki duh, Vakan Tanka, kao i posebni vakan Sunca, vole plodnost, pa samim tim i trudne žene, isto koliko duh Sunca voli i igru.

Paha Sapa gleda preko prerije ka istoku - šuštava trava na večernjem povetarcu liči na talasasto krzno neke žive zveri - i vidi da izlazi pun mesec. Vrlo Hromi mu je objasnio da se ovako važan vivanjag vačipi uvek održava u mesecu jagoda, odnosno mesecu pravljenja masti, kad je mesec pun pa rasteruje neznanje crnog neba i obasjava letnju noć tako da liči na najsjajnije dane, koje duh Sunca toliko voli.

Paha Sapa dobro spava te noći. Toplo je, pa on i deda čak i ne podižu zaklon od grana vrbe, nego spavaju na otvorenom, opruženi na ćebadi i kožama koje su poneli. Paha Sapa se budi samo jednom, i to zato što mu pun mesec prejako sija u lice. Mrmlja, prevrće se bliže do dede i ponovo tone u san.

Sutradan rano ujutru, dok jede, Paha Sapa gleda povorku majki koje donose odojčad i polažu u podnožje sada preobraženog vaga čuna. Dečaci će izrasti u hrabre ratnike, a devojčice će rađati junake. Vrlo Hromi i ostali vičasa vakani čitavog jutra sede oko kruga i buše bebama uši. Od roditelja ovako počastvovane dece očekuje se da poklone konja nekome ko konja nema.

Celog dana Bik Koji Sedi i drugi ratnici učesnici Plesa sunca pročišćuju se u šatorima za znojenje i pripremaju se za važne dužnosti koje počinju sledećeg jutra. Protekle godine, naročito preko zime, kad su oskudevali u hrani ili im bližnji bolovali, mnogi muškarci i žene lično su se zavetovali da će prineti žrtve pred svetim drvetom. Za svečanost su se pripremali i dečaci, ne mnogo stariji od Paha Sape, koji će igrati tokom svog obreda zrelosti.

Žrtve će uključivati zasecanje mišica ili grudi ili odsecanje komadića mesa s njih, a poneko će odseći i prst. No najozbiljniji će pretrpeti pun obred bušenja i igraće pred stubom.

Hiljade Lakota već su stigle na svečanost. Prerija u blizini Svetih jelenjih stena i s obe strane Pupoljka sjakti od vatri i osvetljenih šatora.

Noć pre Plesa, Vrlo Hromi vodi Paha Sapu kod Bika Koji Sedi.

Čak i pri treperavoj svetlosti male vatre u šatoru, Paha Sapa vidi da se Bik Koji Sedi pripremio za obred koji je, prema recima Vrlo Hromog, izveo mnogo puta otkako je kao dečak plesao na svojoj svečanosti uvođenja u zrelost. Nekoliko dana ranije Bik Koji Sedi oprao je boju sa sebe, izvadio pera iz kose i raspleo pletenice. Po sporim pokretima i utisku slabosti, Paha Sapa zaključuje da je Bik Koji Sedi gladovao. Vrlo Hromi mu predstavlja dečaka i prihvata ponuđenu lulu, pa starci razgovaraju o prošlim vremenima. Glas Bika Koji Sedi je tih. Bez ikakve žurbe najzad obraća pažnju na Paha Sapu.

"Moj prijatelj Vrlo Hromi kaže mi da ti je Vakan Tanka možda podario moć da vidiš prošlost ili budućnost ljudi, Crna Brda."

Paha Sapi srce snažno udara. Uspeva samo da klimne glavom. Oči Bika Koji Sedi sjajne su i prodorne.

"I ja ponekad vidim budućnost, Crna Brda, ali vizija mi se pruža tek posle mnogo napora, bola i žrtve. Ti još nisi imao hanblečeju, zar ne, dečače?"

"Nisam, ate."

Ate - otac - jeste izraz poštovanja.

Bik Koji Sedi polako klima glavom, gleda Vrlo Hromog, a onda vraća moćni pogled preko vatre na Paha Sapu.

"Onda ti uvidi koje doživljavaš nisu prave vizije. Možda je to neka sposobnost kojom su te darivali duhovi ili Vakan Tanka, a možda je neka varka, delo duhova koji ne vole Prirodna slobodna ljudska bića. Budi vrlo oprezan, mali Crna Brda, i ne veruj potpuno tim vizijama koje nisu vizije."

Paha Sapa ponovo može samo da klimne glavom.

"Možda ćeš saznati otkuda to potiče kad izvedeš svoju pravu hanblečeju."

Bik Koji Sedi upitno gleda Vrlo Hromog. Vrlo Hromi kaže:

"Mislili smo možda sledećeg leta, kad čitavo pleme ponovo bude u blizini Crnih brda. Čini se prikladno da Crna Brda izvede svoju hanblečeju tamo, zbog okolnosti njegovog rođenja, ali sada smo daleko od Medveđe stene i Brda, a bilo bi opasno da dečak od deset ili jedanaest leta putuje sam."

Bik Koji Sedi gunđa.

"To je tačno. Duga Kosa i njegovi vasikuni su u pokretu, a isto tako general Kruk i drugi. Dečak koji putuje ravnicama sam ili samo s poočimom izložio bi se opasnosti da pogine ili padne u zarobljeništvo, naročito ako bude velike bitke ovde uz Pupoljak ili Liti Big Horn, kao što se nadam, i ako pobijemo mnogo vasičua. Njihovi drugovi tražiće krv. Ali, Vrlo Hromi, mislim da treba da pošalješ Crna Brda na hanblečeju pre sledećeg leta. Mnogo pre. Najkasnije u mesecu obojenog lišća ili mesecu opalog lišća. Ovaj njegov... dar... može biti opasan. I to ne samo po njega. Treba mu Vizija, ako Otac ili Šestorica dedova ushtednu da mu je podare."

Vrlo Hromi neodređeno gunđa. Bik Koji Sedi naginje se ka vatri i Paha Sapi.

"Crna Brda, izvini što govorim kao da ti nisi tu. Mi starci ponekad to činimo kad su mladi oko nas. Jesi li želeo da me dodirneš i vidiš da li tvoje male vizije dodirom u prošlost ili budućnost rade kod mene?"

Paha Sapa dugo ćuti. Onda drhtavim usnama izgovara:

"Ne. Pilamaye, ate."

Ne zna zašto je dodao "hvala".

Bik Koji Sedi se smeši.

"Vashtay! Odlično! Ne bih ti dozvolio da me dodirneš radi takve vizije. Ne veče uoči mog Plesa."

Bik Koji Sedi okreće se Vrlo Hromom i hvata ga za podlakticu.

"Ja gladujem, pa vam se neću pridružiti, ali ti i tvoj unuk, prijatelju, pre nego što pođete uzećete malo pečuta sape. Našao sam je na telu mrtvog vasikuna pre svega nekoliko dana, i dao sam je mojoj ženi da je samelje. A onda ćemo zajedno pušiti."

Paha Sapa širom otvara oči. Pečuta sapa, "crna čarolija", odnosno kafa, najmoćnije je čarobno piće ikada oduzeto od vasičua. Moćnija od nje je samo mni vaken, sveta voda, viski.

Dok Bik Koji Sedi priprema lulu, Paha Sapa pije pečuta sapu, srčući samo kad njegov tunkašila srkne (plaši se da neki deo obreda ispijanja ne zna). Paha Sapa nikad nije okusio nešto tako jako, tako crno, tako gorko i tako divno.

Kasnije Bik Koji Sedi i Vrlo Hromi puše naročitu lulu - to je upravo ona ptehinčala huhu džanunpa, lula od kosti mladog bizona korišćena ranije u obredu pripreme drveta - do duboko u noć.

U jednom trenutku, kad je Bik Koji Sedi izašao da se pomokri u visokoj travi, Paha Sapa šapuće svom dedi:

"Možeš li da pušiš tu lulu kao da je... samo lula?"

Bik Koji Sedi, preduhitrivši Vrlo Hromog, odgovara iz mraka stojeći na ulazu u šator, gde namešta odeću.

"Yuhaxcan cannonpa, el woilagyape lo. Ehantan najin oyate maka sitomniyan cannonpa kin he unywakanpelo."

Koristi se za razne svrhe. Još otkako su uspravni ljudi nastali na zemlji, lula je vakan.

Onda Bik Koji Sedi dodaje:

"I to je najbolja lula za pušenje duvana koju imam."

Najzad završavaju. Vrlo Hromi i Paha Sapa ustaju i izlaze u slatku tamu zamirisanu dimom da se vrate u svoj šator - Paha Sapi se ni najmanje ne spava - a Bik Koji Sedi izlazi s njima i dodiruje dečaka po ramenu, vrlo oprezno, savijenim vrhom svog starog štapa za potez.

"Dođi sutra da gledaš moj Ples, Crna Brda. Gledaj i uči kako da zamoliš Vakan Tanku i sve duhove za pravu viziju."

"Han, ate."

Onda ga Bik Koji Sedi lako lupka i kaže meko, pevušeći:

"Toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo, Paha Sapa."

Videću te ponovo okom moga srca, Crna Brda.

8
Crno-žuta staza

decembar 1923.

"Nemaš ništa protiv da voziš, je li, Bili?"

"Ne. Ovo su divna kola."

"Baš jesu, zar ne? I skoro su potpuno nova. Kupio sam ih u Rapid Sitiju krajem oktobra. Nisam bio siguran da li želim neš - ford bi trebalo da je dovoljan pesniku i istoričaru, mislim - ali moj zet poznaje vlasnika predstavništva Neša i... pa... zaista je privlačno vozilo, zar ne? Mogao sam da uzmem neš četrdeset jedan za skoro četiri stotine dolara manje. I taj ima četiri cilindra, ali je otvoren. Po ovakvom danu - ovde nema više od minus pet ili šest stepeni - mnogo je lepše biti u zatvorenoj limuzini, zar ne?"

"Jeste."

"Naravno, za stotinak dolara više mogao sam da kupim neš četrdeset sedam, koji je svakako lepši, ali nema nikakav prtljažnik, ni na krovu ni nigde."

"Baš nikakav?"

"Baš nikakav. A opet, da sam zaista hteo da potrošim više, a prodavač je svakako pokušao da me ubedi, mogao sam da uzmem neš četrdeset osam ili - mada je besmisleno o tome i razmišljati - novi neš šest devet sedam, sportsku verziju sa šest cilindara. Šest cilindara, Bili! Tako bismo se sigurno lakše penjali uz ova brda."

"Rekao bih da i četiri cilindra idu sasvim dobro, gospodine Robinsone."

"Da, izgleda da lepo savlađuju uspon, zar ne? Naravno, da sam sanjao da potrošim pet hiljada dolara ili više na automobil, uzeo bih lafajet jedan tri četiri. Težak je preko dve tone i - makar sam tako pročitao - može da ide brzinom od sto pedeset kilometara na sat. Reci mi, Bili, zašto bi iko morao ili želeo da se vozi sa sto pedeset na sat? Osim možda na trkalištu u Indijanopolisu?"

"Ne znam."

"Ali ja nisam Džimi Marfi, ¹ a i morao bih da kupim dizenberg da bih se nadmetao, a sasvim sam zadovoljan ovim nešom. Mogu li ponešto da pribeležim dok nastavljamo razgovor o starim danima?"

"Samo izvolite."

"Kad smo već kod trkališta, Bili... čuo sam da se u rezervatu spominje Trkalište, ali to nije tvorevina ni mesto na mapama Uprave parkova, niti sam ja pre čuo za njega."

"Provezli smo se kroz Trkalište kad smo izašli iz Rapid Sitija, gospodine Robinsone."

"Zbilja?"

"Trkalište je staro lakotsko i čejensko ime za dolinu oko Crnih brda... to je dugačka zakrivljena dolina između spoljnog ruba Crvenog grebena i samih brda. Kad biste leteli avionom dovoljno visoko, možda biste videli čitav crveni oval oko brda. To je Trkalište."

"Za boga miloga, Bili. Čitav život sam proveo u blizini Crnih brda - na čelu napora države da zabeleži istoriju - i nisam primetio da ta dolina obuhvata brda niti da tvoj narod verovatno ima naziv za nju. Trkalište? Zašto Trkalište - zato što udubljeni oval doline podseća na trkačku stazu?"

"Ne, zato što je to bilo trkalište."

Paha Sapa gleda svog starijeg saputnika kako hitro beleži. Doun Robinson ima šezdeset sedam godina (devet godina je stariji od Paha Sape tih poslednjih dana 1923). Gologlav je uprkos hladnoći - nešov grejač je potpuno beskoristan - iako je potpuno ćelav. Stalni blagi osmejak dopunjuju njegove isto tako blage oči, ovog jutra delimično skrivene okruglim naočarima s rožnatim okvirom.

Ovaj nekadašnji advokat (podržavao je plemena Sijuksa u prvim sudskim procesima protiv državnih i federalnih vlasti) odavno je ostavio pravo zarad književnosti i postao omiljeni humorista i pesnik Južne Dakote, a takođe i zvanični istoričar ove savezne države. Što je najvažnije, Paha Sapa u zamenu za povremene razgovore o "starim danima" - u kojima ne otkriva gotovo ništa važno i baš ništa lično - može da pozajmljuje knjige iz bogate kućne biblioteke ovog istoričara i pisca. Taj dogovor omogućio je u proteklih šest godina pedesetosmogodišnjem Paha Sapi ono što je on nazivao svojim ličnim i privatnim "visokim obrazovanjem".

Robinson diže pogled s beleški.

"Jesu li se Sijuksi i Čejeni trkali tamo?"

"To je bilo pre Lakota i Čejena, gospodine Robinsone. To je bilo i pre nego što su Prvi Čovek i njegovi rođaci izašli na svet kroz Vašu Nija, Pećinu koja diše. Uprava Parkova zove je Vetrovitom pećinom."

"Da, da, odavno sam čuo za verovanje Čejena, Sijuksa i ostalih Indijanaca iz Ravnica da su ljudi stigli na svet kroz Vetrovitu pećinu. Ali zašto se zove Pećina koja diše? Zašto ne 'Pećina rođenja' ili nekako podobno tome?"

"Zato što zimi možete videti kako pećina diše kroz razne otvore. Topli vazduh izlazi kao ravnomerni izdisaji, gotovo isti kao disanje bizona."

"Aaaa..."

Robinson piše u beležnicu. Paha Sapa se usredsređeno trudi da održi široki neš na izbrazdanom putu po kome se blato zaledilo. Skreće desno na Put igala. Nešov motor dobro podnosi uspon, ali menjač je smeće - nije ni izbliza dobar kao menjači fordova i ševroleta koje je do tada vozio - i Paha Sapa mora da pazi da ne polomi zupčanike istoričarevog voljenog novog automobila.

Robinson diže glavu, sunce mu bleska na okruglim naočarima.

"Jesu li bizon i čovek došli na svet u isto vreme, Bili? Čuo sam različite priče o tome."

"Bizon je došao prvi. Prvi koji su izašli iz Vašu Nije bili su vrlo mali, kao mravi, ali trava na Crnim brdima bila je tako hranljiva da su brzo narasli i ugojili se do sadašnje veličine."

Paha Sapa se smeši, ali Doun Robinson vredno piše. Najzad podiže pogled i trepće gledajući sve bliže Igle kao da je zaboravio da su u Crnim brdima. Decembarsko sunce blista, ali ne greje, a senke kamenih stubova su uske. Robinson lupka olovkom po donjoj usni.

"Pa ko se trkao na Trkalištu ako još nije bilo ljudi u Brdima?"

Paha Sapa menja brzinu. Nešovo kvačilo ne hvata dok vozač nogom gotovo ne dodirne pod. Jednog dana, Paha Sapa zna, ovaj put biće asfaltiran, ali sada je samo masa smrznutih brazdi i neš gospodina Robinsona mogao bi da se prevrne za tren oka ako uski točkovi skliznu niz povišene ivice.

"Priča kaže da su se dvonožna i četvoronožna stvorenja nadmetala oko vlasti nad svetom. Našli su se na ivici rata, ali najzad su odlučili da održe Veliku trku oko Vamakaognaka e'čantge."

Robinson zastaje. Dah mu, kad progovori, zastaje na trenutak ispred lica kao da su u Pećini koja diše, samo što ovde njihov dah zamagljuje unutrašnjost vetrobranskog stakla i već smrznute prozore sa strane.

"Vamakaognaka e'čantge - to znači središte kosmosa, zar ne, Bili?"

"Između ostalog. Ja to radije shvatam kao srce svega postojećeg. Ali sve to znači Paha Sapa - Crna brda."

"Znači, dvonošci i četvoronošci dogovorili su se da pobednik trke oko Crnih brda vlada svetom?"

Olovka škripuće. Tog poslednjeg dana 1923. godine na putu nema drugih vozila. Iza Igala Paha Sapa vidi najviše i najsvetije brdo među Crnim brdima, brdo Zlog duha, kome su vasikuni dali ime Harnijev vrh u čast čuvenog ubice Indijanaca, ² a iza tog vrha vidi dugački granitni greben Šestorice dedova, na kom je pre četrdeset sedam godina imao viziju.

"Tako je. Postoje različite verzije priče, ali po onoj koju mi je pričao deda, leteća stvorenja obojila su se čarobnim bojama da bi pobedila. Tako se vrana obojila u crno, svraka je pomoću bele gline i uglja pokušala da postane vakan..."

"Sveta."

"Tako je. Šumska ševa obojila se u žuto da bi pobedila. Onda su se dvonošci i četvoronošci, koji su tada svi mogli da lete, dogovorili da nadmetanje bude trka po tlu, i optrčali su Crna brda stotinu, hiljadu puta, i tako ugazili dolinu koja je današnje Trkalište. Bizon i jelen bili su najbrži četvoronošci, a krvava pena koja im je izbijala iz gubica umrljala je crvenim gotovo sve kamenje. Trčali su danima i noćima, sedmicama i mesecima."

"Ko je pobedio?"

"Pobedile su svraka i vrana, takmičeći se u ime dvonožaca, pa i nas ljudi koji još nismo bili ispuzali iz Pećine koja diše. Do tada je Trkalište bilo široko, duboko i oivičeno crvenim kao danas. Zapravo, moj deda je imao drugi naziv za taj crveno obrubljeni oval oko Vamakaonga e'čantge."

"Kakav naziv, Bili?"

"Vinjan šan."

"Čudno. Godinama beležim reči Sijuksa, ali na tu nisam naišao. Šta znači, Bili?"

"Pička."

Doun Robinson stavlja poklopac na olovku, skida naočari, vadi maramicu iz džepa na grudima debelog vunenog sakoa i briše ih. Paha Sapa vidi crvenilo na istoričarevim obrazima i žao mu je što je postideo starca.

"Zaustavi ovde, molim te. Na toj okuci u podnožju tog stuba."

Paha Sapa zaustavlja automobil. Ovde utabana staza vijuga između Igala - stubova od granita, većinom visokih dvadesetak metara, mada neki sežu i preko trideset - a ova okuka omogućava vozačima da se dive kamenom prstu koji se diže neposredno uz ivicu staze.

Robinson nespretno pritiska novu kvaku vrata.

"Da izađemo, Bili?"

"Vetar se pojačao, gospodine Robinsone. Napolju je hladno."

"Hajde, hajde, samo jednom smo mladi. Hoću nešto da ti pokažem."

Hladnije je nego što je Paha Sapa mislio. Ovaj deo uske staze usečen je duž grebena, i tu nema visokih vrhova da zaustave ledeni vetar koji tuče preko brda sa severozapada. Paha Sapa zakopčava crveno-crni vuneni kaput i opaža modrocrne olujne oblake daleko na severozapadnom horizontu. Do ponoći će se, za doček Nove godine, dovaljati vejavica. Računa koliko mu treba vremena da odveze Robinsona nazad kući i stigne na motociklu do svoje kuće blizu Dedvuda. Ne želi da se po mraku i snegu vozi onom uskom vijugavom planinskom stazom, naročito zato što njegov motocikl nema far.

Doun Robinson pokazuje stub jedne Igle.

"Primetio si, Bili, da ima na desetine - na stotine! - ovih šiljaka blizu novoosnovanog parka."

"Jesam."

"A poznaješ auto-put Crna brda i Jelouston?"

"Naravno, poznajem Crno-žutu stazu. ³ Pratili smo oznake s naslikanom pčelom iz Rapid Sitija do Crnih brda."

Paha Sapa misli na grubi put od utabane zemlje i mestimično šljunka - glavni automobilski put koji preseca Južnu Dakotu od istoka ka zapadu i koji su vasikuni ukrasili ponosnim imenom "auto-put". Prugasti crno-žuti znaci protežu se prerijom naizgled do u beskraj.

"Auto-put povezuje Čikago s parkpm Jelouston, i trebalo bi da dovodi turiste na zapad, Bili. Budućnost Južne Dakote zavisiće od turizma, pazi šta ti kažem. Ako privreda ostane ovako dobra, jednog dana svi će u Americi imati automobil i svako će želeti da izađe iz prenatrpanih gradova na istoku i srednjem zapadu i da dođe ovamo na zapad."

Paha Sapa podiže okovratnik da se zaštiti od surovog ledenog vetra. Lice Douna Robinsona više nije rumeno, nego išarano crvenim i belim mrljama po obrazima i nosu, i Paha Sapa shvata da će morati ovog mislioca da odvede nazad u kola kako ne bi dobio promrzline. Napolju je ispod nule, a on nema ni rukavice. Kada naročito jak udar vetra samo što nije srušio Robinsona sa smrznutog puta u grm blizu osnove granitnog stuba, Paha Sapa ga je čvrsto uhvatio za mišicu.

"Jesi li bio u Čikagu, Bili?"

"Jesam, jednom."

Paha Sapa još vidi kako se te noći 1893. Veliki točak gospodina Ferisa dizao iznad Belog grada obasjanog hiljadama električnih svetiljki. Uprava čikaške Kolumbovske izložbe odlučila je da Predstava Divljeg zapada Bujalo Bila nije dovoljno dostojanstvena za zvanični program Izložbe, pa je gospodin Kodi izveo svoju predstavu na drugom mestu. Privukao je ogroman broj gledalaca, a nije morao da deli zaradu s organizatorima izložbe. Ali Beli grad, s ogromnim Paviljonom elektrike i Paviljonom mašina, i čitava Počasna zgrada obasjana tim stotinama električnih svetiljki i reflektora cele te bučne noći bili su najdivniji prizor koji je tada dvadesetosmogodišnji Paha Sapa video u životu.

"Bio si? Pa, onda ti je jasno zašto žitelji tog prenatrpanog grada žele i žude da putuju na zapad, da udišu naš čisti vazduh i vide neverovatne znamenitosti. Ali Južnoj Dakoti treba atrakcija!"

"Atrakcija?"

"Da, da. Pre svega sedmicu-dve palo mi je na pamet da park Jelouston ima gejzire, grizlije i vrele izvore, što je svakako dovoljno da primami nekoga da dođe Crno-žutim putem iz Čikaga ili istočnijih mesta, a da naša lepa država smelom putniku može da ponudi samo park ovde u Crnim brdima... a sve što Brda pružaju su... pa... brda."

Paha Sapa zuri u državnog istoričara. Gospodinu Robinsonu od vetra obilno curi nos i teku suze. Svaki put kad ih pogodi talas vetra, samo čvrsti stisak Paha Sapine ruke sprečava Robinsona, starijeg i krupnijeg, da se zakotrlja niz padinu u borik ispod Igala. Po senkama Paha Sapa vidi da je kasno - moraće da pođe uskoro ako misli da stigne u Dedvud pre punog mraka i vejavice. Sve miriše na skori sneg.

Robinson podiže slobodnu ruku i širi gole prste ka granitnom tornju.

"A onda sam se dosetio, Bili. Evo! Skulpture!"

"Skulpture?"

Paha Sapa čuje kako glupo zvuči ovo ponavljanje, iako mu je retko kad stalo kako zvuči na jeziku toliko lišenom nijansi kao što je engleski.

"Ovi stubovi su savršeni za klesanje, Bili. Siguran sam da je to najbolji vajarski kamen. Zato sam pre neki dan napisao pismo vodećem vajaru Amerike... možda i čitavog sveta!"

Robinson traži po unutrašnjem džepu uzlepršanog sakoa ispod kaputa nadutog od vetra i vadi indigo kopiju pisma otkucanog mašinom. Vetar mu otima tanki papir iz ruke, a Paha Sapa munjevito pruža ruku i hvata ga da ne odleti zauvek u šumu.

"Možemo da pročitamo pismo i razgovaramo u kolima, gospodine Robinsone."

"U pravu si, Bili, potpuno si u pravu. Čini mi se da više ne osećam vrh nosa ni uši!"

Sedaju u automobil, Paha Sapa pokušava da pojača primitivno grejanje, ali ono već šalje ono malo toplote što se motor udostojio da pruži. On ravna zgužvano pismo po velikom volanu i čita.

28. decembar 1923.

Gospodinu Loradu Taftu

Avenija Alis 6016

Čikago, Ilinoj

Poštovani gospodine Tafte,

Južna Dakota stvorila je predivan državni park u Crnim brdima. U prilogu Vam šaljem brošuru s nekim znamenitostima. Na prednjoj korici videćete neke šiljke - mi ih zovemo Igle - visoko iznad boka Harnijevog vrha. Vrhovi ovih na snimku su više od dvesta metara iznad nivoa mora. Te Igle su od granita.

Imajući na umu vašeg "Crvenokošca", palo mi je na pamet da bi od nekih šiljaka mogle da se naprave masivne skulpture, pa Vam pišem da Vas zamolim za mišljenje da li bi ljudski likovi mogli da se isklešu od nekih stubova ovde gde su sada. Mislio sam na neke značajne Sijukse kao što je Crveni Oblak, koji je živeo i umro u senci tih šiljaka. Ako bi se to pokazalo kao izvodijivo, možda bi usledile i druge skulpture.

Šiljci se nalaze odmah iznad auto-puta prikazanog na snimku, pružaju se uvis skoro trideset metara, a stoje na postoljima visokim šezdesetak metara, što se vidi iz drugog ugla.

Ovaj granit nije naročito finog sastava, ali je izdržljiv. U blizini se nalaze i velike stene ravnih lica na kojima bi mogli da se načine neobični reljefi.

Igle koje se vide u brošuri samo nagoveštavaju kako sve to izgleda. Neke su uže, imaju svega oko pola metra u prečniku - i veoma su zanimljive.

S radošću očekujem Vaš odgovor, a ako vam se ovo čini izvodijivim, rado bismo vas pozvali da nas posetite.

S poštovanjem,

Doun Robinson

Paha Sapa vozi nazad u Rapid Siti brzo koliko nešove uske gume dozvoljavaju po smrznutim putevima. Ne pita gospodina Robinsona je li Lorado Taft, vajar, već odgovorio na pismo, pošto svakako nije stigao. Voze se u tišini narušavanoj samo lupom četvorocilindričnog motora i glasnim, ali uzaludnim brujanjem grejača.

"Šta misliš, Bili?"

Paha Sapi je Doun Robinson drag; dopadaju mu se njegova blagost, učenost i iskreno zanimanje, koliko god rđavo usredsređeno, na istoriju Paha Sapinog naroda. I obožava Robinsonovu biblioteku i novi pogled na kosmos koji su mu knjige pružile. Ali u ovom trenutku misli sledeće: da mu je Robinson pokazao pismo pre nego što ga je poslao skulptoru, izvukao bi iz džepa jednostavni nož s drškom od kosti i oštricom dugom dvanaestak centimetara, prerezao bi istoričaru grlo, ostavio bi leš negde u šumi kraj puta, a automobil u nekoj provaliji daleko od Crnih brda.

"Bili? Kako ti se dopada ova zamisao? Misliš li da je Crveni Oblak dobar izbor da bude prvi poglavica Sijuksa isklesan na šiljcima? Jesi li poznavao Crvenog Oblaka?"

Mahpija Luta, Crveni Oblak, proslavio se pobedom u Bici stotine poklanih, ali taj sukob okončao se pre nego što je Paha Sapa video drugo leto u životu. Paha Sapa je starog Crvenog Oblaka znao prvenstveno kao agenta vlade, kao nekoga ko je predao ravnice i zemlje poslednjih Prirodnih slobodnih ljudskih bića, i bio je u blizini agencije Crvenog Oblaka u logoru Robinson 1877. kad je ljubomorni sinovac Crvenog Oblaka izdao Ludog Konja domamivši ga nazad u tvrđavu, gde je ubijen. Crveni Oblak nadživeo je sve prave ratničke poglavice - Bika Koji Sedi, Ludog Konja - i umro u dubokoj starosti pre svega četrnaest godina, 1909.

"Nisam poznavao Crvenog Oblaka."

"A Ludi Konj, Bili? Misliš li da bi bilo prikladno da gospodin Taft iskleše ovde u brdima veliki lik Tašunka Vitka?"

Paha Sapa nešto mrmlja. Ovde, s istočne strane grebena, senke se brzo produžavaju, pa mora da vozi izuzetno oprezno kako ne bi slomio osovinu automobila na dubokim smrznutim brazdama. Kako da kaže ovom blagom čoveku da bi Ludi Konj radije izvukao samom sebi creva kroz rupu na stomaku - ili pobio svu Robinsovonu bližu i dalju rodbinu - nego što bi dozvolio da vasičui koji su ga izdali i ubili isklešu njegov lik u granitu Paha Sape? Duboko uzdiše.

"Sigurno se sećate, gospodine Robinsone, da Ludi Konj nikada nije dozvolio nijednom fotografu da ga snimi."

"Ah, da, naravno, u pravu si, Bili. Očigledno se plašio da mu aparat 'ne zarobi dušu', kao i mnogi Indijanci iz Ravnica. Ali siguran sam da delo velikog vajara ne bi ni na koji način uvredilo osetljivost Tašunke Vitka."

Paha Sapa zna bez ikakve sumnje da se Ludi Konj nije plašio da će mu fotografski aparat "zarobiti dušu". Veliki ratnik jednostavno nije želeo neprijatelju da pruži zadovoljstvo da ga uhvati makar i na snimku.

"A Bik Koji Sedi, Bili? Misliš li da bi Lakote bile počastvovane monumentalnom skulpturom Tatanke Ijotakea ovde u Brdima?"

Put je ovde naročito zgužvan u grebene i useke, izuzetno je rdav, i Paha Sapa ćuti dok neš poskakuje po najmanje opasnim delovima smrznutog puta i ivičnjaka. Seća se vremena, svega devet godina posle ubistva Duge Kose kod Liti Big Horna, kada je Bik Koji Sedi putovao po istoku s predstavom Bila Kodija - to je bilo osam godina pre nego što je sam Paha Sapa bio u Čikagu s tom istom trupom. Na velikog poglavicu ostavili su silan utisak broj i moć vasičua, veličina njihovih gradova i brzina njihove železnice. Ali Paha Sapa razgovarao je s misionarom koji je poznavao Tatanku Ijotakea po njegovom povratku u rezervat. Bik Koji Sedi rekao je ovom svetom belom čoveku:

"Beli ljudi su zli. Ja želim da naučiš moj narod da čita i piše, ali ne želim da postanu beli ljudi po načinu života i razmišljanja. To je rđav život. Ne smem im to dopustiti. Ja bih radije umro kao Indijanac nego živeo kao beli čovek."

Paha Sapa odjednom teško diše. Oseća snažno udaranje ispod rebara, a u glavi bolan pritisak od kog mu se muti vid. Neko drugi pomislio bi da ga je zadesio srčani ili moždani udar, ali Paha Sapa zna da to duh Duge Kose blebeće i skakuće u njemu, pokušavajući da izađe. Da li Duga Kosa čuje ove reči kroz Paha Sapine uši, da li zamišlja velike skulpture ratnika Lakota - Robinson svakako nije predložio da se iskleše Kasterova - gledajući u Paha Sapin um?

Paha Sapa to ne zna. Mnogo puta postavljao je sebi slična pitanja, ali iako duh s njim govori svake noći, on ne zna tačno da li Duga Kosa vidi i čuje kroz njega ili učestvuje u njegovim mislima onako kako je Paha Sapa osuđen da trpi njegove.

"Jesi li poznavao Bika Koji Sedi, Bili?"

Doun Robinson zvuči zabrinuto, možda i posramljeno, kao da se plaši da je možda uvredio Lakotu kog zna kao Bilija Sporog Konja.

"Znao sam ga površno, gospodine Robinsone."

Paha Sapa se trudi da mu glas zvuči prijateljski.

"Viđao sam Bika Koji Sedi s vremena na vreme, ali ja sam, naravno, bio samo dečak kad se on borio i predao indijanskim policajcima koji su došli da ga uhapse i posle ga ubili."

* * *

Vinvanjag vačipi, Ples sunca kod Svetih jelenjih stena dve sedmice pre pogibije Duge Kose trajao je svega dva dana.

Stariji dečaci i mladići koji su došli na obred uvođenja u zrelost ležu u podnožje visokog vaga čuna, sada ukrašenog bojom, motkama i upletenim kožnim trakama. Vrlo Hromi i drugi sveti ljudi obojili su slično sve dečake, i oni se ne miču i ne viču dok im vičasa vakan na grudima ili leđima zaseca kožu. Kroz te zaseke na snažnim mišićima provući će se i svezati kožne petlje, najčešće za komadić drveta, a onda će se privezati za duge kožne pletenice koje sežu do vrha svetog drveta.

Onda će mladići, s prugama krvi na obojenim grudima i leđima, ustati, zaigrati i zapevati, naginjući se prema svetom drvetu ili od njega, tako da im tela često vise o kožnim trakama. A sve vreme dok igraju i pevaju, gledaće u sunce. Ponekad tako igraju i po dva dana. Češće pak igraju i skaču dok se ne onesveste od bola ih - ako imaju sreće i Vakan Tanka im se osmehne - dok im koža ne iskida moćne mišiće grudi ili leđa i ne oslobodi ih.

Bik Koji Sedi igrao je ovako mnogo puta u mladosti, ali ovog leta 1876, dok ga Paha Sapa, Vrlo Hromi i dve hiljade drugih posmatraju, svlači se do pojasa, prilazi vaga čunu i seda naslanjajući ožiljcima išarana leđa uz sveto drvo. Paha Sapa pamti da je zapazio sićušnu rupu na đonu jedne poglavičine stare, ali divno ukrašene mokasine.

Skakutavi Bik, prijatelj Bika Koji Sedi, pevajući prilazi poglavici, spušta se na kolena uz ovog starca od četrdeset dva leta i čeličnim šilom podiže kožu na njegovoj podlaktici. Pazeći da ne zaseče mišić, Skakutavi Bik iseca kvadrat kože veličine nokta na Paha Sapinom malom prstu. Zatim iseca drugi. Krećući se prema desnom ramenu, Skakutavi Bik iseca pedeset kvadratića.

Za to vreme, ne obazirući se na krv i ničim ne pokazujući bol, Bik Koji Sedi peva molitve, traži milost za svoj narod i pobedu u nastupaj ućoj bici protiv vasičua.

Zasecanje desne ruke Bika Koji Sedi, seća se Paha Sapa računajući sada vreme u vasikunskim merama, traje oko četrdeset pet minuta. Zatim Skakutavi Bik iseca pedeset kvadrata s leve ruke Bika Koji Sedi.

Kad je Skakutavi Bik dovršio sporo sečenje, kad je više krvi nego obredne boje curilo po mišicama, stomaku, pregači i nogama Bika Koji Sedi i prskalo tlo svuda oko vaga čuna, Bik Koji Sedi je ustao i, sve vreme pevajući i moleći se, igrao do večeri, čitave te junske noći punog meseca i polovinu sutrašnjeg vlažnog, vrelog dana pod nebom bez oblačka, okružen rojevima muva.

Njegov stari prijatelj Crni Mesec uhvatio je poglavicu kad je najzad bio spreman da se obeznani, a Bik Koji Sedi nešto mu je šapnuo. Crni Mesec se uspravio i povikao hiljadama posmatrača:

"Bik Koji Sedi želi da vam kažem da je upravo čuo glas koji mu je rekao: 'Dajem vam ove jer nemaju uši.' Bik Koji Sedi podigao je glavu i video, nad sobom i nad svima nama, vojnike i nešto naših Prirodnih slobodnih ljudskih bića i naše saveznike na konjima, i mnogi vasikuni padali su kao skakavci, glave su im bile oborene a šeširi su im spadali. Vasikuni su padali pravo u naš logor!"

Paha Sapa pamti klicanje koje se razleglo logorom na vest o ovoj viziji.

U viziji Bika Koji Sedi vojnici u plavim bluzama nisu imali uši, znali su, jer su odbijali da čuju da Lakote i Čejeni samo žele da ih ostave na miru i da Lakote odbijaju da prodaju svoja voljena Crna brda. Žene će na bojnom polju gurnuti svoja šila za šivenje kroz bubne opne ovih vasičua da bi im otvorile uši.

Vivanjag vačipi se završio posle samo dva dana i posle ove pobedničke vizije Bika Koji Sedi, i hiljade učesnika premestile su se nekoliko kilometara na zapad, u veći logor na Masnoj travi, gde će ih Duga Kosa i njegov Sedmi konjički puk napasti, tamo gde će duh Duge Kose zaraziti Paha Sapu.

* * *

Paha Sapa je ostavio istoričara i njegov automobil nešto posle mraka. Sneg je već padao, redak ali uporan. Doun Robinson prati Paha Sapu do staze ispred kuće gde Paha Sapa navlači preveliku kožnu jaknu i kožne rukavice, a na glavu stavlja kožnu kacigu i motociklističke naočari iz prikolice. Snežne pahulje klize vodoravno pod sjajem ulične svetiljke iznad njih.

"Bili, vreme je ružno. Ostani ovde da prenoćiš. Taj put gore do Dedvuda grozan je i po danu i po suvom. Za pola sata možda će biti neprohodan, čak i za automobil."

"Sve će biti u redu, gospodine Robinsone. Imam ja gde da prespavam usput ako budem morao."

"Pa, to je vrlo zgodan motocikl. Nisam ga nikada pažljivije pogledao. Američka proizvodnja?"

"Da. Harli-dejvidson, model J, iz devetsto šesnaeste godine."

"Makar ima far."

"Ima, prvi koji je tako napravljen. Snop je malo slab i drhtav, a na nesreću, far je sada razbijen. Sve hoću da ga popravim."

"Ostani noćas s nama, Bili."

Paha Sapa prebacuje nogu preko sedišta. Motocikl je prelep - dugačak, vitak, svetloplav, s crvenkastonarandžastim natpisom HARLI-DEJVIDSON. Iznad neispravnog fara zdepasta sirena radi sasvim dobro. Cev za dovod goriva je izuvijana, prava skulptura po Paha Sapinom mišljenju, a hrani pouzdan motor od hiljadu kubika s dva cilindra. To je prvi motocikl sa savremenim mehaničkim paljenjem. Nad zadnjim točkom je udobno kožno sedište za suvozača (mada nema naslon), a prikolica može da se otkači, ali Paha Sapa u njoj stalno vozi alat i opremu.

Poseže iza motora i ključem da je kontakt. Posle tri pritiska na pedalu motor se pali. Paha Sapa da je gas, a onda ga popušta da bi čuo istoričara.

"Bili, predivan je! Jesi li ga davno kupio?"

"Nije moj, nego mog sina. Ostavio mi ga je na čuvanje dok se ne vrati iz rata."

Doun Robinson drhti od hladnoće. Trlja lice.

"Ali rat se završio pre više... O! O, bože."

"Laku noć, gospodine Robinsone. Javite mi, molim vas, ako vam gospodin Lorado Taft odgovori."

9
Istočno od Uskih stena, uz Veliku reku
sto pedeset kilometara od Crnih brda

jul 1876.

Paha Sapa i Vrlo Hromi vraćaju se s Masne trave mnogo brže nego što su tamo došli, ali vest o smrti Duge Kose već je stigla u njihovo selo, a doneli su je na hitrim konjima mladi ratnici iz njihovog i drugih bratstava Lakota u prolazu. Novosti o porazu Sedmog konjičkog puka i Pehin Hanska kasati, smrti Duge Kose, putovale su te sedmice kroz plemena Velikih ravnica brže nego kroz vasikunsku vojsku i telegrafske žice.

Nekoliko dana po povratku niko nije imao ni vremena ni zanimanja za Paha Sapinu priču o potezu i hvatanju duha.

Paha Sapa je uvek žalio što ujutru posle susreta s Bikom Koji Sedi, Dugim Govnom i ostalima nije bilo vremena da pođu na brdo da im pokaže leš vasičua čiji je duh ušao u njega. Tog jutra stub prašine video se na severu, tamo gde su major Rino i njegovi preživeli ljudi još bili prikovani na brdu, pet kilometara od mesta na kom je Paha Sapa dodirnuo svog vasičua na samrti. Dok su vasikuni strepeli da to stiže još Indijanaca, izviđači Bika Koji Sedi, Ludog Konja i drugih poglavica znali su da je to veliki odred konjice plavih bluza, gotovo sigurno odred generala Terija u pohodu s iste polazne tačke - parobroda Krajnji Zapad ukotvljenog na ušću Pupoljka i Liti Big Horna - odakle su došli i Kaster i njegovi ljudi.

Bik Koji Sedi bio je prezauzet izdavanjem zapovesti da se logor pokrene i poštovani mrtvi ostave u šatorima, i dogovaranjem budućih susreta s raznim grupama boraca, pa nije mogao da pođe tog jutra s Paha Sapom i Vrlo Hromim, a kad je Paha Sapa u svitanje poveo svog tunkašilu uz vododerinu, videli su nove vojnike na severnom obzorju i brzo sišli do svog oborenog šatora i konja spremnih u dolini.

Osim nekih šatora i potpornih motki ostavljenih s mrtvima ili zato što porodice prosto nisu imale vremena da ih ponesu, nego su uzele samo krila, čitavo selo spakovano je za dva sata. Kad su predveče vasikuni napali selo, Bik Koji Sedi već je bio poveo oko osam hiljada Lakota i Čejena na zapad, prema planini Big Horn, a onda je podelio izbeglice u dve povorke; jedna je pošla na jugozapad, a druga, u kojoj su bili Paha Sapa i Vrlo Hromi, na jugoistok. Iz ovih glavnih tokova grupe i pojedinci su se odvajali i rasipali po smeđim ravnicama ili odlazili u planine.

U Paha Sapinom selu blizu Uskih stena noći su, kao i ona prva noć na Masnoj travi, bile čudnovata mešavina oplakivanja i slavlja, ali pošto su iz bratstva Ljutitog Jazavca poginula samo dva mladića u dve velike bitke (protiv generala Kruka na jugu, i protiv Kastera), bilo je mnogo više slavlja do duboko u noć nego naricanja uz vatre i zasecanja u zoru.

Prvih dana novog meseca, meseca crvenih trešanja, stigla je reč da su Bik Koji Sedi i Ludi Konj i dalje na ratnoj stazi iako su se mnogi ratnici s Masne trave tiho vratili svojim porodicama u razne agencije i rezervate. Nekoliko dana kasnije Usamljeni Patak, ratnik Ljutitog Jazavca (i takođe rođak Žene Tri Bizona) koji je jahao s Ludim Konjem u tri ratna pohoda, stiže i kaže da su se Bik Koji Sedi i Ludi Konj oprostili - na rastanku je stariji poglavica rekao mlađem: "Dobro ćemo se zabaviti!" - i da Bik Koji Sedi vodi svoje mnogobrojne porodice i nešto mlađih ratnika da prezime u Babinoj zemlji (Baba je kraljica Viktorija) daleko na severu, dok Ludi Konj, čiji su sledbenici gotovo svi do jednog mladi ratnici, jure ka Uskim stenama i ubijaju vasičue kad god im se ukaže prilika.

Ali onda stiže i vest da su vasikuni pobesneli zbog smrti Duge Kose i više od dvesta njegovih ljudi. Vojnici su razaslani na sve strane. Ratnici donose vesti da su grupu Čejena u dolinama severozapadno od agencije Crvenog Oblaka napali delovi Petog konjičkog puka; vojnici su se hvalisali kako su prešli sto četrdeset kilometara za trideset jedan sat da bi presreli Čejene, koji nisu bili na Masnoj travi i nemaju nikakve veze s Kasterovom smrću.

Izviđači u prolazu izveštavaju da su se ostaci Sedmog konjičkog puka uglavnom povukli u svoj logor u Jeloustonu, da tamo čekaju zapovesti i piju velike količine viskija (koji im je stigao uzvodno na raznim parobrodima). Lakote, Čejeni, pa i neke Vrane, davnašnji prijatelji Kastera i njegove konjice, javljaju iz agencija da se plaše osvete belaca.

Tri Zvezde, general Kruk, koga je Ludi Konj potukao do nogu na Pupoljku devet dana pre pogibije Duge Kose, i Kasterov nadređeni general Teri navodno prikupljaju pojačanja i uskoro će poći uz dolinu Pupoljka. Izviđačima je najzanimljivije to što se stari prijatelj i neprijatelj, izviđač po imenu Kodi, slavan po ubijanju bizona, posle mnogo godina vratio u vojsku da pomogne Kruku, Teriju i ostalima da nađu i pobiju Lakote i Čejene.

Svi u logoru slažu se da je Kodi vredan protivnik i da bi njegova duga lepršava kosa - raskošna skoro kao nekadašnje vlasi Duge Kose - bila lep ukras na šatoru svakog ratnika.

Uprkos nesanici zbog neprestanog blebetanja duha, Paha Sapa se gotovo nada da će svi zaboraviti na duha usled uzbuđenja, straha, noćnih svetkovina, dolazaka i odlazaka ljudi iz drugih bratstava.

Duh ipak nije zaboravljen. Ironijom sudbine, upravo prisustvo ovih drugih ratnika, poglavica i svetih ljudi skreće pažnju na Paha Sapu i njegovog duha.

* * *

Paha Sapa vidi i oseća da su važni događaji u Velikim ravnicama uneli zbrku među šatore. Poglavar njihovog bratstva, Ljutiti Jazavac, nije dostojan svog imena. Jazavac je za Lakote izuzetno žestoka životinja, a njegova krv ima čarobna svojstva. (Na primer, onaj ko gleda u posudu s jazavčevom krvlju može da vidi sebe daleko u budućnosti.) Poznato je da su jazavci u stanju da uhvate konja i odvuku ga u svoju jazbinu, dok ratnik ne može da uradi ništa sem da užasnuto posmatra.

Ljutiti Jazavac je nizak, krupan čovek i video je pedesetak leta. Lice mu je široko, pljosnato, gotovo žensko, večito namršteno, ali retko kada razjareno. Sklon je seti i neodlučnosti i nikad nije bio izabran među Upravljače - poglavice birane svake godine da nadgledaju lov svih Oglala i imenuju plemensku policiju zvanu akičite - a i kad najzad donese odluku oprezan je i uvek se oslanja na mudrost vodećih ratnika i lovaca svog malog bratstva, a naročito na savete Vrlo Hromog, dok manje sluša ostarelog i sve nemoćnijeg Grlatog Sokola.

Sada je Ljutiti Jazavac gotovo pao u senku dok slavni ratnici i njihovi telesni čuvari i borbene grupe stižu do Uskih stena i južnog kraka oblasti Velike reke gde on i njegovo bratstvo love bizone pre zime.

Ljutiti Jazavac bio je u mladosti neustrašiv ratnik - njegovi podvizi čak su opevani u jednoj pesmi - ali je rđav vođa, a svežina njegove mladalačke slave bledi sa svakom jeseni prohujalom od dana kada je poslednji put išao ratnom stazom. Paha Sapa, koji će uskoro videti kraj svog jedanaestog leta, zapanjen je imenima, licima i ličnostima koje zastaju pored njegovog šatora ili nakratko logoruju u blizini. (Desetinama godina kasnije, čitajući Homerovu Ilijadu u Čepmenovom prevodu, pozajmljenu od Douna Robinsona, Paha Sapa ponovo oseća sažaljenje prema Ljutitom Jazavcu dok čita o Agamemnonovoj zavisti prema Ahileju i drugim nadljudski snažnim i veštim junacima.)

Među čuvenim ratnicima koji su sada na sat-dva ili najviše dan-dva jahanja od njihovog sela nalaze se Ludi Konj, harizmatični ratnik koji preti da zameni Bika Koji Sedi kao ratnog vođu pošto stariji poglavica beži u Babinu zemlju dok Ludi Konj nastavlja svakodnevno da napada i ubija vasikune - i neki njegovi strašni prijatelji i pomoćnici kao što su Crni Lisac, Pseći Odlazak, Neustrašivi Trkač, Ritajući Medved, Bik Zlog Srca i Soko U Letu. Svaki od njih je i sam poglavica ili predvodnik ratnika i o svakom se ispredaju legende, baš kao o Ahileju i njegovim Mirmidoncima. S ovim pomoćnicima Ludog Konja su akičite, njihovi telesni čuvari, pretećeg držanja i zastrašujuće obojenih tela, a medu njima su Oglale Oštrooki Konj, Niski Bik i Kratkonogi Pas, i čudnovati Minekondžu Proletač, toliko željan da i sam zablista sjajem slave Ludog Konja da bi, priča se, odjahao na istok i pokušao da zarobi vasikunskog Belog Oca kad bi mu Ludi Konj to zapovedio.

Među ostalim vodama akičita koji tog vrelog, vlažnog i olujnog leta stižu u južni krak oblasti Velike reke nalaze se i bliski prijatelji Ludog Konja Ritajući Medved i Mali Veliki Čovek. Ovaj poslednji, ovako nazvan zbog niskog, ali izuzetno snažnog tela (Paha Sapa nije video strasnije ožiljke od Plesa sunca nego što su bili na grudima Malog Velikog Čoveka), naročito je čuven medu Lakotama, pa se žene, deca i starci tiskaju da ga vide i dodirnu. (Paha Sapa sluša te prve večeri uz vatru kako se Mali Veliki Čovek razmeće svojim junačkim delima na Masnoj travi i misli da takvo neskromno držanje nije ni izbliza dolično kao ćutanje Ludog Konja, koji odbija da govori o svojim pobedama, ali uviđa kako ova dvojica prijatelja uravnotežuju jedan drugog. Mali Veliki Čovek kažnjava i kroti razuzdane mlade ratnike, dok je Ludi Konj ćutljiva i zastrašujuća živa legenda.)

Za vreme ovih poseta Ljutiti Jazavac, koji nije bio ni na Masnoj travi niti sedmicu ranije u bici protiv Kruka na Pupoljku jer je odlučio da ostane sa svojim malim bratstvom i povede ga na sever u poslednji lov na bizone pre zime, ćuti i besno se mrgodi.

Priča o bici na Masnoj travi i smrti Pehin Hanske, Duge Kose Kastera, sve se više vrti oko nadmetanja između Pehin Hanske i Ludog Konja, a sve manje govori o vodstvu Bika Koji Sedi, osam leta starijeg od Duge Kose i suviše iscrpljenog mukama Plesa sunca da bi tog dana učestvovao u borbama. Vizija Bika Koji Sedi, shvata Paha Sapa uz pomoć Vrlo Hromog, zauvek će se smatrati predivno svetom, ali predvodništvo Ludog Konja i sama bitka postaju tkanje od kog se stvaraju bogovi.

Neizbežno, prilikom prvog četvorodnevnog boravka u šatorima ljudi Ljutitog Jazavca (gosti su uz potok pored Uskih stena podigli novih dvadeset šatora, naselje veće od prvobitnog) Ludi Konj saznaje da je za vreme bitke na Masnoj travi duh zarazio Paha Sapu. Ratni poglavica traži da vidi dečaka u šatoru Vrlo Hromog. Paha Sapa je prestravljen. Vrlo dobro pamti kako ga je polunag hejoka Tašunka Vitko zgadeno gledao gde nepovređen leži medu palima u bici i bori se za vazduh.

Koliko god se plašio, pozivu u šator Vrlo Hromog na sastanak s Ludim Konjem svejedno mora da se odazove druge večeri poglavičine prve posete.

Nepodnošljivo je vruće i vlažno; iako sunce na zalasku baca duge senke retkih topola, šatora, konja i trave, suton ne donosi olakšanje. Olujni oblaci teško se valjaju na jugu, severu i istoku. Iako su krila šatora Vrlo Hromog podignuta gotovo za dužinu ruke odraslog muškarca, koliko pristojnost dozvoljava, nema svežijeg vazduha da prostruji između teških obojenih koža.

Paha Sapa iznenađeno vidi da će ga ispitivati samo Ludi Konj, njegov pomoćnik Neustrašivi Trkač, Ljutiti Jazavac, sveti čovek Dugo Govno, stari Grlati Soko i Vrlo Hromi. Žene su poslali napolje. Iako svi znaju da Ludi Konj voli samoću i često se osamljuje na nekoliko dana ili čak sedmica, za vreme ove posete stalno je okružen telesnim čuvarima, drugim poglavicama, ratnicima i ljudima Ljutitog Jazavca. Videvši da su tu samo Ludi Konj, Neustrašivi Trkač, Ljutiti Jazavac, Dugo Govno, Grlati Soko i njegov tunkašila, dečak zbog nečega još više strepi. Noge mu drhte u najboljim pantalonama od jelenske kože.

Vrlo Hromi ga predstavlja - iako je Paha Sapa već bio predstavljen Ludom Konju na Masnoj travi - a onda šestorica muškaraca i dečak sedaju ukrug. Krila šatora su spuštena radi privatnosti, pa znoj kaplje s noseva i brada na zagušljivom nepomičnom vazduhu.

Nema lule, nema obreda, nema uvoda. Ludi Konj namršteno gleda Paha Sapu, ravnodušno i naizgled s gađenjem, kao na bojnom polju pre više od petnaest dana. Upućuje pitanja neposredno Paha Sapi, a glas mu je tih, ali zapovednički.

"Dugo Govno i ostali kažu mi da vidiš prošlost i budućnost ljudi kad ih dodirneš. Je li to istina?"

Paha Sapi srce bije tako jako da mu se vrti u glavi.

"Ponekad..."

Želeo je da doda izraz poštovanja, ali mu ate, otac, ne zvuči prikladno za ovog žestokog neznanca. Izostavlja to i nada se da neće dobiti pesnicom po glavi zbog drskosti.

"Je li istina da je duh vasičua ušao u tebe blizu mesta na kom sam te video kako ležiš i praćakaš se dok se vodila bitka na Masnoj travi, onog dana kad smo ubili Pehina Hansku?"

"Jeste, Tašunka Vitko."

Paha Sapa se usrdno nada da će izgovaranje imena Ludog Konja s odgovarajućom poniznošću biti izraz počasti kao i neka titula.

Ludi Konj se i dalje mršti.

"Je li to bio duh Duge Kose?"

"Ne znam, Tašunka Vitko."

"Da li ti duh govori?"

"On govori... samom sebi. Naročito noću, kad ga najbolje čujem."

"Šta kaže?"

"Ne znam, Tašunka Vitko. Koristi mnogo reči, oštro i užurbano, ali sve su na jeziku vasikuna."

"Ti ne razumeš nijednu reč?"

"Ne razumem, Tašunka Vitko. Oprosti."

Ludi Konj odmahuje glavom kao da ga Paha Sapino izvinjavanje ljuti.

"Da li duh šapuće neku reč češće nego druge?"

Paha Sapa oblizuje usne i duboko razmišlja. Spolja se čuje grmljavina iz pravca Crnih brda. Negde se neko dete smeje, a dve žene ciče kao da se igraju. Paha Sapa oseća težak miris konjskog mesa i balege u vrelom letnjem vazduhu.

"Ima jedna reč... Li-BI... Tašunka Vitko. Duh je stalno ponavlja. Li-BI. Nemam pojma šta ona znači. Čini mi se da je izgovara u bolu, kao da mu je načinila ranu."

Ludi Konj okreće se Neustrašivom Trkaču, Dugom Govnu i Grlatom Sokolu, ali ni poglavica ni sveti ljudi nikad nisu čuli ovu vasikunsku reč. Ljutiti Jazavac takođe odmahuje glavom, a deluje kao da ga Paha Sapa i čitav ovaj razgovor vrlo nerviraju. Ludi Konj skreće svoj vatreni pogled na Paha Sapinog tunkašilu, ali Vrlo Hromi samo sleže ramenima.

Ludi Konj resko naređuje Neustrašivom Trkaču: "Idi dovedi Vranu."

Neustrašivi Trkač odlazi i vraća se gurajući i vukući zarobljenika iz plemena Vrana. Zarobljeniku su ruke svezane napred, a noge sapete kao konju. Paha Sapa smesta pogađa da je ovo onaj izviđač iz Sedmog konjičkog puka koga su ratnici Ludog Konja zarobili i držali živog kod Masne trave; čuo je uz vatru da ih je bilo trojica, ali da je samo jedan pošteđen. Odeća ovog čoveka je krvava i iscepana, lice mu je otečeno i modro, jedno oko mu je potpuno zatvoreno od udaraca, i izgleda da se neko zabavljao mučeći ga - nedostaju mu tri prsta na desnoj i dva na levoj ruci, a odsečeno mu je i jedno uho.

Paha Sapa, ne prvi put (ni poslednji) oseća čudnovatu reakciju u sebi - možda talas gađenja ili neodobravanja - ali to nije njegova reakcija. Paha Sapa od skoro jedanaest leta ne saoseća s ovim zarobljenim neprijateljem. To sigurno nije ni reakcija duha - Paha Sapa ne prima nikakva osećanja ni misli od duha, samo čuje priču, priču, priču na jeziku vasičua. Ne, ovo deluje kao da je u Paha Sapi drugi, možda stariji, ali svakako drugačiji Paha Sapa, koji uvek motri i reaguje drukčije od dečaka po imenu Paha Sapa. Ishod je uznemirujući.

Ludi Konj progovara.

"Ovo je jedan izviđač Duge Kose. Žalim što nismo uhvatili četvoricu najbližih Dugoj Kosi - Kovrdžavog, Belačkog Slugu, Trči Ide Napred i Maljavu Mokasinu. Ime ovog ovde nije važno."

Vrana mrmlja kao da pozdravlja imena ostalih izviđača. Paha Sapa vidi da mu nedostaju prednji zubi.

Ludi Konj okreće se Neustrašivom Trkaču.

"Pitaj ga na njegovom jeziku da li je Duga Kosa poznavao nekoga po imenu."

Gleda iskosa Paha Sapu.

"Jesi li u tim recima duha čuo vasikunsko ime? Je li to bilo ime?"

Paha Sapi srce divlje tuče.

"Li-BI."

Neustrašivi Trkač postavlja pitanje na jeziku Vrana. Paha Sapa prepoznaje pojedine reči - jezici Lakota i Vrana nisu toliko različiti - a onda Neustrašivi Trkač postavlja pitanje drugim recima.

Vrana se polako osmehuje, pokazujući tamne praznine i slomljene krnjatke. Izgovara kratku rečenicu, a Neustrašivi Trkač izgleda nezadovoljno.

Ludi Konj je nestrpljiv.

"Šta kaže?"

"Kaže: 'Zašto bih vam išta rekao o Dugoj Kosi? Samo ćete nastaviti da me mučite i na kraju ćete me ubiti.'"

Ludi Konj vadi dugački nož iz ukrašenih korica.

"Reci mu da će umreti brzo, kao muškarac, ako odgovori iskreno i kaže sve što zna. Ako ne, neće biti muško kad umre."

Vrana sluša, a osmeh mu se gasi. Izgovara kratku rečenicu, a Neustrašivi Trkač ponavlja...

"Li-BI."

Naizgled uprkos bolu i svom položaju, Vrana se ponovo smeši. Otečenim usnama i desnima uspeva da pro valja nekoliko rečenica.

Neustrašivi Trkač zuri u zarobljenika trenutak-dva, a onda prevodi.

"Kaže da se ta reč često čula u tvrđavi i na pohodu. Ta Li-BI je žena Duge Kose... njegova venčana žena. Elizabet Bejkon Kaster. Duga Kosa ju je zvao Li-Bi."

Svi u šatoru, pa i Vrana, ćute nekoliko trenutaka. Poglavice i sveti ljudi gledaju Paha Sapu nekako drugačije.

Dugo Govno prekida tišinu trenutak pre novog talasa gromova preko sela. Tutnjava je tako potmula i snažna da kožna krila šatora podrhtavaju kao koža na bubnju.

"Crna Brda nosi u sebi duha Duge Kose Kastera."

Ludi Konj gunđa i tiho se obraća Neustrašivom Trkaču.

"Izvedi Vranu i ubij ga. Jednim metkom u glavu. Reci mu da mu telo nećemo iskasapiti, nego ćemo ga položiti na pristojan odar. Zaslužio je ratničku smrt."

Vrana kao da razume poglavičine reči, pa mumla ispod glasa svoju Pesmu smrti dok šepesa iz šatora s Neustrašivim Trkačem.

Vrlo Hromi traži reč.

"Svakako ne veruješ ovom čoveku, Tašunka Vitko. Vrana nema razloga da ti kaže istinu. Otkud bi nevažni izviđač znao ime žene Duge Kose?"

Ludi Konj na ovo samo nešto promrmlja. Spolja se čuje kratki šuplji prasak jednog hica iz pištolja. Stalni zvuči sela, uobičajeni i bliski, koje više niko ne zapaža kao ni cvrčanje skakavaca krajem leta ovde u ravnicama, na trenutak utihne. Ludi Konj i dalje netremice gleda Paha Sapu.

"Vi ostali izađite. Hoću nasamo da razgovaram s dečakom."

Paha Sapa vidi da Vrlo Hromi okleva i zapaža dedin pogled - vidi da sveti čovek želi nešto da mu kaže, samo ne shvata šta - ali Dugo Govno, Ljutiti Jazavac, Grlati Soko i Vrlo Hromi zatim ustaju, jedan za drugim izlaze i spuštaju krilo za sobom.

Paha Sapa gleda Ludog Konja i misli - ovaj čovek mogao bi da me ubije.

Ludi Konj mu prilazi i hvata ga za mišicu. Stisak je vrlo snažan. "Možeš li da vidiš budućnost, Crna Brda? Možeš li?"

"Ne znam, Tašunka Vitko. Mislim da mogu. Ponekad..."

Ludi Konj drmusa dečaka dok mu zubi ne zazvekeću kao semenke u tikvi.

"Možeš li, proklet bio? Vidiš li ljudsku sudbinu? Da ili ne?"

"Ponekad mi se čini, Tašunka Vitko, da mogu..."

Ludi Konj ga ponovo trese, a onda mu steže mišicu tako snažno da dečak oseća kako mu se kosti savijaju.

"Pusti to ponekad. Reci mi jedno što moram da saznam. Hoću li umreti od vasikunske ruke? Reci mi da ili ne, Crna Brda, ili ću te, kunem ti se Vakan Tankom i Gromovitim bićima kojima služim, ubiti pre smiraja dana. Hoću li umreti od ruke vasičua, od vasikunske ruke? Da ili ne?"

Ludi Konj vuče Paha Sapine otvorene šake prema svojim mišićavim grudima punim ožiljaka i snažno pritiska te male dlanove uz sebe.

Paha Sapa se trese kao da ga je pogodio grom. Vazduh u šatoru iznenada miriše na ozon. Dečak koluta očima ispod kapaka koji trepere i slabašno pokušava da se otrgne, ali stisak Ludog Konja je prejak. Kao iz velike daljine Paha Sapa čuje istinsku grmljavinu pomešanu s jednakom tutnjavom zapovedničkog glasa Ludog Konja.

"Hoću li umreti od vasikunske ruke? Hoće li me beli čovek ubiti? Da ili ne?"

* * *

Ova vizija je kao ostale koje je Paha Sapa imao - bleskanje slika, prasak zvukova, čudnovati nedostatak boja, nedostatak konteksta, nedostatak kontrole, nedostatak shvatanja šta se događa, kada i gde - samo što je ova crno-bela slika snažnija, brža i strasnija.

Paha Sapa oseća ukus straha i očajanja Ludog Konja. Prepoznaje lica i priseća se imena kroz poglavičine uskovitlane, prestravljene, prkosne, skakutave misli.

Nalaze se u nekakvom vasikunskom prostoru - u tvrđavi, logoru, rezervatu - samo što Paha Sapa nikad nije bio na takvim mestima, pa ne prepoznaje, a sve očajnije misli Ludog Konja ne otkrivaju mu gde su. Vruće je kao u leto ili u ranu jesen, međutim, Paha Sapa ne može da pogodi koja je godina. Vidi kroz oči Ludog Konja, ali i preko zbijene mase ljudi gleda odozgo Ludog Konja i ostale kao da posmatra očima gavrana ili vrapca, pa vidi da Ludi Konj izgleda uglavnom isto kao u tom istom trenutku dok i dalje drmusa Paha Sapu i pritiska njegove odjednom ledene dlanove uz svoje ratničke grudi i...

"Jesam li zarobljen?" Ovo je potok Mali Bordo, dvadesetak kilometara dalje, gde su se izviđači priključili truckavim bučnim kolima; pored potoka Kadron pase stoka. Lakote su na konjima. Sada su u logoru, među zgradama od brvana, dvesta, trista Indijanaca, Lakote, ali i oni iz plemena Brule i drugih: Veliki Put, Gvozdeni Jastreb, Okretni Medved, Minekondžu Drveni Nož, jedan vasikun - zvuči ka-pe-tan Ke-ning-ton odjekuju u Paha Sapinom mozgu kao udarci tomahavka - i još Brulea: Hitri Medved, Crna Vrana, Vranin Pas, Uspravni Medved - Bordo, prevodilac Bili Garnet - i Dodirni Oblak i njegov sin s Brzim Gromom - Ludog Konja vode, svi viču, Ludog Konja odvode u jednu zgradu - ispred nje su stražari u plavim košuljama...

"Gde smo mi ovo?"

Da li to Ludi Konj viče? Paha Sapa ne može da odredi. Vrti se iznad brojnih glava, iznad crnih pletenica, iznad znojavih šešira širokih oboda, a sada je opet dole i očima Ludog Konja gleda kako Mali Veliki Čovek i ka-pe-tan Ke-ning-ton vuku Ludog Konja napred, prema maloj kući, vuku ga unutra.

"Neću da uđem."

Guranje. Vika. Izviđač urla: Samo napred! Imam pištolj! Radite s njim šta hoćete! Ludi Konj se otima iz mnoštva ruku, skače napred, što dalje od mraka, prema otvoru i svetlu. Mali Veliki Čovek kriči: Sinovče, nemoj! Ne radi to! Sinovče! Nemoj! Stani!

"Pustite me! Sklanjajte ruke s mene... Pustite... me!"

Sečiva se dižu; puške se dižu. To su vasikunski bajoneti na puškama u vasikunskim rukama. Ludi Konj vadi nož za rezanje duvana, zaseca malog Velikog Čoveka između palca i kažiprsta. Dok starac viče, Ludi Konj mu seče podlakticu zamišljajući da reže dugačke trake mesa s jelenske bele kosti.

Ubijte kurvinog sina! Ubijte kurvinog sina! Ubijte govnara! Ubijte ga! Ubijte ga! Ubijte kurvinog sina! To urla Ke-ning-ton, jezikom Paha Sapinog duha, a Paha Sapa i dalje ništa ne razume. Ali vidi, oseća i shvata da pljuvačka pogađa lice Ludog Konja dok vasikun i dalje urla na vojnike u plavim bluzama i na stražare s podignutim puškama i bajonetima.

Možda vasiču, stražar iza Ludog Konja, namerava samo da ga gurne bajonetom, ali u tom trenutku Ludi Konj se snažno povlači unazad, gubi ravnotežu, i oštrica koja je trebalo verovatno samo da ga bočne probija poglavičinu košulju tik iznad levog kuka i nastavlja napred, probija mu leđa, od težine i pokreta tela Ludog Konja dugačko čelično sečivo zariva se ratnom poglavici dublje među bubrege i zabada mu se u stomak. Ludi Konj reži. Paha Sapa vrišti, ali i dalje lebdi kao ptica, ispod krova, ali ipak lebdi, a takođe i gleda kroz oči Ludog Konja.

Teče krv, Ludi Konj je bled, mrmlja od bola. Stražar izvlači bajonet, udara kundakom puške u zid od balvana iza sebe, a onda, prestravljen kao i svi ostali, ali uslovljen strašnim darom - obukom, je'n, dva, tri - nemo gura pušku i bajonet ponovo napred, vrh se zabada duboko u leđa Ludog Konja, između rebara, u šištavo levo plućno krilo - lišavajući na trenutak poglavicu vazduha i reči - a onda stražar stenje i ponovo izvlači dugu oštricu, čelik klizi glatko i izopačeno iz raskrvavljenog mesa Ludog Konja.

"Sada me pustite."

To je Ludi Konj, govori tiho usred luđačke galame, guranja i vike.

"Pustite me sada. Povredili ste me."

Vasikunski stražar ga obilazi, s uperenom puškom, i ponovo nasrće, ovog puta spreda, prema stomaku Ludog Konja. Oštrica promašuje, prolazi Ludom Konju ispod miške i zabada se u drveni okvir vrata. Mali Veliki Čovek drži Ludog Konja za drugu ruku i viče na stražara da uradi nešto - da ga ponovo probode?

Ujak Ludog Konja, Minekondžu Pegava Vrana, hvata zaglavljenu pušku, izvlači bajonet, udara kundakom Malog Velikog Čoveka u stomak; niski izdajica pada u prašinu na sve četiri.

"Ovo ti nije prvi put! Stalno smetaš!"

Ovo viče Pegava Vrana dok Ludi Konj pada unazad u ruke Hitrog Medveda i ostalih. Neko kaže, nadmeno, bezumno, ranjenom ratniku:

"Rekli smo ti da se smiriš! Upozorili smo te!"

Ludi Konj stenje i najzad se naslanja, opušta i pada. Čini se da to traje nekoliko minuta. Vasikuni repetiraju puške. Ludi Konj podiže oba krvava dlana prema ljudima oko sebe, Indijancima i belcima.

"Vidite li gde sam ranjen? Vidite li? Osećam da krv ističe iz mene!"

Zatvoreni Oblak, iz plemena Brule, donosi ćebe da pokrije poglavicu na samrti, ali Ludi Konj ga hvata za pletenice i trese mu glavu tamo-amo, iako se i njemu glava trza napred-nazad u bolu i gnevu.

"Namamili ste me ovamo, svi vi. Svi ste mi rekli da dođem ovamo. A onda ste pobegli i ostavili me! Svi do jednog ste me napustili!"

Indijanac po imenu Muški Pas uzima ćebe iz ruku Zatvorenog Oblaka, gužva ga kao jastuk i podmeće ga Ludom Konju pod glavu. Muški Pas skida svoje ćebe s ramena i prebacuje ga preko samrtnika.

"Ja ću te odvesti kući, Tašunka Vitko."

* * *

Paha Sapa zatvara oči, spoljašnje i unutrašnje, tako da više ništa ne vidi. Ali i dalje vidi. Vrišti da ne bi čuo ono što čuje.

Budi se, a Ludi Konj kleči nad njim na jednom kolenu, baš kao onda na Masnoj travi - ratnikovo lice gnevnije je nego tada, ali na njemu se, kao i onda, vidi gađenje. Ludi Konj prska Paha Sapino lice vodom iz drvene posude.

"Šta vidiš, Crna Brda? Vidiš li moju smrt?"

"Ne znam! Ne mogu... To nije... Ne znam."

Ludi Konj drmusa ga jače, Paha Sapi zubi cvokoću od siline.

"Hoću li umreti od ruke vasičua? To moram da saznam."

Drmusanje i udarci Ludog Konja skrili su od dečaka sećanje na one poslednje trenutke, što Paha Sapi nije uspelo kad je zažmurio i prekrio uši rukama. Plače mu se. Kao da nije dovoljno to što ga je zarazio duh koji blebeće i mrmlja po čitave noći; sada Paha Sapa zna da su u poplavi osećanja i nejasnih uspomena koja se izlila u njega kad je dodirnuo Ludog Konja gotovo sigurno bila sva sećanja neobičnog ratnika, od najranijih dečjih utisaka do sećanja na smrt svega trenutak-dva izvan ovoga čemu je Paha Sapa upravo prisustvovao. Nema sumnje da su rane koje su Ludom Konju bajonetom zadali beli vojnici smrtonosne.

"Ne znam! Nisam video... završetak... kraj, Tašunka Vitko."

Ludi Konj baca Paha Sapu na kože i odeću i skače na noge. U ruci steže borbeni nož, a oči su mu poremećene.

"Lažeš, Crna Brda. Znaš, ali se bojiš da mi kažeš. Reći ćeš mi, obećavam ti."

Ratnik se okreće i izlazi. Paha Sapa plače, jeca lica zarivenog u mišicu da ga Vrlo Hromi i ostali napolju ne bi čuli. Nije video koliko je Ludom Konju trebalo da umre od rane zadate bajonetom - bleskovi slika koje je uspeo da vidi prikazivali su ratnika ne mnogo starijeg od ovog koji je upravo izašao iz šatora, godinu, možda dve - ali jeste video potpunu rešenost u srcu i mislima Ludog Konja kad ga je naterao da upotrebi svoj dar.

Ludi Konj će ubiti Paha Sapu rekao mu ovaj istinu ili ne.

* * *

Paha Sapi je dodeljen šator izdvojen od sela. Vrlo Hromi navraća da ga obiđe kasno te večeri. Ludi Konj i njegovi ljudi odjahali su u svoje naselje, ali poglavica je rekao da će se vratiti do sutra u podne i da će dovesti Dugo Govno i ostale svete ljude da prepoznaju vasikuna unutar Paha Sape i isteraju duha napolje, pa makar obred isterivanja trajao sedmicama. Paha Sapi je rečeno da posti i da se pročisti u šatoru za znojenje podignutom pored njegovog usamljenog šatora.

"Deda, video sam da Tašunka Vitko namerava da me ubije."

Vrlo Hromi klima glavom i spušta krupnu šaku na Paha Sapino mršavo rame.

"Slažem se, Crna Brda. Ja nemam dargledanja napred ili unutra, ali slažem se da će te Ludi Konj ubiti ako mu kažeš da će vasikuni jednog dana ubiti njega, a ubiće te i ako mu kažeš da neće, ili ako mu ne kažeš ništa. On je ubeđen da je u tebi duh Duge Kose, i plaši ga se. Želi da duh umre s tobom."

Paha Sapa se stidi što je malopre ridao kao devojčica. Sada oseća samo da je vrlo mlad i da je u njemu sve prazno.

"Šta da radim, deda?"

Vrlo Hromi ga izvodi iz šatora. Nekoliko stotina koraka dalje sjaji se najsevernija logorska vatra. Pas laje. Dva mlada stražara među konjima na ispaši s druge strane potoka tiho se dovikuju. Niski oblaci zastrli su kao sivi prekrivač mesec i zvezde. Grmljavina i dalje dopire s juga, ali nema kiše. Vlada omorina.

Paha Sapa shvata da u mraku stoje dva konja. Jedan je ljubimac njegovog tunkašile, hitri šarac koga Vrlo Hromi zove Crv, a drugi je kobila širokih sapi Žene Tri Bizona. Kobila je sada natovarena pažljivo privezanim pokrivačima i opremom, a na Crvu su Paha Sapino ćebe, luk, tobolac sa strelama, koplje i drugi predmeti.

Vrlo Hromi pokazuje ka jugu.

"Moraš da pođeš noćas i da povedeš Crva i ovu kobilu koju Žena Tri Bizona zove Pehanska. Kreni ka itokagati, ka jugu, pored Medveđe stene do Crnih brda. Popni se u Crna brda, daleko, ali putuj oprezno - izviđači Ludog Konja i Ljutitog Jazavca kažu da su u poslednje vreme beli ljudi pokuljali u naša sveta brda, da su čak gore podigli i nove gradove. Ludi Konj se pred svima zavetovao da će sledeće sedmice poći u Crna brda i pobiti sve vasičue koje tamo zatekne."

"Deda, ako Ludi Konj i njegovi ratnici uskoro idu u Crna brda, zašto me šalješ tamo? Zar ne bi bilo bezbednije da odjašem na sever, u Babinu zemlju?"

"Bilo bi, a ja ću i reći Ludom Konju da sam ti pozajmio konje da odeš u Babinu zemlju."

"Ubiće te jer mi pomažeš, tunkašila."

Vrlo Hromi gunđa i odmahuje glavom.

"Ne, neće, to bi izazvalo rat među plemenima. Ludi Konj hoće ove godine da ubija na stotine vasikuna, ne druge Lakote. Ne još. A ti moraš u Crna brda jer tamo moraš naći svoju hanblečeju... Tvoja Vizija mora ti doći tamo i nigde drugde. To znam. Sećaš li se onoga čemu sam te učio? Kako da se pročistiš, da podigneš šator za znojenje i da pevaš Šestorici dedova?"

"Sećam se, deda. Kada ću moći da se vratim?"

"Ne dok ne doživiš hanblečeju, Paha Sapa, makar to trajalo nedeljama ili mesecima. A dok budeš putovao ka jugu i vraćao se ka severu, budi oprezan - ne jaši blizu grebena, skrivaj se u vrbacima i uz potoke kad možeš, ponašaj se kao da si usred zemlje Ponija. I Ludi Konj i vasikuni ubiće te čim te vide. Naše selo biće negde između Uskih stena i oblasti Arikara na severu, ali pazi i kad se budeš vraćao... Sakrij se i osmatraj selo dan, noć i još jedan dan da budeš siguran da je bezbedno."

"Hoću, deda."

"Sad idi."

Vrlo Hromi diže dečaka Crvu na leđa i da je mu kožno uže za Pehansku, Belu Čaplju. Sveti čovek zatim zaškilji prema ponoć-nocrnom jugu.

"Mislim da će oluja početi noćas i da će kiša padati mnogo dana. To je dobro. Ludom Konju biće teško da ti uđe u trag, a nikad nije ni umeo valjano da prati tragove. Ali idi na zapad do potoka što teče južno od Uskih stena i drži ga se koliko god možeš, a onda se trudi da putuješ tvrdom, kamenitom zemljom. Krij se preko dana ako moraš. Zbogom, Paha Sapa."

"Zbogom, deda."

"Toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo, Paha Sapa."

Videću te ponovo okom moga srca, Crna Brda.

Vrlo Hromi se okreće i vraća što brže može u osvetljeno selo. Cokćući konjima da miruju, Paha Sapa ih okreće ka jugoistoku i odjahuje u noć.

10
Džordž Armstrong Kaster

Libi, najdraža moja.

Ležim ovde u isceljujućem mraku i sećam se kako si izgledala kad smo se upoznali - zvanično, jer video sam te kao devojčicu i čak te voleo izdaleka u Monrou mnogo ranije - godine 1862. na onoj zabavi za Dan zahvalnosti u devojačkoj školi. Savršeni uvojci tamne kose padali su ti na ramena te večeri. Belo lice i koža sijali su kao slonovača na svetlosti sveca. Sećam se kako su me zapanjile tamne ravne linije tvojih obrva iznad krotkih izražajnih očiju, i kako su ti se i od najmanjeg i najsmernijeg osmejka na obrazima stvarale jamice. Te si jeseni imala dvadeset jednu godinu, i telo ti je bilo zrelo, ni nalik onoj mršavici u plavoj kecelji koju sam viđao po ulicama Monroa ranijih godina. Haljina koju si nosila na toj zabavi bila je duboko izrezana, pa sam video tvoje bujne grudi. Mogao sam šakama da ti obuhvatim vitki struk, tako da mi se prsti dodirnu.

Sećaš li se prošle jeseni, kad smo proveli moje odsustvo u tvrđavi Abraham Linkoln u Njujorku? Bili smo tako siromašni - za sve svoje godine službe i, neki bi rekli, slave, odbijao sam da zarađujem služeći svojoj otadžbini - toliko siromašni da smo morali da odsednemo u onom odvratnom pansionu i smrzavamo se na promaji u običnim konjskim kolima vozeći se na večere i zabave na koje smo pozivani, jer nismo imali novca za kočije. Imao sam jedno civilno odelo. Samo jedno. Ti si imala nekoliko divnih haljina za balove i prijeme, ali mnogo puta si ih prepravljala i nosila u kovčezima po prerijama i po čitavoj zemlji.

Sigurno se sećaš da smo te hladne jeseni i još hladnije zime u Njujorku četrdeset puta išli da gledamo Julija Cezara, ne zato što nam se komad toliko dopadao - ja sam ga zamrzeo - nego zato što nam je naš prijatelj, glumac Lorens Baret, uvek ostavljao dve besplatne ulaznice kad god je nastupao. Četrdeset puta smo odsedeli na Juliju Cezaru tih hladnih meseci zato što je bilo besplatno i pružalo nam izgovor da izađemo iz onog bučnog, pretrpanog, smrdljivog svratišta.

Ali sigurno se sećaš i onog decembra, one kao retko kada mirne večeri u našoj sobi kad se činilo da nikog drugog nema i kad smo ležali i razgovarali o tome kako bi bilo baš lepo da smo se upoznali još kao deca.

"Šta bi mi radio da si me upoznao dok sam bila devojčica?", pitala si me.

"Zaveo bih te", odgovorio sam. "Smesta bih vodio ljubav s tobom."

A onda si me, sećaš li se, draga, zamolila da ti obrijem onaj pramen crnih vlasi vojnom britvom i pansionskim sapunom za brijanje. I sećaš se kako sam zapalio još jednu svecu i postavio ogledalce - na tvoj zahtev - da možeš da posmatraš tok preobražaja. O, kako si mi verovala, ljubavi. I kako si se iznenada stresla i porumenela kad sam ti poljubio sada glatki beli brežuljak i nastavio da te ljubim sve niže.

I kako si mi u loži na ko zna kojoj predstavi Julija Cezara, ili kad dođemo u kuću ko zna kog po redu generala ili političara na prijem - bio sam Dečak General, možda najpoznatiji među mladim ratnim generalima, pa su me mnogo pozivali, a tebe zbog tvoje ljupkosti - stezala ruku ne gledajući me i primamljivo rumenela, pa sam znao da misliš na glatkoću devojčice ispod tvoje svilene haljine i podsuknji. A oboje smo jedva čekali da se predstava ili prijem završe, pa da se vratimo u našu svetu sobicu u ogavnom svratištu.

* * *

Mila moja Libi.

Mislim na jesen od pre tri godine, baš posle Jeloustonskog pohoda, kad si najzad došla k meni u tvrđavu Abraham Linkoln. Drvena kuća koju su nam vojnici podigli bila je divna; prvi pravi dom u kom smo se ti i ja nastanili.

Te prve subote po tvom dolasku ustali smo pre zore i izjahali ka zapadu kroz ravnicu Dakote, ostavivši tvrđavu daleko iza sebe još pre izlaska sunca.

Vajkala si se jer ti pristojnost nalaže dajašeš na ženskom sedlu, postrance, iako, znao sam, više voliš dajašeš muški. Do devet sati već smo zašli duboko u preriju, prateći otprilike okuke potočića koji je vijugao na zapad prema Bizmarku i tvrđavi na reci Misuri; jedini znak života bile su retke topole duž tog jadnog potoka, osim ostataka odavno popasene trave, divlje žalfije ijuka.

Naišli smo na jednog bizona. Rekao sam ti da ostaneš gde si dok ga je ubijem, ali ti sipojahala odmah za mnom, držeći se slobodnom rukom za jabuku sedla dok ti je konj galopirao brže nego što bi ijedna dama u ženskom sedlu smela da zahteva. Bizon je bio vrlo star - i možda vrlo sam - pa je nekako bezvoljno trčao oko kilometar i po, a onda stao i prosto stajao tamo u preriji, oborene glave, ponekad odsutno kidajući gubicom busen kratke trave. Ponašao se kao da je potpuno bezbedan.

Oboje smo sjahali. Držala si uzde dok sam vadio iz korica lovačku remingtonku izrađenu po porudžbini. Nije bilo drveta ni grane za oslonac, ali spustio sam se na jedno koleno i umirio kratku, ali tešku pušku najbolje što sam umeo.

Ta mi je puška postala omiljena na Jeloustonskom pohodu. Ubijao sam njome antilope, bizone, obične jelene, crnorepe jelene, bele vukove, guske i prerijske kokoši čak i sa šest stotina metara.

(Priznajem tebi, Libi, neke kokoši prosto su se raspadale u oblak perja kad pet grama baruta u njih zatera metak kalibra 50, težak 425 grama.) Ovom municijom uspeo sam da oborim četrdeset jednu antilopu s više od dvesta metara, pa nisam sumnjao da ću oboriti i ovog starog bizona s manje od sto.

Ispalio sam samo jedan metak, pravo u srce. Prastara životinja pala je kao da jedva čeka da napusti ovaj samotni svet.

Kad smo dojahali do ubijenog bizona, rekla si mi: "Šta bi ti sada uradio, dragi?", a ja sam odgovorio: "Poslao bih nekoliko ljudi da iseku meso s kostiju, mada mislim da je suviše tvrdo za žvakanje. Ali glava mu je veličanstvena."

"Šta bi Indijanci učinili?", upitala si.

"Indijanci?", uzvratio sam iznenađeno. "Misliš Sijuksi ili Čejeni?"

"Da", rekla si smešeći mi se slatko dok smo sedeli na vrućini; sedla su škripala pod nama, a muve su se već rojile oko glave mrtvog bizona.

"Indijanci bi ga odmah rasporili i pojeli mu džigericu", rekao sam.

Skliznula si s konja i pogledala me. Na tvom licu, blistavom pod jasnim toplim jesenjim suncem, bilo je nekog novog uzbuđenja, nečega što nikada pre nisam video.

"O, Oti, hajde da i mi to uradimo", rekla si.

Sećam se da sam ostao u sedlu i samo se nasmejao. "Oboje bismo se zamazali krvlju", rekao sam. "Nije baš lepo da se zapovednikova žena tek po dolasku vrati takva s jahanja u tvrđavu. Šta bi momci iz puka pomislili?"

Umesto odgovora počela si da se svlačiš. Sećam se da sam sa zebnjom gledao oko sebe, ali prerija je kao i obično bila svetlosmeđa i jesenje gola i pusta. Osim niske linije vrba uz potok kilometar i po severno od nas, oko nas se pružala pusta jutarnja prerija. Sjahao sam i pohitao da se svučem pored tebe.

Kad smo sa sebe skinuli sve osim obuće (prerija je živo jastuče za igle, puna sićušnih kaktusa, ne tako sitnog trnja, čičaka i brzih stvorenja sa žaokama), izvadio sam dugački lovački nož iz ukrašenih korica i rasekao bizonu naduti trbuh. Masa organa, cevčica kojima su povezani i beskrajna siva svetlucava creva ispali su lako kao sadržina neke crne dlakave torbe. Nisi verovala kad sam isekao džigericu i podigao je između nas.

"Gospode", nasmejala si se uzbuđeno, "velika je kao ljudska glava."

"Veća je od moje glave", rekao sam i zasekao tešku masu. S krvlju je duž reza izbijala i neka crna gusta tečnost. "Hoćeš li ti prvi komad?", upitao sam i ponovo se osvrnuo preko ramena da vidim jesmo li zaista sami.

"Ne", rekla si. "Ne seci to kao da smo za trpezom, Oti. Hajde da se pričestimo ovim kao da smo Sijuksi ili Čejeni."

Uzela si jetru - sećam se da ti je bila teška, pa sam ti pomogao da je držiš tik iznad lica - i zarila savršene bele zube u nju. Odgrizla si zalogaj džigerice starog bizona i pomamno žvakala da se ne zagrcneš. Krv i žuč (ili šta god je bila ta tamnija tečnost) prskali su ti po bradi, obrazima, po nagim dojkama i lako zaobljenom stomaku.

Hteo sam da se nasmejem, ali bilo je nečeg suviše obrednog, pradrevnog, telesnog... suviše zastrašujućeg... u toj slici dok si otkidala još jedan komad džigerice, a krv ti se slivala niz bradu kao vodopad.

Napetih ramena, okrvavljenih mišica s mišićima koje ranije nisam opazio, pružila si tešku, krvavu, vlažnu masu meni.

Uspeo sam da odgrižem tri velika zalogaja. Volim goveđu i jelensku džigericu, a i bizona ili antilope, uvaljanu u brašno i isprženu sa slaninom i lukom, ali ovaj sirovi organ s debelom opnom bio je neizrecivo gorak. U mojim ustima bilo je krvi i one guste tečnosti koliko i mesa.

Nisam se nasmejao. Žvakao sam polako, svečano, a onda sam bacio tešku jetru na gomilu utrobe i creva oko koje su se gusto skupljale muve.

Onda smo se oboje napili vode iz čutura.

Pogledao sam nas. Svuda po nama, po mom telu išaranom ožiljcima i po tvojoj koži beloj poput slonovače bilo je krvi u potočićima, prugama, mrljama; ja sam izgledao kao da sam navukao crvene rukavice do lakata. ,,A šta ćemo sada, mila moja?", upitao sam te.

Vratila si čuturu u sedlo pazeći da ne ostaviš krvavih otisaka više nego što moraš i rekla: "Možemo li da stignemo do onog potoka najednom konju?"

Pogledao sam krivudavu liniju vrba na severu. "Na jednom konju?" Onda sam shvatio kako razmišljaš. "Malo je konja kojima bihpoverio takav zadatak, ali Vik je jedan medu njima", rekao sam i počeo da skidam sedlo i opremu.

Ostavivši samo ćebe, skočio sam na Vikova široka (ali ne preširoka) leđa. Moj riđan (Viktorije imao plamenu njušku i bele čarape, sećaš li se, najdraža moja Libi?), nanjušio je krv po tlu i po nama i uznemirio se, ali snažno sam cimnuo uzde i rekao ti da staneš na sedlo i pružiš ruke da te zabacim iza sebe.

"Ne", rekla si, ponovo s tim neobičnim, blistavim, luđačkim uzbuđenjem na licu. "Ispred tebe, Oti."

"Biće ti udobnije dajašeš iza mene i držiš se...", zaustavio sam.

Naslonila si mi lice i grudi na golu butinu. "Ispred tebe, Oti", šapnula si. "Okrenuta tebi."

I tako smo odjahali do skrivenog potoka. Prislanjala si mi dojke uz grudi, a bizonova krv curila je s njih između nas. Snažno si me stezala. U levoj ruci držala si zgužvane podsuknje - njima ćemo se obrisati ako ikad stignemo do potoka.

Poterao sam Vika hodom, ali podbo sam ga u kas, a ti si mi spustila ruke na ramena i podigla se, tvoja krvava bela bedra su se digla i raširila. Već sam bio uzbuđen. Onda si me uzjahala.

Tvoj vreli dah palio mi je vrat. "Brže", zaječala si.

Naterao sam Vika u spor, ravnomeran, ali ipak silovit galop. Dizao sam se i padao s tobom sa svakim njegovim korakom. Čvrsto sam te stezao desnom rukom, a levom sam držao uzde. Riđan je želeo da pojuri. Pustio sam ga.

Kriknuli smo uglas, siguran sam - stezali smo jedno drugo neverovatno snažno dižući se i padajući uz munjeviti Vikov galop. Nismo mogli biti bliži. Oboje smo u istom trenutku zabacili glavu i vikali na sunce.

Sećam se da je vrhunac bio tako snažan da je prevazišao bol. Krv se razmazala po nama, kapala je s nas, letela je za nama dok je Vik jurio, i to se činilo prikladno. Čak i gorki ukus krvi, žuči i džigerice bio je deo bola, sunca i olakšanja - izvor neverovatne i neponovljive snage i strasti.

I ljubavi.

U potoku je bilo vrlo malo vode, dovoljno da sa sebe speremo ono najgore, ali morali smo na smenu da ležerno u najdublji deo. Tela su nam bila šira od korita, pa smo se vrteli i trljali o šljunak na dnu kao poludele vidre. Podsuknje smo upotrebili više kao spužve nego kao peškire, a kad smo se obrisali prosto smo ih zakopali u blato i trsku.

Izašli smo iz vrbaka i uzjahali Vika. Zajedno smo strahovali, ljubavi moja... da će se čitav Sedmi konjički puk pojaviti čim uzjašemo, još daleko od tvog konja i naše odeće.

Prsnuli smo u smeh. Jahala si iza mene, osećao sam tvoje pune uporne dojke na leđima; jednu ruku obavila si mi oko grudi, ali drugom si me vlasnički držala za prepone. Smejali smo se i dok smo se oblačili (tvoja jedina preostala podsuknja nije ti ispunila jahaću haljinu). Smejali smo se i na povratku u tvrđavu, a i kad bismo uspeli da se obuzdamo, pogledali bismo se i ponovo prsnuli u smeh.

Bila je to ljubav, naravno, Libi, bila je to uzajamna strast, ali upravo ti si kasnije rekla: "Nikad se nisam osećala življom, Oti!" Ja jesam, ali samo u žaru bitke. Nisam ti to rekao tada, a kažem ti sada jer znam da ćeš shvatiti.

Ponekad se pitam, najmilija, hoće li se ovaj okrepljujući san u kom se nalazim preobraziti u komu, a koma neizbežno u smrt, ali onda se prisetim trenutaka kao što je to jutro u preriji, i znam da je to nemoguće... Neću, ne mogu, ne želim da umrem pre nego što te ponovo vidim. Pre nego što ponovo porazgovaram s tobom.

Pre nego što ponovo vodim ljubav s tobom.

11
Na Šestorici dedova

avgust 1936.

Predsednik Ruzvelt sigurno dolazi na Crna brda.

Po stenama i kamenim licima priča se da je predsednik popustio pred Borglamovim upornim molbama i da će u svoj pretrpani raspored obilaska Južne Dakote uvrstiti i svečano otkrivanje glave Tomasa Džefersona, verovatno u nedelju, 30. avgusta.

Za manje od sedmice, misli Paha Sapa. Ne može da se pripremi do tada.

Rad na Rašmoru brži je nego ikada od početka, uprkos činjenici da je ovo leto 1936. najvrelije u vasikunskoj zabeleženoj povesti.

Svakog dana tog leta Paha Sapa sluša ljude kako razgovaraju o temperaturi, o šumskim požarima na severu i o velikim sušama na jugu. Prosečna julska temperatura bila je za deset stepeni viša od uobičajene, a avgust je još gori. Malo dalje, u ravnicama, gde se Rapid Siti topi od vrućine, temperatura je oko 43° Celzijusa, a bar jednom je dosegla i 46. Paha Sapa i ostali radnici na steni Rašmora kao da su u ogromnoj beloj činiji koja prikuplja sunčeve zrake. Ne samo što su radnicima leđa puna plikova od sunca, nego ih vrućina i sve belji slojevi granita gađaju kao usredsređeni vreli zraci iz naučnofantastičnih časopisa.

Čitavog avgusta kamen je za sve vreme duge obdanice pretopao da se dodirne golom rukom. Sve je opasnije po Paha Sapu i druge minere da postavljaju dinamit, jer su čak i novi štapini i upaljači nestabilniji na nesnosnoj usredsređenoj vrelini, pa i sam kamen preti da aktivira neki od stotina skraćenih štapina ubačenih na mesto. Uprkos žurbi da se Džefersonova glava dovrši, Borglam je u avgustu nekoliko puta naredio da ljudi siđu s radilišta na nekoliko sati, makar dok se senke ne produže i ne pruže malo olakšanja.

Dehidracija je ozbiljna pretnja. Paha Sapino telo napadnuto rakom oseća to stalno, ali sada i svi ostali strepe. Borglam je nekoliko radnika postavio da čitavo radno vreme sede u visećim stolicama na čekrku i dele vodu ljudima koji buše i glačaju kamen, ali čini se da koliko god vode ljudi pili, njihova tela uvek traže još. Paha Sapa nikad nije video radnike umorne kao ove pogrbljene, prašinom posute prilike koje se svake večeri vuku niz petsto šest stepenika. Čak i najmlađi i najsnažniji momci teturaju se na kraju radnog dana kao beli leševi crvenih očiju.

Pošto predsednik Ruzvelt stiže za manje od sedmice, Paha Sapa po čitav dan oblikuje i postavlja naboje eksploziva misleći kako da prebaci ovamo tonu ili više dinamita koji će mu u nedelju trebati da sruši sve tri predsedničke glave naočigled užasnutih gledalaca (ali ne na njih, za to će se postarati). Prosvetljenje od prošle nedelje izmamljuje mu osmeh na lice. Sve vreme je tražio rešenje kao da će postavljanje naboja u unapred izbušene rupe - stotina i stotina naboja za toliku eksploziju - iziskivati u najmanju ruku sedmice ili mesece bušenja. Ovo, međutim, neće biti pažljivo, stručno oblikovanje spomenika, nego njegovo razaranje. Za ovim praskom neće uslediti male eksplozije za doterivanje, bušenje i glačanje; ostaće samo iskrzani kamen, razoren do podloge, da ni Borglam ni iko drugi ne bi mogao ponovo da iskleše skulpture. Paha Sapa se smeši sopstvenoj gluposti, uslovljenoj dugim godinama stručnog i odanog rada.

Do sledeće nedelje mora samo da sakrije, na pažljivo odabrana i neprimetna mesta oko tri glave i po njima, dvadesetak velikih sanduka dinamita koji čuva u straćari u Kistonu. Jedan električni upaljač i žica aktiviraće ih sve. Ako pripremi sanduke, moći će da ih popne na planinu, rasporedi i snabde upaljačem u subotu uveče - u petak i subotu obavljaće se isključivo ulepšavanja, glačanje kamena, naročito Džefersonove glave, i postavljanje zastave pod kojom Borglam namerava da je drži do otkrivanja.

Paha Sapa odmahuje glavom diveći se jednostavnosti rešenja i čudeći se sopstvenom slepilu, tome što ovo nije shvatio mesecima - godinama - ranije. Sada za to može da okrivi retke injekcije morfijuma koje odnedavno samom sebi da je kako bi mogao da radi.

Još šest dana? Može li pet godina rada na stenama, mogu li te stotine dana, nestati za šest?

Paha Sapa neće videti ishod - namerava da ode s kamenim glavama u toj moćnoj eksploziji koja će nedeljama biti tema svih novina, vesti na radiju i filmskih žurnala - ali zna da će biti proglašen zločincem. Na neko vreme zameniće ozloglašenog Bruna Hauptmana, ⁴ ili možda sve zloglasnijeg novog zlikovca, "najomraženijeg čoveka u Americi", Adolfa Hitlera.

Ruzvelt, kako je čuo Paha Sapa, dolazi u Južnu Dakotu i na zapad iz potpuno političkih razloga. (Da li predsednici i ostali političari, pita se Paha Sapa, ikada išta rade iz drugih razloga osim političkih?)

Južna Dakota je republikanska oduvek, još otkako su bizoni i oni crveni divljaci bili njeni jedini žitelji (bez prava glasa), ali Ruzvelt je u njoj osvojio većinu 1932. i nije nameravao da je ponovo prepusti republikancima na izborima 1936, sada udaljenim svega dva meseca i nekoliko prašnjavih dana. Ova poseta ipak nije samo udvaranje biračima usred ekonomske krize, šumskih požara i nezapamćenih vrućina. Nazvana veselo "obilazak Sušnog područja", biće prvi Ruzveltov pokušaj da izađe i vidi pustoš koju sve izopačenija klima stvara u velikom delu zemlje kojom on upravlja iz Vašingtona i senovitog Hajd parka - mada su, Paha Sapa zna, predsednikova odredišta, Rapid Siti i planina Rašmor, stotinama kilometara daleko od severnih granica stvarnog Sušnog područja.

Dok seče štapine na komade kojima se može baratati - taj osetljivi posao ne može da radi u rukavicama, pa će večeras imati glavobolju - i priprema fitilje i kapsle, Paha Sapa se priseća svog prvog susreta s takozvanim Sušnim područjem.

* * *

Početkom proleća prošle, 1935. godine, radovi na spomeniku povremeno su se obustavljali zbog nestašice sredstava. Taj neredovni priliv, stvaran koliko i zamišljen, i kratke obustave radova koje su iz toga proisticale, bili su redovna pojava na Rašmoru, i ljudi su se na to navikli, ali ova pauza u proleće 1935. bila je više posledica sukoba Gatsona Borglama s Džonom Bolandom (teoretski Borglamovim šefom, članom komisije za nadzor radova na spomeniku) i senatorom Piterom Norbekom (najvećim zagovornikom koga je spomenik ikada imao).

Borglam nikad nije trpeo "nadzor" i tog proleća sekao je granu na kojoj sedi stalno napadajući Bolanda, Norbeka i ostale najodanije pristalice. Zbog toga nekoliko dana pre Cvetne nedelje 1935. Paha Sapa i ostali radnici nisu imali ni posla ni plate.

Onda je Borglam pozvao Paha Sapu i rekao mu da ga sa svojim sinom Linkolnom i još dvojicom ljudi šalje u južni Kolorado po dva podmornička motora.

Paha Sapa je čuo za te motore.

Kompresori, bušilice, dvadesetak pneumatskih čekića, čekrci, žičara i druga mašinerija na planini trošili su ogromne količine pare i električne struje, pa je Borglam nekoliko puta "poboljšao" staru centralu, najpre premestivši je sa starog mesta blizu Kistona u dolinu, a onda povećavši kotlove i električne generatore. Po Borglamovom mišljenju, energije nikad nije bilo dosta, te je tih dana optužio člana komisije Džona Bolanda da je zatvorio centralu u Kistonu ne zbog dotrajalosti kao što je tvrdio, nego radi lične koristi.

Senator Norbek obavestio je Borglama da će ovakvi neobuzdani napadi izazvati potpuni prekid radova, ali Borglam je nastavio da napada Bolandove razloge za zatvaranje prvobitne električne centrale, istovremeno tražeći veće motore, turbine i generatore za novu centralu.

U zimu 1934. stigao mu je odgovor da će Ratna mornarica pokloniti dva polovna, ali ispravna dizel-motora s rashodovane podmornice.

"Verovatno neko preistorijsko đubre zaostalo iz Velikog rata!"

Borglam je bacio pismo u drugi kraj sobe.

U kakvom god da su stanju bili ti motori, Ministarstvo rata smesta ih je poslalo na pogrešnu adresu. Umesto na Rašmor, u Kiston ili u Rapid Siti, Ratna mornarica otpremila ih je vozom u elektranu Rajan-Rašmor u čeličani Kolorado u Pueblu, država Kolorado. Tamo su, pokriveni ceradom, ogromni motori dva meseca čamili na sporednom koloseku. Ratna mornarica i Ministarstvo rata priznali su svoju greščicu, ali su rekli da je Borglamov problem kako će da prebaci ta čudovišta iz južnog Kolorada u Južnu Dakotu.

Borglam je delovao rasejano i gnevno kao i uvek kad je desetog aprila pozvao Paha Sapu u svoj atelje.

"Bili, Linkon će odvesti tebe, Reda Andersona i Huta Linča dole u Kolorado. Ići ćete kamionetom i onim velikim Dodžovim kamionom koji smo pozajmili iz građevinske firme rođaka Haudija Pitersona. Dovešćete nam one proklete podmorničke motore."

"U redu, gazda. Hoćemo li biti plaćeni za to?"

Borlgam je samo besno zurio u njega.

"Ja ne znam koliko je težak podmornički motor, gospodine Borglame, ali znam da će nam trebati dizalica da ih utovarimo u kamion. A ne verujem baš da će kamion moći da preveze tako težak teret čak iz Kolorada."

Borglam se samo nakašljao da pokaže kako ga to ne brine.

"Ti motori su u čeličani, Starče. Oni imaju i dizalicu i rampu i sve što vam treba za utovar. Linkoln će se pobrinuti za sve. Poneće nešto džeparca za tebe i momke. Smatraj ovo godišnjim odmorom. Ako krenete za sat, možete da stignete u Nebrasku pre mraka."

Paha Sapa je klimnuo glavom i otišao da nađe ostalu trojicu.

Dva vozila pošla su ka jugu i u Nebrasku zaista stigla pre večeri. Na čelu je išao kamionet; vozio ga je Linkoln Borglam, a Hut Linč i Red Anderson stisli su se pored njega. Bili su dobri prijatelji, prijalo im je da usput razgovaraju, a Paha Sapu nisu naročito voleli.

Paha Sapi nije smetalo da vozi sam, zapravo, tako mu je više odgovaralo, ali Dodžov kamion iz 1928, s izbuljenim farovima, šetajućim branikom i dugačkim tovarnim delom bio je užasan za vožnju. Čitavo vozilo bilo je dinosaurus zaostao iz ranih dana konstruisanja, s debelim vetrobranskim staklom koje se učvršćivalo mesinganim štipaljkama. Štipaljke su nestale, staklo se nije zatvaralo do kraja, i zato je, kad god su imali sreće da naiđu na komad puta kojim se može voziti brzinom od pedeset kilometara na sat, Paha Sapi u lice duvao hladan vazduh. Bio je obukao sinovljevu kožnu motociklističku jaknu i navukao najdeblje rukavice, ali prsti su mu obamrli posle svega četrdeset kilometara, a volan velikog kamiona bio je toliko težak da su ga krajem popodneva i uveče mišice neizrecivo bolele od napora.

Paha Sapi bol nije smetao. Skretao mu je pažnju s onog goreg bola niže.

Nisu vozili dugo po mraku, pošto je vetar u Nebraski nosio prašinu, a Borglam je rekao sinu da ne vozi noću ukoliko prašina smanjuje vidljivost. Jedan farmer dozvolio im je da prenoće na njegovom polju. Parkirali su vozila iza usamljenog drvoreda borova posađenih tu u prošlom naraštaju da štite zemlju od vetra. Usput su bili svratili u Halijevu radnju u Kistonu - bolju od dve prodavnice mešovite robe (Paha Sapa oduvek je očekivao da će radnja Arta Lindoa propasti, toliko je davala na kredit rudarima i ostalom stanovništvu) - i kupili hleb, salamu i nešto limenki za put.

Nije bilo drveta za logorsku vatru pa su podgrejali limenke na plinskim plamenicima. To je bila slaba zamena za vatru, ali uvukli su se u vreće za spavanje - Paha Sapa imao je samo dva ćebeta - i probali malo da razgovaraju pre spavanja. Bilo je sedam uveče.

S obzirom na vetar i prašinu, razgovor je neizbežno skrenuo na beskrajnu sušu i vreme. Obe Dakote nagledale su se leteće prašine. Pre samo godinu dana, trideset četvrte, Rašmor i oblast Rapid Sitija doživeli su dva dana tame dok su nebrojene tone površinskog sloja zemlje letele preko njih u mlazevima, skrivajući sunce. Taj "prašinar" najzad je stigao čak do Njujorka i Atlantskog okeana, ali Nebraska i države južno od nje trpele su strašnu sušu i prašnjave vetrove. Južna Dakota makar je još imala trave u prerijama.

Red Anderson se nakašljao.

"Razgovarao sam s jednim čovekom iz Uprave za javne radove. Kaže da je predsednik Ruzvelt poslao ljude svuda po svetu da nađu pogodnu vrstu bora ili jele. Ruzveltu su stručnjaci savetovali da podigne veliki zid od stabala za zaštitu od vetra, baš kao ovaj, samo sve od Meksika do Kanade, pa da farmeri mogu da se sakriju."

Linkoln Borglam i Hut se nasmejaše zamišljajući ovo. Red se namrštio.

"Ozbiljno vam kažem, to mi je čovek rekao."

Linkoln klimnu glavom.

"Ja se kladim da zaista razmišljaju o tome, mada nemam pojma gde će na svetu naći bor ili jelu koji mogu da podnesu onoliku vrućinu i sušu kao u Teksasu. Ja sam čuo od drugog čoveka iz Uprave da su predsedniku ti njegovi takozvani stručnjaci rekli da će mnogo uštedeti ako prosto preseli jug Nebraske, veći deo Kanzasa, veći deo Oklahome, istok Kolorada i onaj uski deo Teksasa sve dole do Luboka... da pusti da vetar oduva gornji sloj zemlje i nada se da će za naraštaj ili dva tu ponovo nići trava."

Hut Linč je frknuo skupljajući kašikom ostatke pasulja iz limenke.

"Pa, to je baš sranje, ako mene pitate."

Red iskosa pogleda svog druga, a Hut malčice nakloni glavu prema Borglamovom sinu.

"Izvini, nisam hteo... Mislim..."

Linkoln Borglam se iskezi.

"Ne smeta mi pokoja psovka, Hute. Sve dok se ne pretera. Nisam ja mormon."

Ostala dvojica su se na to nasmejali, a Paha Sapa je otkrio da i sam suzdržava osmeh. Znao je da je Linkolnov otac, Gatson Borglam, nekada bio mormon, da su mu roditelji bili mormoni, da mu je otac imao dve žene, i da je žena koju je Gatson smatrao majkom bila zapravo druga žena njegovog oca, a da je njegova prava majka napustila porodicu kad se preselila zbog progona mormona.

Paha Sapa je to znao jer je u sebi nosio viziju zbrkanih sećanja Gatsona Borglama, pa i njegovih najskrivenijih tajni, još otkako je Borglam 1931. došao u rudnik Houmstejk da ga unajmi, pa su se rukovali kad su sklopili posao. Paha Sapa se gotovo zateturao unazad kad su Borglamova sećanja pokuljala u njega. Bilo je isto kao s Ludim Konjem 1876. godine.

Baš kao s Kišom one večeri 1893. kad su se prvi put poljubili.

Srećom, životna sećanja ovo troje ljudi (a Kišin život bio je tako tužno kratak!) bila su pasivna - ponekad su zbunjivala Paha Sapu, ali nisu vikala, blebetala i remetila mu misli kao što je to i dalje radio Kasterov duh.

Paha Sapa je ponekad mislio kako će ga obim, težina i buka tih uspomena, uz duha koji mu je mrsio vijuge već šezdeset godina, sigurno oterati u ludilo. Ponekad se pak radovao što su ta sećanja s njim i hvatao je sebe kako luta hodnicima prošlosti Gatsona Borglama ili Ludog Konja - ređe Kišinim životom, pošto je to bilo veoma bolno - kao što bi Doun Robinson šetao među policama naročito dobre biblioteke.

Linkoln je rekao Paha Sapi:

"Jesi li zakačio lanac za vuču na dodžu kako sam ti rekao?"

"Jesam."

Stizali su u zemlju prašnjavih vetrova i oluja - postojalo je preko dvadeset naziva za te iznenadne, žestoke nalete prašine koji umeju da potraju i po sedam dana - i pražnjenja statičkog elektriciteta postala su stvarna opasnost. Iznenadna statička loptasta munja mogla bi za tren oka da zbriše uređaj za paljenje kamiona ako nije uzemljen lancem za vuču, a onda bi se zaista zaglavili ovde, stotinama kilometara od najbližeg mehaničara. (Nisu imali rezervne delove za motore, mada su oba vozila nosila rezervne točkove, gume, kaiševe i slično.)

Vetar se pojačavao, mada nije nosio mnogo prašine. Linkoln je iz rezervne mešine uzeo malo vode i pokušao, prilično bezuspešno, da obriše registarske tablice.

"Uz malo sreće, koliko sutra spavaćemo u pravim krevetima, ili makar u pravom ambaru, momci. Probajte da se odmorite. Predstoji nam naporna vožnja, a na kraju puta ne čeka nas ništa osim dva beskorisna podmornička motora koji ne trebaju nikome, čak ni mom ocu."

* * *

Linkolnova izjava bila je tačnija nego što je mislio. Paha Sapa nikad nije video nikakvu vasikunsku opremu koja je delovala tako napušteno i neželjeno kao ta dva podmornička motora. Dve ogromne mašine na dizel bile su duže od tovarnog dela dodža, više od kabine i predstavljale su zastrašujuću masu klipova s početka dvadesetih godina, čelika, cevi za gorivo, provodnika, osovina, rđe, mrlja i otvorenih metalnih čeljusti. Paha Sapa prosto nije verovao da su tolike nezgrapne tone čelika i gvožđa ikad zaplovile morem.

Stigli su u Pueblo, u državi Kolorado, u petak 13. aprila, i lako našli čeličanu i njene fabrike zbijene kao prasići na čađavim vimenima velike crne krmače - same čeličane. Sve je delovalo propalo i napušteno - četiri hektara praznog parkirališta, hladni visoki dimnjaci, kapije zabravljene lancima - ali čuvar Džoko objasnio im je da se fabrika za vreme krize zatvara svake druge sedmice, i da će neki, a možda i svi radnici doći na posao u ponedeljak. Džoko je tačno znao gde su motori, pa je poveo četvoricu pridošlica do sporednog koloseka iza još jednog sporednog koloseka na drugom kraju jedne napuštene zgrade odmah iza velikih brda šljake. Bezubi starac imao je dovoljno stila da dramatično poviče: "Evo ih!", kad su Linkoln, Red, Hut i "Bili Slovak" skinuli prašnjave cerade prebačene preko mase metala veličine kuće.

Linkoln je upitao čuvara može li neko da im pomogne da utovare motore u kamion. U ponedeljak, odgovorio je starac, pošto jedino Verner ume da upravlja šinskom dizalicom parkiranom tamo, odmah iza prljave masne lokve, a Verner je, naravno, verovatno otišao nekuda u lov ove lepe prolećne subote i ne pada mu na pamet da dođe na posao pre ponedeljka.

Na kraju su dve manje-više nove novčanice od dvadeset dolara promenile vlasnika. (Paha Sapa odavno nije video novčanicu od dvadeset dolara.) Jednu je Linkoln dao Džoku, a druga je bila za Vernera, koji je verovatno pio u nekom obližnjem baru, da bi došao i prebacio motore sa železničkog vagona na dodžovu dugačku i nesigurnu platformu.

Džoko je obećao da će Verner doći do pet po podne, pa su se Linkoln i njegova tri umorna i prašnjava radnika odvezli dublje u mali metalski gradić južnog Kolorada da nađu gde će da popiju pivo i da prenoće.

Paha Sapa je morao priznati sebi da ga zamisao o pravoj postelji privlači. (I ti si mi neki Lakota, mislio je - na engleskom, a ne na jeziku Lakota, shvatio je, kao da mu njegov vasikunski mozak utrljava so na ranu.)

"Sve si stariji i mekši, Crna Brda", šaputao mu je duh Duge Kose. "Do smrti ćeš postati potpuno beo, okrugao i mekan kao beznoga albino krmača."

"Zaveži", odrezao je Paha Sapa nemo. Za godinu-dve otkako on i duh zaista razgovaraju - umesto da duh blebeće u mraku, a on samo sluša - Paha Sapa nije saznao mnogo. Nije mogao da zamisli da duh ubijenog čoveka stari, ali ovaj duh postajao je star, mrgodan i zajedljiv.

U gradu čiju polovinu stanovništva čine rudari i njihove porodice (rudnici su bili nešto dalje na zapadu, u podnožju brda), a drugu polovinu radnici čeličane i njihove porodice - mešavina Nemaca, Čeha, Šveđana, Slovaka i drugih - moralo je biti dobrih barova, pa su Linkol i njegovi ljudi našli jedan za pet minuta.

Prvo pivo bilo je ledeno - krigle su zaista hlađene dok se led ne nahvata na njima - i Red Anderson nije prestajao da se ceri.

"Mogao bih da se zavučem u neki ovakav mali bar i da ne izađem dok kriza ne prestane."

Linkoln je uzdahnuo i obrisao gornju usnu.

"Mnogi inače dobri ljudi uradili su upravo to, Rede. Prenoćićemo u onoj gostionici preko puta, ali ne pada mi na pamet da čekam do ponedeljka."

Red i Hut su se zgledali iza Linkolnovih leđa, a Paha Sapa im je pročitao misli i bez dodira; obojica bi rado ovde čitavu sedmicu čekah mitskog Vernera da se vrati iz lova.

Ali čarobna novčanica od dvadeset dolara dovela je Vernera nazad nešto pre sumraka. Niski neobrijani čovek dovezao je dizalicu do glavnog dvorišta i utovario ogromne podmorničke motore, palete, cerade i sve ostalo na dodž. Platforma se spustila dvadeset centimetara na nepostojećim oprugama, ali gume nisu eksplodirale, točkovi nisu odleteli, osovine se nisu polomile. Makar za sada.

Kada je utovar obavljen, vezali su teret s više traka i konopaca nego Liliputanci Gulivera (to je bila jedna od prvih knjiga koje je Paha Sapa pozajmio iz biblioteke Douna Robinsona). Paha Sapa je zatim odvezao kamion stotinak metara dalje, do parkirališta iza lancima obezbeđene kapije čeličane. Dodž jeste krenuo, mada sporo i puzavo, ali Paha Sapa je smatrao da neće savladati nikakav uspon veći od jednog procenta, a upravljanje više nije bilo teško, nego gotovo nemoguće. Ostavivši teret, sva četvorica su se vratila u gostionicu na večeru i spavanje.

Poslednje što je Džoko doviknuo za njima bilo je:

"Momci, izgledate mi kao dobri hrišćani. Pa, makar trojica od vas. Ako ostanete do jutarnje službe na Cvetnu nedelju, pokazaću vam gde su baptistička i metodistička crkva."

Niko se nije okrenuo.

Linkoln je svojim ljudima pokazao njihovu sobu - Borglamova velikodušnost za ovaj odmor nije obuhvatila posebne sobe ni za koga osim za Linkolna, nego su radnike čekala tri ležaja u negrejanoj sobi na spratu. Ćebad su izgledala kao da će ustati i odšunjati se napolje ako ih ne zakucaju.

Paha Sapa je doneo svoje pokrivače i podmetač za spavanje. Red i Hut sumnjičavo su pogledali džombaste madrace, a onda se okrenuli prozoru kroz koji su ih mamila svetla skromne, ali razvratu vrlo posvećene četvrti crvenih svetiljki. (Barovi su još imali lažne fasade i špijunke ilegalnih točionica, iako je prohibicija ukinuta još pre dve godine.)

Po glasu Linkolna Borglama reklo bi se da je bio premoren i utučen, ali možda je samo bio potišten zbog ovog prašnjavog grada čelika kao i Paha Sapa.

"Vas dvojica možete na pivo, ali ne preterujte. Polazimo u zoru i sva trojica vozićete na smenu ovaj dodž na istok do Kanzasa, a zatim na sever. Biće to dug dan."

Svi su klimnuli glavom, ali su se Hut i Red posle dvadesetak minuta išunjali u čarapama, noseći obuću u rukama. Paha Sapa je čuo kako stepenice tiho škripuću, a onda je navukao svoju debelu i manje-više čistu ćebad preko glave i zaspao. Kad je poslednji put pogledao na sat, bilo je osam i dvadeset dva minuta.

Hut i Red doteturali su se nazad oko pet ujutru; zaudarali su na mnogo više od viskija i piva. Jedan je očajnički povraćao u kofu koju je doneo sa sobom. U pet i dvadeset Linkoln Borglam ne samo da im je zalupao na vrata, nego je ušao i prevrnuo ležajeve dvojice spavalica. Paha Sapa je ustao, obukao se, spakovao i umio se s ono malo vode preostale u okrnjenom bokalu koji im je gostioničar dao preko volje. Iz gomile zgužvane ćebadi na podu čulo se jadno stenjanje.

Linkoln i Paha Sapa doručkovali su sami i ćutke u malom kafeu preko puta gostionice.

Kamionet i besmisleno opterećeni dodž zakotrljali su se pustim ulicama ka istoku nešto pre sedam. Bilo je vrlo toplo za april, a na nebu nije bilo ni oblačka.

Sve vreme vožnje ka severoistoku, od ujutru do popodne, Paha Sapa je osećao da nešto nije u redu. Naravno, pažnju su mu uglavnom zaokupljali spori dodž i stravično težak teret - ako motori krenu napred, on neće imati vremena da iskoči pre nego što zgnječe slabašnu staru kabinu. Doslovno se rvao s volanom čak i kroz najjednostavnije krivine i najmanje uspone. Linkoln mu je bio poslao Huta da vozi s njim na smenu, a ovaj je sve do popodneva hrkao skljokan na otrcanom suvozačkom sedištu i povremeno se budio samo da otvori vrata, skoči s papučice, ispovraća se u žbunje i potrči da stigne puževski spori dodž.

Drugih vozila bilo je malo, ali čak i najstarije olupine obilazile su spori dodž i fordov kamionet u njegovoj pratnji.

Ali uza sve hrkanje, urlanje preopterećenog motora i sopstvenu usredsređenost na vožnju, Paha Sapa je osećao da nešto nije u redu... da nešto nije u redu sa svetom.

Ptice su nekako neprirodno letele ka jugu. Malobrojne životinje koje je video - nešto zečeva i hitrih voluharica, jedan jelen, čak i stoka na prašnjavim poljima - takođe su hitale ka jugu. Bežale su. Paha Sapa je to osećao.

Ali od čega beže? Nebo je i dalje bilo vedro, a vazduh topao, suviše topao. Kabina dodža do neba je zaudarala na viski iz Hutovog znoja, i Paha Sapa se prvi put obradovao što vetrobransko staklo ne može potpuno da se zatvori.

Ovo područje samo je nagoveštavalo ono što će se uskoro nazvati Sušnim oblastima, rasprostrtim hiljadama kilometara ka jugu, ali taj nagoveštaj bio je dramatičan. Farme su bile napuštene. Pesak je čak i s još nastanjenih kuća zgulio i poslednji trag boje.

Naslage peska sezale su do streha na kućama i pomoćnim zgradama. Uz zaštitne ograde nagomilalo se toliko zemlje da je Paha Sapa video samo vrhove stubova kako vire iz naslaga ilovače i peska. Pričalo se da dalje na jugu ratari i stočari mogu kilometrima da hodaju po lešinama stoke pokopane pod nanosima zemlje uz ograde. Čak i ovde, u jugoistočnom uglu Kolorada, slojevi zemlje nanesene vetrom videli su se posvuda. Nekoliko puta Paha Sapa je morao da uspori i stane jer je Linkoln kamionetom udarao u gomile crvenkastosmeđe zemlje slične snežnim smetovima.

Uprkos vedrom nebu i vrućini, Paha Sapa je znao da nešto nije u redu.

Shvatio je oko dva po podne, blizu granice države Kanzas.

"Hi-yay! Hi-yay! Mitakuye oyasin!"

Paha Sapa nije bio ni svestan da viče na jeziku Lakota. Prodrmusao je Huta, koji je hrkao i frktao pored njega.

"Hute, probudi se! Pogledaj na sever! Probudi se, proklet bio!"

Ka njima je jurio crni zid, plimni talas prašine visok preko kilometra.

Hut se uspravio. Pokazao je kroz otvoren vetrobran i povikao: "Jebote! Prašinar! Crna oluja!"

Paha Sapa je odmah zaustavio kamion. Ispred njega kamionet je usporio, a zatim stao.

Stotinak metara iza njih s putem se ukrštala široka utabana staza. Paha Sapa samo što nije polomio menjač preopterećenog dodža kad je prebacio u rikverc i pošao unazad prema raskrsnici. Setio se da je nešto pre raskrsnice između kostura malobrojnih stabala video jednu kućicu gotovo zatrpanu peskom.

"Šta to radiš, Bili?"

"Moramo da okrenemo, da sklonimo motore od ovog zida prašine, inače ih nikada nećemo upaliti."

Paha Sapi bi pod običnim okolnostima trebalo pet minuta pažljivog manevrisanja da okrene ovako opterećen kamion po zemljanom putu, ali sada je to izveo za trideset sekundi, sve vreme se osvrćući preko ramena ka nadirućem crnom zidu.

Linkoln je stao uz dodž i povikao preko izbezumljenog Reda Andersona: "Ovo je pravo čudovište!"

Paha Sapa mu je odgovorio: "Moramo da stignemo do one kuće."

Klimava oronula kuća bila je nekoliko stotina metara napred, levo od puta kojim su se sada vraćali. Videlo se da nije napuštena jedino po automobilu na prilaznoj stazi i dva zarđala traktora pod nadstrešnicom, dopola zatrpana peskom, ali i kola i traktori bili su toliko stari da su možda ostavljeni zajedno s kućom.

Paha Sapi se činilo da neće stići na vreme, i nisu. Pored njega je Hut ponavljao istu rečenicu kao molitvu.

"Gospode bože, jebote! Gospode bože, jebote! Gospode bože, jebote!"

Paha Sapa je kasnije saznao da bi video ovaj ogromni zid prašine sve i da je ostao na Rašmoru. Hladni talas pošao je tog jutra preko obe Dakote; usput je spuštao temperaturu za trideset stepeni i zaogrtao Rapid Siti i hiljade manjih naselja u prašinu i zavijanje vetra; ali ubrzo je izašao iz Dakota i zaputio se ka Nebraski, sve jači i brži, noseći hiljade i hiljade tona zemlje i prašine.

Paha Sapa će kasnije takođe saznati i da se temperatura spustila za dvadeset pet stepeni za manje od sata kad je zapadni rub crne oluje prošao pored Denvera. Kad su Paha Sapa i njegova tri saputnika opazila olujni talas u jugoistočnom Koloradu, bio je širok preko trista pedeset kilometara i dalje je rastao - napredovao je kao čvrsta odbrambena linija fudbalera u smeđim dresovima - a dosegao je širinu od osamsto kilometara kad je pogodio središte Sušnih oblasti na jugu i istoku.

Sve ovo bilo je nevažno dok je Paha Sapa gazio gas i terao preopterećeni dodž do najveće moguće brzine od dvadeset kilometara na sat, gledajući u ogledalu i preko ramena kako im se čudovište primiče.

Paha Sapa je čitav život proveo u ravnicama i lako je odredio visinu ovog crnog pokretnog zida zemlje. Talas se valjao sa severa i severozapada preko lanca vrlo niskih brda izjedenih od erozije, na severoistoku su se pružala još niža brda - mada bi ih dodž s mukom prešao natovaren podmorničkim motorima - i na osnovu poređenja tih bregova, stena i retkih borova koje je crni talas gutao usput, Paha Sapa je znao da je talas visok oko hiljadu metara i da još raste. Paha Sapa je takođe dobar deo života proveo gledajući konje u trku, pa je umeo da izračuna i brzinu; ovaj zid jurio je ka njima brzinom od preko sto kilometara na sat. Niski bregovi iznad kojih se zid pojavio bili su udaljeni od njih manje od dvadeset kilometara. Crni talas prešao je pola te razdaljine u prethodnom minutu.

Paha Sapa je gledao Linkolnov kamionet kako skreće na peskom zatrpanu prilaznu stazu ruševne kuće. Zatim se osvrnuo preko ramena i shvatio da je zid pri dnu crn, a u gornjoj trećini svetliji, i da neobični, zaošijani beli stubovi nalik na tornado jure ispred njega kao bledi kauboji na čelu krda stoke u stampedu. Šta god ti stubovi bili (a Paha Sapa to nikad nije saznao), činilo se da sve brže vuku za sobom crni zid prema Paha Sapi i njegovom kamionu.

Shvatio je da Hut sada ne viče svoju basmu, nego nešto drugo.

"Isuse, čoveče, jebote, nećemo stići!"

Do kuće neće, ali Paha Sapa je to već znao. Pred njima je bilo još stotinak metara staze, a vreme im je isticalo - crni zid urlao je iza njih, sada vrlo čujan i naizgled čvrst. Zamračio je sunce i spuštao oko sebe temperaturu za dvadesetak i više stepeni. Paha Sapa je isključio farove, a onda ih je zid obavio sa svih strana.

Kao da ih je progutala neka ogromna grabljivica.

Paha Sapa se jedva suzdržao da ne vikne: "Hokahej!" i preko urlika oluje i pucketanja elektriciteta dovikne Hutu:

"Lep dan za umiranje!"

Nije bilo svrhe vikati. Oluja je bila preglasna.

Iz pravca ograđene okućnice trčao je beli konj. Zbunjen i podivljao od prizora spoljnog zida leteće zemlje, slepo je trčao prema oluji. Ali ono što je Paha Sapa primetio - i nikad nije zaboravio - bila je aura lančanih munja, loptastih munja, vatre svetog Elma i drugih statičkih pražnjenja koja su okružila konja električnim plamenom. Munje su plesale po grivi i repu konja u galopu i skakutale mu po leđima.

Onda je statički elektricitet obavio dodž, motor se zaglavio i stao.

Duga kosa se nakostrešila Paha Sapi na glavi, crne vlasi vrpoljile su se kao naelektrisane zmije. Ispod kamiona sinuo je blistavi mlaz i Paha Sapa je na trenutak bio uveren da se veliki rezervoar za gorivo zapalio, a onda je shvatio da je to električno pražnjenje oko lanca zakačenog za zadnju osovinu. U iznenadnom mraku munja je obasjala krug prečnika petnaest metara.

Kamion je stao, a leteća zemlja udarila je otvoreno prednje staklo i bočne prozore. Istog trenutka prašina je bila posvuda, zaslepljivala ih, gušila, punila im nozdrve i zatvarala im usta i uši. Paha Sapa zgrabi Hutovu uzlepršanu flanelsku košulju.

"Izlazi! Smesta!"

Isteturali su u mrkli mrak, naizgled još crnji pod tupim sjajem munja. Motor dodža kao da se zapalio, poklopac se podigao, nova pražnjenja pržila su sve u karoseriji. Paha Sapa povuče Huta napred - odredio je pravac samo pipajući kamion do prednjeg branika - i zastao da uzme veliku platnenu mešinu s vodom okačenu o masku. Natopio je maramicu vodom i vezao je preko lica. Sipao je malo vode u oči i osetio kako mu blato curi niz obraze. Snažnom levom rukom držao je Huta da ne pobegne i pružao mu mešinu.

Hut nije imao maramicu. Pokušao je da podigne košulju preko usta i nosa polivajući se vodom.

Tama se zgušnjavala zajedno s tutnjavom oluje. Hut se nagnuo da vikne nešto Paha Sapi u uho, ali reči su mu zgasnule čim su izašle iz usta. Paha Sapa ga nije puštao; odvukao ga je u zaglušujuću tamu ispred kamiona, žmureći da bi makar u glavi odredio pravac i udaljenost do staze i kuće.

Hut kao da se otimao - da bi se vratio u kamion? - ali ga je Paha Sapa vukao dalje.

Shvatio je da farovi kamiona i dalje nekako rade, ali nestali su posle svega tri-četiri koraka kroz mrak. Munje oko njih i dalje nisu osvetljavale ništa. Paha Sapa se zapitao hoće li ih izgaziti poludeli beli konj jureći najednom nazad svojoj štali ili polju i iznenada mu je došlo da se nasmeje na tu pomisao. Znao je da niko neće objaviti njegovu čitulju u novinama, ali ta bi bila sjajna posle sedamdeset godina života.

Teturao je napred - nisu mogli da se usprave, a vetar je pretio da ih čak i ovako pogurene baci na zemlju i razbaca preko polja kao toliki drugi otpad - a onda je zaključio da su verovatno stigli do staze prema kući, pa je cimnuo ulevo Huta, koji se i dalje migoljio i otimao, i pustio vetar da ih ponese ka jugu.

Jednom su u tami udarili u nešto nepomično i čvrsto, ali to je bio samo Linkolnov kamionet, ostavljen na stazi. Vozačka vrata bila su širom otvorena i Paha Sapa je osetio da prašina već puni kabinu. Nisu se zadržavali.

Našao je prednji trem tako što se spotakao o stepenik. Na trenutak je, padajući u tamu, pustio Huta, ali onda je zamlatarao rukama oko sebe i uhvatio zateturanog vasikuna prvo za kosu, pa za okovratnik. Uspeo se uz još nekoliko stepenika. Osećao je da mu uporna uskovitlana prašina puni pluća; zrnca peska i kamena poput nevidiljivih staklića već su mu sekla sluznicu nosa i grla. Ako ostanu napolju još pola sata, pluća će im, nađe li ih uopšte neko posle oluje, biti toliko puna sabijene prašine da će ih lekar na obdukciji uporediti s kesom usisivača koja nikad nije ispražnjena.

Ulazna vrata! Paha Sapa ih je napipao dlanom u mraku i udario pesnicom po ivicama da se uveri. Da, to su bila vrata.

I bila su zakovana.

Suzbijajući radosni poriv samrtnika da se nasmeje, zaplače ili zazove Vakan Tanku ili Šaljivčinu Kojota, Paha Sapa je povukao Huta kroz tamu, napipavajući put ulevo uz zid kuće.

Zajedno su pali s niskog propalog trema. Paha Sapa je za tren oka skočio na noge i bacio se ka bočnom zidu. Ako izgube kuću, gotovi su.

Kuća je bila mala i oronula, ali činilo mu se da joj nema kraja. Izranavljenim dlanovima napipao je zakovane prozore. Ako nema načina da uđu...

Izbacio je tu misao iz glave i cimnuo Huta za sobom. Snažni rudar nije ustao posle pada. Paha Sapa ga je vukao po tlu. Vetar mu je stvarao nanose oko nogu. Odjednom je izgubio osećaj za prostor, kao da se penje uz strm uspon - kao da je ova ravna spečena zemlja oko kuće u istočnom Koloradu uspravni zid Rašmora, oskrnavljene Šestorice dedova.

Paha Sapa oseti da u njemu raste nekakvo ushićenje. Tada je zaplakao, suze su mu se na kapcima pretvarale u gromuljice blata, lepile se i zatvarale mu oči.

Neće morati da uništi četiri glave na svetoj planini u svetim Crnim brdima.

Vakan Tanka i Gromovita stvorenja obaviće to umesto njega. Ovoj stravičnoj oluji, ovom užasnom brisanju, skulpture svakako neće odoleti.

Linkoln, Hut i Red pričali su da predsednik razmišlja da napusti sve države Ravnice i celu srednju Ameriku ako nikakav štit od borova ne može zaštititi farme, polja i vetrom ogoljene ljušture umirućih gradova ovde i na jugu.

Paha Sapa je odjednom shvatio da su bogovi Lakota, Veliki duh, a možda i duhovi predaka njegovog naroda, već preduzeli mere. Vetrovi duvaju već više od pet godina, gornji sloj zemlje je odleteo, jalove farme su pokopane pod sopstvenim otpadom, stočari broje uginula grla na hiljade, a zemlja se suši i nosi je vetar, zajedno s poslednjim ostacima useva.

Bogovi preduzimaju mere. Ništa na svetu ne može odoleti nizovima ovakvih oluja. Paha Sapa je znao da ovome - ovoj crnoj oluji, ovoj plimi prašine, ovoj sveproždirućoj navali - mekušni debeli bogobojazni vasiču ne može da se odupre. Prirodu je Paha Sapa odlično poznavao, a ova oluja i sve ostale goropadne oluje o kojima je čitao, koje je viđao u žurnalima i koje je, u blažem obliku, iskusio u Južnoj Dakoti, nisu deo prirode. Nikakav prirodni ciklus u istoriji Severne Amerike i sveta nije doneo mesece ovakvih vetrova, godine ovakve suše, ni ovakve vrištave, jecave, neobuzdane zidove zagušljive smrti.

Ovo bogovi njegovog naroda govore vasikunima da odu zauvek.

Paha Sapa je tiho jecao iza maramice, uglavnom od olakšanja što neće morati da bude uzrok uništenja vasikuna. Bio je star. Predobro je poznavao protivnika. Želeo je da ga mimoiđe ova čaša - i mimoišla ga je.

Unutar njegovog srca, mozga i grudi, duh Duge Kose mu je nešto blebetao. Paha Sapa je sada, naravno, razumeo reči - mogao je to već vrlo dugo - još od Kovrdžavog, Sedmog konjičkog puka i bitke kod Uskih stena - ali odlučio je da sada ne sluša.

Mlatarajući levom rukom, odjednom je napipao prazninu... zadnji kraj kuće.

Povukao je Huta kroz visoke nanose zemlje u blaženu zavetrinu iza kuće.

Ali prašina se i ovde kovitlala, nadirala i suzbijala sve pred sobom, nimalo ređa nego drugde. Paha Sapa je podigao slobodnu ruku pred blatom ulepljeno lice i s mukom otvorio slepljene očne kapke.

Ništa. Doslovno nije video prst pred nosom. Munje su skakale i vijugale oko njega - od nevidljivog jarka do nevidljivog metalnog stuba za sušenje rublja, od nevidljive pumpe do nevidljivih eksera u tremu, od nevidljivih eksera u tremu do nikad neviđene metalne ograde ili kapije pet-šest metara dalje. Munje i statička pražnjenja izbijali su na sve strane, ali nisu osvetljavali ništa.

Paha Sapa se desnim ramenom oslonio na zadnji zid kuće i povukao Huta napred. Vetar ga više nije gurao odnazad ni pritiskao odnapred kao na stazi, pa je potpuno izgubio orijentaciju. Da nije bilo zida kuće, pao bi potrbuške na tlo i više ne bi ustao.

Shvatio je da pred sobom čuje neko neobuzdano praskanje, kao da neko stoji u gustom mraku i puca iz puške velikog kalibra ili iz automata. Pomislio je na svog sina.

Tek kad su ga teška spoljna vrata udarila u glavu i gotovo oborila, Paha Sapa je shvatio šta to udara. Zaglavio je vrata Hutovim telom i pokušao da otvori unutrašnja. Bila su zaključana ili zaglavljena.

Pritisnuo je ramenom, punom težinom, poslednjim ostacima snage.

Teška oguljena vrata su zaškripala i popustila jedva uklanjajući nanose peska unutra.

Paha Sapa se sagnuo, uvukao Huta u kuću i zalupio vrata za sobom.

Buka se malo utišala. Paha Sapa je u prvi mah bio uveren da je u kući mračno i puno prašine koliko i napolju - i veoma hladno - ali onda je video veoma slabašan sjaj, nalik na kilometrima udaljenu logorsku vatru.

Vukući Huta koji je stenjao, dopuzao je do te iskre.

Bila je to petrolejka na kuhinjskom podu, svega dva metra od vrata. Sjaj se pojačavao i slabio, ali Paha Sapa je spazio lica oko svetiljke - samo lica, tela su ostala u mraku, prljavu odeću skrivala je tama - lica neobrijanog, kao pritka mršavog farmera, njegove još mršavije žene, njihovo troje dece, i bele iskolačene oči Linkolna Borglama i Reda Andersona. Svi su se okupili oko treperave lampe na podu kao srednjovekovni vernici oko relikvije.

Iskolačene oči imale su taman toliko vremena da se iznenade videvši Paha Sapu i Huta, a onda je plamičak zgasnuo i potpuno nestao. U vazduhu nije više bilo dovoljno kiseonika.

Paha Sapa prošaputao je: ,,Washtay, hecetu!" - dobro, neka bude - i sručio se na oguljeni potklobučeni požuteli linoleum. Nije mogao da diše.

Sat kasnije zaglušujuće nemilosrdno urlanje utišalo se do običnog životinjskog urlika. Svetiljka je ponovo upaljena i plamen se nije gasio. Farmerova žena skinula je drugu svetiljku sa stola i upalila je. Sjaj se sada probio metar-dva dalje kroz uskovitlanu tamu, ali čudovište je napolju i dalje udaralo, urlalo i guralo vrata i zakovane prozore da uđe.

Farmer je nešto vikao.

"Ljudi, hoćete da popijete nešto?"

Linkoln Borglam, čije su bele oči sada postale crvene, klimnuo je glavom u ime svih. Paha Sapa je shvatio da već dugo leži na boku, da su mu oči otvorene ali da ne vide ništa, i da ga maramica guši. Seo je i naslonio se na plakar ispod kuhinjskog pulta. Hut je, na rukama i kolenima, oborio glavu kao bolestan pas, a činilo se da ječi uz ritam urlika vetra.

Farmer je ustao, zateturao se na vetru, prišao sudoperi. Paha Sapa je sad video dva-tri metra oko sebe, i oči su mu se divile zamagljenom prizoru.

Farmer je pritiskao, i pritiskao, i pritiskao ručicu pumpe iznad sudopere. Sigurno ni ta pumpa ne može sad da radi, mislio je Paha Sapa, kad je došla propast sveta.

Farmer je doneo solju vode i poslao je ukrug. Svako je dobio po majušni gutljaj, prvo deca, pa četiri gosta, i na kraju njegova žena. Kad je stigla nazad do njega, šolja je bila prazna. Izgledalo je da je farmer preumoran da ode i ponovo je napuni.

Pola sata kasnije, možda nešto više - Paha Sapa je nagađao; sat mu je stao još u prvim trenucima navale letećeg peska - urlik oluje utihnuo je još malo, a farmer i njegova žena pozvali su ih svu četvoricu da ostanu na večeri.

"Ima samo povrća, nažalost. I Indijanac može da ostane."

To je rekla farmerova mršava žena.

Ponovo je u ime svih odgovorio Linkoln, ali prvo je izvadio blato i zbijenu zemlju iz usta.

"Duboko vam zahvaljujemo, gospođo."

Minut-dva vladala je tišina i svi su bili nepomični osim dece koja su otpuzala u mrak, a onda je Linkoln dodao: "Vama sigurno ni za šta ne trebaju dva zaista velika motora od podmornice, zar ne?"

* * *

Paha Sapa se smeši viseći iznad vrele granitne posude pune avgustovskog sunca i vrućine. Visi tačno ispod grubo oklesanog nosa Abrahama Linkolna. Nos mu pruža malo senke dok se vrelo popodne puno plavičaste izmaglice vuče ka večeri. Stavlja na mesto poslednji naboj. Uskoro će popodnevna eksplozija, u četiri, kad se ljudi sklone sa stene.

Paha Sapin osmeh zamire. Seća se kako mu je ushićenje zgasnulo kad je prošle godine shvatio da ove oluje, delo Gromovitih stvorenja, možda i samog Velikog duha, neće oterati vasikune iz sveta Prirodnih slobodnih ljudskih bića.

To će ipak morati da obavi on sam.

Predsednik Ruzvelt stiže ovamo za koji dan, u nedelju, na otkrivanje Džefersonove glave.

Paha Sapa ima da obavi mnogo posla pre nego što dozvoli sebi počinak.

12
Medveđa stena

avgust 1876.

Paha Sapin jedanaesti rođendan došao je i prošao, ali on je bio prezauzet bežanjem ravnicom prema Crnim brdima da spase živu glavu i svojom hanblečejom, pa nije obratio pažnju na datum, mada je svejedno ne bi obratio ni da je ostao u selu.

Vrlo Hromi ga je posavetovao da putuje noću, a danju se skriva od Ludog Konja i njegovih ljudi ako bude neophodno, ali nije bilo neophodno. Kiša pada još otkako je pre tri dana u ponoć pošao iz sela, i neće skoro stati. Tri dana i tri noći traje pljusak praćen grmljavinom i munjama, pa Paha Sapa ne sme da se skloni ispod retkih stabala duž malobrojnih potoka, pogrbljen je čak i kad jaše, a čak i po dnevnom svedu vidi svega šezdesetak metara ispred sebe kroz sivu zavesu kiše koja se valja natopljenom prerijom.

Paha Sapa putuje i danju i noću, ali putuje sporo i putuje mokar. Nikada u svom kratkom životu Paha Sapa nije video ovako vlažan i olujan mesec zrenja. Poslednji dan leta obično je toliko suv da se krda konja ne odmiču od ono malo vode u koritima potoka, a skakavci se toliko namnože da hod kroz visoku oštru smeđu travu postaje gacanje kroz talase skakutavih buba.

Sada, posle tri dana i noći bez sna, s vrlo malo hrane i vrlo mnogo straha, Paha Sapa potpuno je zgađen nad samim sobom. Svaki mladi ratnik njegovih godina morao bi znati kako da nađe sklonište i zapali vatru čak i po ovakvoj kiši; Paha Sapin kremen i čelik bacaju varnice, ali nema ničeg dovoljno suvog da gori. Ni zaklon ne može da nade. Plitke pećine i izbočine na stenama za koje zna su uz potoke, ali te obale sada pokriva metar i više vode, jer su se svi potoci izlili. Uprkos tome što su mu odeća i oprema pažljivo uvezani u nekoliko slojeva kože s glatkom stranom spolja, sva imovina mu je potpuno mokra. Sat-dva svake noći Paha Sapa čuči pod konjem ogrnut s dva ćebeta, ali od toga je samo još mokriji i utučeniji.

A tu su i glasovi.

Glas mrtvog vasičua prodorniji je nego ikad, pojačava se svaki put kad siroti dečak pokuša da zaspi. U protekla tri dana, otkako je dodirnuo Ludog Konja a sva ratnikova sećanja ulila se u njega - Paha Sapi se ponekad činilo kao da se neko pomokrio na njega i naterao ga da to proguta - od blebetanja i brbljanja svih tih tuđih sećanja Paha Sapa se razboleo.

Ta tuđa sećanja nisu galamila tako uporno kao noćno brbljanje duha, ali su ga više uznemiravala.

Paha Sapa je nadjačan. Pamtio je svega jedanaest, ne naročito uzbudljivih, godina sopstvenog života, dok je Ludi Konj smatrao da je video trideset četiri leta kada je izlio sva svoja sećanja u njegov bolni mozak, a Paha Sapina vizija je nekako, uprkos njegovoj volji, obuhvatila još godinu ili dve preostale do smrti Ludog Konja od bajoneta.

Paha Sapa se ne seća svojih roditelja, naravno, pošto mu je majka umrla na porođaju, a otac nekoliko meseci pre toga, ali sada se sećao roditelja dečaka po imenu Kovrdžavi, njegove majke iz plemena Brule i njegovog oca, svetog čoveka po imenu Ludi Konj. Seća se jasno, suviše jasno, kako se taj dečak, sa šesnaest leta, istakao hrabrošću u pohodu na Arapahe (strela ga je ranila u nogu, ali tek pošto je ubio nekoliko neprijatelja, a sada se Paha Sapa seća tog bola). Otac Kovrdžavog, Ludi Konj, dao je sinu sopstveno ime i od tada se služio imenom Crv.

Na Paha Sapina sećanja na sopstveno nedavno detinjstvo sada nasrću lažne uspomene dečaka Kovrdžavog-Ludog Konja na godine provedene s plemenom Oglala, ali uspomene Kovrdžavog-Ludog Konja obojene su crvenim od sećanja-osećanja na nasilje, ivicu ludila i stalnu čudnovatost. Paha Sapa je usvojeni sin Vrlo Hromog i nada se da će postati sveti čovek kao njegov poštovani tunkašila, ali Kovrdžavi-Ludi Konj, takođe sin svetog čoveka, želi - i oduvek je želeo - da bude hejoka, sanjar i sluga Gromovitih stvorenja.

Paha Sapa je uplašen, gladan, grozničav, promrzao i beskrajno usamljen ove mrkle kišne noći, ide sam po hanblečeju kojoj se nada - sam - u Crna brda, a u nametnutim sećanjima vidi četvorodnevni obred Kovrdžavog, tokom kog je taj čovek-dečak dobio svoju viziju. Vidi kako Kovrdžavog podučavaju, kako mu pomažu, kako ga podržavaju, kako njegov inipi uz lulu tumače stariji saplemenici, rođaci i sveti ljudi. Paha Sapa strepi, duboko u sebi, da nikada neće dobiti viziju od Vakan Tanke ili od Šestorice dedova, ništa osim ovih nasrtljivih izopačenih vizija tuđih duhova, umova i budućnosti, a sada još mora da podnosi i sećanja Kovrdžavog-Ludog Konja na uspešnu hanblečeju, na slavlje i prihvatanje tog neobičnog čoveka kao Gromovitog sanjara.

Niko nije ni neće pevati ni uzvikivati: "Tunka-shila, hi-yay, hi-yay!", za Paha Sapu, kao što se seća u tim tuđim uspomenama da su ljudi pevali mladom Ludom Konju.

Paha Sapa nikad nije dodirnuo vinjan šan neke vinčinčale, ljupke mlade devojke, ali u ovim novim sećanjima koja zvone u njegovom grozničavom mozgu, jasno se seća da je spavao sa ženom ratnika Nema Vode, Ženom Crni Bizon, i s još nekoliko drugih žena. To je... zbunjujuće.

Paha Sapa nikad nije pretrpeo povredu ozbiljniju od modrica i raskrvavljenog nosa, ali sada se seća ne samo ratnih rana Kovrdžavog-Ludog Konja, nego i osećanja kako ga u lice iz blizine pogađa metak rasrđenog muža Nema Vode. Trudi se da umakne tim tuđim sećanjima, ali osećanje da mu metak klizi niz zube, otvara obraz i lomi mu vilicu suviše je snažno i ne može da ga priguši.

Što je najgore, Paha Sapin uzburkani um pokušava ove beskrajne crne kišovite noći da izađe na kraj s činjenicom da on - Crna Brda - nikoga nikad nije povredio osim u grubim detinjim igrama, a da mu pamćenje Ludog Konja donosi ujedno radosna i mučna sećanja na pucanje, ubode nožem, bacanje koplja, ubijanje i skalpiranje mnogih ljudi - nebrojenih Vrana, Arapaha, drugih Lakota i vasikuna.

Paha Sapa se plaši da umire.

Glava ga boli tako žestoko da svakih četvrt sata zastaje da povraća, iako mu je stomak prazan već satima. Od neprestane jake kiše toliko mu se vrti u glavi da se s mukom drži na Crvu, šarcu Vrlo Hromog, a Pehanska se ove strašne noći ponaša više kao bela zmija nego kao bela čaplja - stalno se propinje i vuče uzde.

Paha Sapi je glava puna bola, sluzi i sećanja koja ne želi i ne trpi, svestan da ih se nikada neće otarasiti.

A da noć bude još beznadežnija, siguran je da je zalutao. Trebalo bi da je već stigao do Crnih brda, posle tri dana i tri noći jahanja, ali ubeđen je da je, usled svog glupog dečačkog neiskustva u orijentaciji po kiši i bez pravih oznaka (one za koje je znao možda je odnela voda), nekako promašio čitava Crna brda, Srce sveta.

U tom ponoćnom času, malodušan kao nikad u životu, Paha Sapa vidi svetio u daljini levo od sebe.

Svest mu, ili bar onaj njen deo koji je još samo njegov, a nije talac sećanja srditog ratnika, kaže da okrene konje desno i udalji se od tog svetla. Ako je to logorska vatra, onda uz nju sede vasičui koji će ga ubiti čim ga vide, ili Ludi Konj, koji će ga prvo mučiti, a onda ubiti.

Međutim, on skreće levo, ka istoku, kako se nada, i jaše kroz noć, očekujući da se sićušni sjaj prema kome ide ugasi ili da nestane. Ali, između naleta kiše koji ga zaklanjaju, plamičak se pojačava.

Posle pola sata jahanja kroz pljusak na konju koji se kliza i tetura po sve dubljem blatu, Paha Sapa vidi veliki tamni obris oko malog kruga svetlosti. To je sigurno Mato paha, Medveđa stena, što znači da se nalazi svega nekoliko kilometara severoistočno od Crnih brda.

Mato paha je omiljeno logorište Lakota kad putuju na Crna brda, na šta se Ludi Konj upravo i bio spremao.

Dolazak do ove logorske vatre lako bi mogao doneti smrt Paha Sapi.

Njišući se na konju, održavajući se u sedlu tako što upliće prste Crvu u grivu, Paha Sapa nastavlja da jaše prema svetlu.

* * *

Svetlost dopire iz pećine tridesetak metara uz severozapadni bok visoke Medveđe stene.

Sve vreme svestan da bi trebalo da se povuče u gustu tamu, Paha Sapa vodi svoja dva konja prema otvoru pećine, kroz vodopad što se sliva preko širokog ulaza. Vid mu u pećini ne dopire daleko, ali tik iza ulaza je široki prostor na kom još ima suve trave. Paha Sapa vezuje šarca i kobilu, izvlači perjem ukrašeno ratno koplje svog poočima ispod mokrih kaiševa na leđima Bele Čaplje i polako, oprezno, zalazi u pećinu osvetljenu vatrom.

Istog trenutka stomak mu se grči, a usta mu se pune pljuvačkom.

Ko god da je unutra, nešto peče. Miriše kao zec. Paha Sapa voli tek ispečenog zeca.

Šunjajući se kroz pećinu s niskim svodom, koja pravi blage krivine, Paha Sapa nekoliko puta zastaje i osluškuje, ali čuje samo tiho pevušenje, pucketanje vatre i, iza sebe, konje kako žvaću i povremeno protresaju grivu i repove. Jesu li ga ljudi pored vatre čuli kako prilazi?

Paha Sapa izlazi iz poslednje krivine, stežući koplje obema rukama, i vidi uz rasplamsalu vatru u proširenju pećine starca kako sedi prekrštenih nogu, pevuši za sebe i oprezno okreće iznad vatre dva ražnja s odranim i sve tamnije smeđim zečevima.

Paha Sapa malo spušta koplje i zakoračuje u krug svetlosti. Starac sede kose pažljivo upletene u pletenice obučen je u široku plavu košulju, možda vasikunsku, i duge pantalone od neke sivkaste tkanine. Paha Sapi se u prvi mah učinilo da su to vojničke pantalone vasičua, ali onda shvata da je tkanina drugačije izatkana. Starčeve mokasine ukrašene su na tradicionalni čejenski način, i prelepe su. (Drugi par mokasina, kakve Paha Sapa nikad nije video - deluju gotovo kao da su napravljene od zelenog vasikunskog platna - puši se pored vatre.) Starac škilji preko vatre u Paha Sapu. Da nije odsjaja plamena, oči bi mu bile gotovo sasvim crne. Na njegovom ravnodušnom, a ipak prijatnom licu, nema ni besa ni straha.

Starac progovara tečnim jezikom Lakota s jakim čejenskim naglaskom.

"Dobro došao, dečače. Nisam te čuo da dolaziš. Sluh mi više nije kao nekada."

Paha Sapa još malo spušta koplje, ali ga i dalje steže.

"Pozdravljam te, striče. Jesi li ti Šahijela?"

"Da, ja sam Čejen, ali sam dosta vremena provodio s Lakotama. Nikad nisam bio neprijatelj tvojih saplemenika, a podučio sam mnoge."

Paha Sapa klima glavom i naslanja koplje uza zid pećine. Još ima nož uz sebe, nema znakova da u pećini ima još nekoga - vidi samo kože za spavanje i pribor za kuvanje za jednog čoveka - a ne veruje da starac može brzo da ustane. Dok mu creva krče od prizora i mirisa pečene zečetine na ražnjevima, Paha Sapa se priseća učtivosti.

"Ja se zovem Paha Sapa."

Starac se smeši i pokazuje duge, požutele, ali snažne zube - nedostaje mu samo jedan donji. Za ovako starog čoveka ima prilično zuba, misli Paha Sapa.

"Dobro došao, Paha Sapa. Čudno je da su Lakote nadenuli dečaku ime po mestu. Trebalo bi da porazgovaramo o tome. Ja sam Robert Slatka Vradžbina."

Paha Sapa trepće. Nikad nije čuo ime Robert, čak ni među čejenskim imenima. Zvuči vasikunski.

Starac pokazuje razmotanu kožu s druge strane vatre.

"Sedi, sedi. Jesi li gladan?"

"Vrlo sam gladan, striče."

Opet nenadani osmeh.

"Zato noćas pečem dva zeca."

Paha Sapa žmirka na ovo.

"Rekao si da me nisi čuo kako dolazim."

"Nisam te čuo, mladi Crna Brda. Prosto sam znao da će još neko biti sa mnom ovde noćas. Trebalo bi da su zečevi gotovi - ispod one hrpe ima drvena činija. Izvadi nož i odseci šta želiš. Čitav zec je tvoj. U onom bokalu ima vode... U onom manjem je mni waken, pa se slobodno posluži, samo nemoj da popiješ sve."

Sveta voda. Vasikunski viski. Paha Sapa ga nikad nije okusio, ali uprkos radoznalosti zna da ne bi trebalo da ga proba ni sada.

"Hvala ti, striče."

Uzima malo vrele zečetine, odmah umastivši lice i ruke, i pije malo vode. Posle nekog vremena briše usta.

"Mnogo puta sam bio na Medveđoj steni, striče, ali nisam znao da na njoj ima pećina."

"Naravno da si bio. U jednoj pećini ovde moj predak Mastojev primio je od Maijuna Dar četiri strele. U jednoj ovdašnjoj pećini, pre nego što se vreme merilo kao sada, Kajove su od svojih bogova dobile sveti medveđi bubreg, a Apači dar svete konjske vradžbine. Vi Lakote - a znam da si ovo već čuo, Paha Sapa - pričate da su u nekoj od ovih pećina vaši preci dobili na poklon svetu lulu od Vakan Tanke."

"Da, čuo sam već sve to, striče - osim za Kajove i medveđi bubreg - ali nikad nisam video ni ovu pećinu ni bilo koju drugu, mada smo se mi dečaci pentrali i igrali svuda po Mato pahi."

Starac se ponovo osmehuje. Kad god se nasmeši, hiljade bora prodube mu se oko očiju i usta.

"Pa, Medveđa stena još skriva tajne od nas, zar ne, Crna Brda?"

Paha Sapa progovara preko zalogaja zečetine. Meso je izvrsno.

"Je li moj narod dobio na dar svetu lulu, a tvoj narod Dar četiri strele ovde? U ovoj pećini?"

Robert Slatka Vradžbina sleže ramenima.

"Ko to zna? I ko zna da li se to stvarno i dogodilo? Kad jedno pleme proglasi neko mesto svetim, sva ostala pohitaju da nađu - ili izmisle - neku priču po kojoj je sveto i njima."

Paha Sapa je preneražen. Kad je Robert Slatka Vradžbina rekao da je podučavao i Lakote i Čejene, pretpostavio je da je starac vičasa vakan kao Vrlo Hromi, Dugo Govno i ostali. Paha Sapa nikad nije čuo pravog svetog čoveka da priznaje da su stare priče o bogovima i dedovima možda izmišljene. Blebetanje duha i strašna sećanja Ludog Konja zabruje mu glasnije u glavi.

"Jesi li dobro, Paha Sapa? Izgledaš bolesno."

Na trenutak Paha Sapa oseća neodoljivu potrebu da starcu kaže istinu o svemu - o svojoj sposobnosti da dodirne ljude i ponekad vidi u njih, u njihovu prošlost i budućnost (nema nikakvu želju da dodirne Roberta Slatku Vradžbinu), o duhu Duge Kose (ako je to Duga Kosa) koji brblja i brblja tim beskrajnim ružnim vasikunskim zvucima, o Ludom Konju koji želi da ga ubije, o sopstvenoj zebnji (gotovo ubeđenosti) da će omanuti u predstojećoj hanblečeji. Oseća neodoljivu želju da starcu ispriča sve.

"Ne, striče. Malo sam grozničav, samo to."

"Skini odeću, dečače. Skini sve."

Paha Sapa krišom spušta ruku na dršku noža u koricama za pojasom. On zna da su neki sveti ljudi, naročito pustinjaci, vinkte.

Neki vinkte se čitavog života oblače i ponašaju kao žene; za neke se šuška da imaju i muške i ženske organe, ali većina njih, prema onome što su mu stariji dečaci pričali, više voli da stavlja svoj kruti alat za pravljenje dece mladim dečacima pozadi nego u divne vinjan šan mladih devojaka, gde im je mesto.

Paha Sapa ne želi da sazna kako je to. Misli kako će morati da ubije starca ako mu se primakne bliže.

Stari vičasa vakan vidi izraz na Paha Sapinom licu, spušta pogled ka njegovoj uzdrhtaloj ruci na dršci noža, pa prsne u smeh.

Smeje se dugo i raskošno, a zvuk odjekuje od okuke pećine iza koje sede uz vatru.

"Ne budi glup, dečače. Ne zanima me tvoja unze. Bio sam oženjen - ženama - osam puta. Uzastopno, Paha Sapa, nisam imao osam žena odjednom. Prema tome, ako nisi doveo nekog vinktea sa sobom, noćas ih u ovoj pećini nema. Imaš groznicu i zajapuren si, treseš se. Sva odeća ti je potpuno mokra, a mislim da je tako već danima. Osuši se i primakni se vatri."

Paha Sapa škilji u starca, ali ruka mu pada s noža.

"Uzmi ta dva ćebeta, dečače. Skini se - iza ćebadi ako baš hoćeš - i stavi mokre stvari na rašlju da se suše. Izuj i mokasine. Zadrži nož ako ćeš se tako osećati bezbednije. Ćebad su čista i bez gamadi."

Paha Sapa porumeni, ali posluša starca, shvatajući usput da se toliko trese da jedva kači odeću na rašlje. Umotava se u ćebad. Grebu ga po vlažnoj koži, ali su daleko toplija nego natopljena odeća koju je upravo svukao. Nož je zadržao.

Robert Slatka Vradžbina briše usta i spušta svoj ražanj s pečenim zecom, jedva načetim, pred Paha Sapu. Retko šta, mislio je oduvek Paha Sapa, deluje tako umanjeno i ranjivo kao odran zec bez glave.

"Evo, dečko. Ja sam pojeo koliko sam hteo. Uzmi ovo."

Paha Sapa poluglasno zahvaljuje i seče meso u svoju činiju.

Robert Slatka Vradžbina gleda preko plamena udesno, prema ulazu u pećinu.

"Koliko već dugo pada kiša? Dva dana i dve noći?"

"Tri dana i tri noći, striče. Ne... čekaj... tri puna dana i ovo je četvrta noć. Sve je poplavljeno."

Starac klima glavom.

"Dan pre nego što je počela kiša sreo sam vasičua na stazi na vrhu stene. Bio je sunčan dan. Kasnije se nakupilo malo oblaka, ali uglavnom je bilo sunce."

Paha Sapa govori preko zalogaja.

"Jesi li ga ubio, striče?"

"Koga?"

"Vasičua."

Starac se kikoće.

"Nisam ga ubio. Razgovarao sam s njim."

"Je li bio plava bluza? Vojnik?"

"Ne, nije. Mislim da je nekada bio ratnik - siguran sam u to - ali više nije. Rekao mi je... ne, to nije tačno. Nije mi baš rekao... ali mi je stavio do znanja da je jednom hodao po mesecu."

Paha Sapa trepće.

"Znači, bio je vitko, lud."

Robert Slatka Vradžbina ponovo pokazuje zube u osmehu.

"Nije mi delovao tako. Izgledao mi je... usamljeno. Ali, mali Crna Brda, zar ne poznaješ nijednog vičasa vakana ili nekog drugog čoveka s moćima - proroka vajatana, na primer, ili sanjara vakinjana kome Gromovita stvorenja šalju vizije, ili čarobnjaka vapiju, ili vanazina koji puca u bolest, ili opasnog vokabijeju koji radi s vradžbinama, ili vimungea koji sopstvenim dahom isisava bolest pravo iz bolesnika - da ti je govorio kako napušta svoje telo i putuje daleko?"

Paha Sapa se smeje i dugo pije hladnu vodu iz bokala.

"Da, striče, naravno da poznajem, ali nikad nisam čuo da neki sveti čovek obdaren moćima govori o..."

Zastaje setivši se kako je ležao na travi (je li to bio san?) i poleteo tako visoko da je nebo pocrnelo usred dana i osulo se zvezdama.

"...o... o tako dalekom putovanju. Ali, striče, kažeš mi da i vasikuni mogu imati vizije, baš kao i pravi Ljudi?"

Robert Slatka Vradžbina sleže ramenima i baca nešto grančica u vatru. Paha Sapa se ugrejao pod ćebadima i prispavalo mu se. Od drugog zeca ostale su samo kosti.

Starčev glas, neobično zvučan u maloj pećini, Paha Sapi se čini poznat.

"Jesi li ikada primetio, mali Crna Brda, kako sva naša plemena - sva za koja sam ikada čuo, čak i ona istočno od Velike reke i zapadno od Blistavih planina i iza planinskog venca Gde Nema Leta, čak i ona tako daleko da su im ravnice pustinje u kojima trava ne raste - da svi mi dajemo svojim plemenima imena koja znače isto što i Cehestano, Narod, kao što mi Čejeni kažemo, ili Prirodna slobodna ljudska bića, kako vi Lakote zovete sebe, ili Prava ljudska bića, kako kažu Vrane, i tako dalje?"

Paha Sapa je zaboravio pitanje, ako je to uopšte bilo pitanje - i ne shvata pouku (ako je uopšte ima). Odgovara samo pospanim klimanjem glave, a onda, setivši se pravila učtivosti, tiho podrigne.

"Samo se pitam, mali Crna Brda, zašto svako naše pleme sebe zove 'Ljudska bića', a ne zove tako druga plemena ili bratstva, pa ni vasikune."

Paha Sapa trlja oči.

"Pretpostavljam, striče, zato što je naše pleme - mislim, zato što smo mi prava ljudska bića, a ostali nisu?"

Odgovor zvuči neprikladno čak i samom zagrejanom i sitom dečaku, ali u tom trenutku ne ume da smisli bolji. Ovom će se pitanju vraćati više puta kako decenije budu proticale.

Robert Slatka Vradžbina klima glavom kao da je zadovoljan naročito umnim odgovorom nekog svog učenika.

"Možda ćeš, mali Crna Brda, kad naučiš jezik ovog vasikunskog duha koji ti sada blebeće u glavi, bolje shvatiti ovo neobično pitanje nadevanja imena sebi."

Paha Sapa sneno klima glavom, a onda se naglo pribira - on nije rekao starcu za duha Duge Kose u sebi.

Je li mu kazao?

Robert Slatka Vradžbina nastavlja.

"Ti ideš na prava Crna brda po svoju samotnu hanblečeju, pa bi trebalo posle večerašnje gozbe da postiš. Mesto koje tražiš samo je dan jahanja odavde ako pođeš pravom stazom uz Brda. Siguran sam da te je tvoj tunkašila Vrlo Hromi uputio u pripreme i poslao te sa svim što ti treba da izvedeš juvipi kako treba?"

"O, jeste, striče! Naučio sam sve što sam morao, a sve stvari kojih nema u šumi spakovane su na beloj kobili koju si čuo kako pase na ulazu u pećinu!"

Robert Slatka Vradžbina klima glavom, ali bez osmeha.

"Vaštaj! Vrlo Hromi dao ti je da poneseš pravu svetu lulu i jak kanlijukpanpi, fini duvan za pušenje?"

"O, jeste, striče!"

Da li je? Za četiri kišne noći Paha Sapa nije odmotao sve zavežljaje koje mu je deda dao da ponese; obično je samo čučao uz kobilu po mraku i pljusku i pipajući nalazio sušeno meso ili dvopek koje mu je spremila Žena Tri Bizona. Da li je sveta, nezamenljiva ptehinčala huhu kanunpa - Lula od kosti mladog bizona čiji je čuvar Vrlo Hromi po odluci Bika Koji Sedi - zaista medu njegovim stvarima, ili mu je Vrlo Hromi spremio neku nižu, kamenu, ali ipak svetu plemensku lulu? Malo bolje razmislivši, Paha Sapa shvata da u raznim mokrim zavežljajima nije video perje crvenog orla koje krasi neprocenjivu ptehinčala huhu kanunpu.

Starac i dalje govori.

"Vaštaj, Paha Sapa. Kloni se belačkih puteva, jer će te vojnici i rudari ubiti čim te vide. Popni se na vrh Dedinog brda. Yuhaxcan cannonpa! Ponesi svoju lulu. Tvoja lula je vakan. Ehatan najin oyate maka stimnyyan cannonpa kih he uywakanpelo. Koristi se za razne svrhe. Još otkako su uspravni ljudi nastali na zemlji, lula je vakan."

Paha Sapa trese glavom da rastera brujanje i zbunjenost. Obuzima ga groznica. Oči mu suze, ili od dima ili od snažnih osećanja koja ne razume. Iako i dalje sedi skrštenih nogu na ćebetu, umotan u dva ćebeta, čini mu se da je nag i da lebdi tik iznad poda pećine. Glas Roberta Slatke Vradžbine grmi mu u glavi kao vasikunski topovi.

"Mali Crna Brda, umeš li ispravno da podigneš sebi šator ojnikaga?"

"Umem, deda... mislim, striče. Pomagao sam Vrlo Hromom i ostalima mnogo puta kad su podizali šatore za znojenje."

"Ohan. Vašte! A umeš li da odabereš pravi sintkala vaksu medu drugim kamenjem, koje te može oslepiti ili ubiti?"

"O, umem, striče."

Ali, ume li? Kada dode trenutak gore u Crnim brdima, hoće li umeti da razazna taj naročiti kamen u koritima potoka, onaj išaran "suzama" koje pokazuju da ga je bezbedno upotrebiti za gradnju kuće za znojenje?

Paha Sapa se znoji i drhti ispod ćebadi.

"Je li žena tvoga dede odsekla četrdeset komadića mesa sa svoje mišice za tvoju vagmughu uz kamenje za juvipi?"

"O, jeste, striče."

Da li su Gavranova Kosa ili Žena Tri Bizona odsekle neophodne mrvice mesa za svetu zvečku i jesu li prikupile malo fosilno kamenje koje se nalazi samo na izvesnim mravinjacima? Kako su mogle? Nisu imale vremena!

Starac ponovo klima glavom i ubacuje nekoliko mirišljavih štapića u rasplamsalu vatru. Pećinu ispunjava gorkoslatki miris.

"Upozoren si, mali Crna Brda, da će te, kada budeš nagi, čista suština duha, posetiti - i gotovo sigurno napasti - očin hika, srdite životinje, kao i vanagi, cicije i sijoko?"

"Ne bojim se duhova, striče, a čičije i sijoko su utvare za plašenje male dece."

Ipak, ovo Paha Sapa kaže drhtavim glasom.

Robert Slatka Vradžbina to kao da nije opazio. Zuri u vatru, a crne oči pune su mu razigranih plamenova.

"Hanblečeja, Vizija, stravično je ozbiljno breme za svačija ramena, sine moj, ali naročito za ramena nekog tako mladog. Ti shvataš da ponekad sudbina bratstva onoga ko traži viziju zavisi od te Vizije. Ponekad sudbina čitavog naroda - ne samo plemena, nego rase - zavisi od Vizije i onoga što se učini posle Vizije. Ti to znaš?"

"Da, naravno, striče."

Paha Sapa zaključuje da je Robert Slatka Vradžbina lud. Vinkte.

"A znaš li zašto postoje Dedovi, bogovi i sam Vakan Tanka, mali Crna Brda?"

Paha Sapa želi da pita starca o čemu to priča, ali uspeva da mu odgovori s poštovanjem.

"Da, striče."

Robert Slatka Vradžbina podiže pogled s vatre i gleda pravo u Paha Sapu, ali plamenovi mu se i dalje ogledaju u očima.

"Ne, ne znaš, mladi Crna Brda. Ali saznaćeš. Bogovi, Dedovi i sam Veliki duh postoje zato što postoje takozvani ljudi da im se klanjaju. Ljudi postoje jer postoji bizon, ali bizon postoji jer trava slobodno raste po čitavom svetu za koji mi mislimo da je Svet. Ali kad bizona nestane i kad trava nestane, nestaće i Ljudi. A onda će nestati i bogovi i duhovi - duhovi naših predaka, duhovi mesta, duhovi samog života. Razumeš li, Paha Sapa?"

Paha Sapa više ne može da udovoljava starcu.

"Ne, striče."

Robert Slatka Vradžbina široko se smeši i pokazuje snažne zube.

"Vaštaj! To je dobro. Ali ti ćeš to prvi shvatiti, Crna Brda. Bogovi umiru kao bizoni, kao što ljudi umiru. Ponekad sporo i u strašnim patnjama. Ponekad brzo, nepripremljeni, ne verujući u sopstvenu smrt, poričući strelu, ranu ili bolest čak i dok ih ubijaju. Razumeš li ovo, Paha Sapa?"

"Ne, striče."

"Vaštaj! Tako i treba za sada. Nije važno da vidiš bizone i ljude, i kako ljudi žive, da vidiš kako će bogovi i dedovi i Veliki duh umreti i nestati - mnogi od nas sa svetim darom videli su to i ranije - nego šta ćeš ti uraditi za osamdeset i više leta koliko ti preostaje. Šta ćeš ti uraditi - ne neko drugi, nego baš ti. Razumeš li ovo, Paha Sapa?"

Dečak je sada ljut. Pospan, grozničav, bolestan, na ivici plača, i vrlo, vrlo ljut. Ako sad ubije starca, niko neće saznati.

"Ne, striče."

"Vaštaj! Spavaćeš sutra do kasno, mladi Crna Brda, a mene neće biti ovde... Kiša će stati baš pre svitanja, a ja imam posla u Onakezin, u Skrovištu daleko odavde i od Brda. Neću ti ostaviti hrane, a svoju ne smeš da dirneš. Tvoj post mora početi u zoru."

"U redu, striče."

"Tvoja proba neće se okončati ako i kada preživiš svoju užasnu hanblečeju. To je samo početak. Nikada nećeš javiti o svojoj Viziji Vrlo Hromom i svom bratstvu. Tvoje konje će pobiti - neće ih ubiti Ludi Konj, koji te traži drugde i koji će te zaboraviti u žudnji da ubije što više vasičua - tvoja sveta lula biće ukradena, a ti ćeš ostati potpuno nag, ali tako treba da bude. Shvati da, iako ne postoji svrha vasione, postoje određena raspeća i preporodi za svakog od nas."

Paha Sapa ne razume reč raspeće, ali starac ne govori smisleno ni recima koje dečak zna, pa zato ništa ne pita.

"Neću dozvoliti da se to desi, striče. Umreću, kao što je moj otac umro, prikovan i u borbi, pre nego što ću predati svetu lulu našeg plemena koju su Vrlo Hromi i deset naraštaja svetih ljudi pre njega čuvali ne izgubivši s nje ni jedno jedino pero."

Robert Slatka Vradžbina ga gleda.

"Odlično. Reći ću ti sada, Paha Sapa, da mi je čast što ćeš svoje jedino dete, svog sina, nazvati po meni."

Paha Sapa zuri u starca.

"Vreme je da vatra zgasne u žeravicu, da odeš na izlaz pećine da mokriš i vidiš je li tvojim konjima udobno, a zatim da spavaš, Paha Sapa. Ja ću se buditi s vremena na vreme dok ti budeš spavao da protresem svoju vagmuhu i rasteram duhove."

Robert Slatka Vražbina pokazuje mu obrednu zvečku, naizgled staru kao samo vreme.

"Paha Sapa, toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo."

Videću te ponovo okom moga srca.

Uz mnogo stenjanja i gunđanja, starac polako ispruža noge i uspeva - iz nekoliko pokušaja - da ustane. Njiše se kao svaki starac kad hvata ravnotežu. Glas Roberta Slatke Vradžbine je vrlo mek.

"Mitakuye oyasin!"

Svi su mi rod. Gotovo je.

Paha Sapa i Robert Slatka Vradžbina kreću zajedno, polako; starac ide sasvim polako, ali dečak mu ne pomaže jer se plaši da ga dodirne. Izlaze iz pećine, obilaze konje i mokre na kiši - vrlo udaljeni, gledajući svaki u svoju stranu mraka.

13
Džeksonov park, Ilinoj

jul 1893.

Tog popodneva Paha Sapa je za sve vreme dok traje napad na brvnaru belih doseljenika, pa čak i pošto ga je ustrelila i ubila prispela konjica, uzrujan zbog predstojećeg susreta s Kišom de Planšet.

I besan je što je ubijen. Nije se dobrovoljno javio da pogine, ali gospodin Kodi pokazao je baš njega i rekao mu da će baš on biti ustreljen i oboren s konja, i to je bilo to. Gotovo svake noći Paha Sapa je morao da previja uboje, da masira istegnute mišiće ili leci bolno levo koleno koje nikako nije stizalo da se oporavi. Za padove su mu spremili naročitu gomilu meke zemlje koja bi trebalo da se obnavlja svakog popodneva i večeri, ali ostali ratnici - istinski uzbuđeni - često su zaboravljali da mu naprave mesta da padne na meku zemlju, pa je morao da diže ruke i pada s visokog šarca na čvrsto nabijenu zemlju u areni. Onda je morao tu da leži, mrtav, dok zadnji kraj povorke indijanskih pljačkaša iz raznih plemena tutnji preko i oko njega, a odmah zatim da ostane nepomičan kad naiđe juriš konjice. Tri puta su ga udarila potkovana kopita, a pošto je mrtav, nije smeo ni da se makne.

Ubija ga to što ga ubijaju svako popodne i veče. (Makar srne da preživi napad na dedvudsku poštansku kočiju.) Skovao je plan da nabavi sitnijeg, nižeg, sporijeg konja, u skladu sa svojim imenom - onim koje su mu vasikuni nadenuli pre sedamnaest godina - pa ako već mora i dalje da gine, makar neće padati s velike visine.

Ali tog julskog popodneva, tokom četiri sata između popodnevne predstave i dužeg večernjeg programa, Paha Sapa je zbog sastanka s gospođicom De Planšet toliko nervozan da ne može ni da misli, a kamoli da pogine kako treba.

No, podseća sebe hitajući u muški šator za tuširanje koji koriste i vojnici i Indijanci, to nije ljubavni sastanak.

Paha Sapa je pukim slučajem svratio tog jutra u upravu da nešto odnese baš kad su gospodin Kodi i njegov prijatelj prečasni Henri de Planšet izlazili obuzeti razgovorom. Prečasni De Planšet, kog je Paha Sapa poznavao, objašnjavao je da je njegova kći došla da vidi popodnevnu predstavu, ali da posle želi da obiđe čitavu Svetsku izložbu, a nema ko da je prati. On će je, prečasni De Planšet, sačekati pored ulaza u Paviljon zanata i slobodnih veština na Velikom trgu u šest, ali do tada je zauzet. Gospodin Kodi rekao je da će biti sve u redu; on će otpratiti mladu damu na Izložbu. Onda se setio da ima sastanak u gradu posle popodnevne predstave.

"Biće mi čast da otpratim gospođicu De Planšet do Velikog trga i sačekam da dođete, prečasni."

Paha Sapa do kraja života nije verovao da je zaista tada to izgovorio.

Gospodin Kodi i prečasni De Planšet polako su se okrenuli ka niskom mršavom dvadesetsedmogodišnjem Sijuksu koga su znali pod imenom Bili Spori Konj. Kodi, obučen u skupo žućkastosmeđe odelo, upravo je stavio na glavu kaubojski šešir širokog oboda spremajući se da izađe. Nakašljao se.

"To je vrlo lepo od tebe, Bili, ali mislim da nećeš imati vremena između popodnevne i večernje predstave, pa bi možda bilo bolje da..."

"Ne, ne, Vilijeme. Razgovarao sam nekoliko puta s gospodinom Sporim Konjem, a on je upoznao i moju kćer, pa mislim da je ovo odlična ideja. Ja ću, kao što sam rekao, sačekati Kišu najkasnije u šest, što ostavlja gospodinu Sporom Konju više nego dovoljno vremena da se vrati i obuče svoj... ovaj... kostim."

Paha Sapin kostim sastojao se od pregače, luka i strele i jednog belog pera koje on stavlja u upletenu kosu odajući tako neupadljivu počast uspomeni na Ludog Konja. Ali tog popodneva, dok je jahao po areni, crveneo je misleći kako ga gospođica De Planšet gleda skoro nagog, da mu vidi svaku modricu i sve.

Kodi je i dalje bio sumnjičav, ali sveštenik (i otac) očigledno se već bio rešio.

"Budite ljubazni pa pronađite moju kćer odmah posle predstave, gospodine Spori Konju. Obavestiću je da ćete je vi otpratiti na Izložbu. I hvala vam još jednom na ljubaznosti."

Prečasni De Planšet nije mu pružio ruku, nego je samo klimnuo glavom. Paha Sapa je znao da mu je sveštenik dozvolio tu kratku šetnju do Izložbe s njegovom kćeri zbog svog liberalnog (i gotovo sigurno površnog) stava da su svi ljudi jednaki pred Bogom, ali Paha Sapu razlog uopšte nije ni zanimao.

Kad se oprao najbrže što je mogao - sve vreme zahvaljujući vasikunskom bogu i pravom Vakan Tanki (Velikom duhu daleko većem, složenijem i neizrecivo prisutnijem nego ono belobrado božanstvo kom se klanjaju Žderači masti) što nije pao na konjsku balegu za vreme popodnevne predstave - Paha Sapa je pohitao nazad u svoj šator i presvukao se u jedinu svečaniju odeću koju je imao, crni prugasti sako od debele vunene tkanine, potpuno neprikladan za juli, i komotne pantalone kupljene u Rapid Sitiju.

Shvatio je, pomalo uznemiren, dok je treći put pokušavao da veže usku kravatu, da mu ruke drhte. Paha Sapa se nije sećao da su mu ruke ikada drhtale, osim kad se kao mali razboleo od groznice.

Stojeći pred ogledalom, Paha Sapa isprobava slamni šešir za jedrenje koji je prošlog meseca kupio u Čikagu. Mali letnji šešir deluje smešno uz zimski sako i duge pletenice. Baca jeftini šešir na krevet i vraća se u šator za tuširanje da namaze kremom vrhove pletenica. Sve vreme nervozno gleda na sat koji nosi u džepu sakoa pošto nema prsluk.

Najzad je vreme. Dok mu otkucaji srca tutnje u ušima, Paha Sapa kreće prema glavnom šatoru uprave.

Gospođica De Planšet čeka ga u predvorju i osmehuje mu se u znak da ga je prepoznala dok joj prilazi. Paha Sapa je siguran da nikada nije video ništa toliko lepo i toliko neosvojivo. Primećuje takođe da mu je košulja već znojava.

Bluza gospođice De Planšet je od krem svile, nabrana u struku i s naduvanim rukavima kao u gotovo svih žena. Čak i Paha Sapa je to zapazio. Njena suknja, dugačka do poda, takođe je svilenkasta, letnja, vrlo laka s obzirom na količinu tkanine, s naizmeničnim prugama u boji bluze i tamnocrvenim, s uskim zlatnim obrubom. Slamni šešir uskog oboda stoji joj isto toliko savršeno koliko je Paha Sapin šešir na njemu delovao glupo. Rukama u krem rukavicama drži suncobran.

Paha Sapa se raduje njenim rukavicama. Kako je odrastao, imao je sve manje vizija dodirom, ali one su se, znao je, uvek dešavale kad dodirne nečiju golu kožu. Odlučan je da nikako ne dotakne golu kožu gospođice De Planšet; iako je navukao svoje jedine rukavice, drago mu je što ih i ona nosi. Tako nikakav slučajni dodir neće...

"Gospodine Spori Konju, radujem se što vas ponovo vidim i neizmerno sam vam zahvalna što ćete me otpratiti na Izložbu da se nađem sa svojim ocem. Izvinite, ali... je li vam prezime Spori Konj ili samo Konj?"

Njen glas je mek i milozvučan kao što je i upamtio pre dva dana kad su se upoznali dok je s ocem obilazila trupu. Gospodin Kodi predstavio je, činilo se, prečasnog De Planšeta i njegovu kćer većem delu, ako ne i čitavoj stotini bivših pripadnika Konjice Sjedinjenih Država i devedeset sedmorici zaposlenih Sijuksa, Ponija, Čejena i Kajova koji su došli na istok s Bufalo Bilom.

Paha Sapi se odmah vezao jezik. Očekivao je da će se to dogoditi za vreme njihove šetnje do Izložbe, ali ne baš na samom početku. Otkriva da želi, sumanuto, da joj objasni da je prezime Spori Konj pod kojim je poznat belcima već sedamnaest godina zapravo glupi, ružni, uvredljivi nadimak koji mu je Sedmi konjički puk nadenuo kad je bio njihov zarobljenik... izviđač... zatočenik, a da mu je pravo ime...

Trese glavom i uspeva da promuca: "Zovite me Bili, gospođice. Samo Bili."

Lice mu plamti, ali Kiša de Planšet se smeši i hvata ga podruku, zbog čega se on malčice trzne.

"U redu... Bili... onda ti mene zovi Kiša. Hoćemo li?"

* * *

Izlaze kroz glavnu kapiju na vrelo julsko sunce. Desno od kapije je veliki transparent sa slikom Kristifora Kolumba u boji i natpis KORMILAR OKEANA,PRVI PIONIR. Na kraju krajeva, Svetska izložba u čijem je susedstvu Kodijeva arena zvanično se zove Svetska kolumbovska izložba 1893, iako je promašila četiristotu godišnjicu iskrcavanja italijanskog moreplovca za punu godinu.

S druge strane kapije je još veća i šarenija slika gospodina Kodija u zapadnjačkoj odeći ukrašenoj resama, s natpisom KORMILAR PRERIJE, POSLEDNJI PIONIR. Na još većoj tabli iznad široke kapije piše ono najvažnije - DIVLJI ZAPAD BUFALO BILA I SKUP OPAKIH SVETSKIH JAHAČA.

Gospođica De Planšet na trenutak zastaje na kapiji, izvlači ruku i otvara suncobran, a onda ponovo hvata Paha Sapu ispod ruke i okreće se prema kapiji i dugačkoj ogradi; kroz rupice na tkanini suncobrana tačkice svetla posipaju joj bledo lice u senci. Paha Sapa prvi put primećuje da ona po zarumenelim obrazima i malom nosu ima blede pegice. Koliko joj je godina? Možda dvadeset. Svakako nema više od dvadeset jedne ili dve.

"Šteta što gospodin Kodi nije mogao da postavi arenu i sve ostalo na samoj Izložbi. Moj otac kaže da je uprava Izložbe odbila prijavu gospodina Kodija jer se Predstava Divljeg zapada - kako su ono rekli? - ne uklapa. Pretpostavljam da su time hteli da kažu da je suviše prosta?"

Zureći u oči boje lešnika gospođice De Planšet, Paha Sapa na jedan užasni trenutak shvata da je potpuno zaboravio engleski, jezik koji govori gotovo sedamnaest godina. Pamćenje i glas mu se vraćaju tek kad pođu prema Šezdeset trećoj ulici i ulazu na Izložbu.

"Da, smatrali su predstavu suviše prostom, gospođice De Planšet. Nisu hteli da okaljaju Izložbu zabavom koju pruža gospodin Kodi, iako se on upravo bio vratio s veoma uspešnog gostovanja u Evropi kad je podneo prijavu. Sve se ipak završilo na najbolji način."

"Kako to?"

On shvata da se ona smeši kao da očekuje da čuje nešto zanimljivo, ali teško mu je da misli u recima zato što mu je u tom trenutku sva pažnja usmerena na laki pritisak njene desne ruke u prevoju svoje levice (slobodnom levom rukom ona drži suncobran).

"Pa, gospođice de Planšet..."

Zastaje zbunjeno jer ona staje, okreće se i naklanja glavu glumeći - ili se bar on tako nada - nestrpljenje.

"Mislim, gospođice... ovaj... bilo je... kad je Odbor za finansije odbio prijavu predstave, gospodin Kodi dobio je pravo na korišćenje ovih sedam hektara odmah do Izložbe. Pošto zemljište nije dobio na korišćenje od Izložbe, gospodin Kodi ne mora da deli zaradu s upravom i sme da održava predstave i nedeljom - veoma su posećene - dok na Izložbi to nije dozvoljeno, a imamo i dosta prostora, mislim, gospođica Oukli, Eni, ⁵ ima pravu baštu oko svog šatora, i kože puma na kauču i predivan tepih iz Evrope ili tako nešto, da ne spominjem električno svetlo i pravi italijanski nameštaj i..."

Paha Sapa shvata da posle čitavog života dostojanstvene muževne ćutljivosti sada blebeće kao vasikunski školarac. Zatvara usta tako brzo da oboje čuju kako su mu škljocnuli zubi.

Gospođica De Planšet vrti suncobran i gleda ga s iščekivanjem. Da li je njen osmejak znak razveseljenosti, zbunjenosti ili lakog prezira?

On nezgrapno pokazuje slobodnom rukom.

"Bilo kako bilo, sve se završilo na korist gospodina Kodija. Verujem da imamo prosečno dvanaest hiljada gledalaca po predstavi, što je mnogo unosnije od bilo koje zvanične postavke na Izložbi. Gotovo svako ko dođe na Izložbu pre ili kasnije dođe i na našu predstavu, a neki dolaze nadzemnim metroom samo zbog predstave."

Ćutke prelaze pola bloka od ogromne Kodijeve arene uz Šezdeset drugu ulicu do najbližeg ulaza na Izložbu u Šezdeset trećoj. Paha Sapa nije provodio mnogo vremena u društvu žena - naročito ne u društvu belkinja - pa ne zna je li ovo prijateljsko ćutanje ili dama njime pokazuje napetost ili nezadovoljstvo. Iznad njih, iznad ograde Izložbe, prolazi Izdignuta železnica, čikaški metro, takozvana Ulica L - nazvana je tako, čuo je Paha Sapa, jer krivuda sporednim uličicama izlazeći iz centra grada pošto su špekulanti kupili od drugih ljudi prava prolaza - sagrađena da dovede milione posetilaca iz grada ovamo, u Džeksonov park. Nekoliko žuto obojenih kola zvanih "stočni vagoni" tandrče im sada iznad glave, a Paha Sapa podiže pogled i vidi putnike željne da što pre stignu na Izložbu kako vire kroz otvorene stranice vagona izlažući se opasnosti. Posetioci Izložbe do sada su uspevali da poginu na vrlo domišljate i strašne načine, zna Paha Sapa, ali do sada još niko nije ispao iz voza.

Ulaznica na Izložbu staje pedeset centi, a službenici na šalterima rado govore nezadovoljnim posetiocima da bi i gradonačelnik Harison, ili Danijel Hadson Barnam, čovek najzaslužniji za ovu Izložbu, pa i sam predsednik Klivlend, kad bi se pojavili na kapijama, morali da plate tu sumu.

Paha Sapa vadi dolar, veliki deo svoje mesečne plate, ali gospođica De Planšet izvlači ruku iz njegove i otvara platnenu torbicu koja joj visi na uzici o ručnom zglobu.

"Ne, ne, gospodine... Bili... otac mi je ostavio novac za obe ulaznice. Na kraju krajeva, vi ne biste danas ni došli na Izložbu da se niste viteški ponudili da me pratite."

Paha Sapa zastaje, svestan da mu se ne sviđa što ona želi da plati za oboje, čak ni da plati samo za sebe, ali ne zna kako da joj objasni tu važnu činjenicu. Dok on okleva, devojka plaća, pruža mu dve ulaznice i prva prolazi kroz metalnu rampu. Paha Sapa gunđa, još besmisleno držeći novčanicu u ruci, ali kreće za njom.

Čim su ušli na Izložbu i prošli pored bele građevine s tornjem uz zapadnu ogradu, događa se nešto o čemu će Paha Sapa misliti mnogo puta u nastupajućim godinama.

Gospođica De Planšet iznenada se okreće, gleda belu zgradu bez prozora i njen visoki toranj, a držanje joj se potpuno menja. Njeno lice, domalopre živahno i radosno kao u devojčice, odjednom postaje uznemireno, gotovo užasnuto.

"Šta se desilo, gospođice De Planšet?"

Ona se hvata za mišice i slučajno povlači Paha Sapinu ruku bliže, ali to nije koketiranje. Kroz slojeve vune i svile on oseća da ona drhti.

"Zar ne osećate, gospodine? Zar ne čujete ovo?"

"Šta treba da osetim, gospođice De Planšet? Šta treba da čujem?"

On se osvrće prema bezličnoj beloj zgradi uz ogradu kroz koju su upravo prošli. Tik ispod vrha pruža se niz crnih slepih lukova; na istočnim uglovima su niske kule, a na daljoj, zapadnoj strani, diže se viši toranj, možda s osmatračnicom.

Ona mu jače steže mišicu; užas na njenom licu je iskren. Beli zubi joj cvokoću.

"Tu stravičnu hladnoću što bije odande? Te jezive krike? Zar ne osećate hladnoću? Zar ne čujete krike?"

Paha Sapa se smeje i tapše je po mišici.

"To je Hladnjača, gospođice de Planšet. Ja ne osećam hladan vazduh na koji ste vi toliko osetljivi, ali shvatijivo je da dopire iz glavnog skladišta leda. A krike čujem - vrlo slabe - ali i oni su sasvim bezazleni. U zgradi je klizalište, pa se čuje prigušena vesela vika dece ili mladih parova na klizaljkama."

Lice gospođice De Planšet ipak je izmenjeno još trenutak-dva; ona kao da ne može da otrgne pogled sa zdepaste bele zgrade.

Onda se okreće od nje, ali Paha Sapa i dalje oseća drhtanje njenog tela uz svoje dok nastavljaju dalje.

"Izvinite, gospodine... Izvinjavam se, gospodine Spori Konju. Povremeno me obuzimaju nekakva čudnovata, mračna osećanja. Sigurno mislite da sam glupača. Žene su čudna vrsta, gospodine Spori Konju, a ja sam među najčudnijim primercima te vrste. Pojma nemam gde bi uprava ove veličanstvene Izložbe smestila tako neobično stvorenje, ni ribu ni meso, lišeno zdravog razuma, kao što sam ja. Verovatno u teglu s alkoholom ili formaldehidom na Glavnom prolazu."

Paha Sapa progovara ne razmislivši.

"Ne, nego u Palati lepih umetnosti, gospođice De Planšet. Gotovo sigurno tamo."

Ona mu se smeši, svesna da je dobila kompliment (mada ne zna koliko je iskren), ali ne zamera mu. Pređašnje veselo raspoloženje ponovo je obuzima dok se udaljavaju od Hladnjače, ali Paha Sapa grize usnu dok ne oseti krv. Ne voli muškarce koji laskaju ženama i zasipaju ih komplimentima.

Četiri dana kasnije, desetog jula 1893, izbiće požar na vrhu visoke kule u zadnjem delu Hladnjače. Vatrogasci su stigli gotovo odmah i pojurili uz drvene stepenice da savladaju vatru u kupoli na vrhu tornja, ali požar je skliznuo niz unutrašnje zidove i pod to stepenište, zarobivši većinu vatrogasaca. Dvojica su se spasla skočivši na kruto crevo i spustivši se dvadeset metara do tla. Trinaest vatrogasaca, među njima i načelnik, stradalo je užasnom smrću u požaru, zajedno s četvoricom radnika.

Tada, međutim, još niko ništa nije ni slutio, a ponajmanje Paha Sapa, iako je smatrao sebe osetijivim vičasa vakanom čija je uloga da predvidi budućnost svog naroda, ali tog toplog sunčanog dana nije bilo mesta mislima o požaru i smrti.

Nekoliko trenutaka su ćutali idući ka severoistoku širokom avenijom levo od desetak koloseka koji vode ka Glavnoj železničkoj stanici. Vozovi dolaze i odlaze, neobično, bez pare, lišeni uobičajenih zvukova jer ih vuku nove električne lokomotive.

Paha Sapa i gospođica de Planšet u izvesnom smislu ulaze na "zadnja vrata" Izložbe. Projektanti su postavili zvanični ulaz preko puta ovog koridora istok-zapad, pred veliki Peristil na čikaškom doku koji se pruža gotovo kilometar u jezero Mičigen. Stigavši čamcima na drugi kraj doka, posetioci mogu, za deset centi, da pređu Pokretnim šetalištem (opremljenim i stolicama) osam stotina metara do Peristila. Prema zamisli projektanata, na Svetsku kolumbovsku izložbu treba dolaziti s jezerske strane, i kroz Peristil zakoračiti na Veliki trg.

Paha Sapi se čini da je u kamenom kanjonu. Levo od njih nalazi se ogromni Paviljon saobraćaja. To nije najveća zgrada na svetu, ta čast pripada Paviljonu zanata i slobodnih veština na istočnom kraju ove široke ulice, koji se sada vidi napred i desno, ali je veća od svega što je Paha Sapa ikada zamišljao, a kamoli video. Pravo napred je beli zid ogromnog Paviljona rudarstva. Sve vreme držeći gospođicu De Planšet ispod ruke, Paha Sapa skrene udesno, pa izlaze na Veliki trg obasjan zaslepljujućom popodnevnom svetlošću. Trg se pruža pored raskošne zgrade uprave okrunjene kupolom, s obe strane Velikog bazena sve do Peristila. S obe strane Trga su neverovatne građevine - desno od Paha Sape i gospođice de Planšet je visoki i beskrajni Paviljon mašina, nešto dalje divovski Paviljon poljoprivrede, iza Paviljona rudarstva levo od njih je Paviljon elektriciteta, a iza svega toga je čudovište, levijatan, najveća građevina na svetu, Paviljon zanatstva i slobodnih veština.

Gospođica De Planšet zastaje i sklanja pramen smeđe kose s bakarnim odsjajem pod slamni šešir. Paha Sapi je drago što s jezera niz Trg duva povetarac i suši mu oznojenu košulju. Dama korakne napred, stavlja prst u rukavici na bradu kao da se zamislila, i okreće se redom na sve četiri strane sveta. Zatvara suncobran i pušta ga da joj visi o ruci na nevidljivoj uzici ili traci.

"Znate šta mislim, gospodine... ovaj... mislim, Bili? Znaš li šta mislim, Bili?"

"Šta mislite, gospođice De Planšet?"

Devojka se smeši gotovo detinjim osmehom - prirodno, lako, naizgled samo zato što je srećna.

"Pa, pre svega, mislim da nam nezvanično oslovljavanje koje sam predložila neće uspeti. Vi me nikada nećete zvati Kiša, zar ne?"

Paha Sapa se nije zaista premestio s noge na nogu, ali u mislima jeste.

"Teško mi je da budem... ovaj... nezvaničan s tako otmenom mladom damom, gospođice De Planšet. Jednostavno nemam takvih iskustava."

"Pošteno. Znam da se moja smela neusiljenost veoma ceni na bostonskom Ženskom koledžu, ali se ostali svet obično prenerazi. Prema tome, ja ću biti gospođica De Planšet, a vi... Zaboravila sam. Jeste li vi gospodin Spori Konj ili samo gospodin Konj?"

"Zapravo, moje ime je Paha Sapa, što na jeziku plemena Lakota znači Crna brda."

Paha Sapa čuje sebe kako to saopštava ovoj ženi, ali ne može da veruje da je to zaista rekao.

Kiša de Planšet zastaje kao skamenjena i prodorno ga gleda. Paha Sapa zapaža sićušnu crnu tačku u savršenstvu njenog levog oka boje lešnika - sada gotovo zelenog.

"Izvinjavam se što sam vam se obraćala pogrešnim imenom. Kad su nas upoznali... gospodin Kodi predstavio vas je."

"Nijedan beli čovek ne zna moje pravo ime, gospođice De Planšet. A i malo koji Lakota. Ne znam zašto sam vam to upravo rekao. Nekako mi se činilo... pogrešno... da ne znate kako se zovem."

Ona se ponovo smeši, ali sada oklevajućim osmehom odrasle žene, namenjenim samo njima dvoma. Zatim mu stiska žuljevitu šaku punu ožiljaka levom rukom u rukavici, i on se raduje što oboje nose rukavice.

"Počastvovana sam time i neću reći nikome, gospodine... Paha Sapa. Izgovaram li pravilno? Prvo a je dugačko, zar ne?"

"Tako je."

"Pa, učinili ste mi čast otkrivši mi svoju tajnu, Paha Sapa, pa ću i ja vama, pre nego što se danas rastanemo, otkriti nešto što malo ko zna o meni... zašto je moja majka, takođe rodom iz plemena Lakota, odlučila da mi nađene ime Kiša."

"To će za mene biti velika čast, gospođice De Planšet."

Čuo je u indijanskom šatoru govorkanja da je kći prečasnog De Planšeta "polu-Indijanka". Svi su to čuli, a svojata je svaki od četiri indijanska naroda zastupljena u trupi.

"Kasnije o tome. Do tada, Paha Sapa, zanima li vas da čujete kuda sam odlučila da pođemo?"

"Izuzetno."

Ona sklapa ruke na trenutak, i onako nasmešena i radosna, zaista liči na devojčicu. Pramen bakarnosmeđe kose opet joj se izvukao ispod šešira.

"Mislim da treba da odemo do parka Midvej i provozamo se na velikom točku gospodina Ferisa."

Paha Sapa promrmlja nešto neodređeno i vadi iz džepa svoj jeftini časovnik.

Gospođica De Planšet već je pogledala na sat - majušnu okruglu spravicu na zlatnoj traci, ne veću od crvene značke strelca kakve se dobijaju u konjici - i maše rukom da otera njegovu zabrinutost.

"Ne brinite, gospodine... Paha Sapa, prijatelju moj. Nema još ni petnaest do četiri. Otac će me čekati kod Velikog bazena tek u šest, a on, iako zahteva tačnost od svakoga, gotovo uvek kasni. Imamo vremena napretek. A ja sam sedmicama prikupljala hrabrost da se provozam na točku. O, molim vas!"

Napretek, misli Paha Sapa. Ovu reč nije čuo za svih sedamnaest godina rvanja s jezikom vasičua.

"U redu, idemo da se provozamo na točku, ali zahtevam da ja platim ulaznice. Do parka Midvej ima dosta da se pešači, gospođice de Planšet. Hoćete li da se povezete u onim kolima što se guraju odnazad?"

"Nikako! Ja volim da hodam. Nema baš toliko do Midveja, a prošla sam tuda sto puta za ove tri nedelje otkako smo otac i ja kod moje tetke u Ivanstonu. Hajdemo, ja ću vas voditi!"

Ona kreće žustrim korakom, i dalje držeći Paha Sapu podruku. Brzo prolaze pored visokog Paviljona saobraćaja, skreću blagom krivinom i ponovo idu ka severu uz beskrajni Paviljon poljoprivrede ukrašen kupolama, lukovima i šarenim zastavicama. Desno od njih pruža se velika laguna, odvojena od Velikog bazena na Velikom trgu. U sredini lagune je osam hektara Šumovitog ostrva, a njegov satelit, malo Lovačko ostrvo, vidi se južno.

Gospođica de Planšet ćereta, mada je Paha Sapa ne čuje niti o tome misli kao o ćeretanju. Njen glas mu zvuči melodično i prijatno.

"Jeste li bili na Šumovitom ostrvu? Niste? Oh, morate da odete, Paha Sapa! Najlepše je uveče, kad svetle fenjeri. Sviđa mi se onaj lavirint uskih stazica. Ima tamo i klupa, pa je divno poneti užinu i šesti opušteno u senku, naročito na južnom kraju, odakle se pruža duboko nadahnjujući pogled na veliku kupolu zgrade uprave. Priznajem da pejzaž nije dosegao visoka merila postavljena za ovu priliku - nema egzotičnog drveća koje je planirano, nema nepravilnih cvetnih bašti, mahovine i drugog niskog rastinja koje treba da izgleda kao da je tu vekovima - ali je i dalje mnogo bolji od malih krutih zasada na pariškoj Izložbi od pre četiri godine. Jeste li možda bili tamo? Niste. Pa, ja sam imala sreće da vidim tu izložbu zato što je otac bio pozvan da govori na nekom teološkom skupu u Parizu. Iako mi je bilo svega šesnaest godina, on je srećom smatrao da treba da me povede na tih nekoliko sedmica, da vidim kulu koju je podigao gospodin Ajfel! Mnogi je smatraju prostačkom, ali meni je veličanstvena. Nameravali su da je sruše čim se izložba završi - zovu je ruglom - ali mislim da je još nisu srušili i iskreno se nadam da i neće. Toliko gvožđe! Ali kula gospodina Ajfela, koliko god bila divna, nije pokretna, a točak gospodina Ferisa, do kog ćemo stići za minut-dva, svakako se kreće. Oh, osećam miris jorgovana iz severnih vrtova Šumovitog ostrva! Zar nije ovaj povetarac s jezera predivan? A jesam li vam spomenula da moj otac poznaje gospodina Olmsteda, pejzažnog arhitektu odgovornog ne samo za biljke na Šumovitom ostrvu, nego i za projekt pejzaža gotovo cele Izložbe? Ove Izložbe, ne mislim na one šablonski zasađene jadne male vrtove na pariškoj izložbi - kakvo razočaranje! - koliko god bila divna kula gospodina Ajfela i, naravno, hrana. Francuska hrana je uvek sjajna. Da niste možda gladni, Paha Sapa? Naravno, kasno je za ručak, a prilično rano za večeru, ali ima nekih finih kioska s hranom tamo u Ženskom paviljonu, mada su neki smešteni gotovo neprijatno blizu velike izložbe steznika koja... Paha Sapa? Jeste li vi to pocrveneli?"

Paha Sapa zaista crveni - neobuzdano - ali se smeši i odmahuje glavom dok skreću levo pored Ženskog paviljona. Gospođica De Planšet nije zastala posle svog pitanja, nego ga obaveštava da je paviljon projektovala žena arhitekta i da je zdanje široko šezdeset, dugačko sto osamnaest i visoko osamnaest metara, odnosno tri sprata, a da je koštalo sto trideset osam hiljada dolara. Iako je među najmanjim arhitektonskim čudovištima na Izložbi, ipak je ogromno, a gornji sprat krasi mnoštvo lukova, stubova i krilatih kipova.

Ona mu steže levu mišicu slobodnom rukom.

"Jeste li videli Izložbu noću, osvetljenu hiljadama električnih svetiljki, kad je kupola upravne zgrade obasjana svetlom a reflektori šetaju tamo-amo?"

"Ne, nisam bio na izložbi noću, ali vidim neprestani sjaj i mlazeve reflektora iz arene i šatora."

"Oh, Paha Sapa, morate da vidite Izložbu po mraku. Tada Beli grad oživi, postaje najlepše mesto na svetu. Videla sam ga s broda na jezeru Mičigen i iz vagona vozeći se iz grada, i želim da ga vidim iz balona, ali on ne radi noću. Vidikovci na vrhu Paviljona zanata i slobodnih veština i na Paviljonu saobraćaja odlična su mesta za posmatranje - reflektori sijaju baš s tih krovova! - ali najbolje je Šumovito ostrvo, s mekim svetlom električnih svetiljki i fenjera. Odatle se pruža jasan pogled na Beli grad, posebno na obasjane kupole na jugu. Zamislite kako bi bilo divno videti ta bleštava svetla noću s vrha Ferisovog točka!"

"Moramo prvo da se provozamo po danu, gospođice De Planšet. Da vidimo može li se preživeti na tolikoj visini."

Njen smeh je kratak i raskošan.

* * *

Paha Sapa se pita da li bi ova mlada dama želela - i mogla - da shvati zašto je on prilikom prvih jedanaest od dvanaest poseta Izložbi gotovo sve vreme proveo stojeći ili kruto sedeći ispred samo dva izložena predmeta. Shvata da bi bilo glupo razgovarati o tome s njom, i od tog trenutka obuzdava jezik pažljivije.

Dve stotine konjanika i Indijanaca, Eni Oukli i njen muž, i mala vojska radnika predstave, stigli su u Džeksonov park krajem marta, a gospodin Kodi je prvu predstavu prikazao trećeg aprila, mnogo pre nego što je većina zanimljivosti Izložbe bila spremna.

U maju su predsednik Klivlend i brojna grupa istaknutih stranaca kraljevske krvi i domaćih zvaničnika zvanično otvorili Svetsku kolumbovsku izložbu zatvorivši strujno kolo koje je oživelo ogromnu parnu mašinu i njenih trideset potpostrojenja u Paviljonu tehnike i poslalo elektricitet u sve što na Izložbi radi na električnu struju. Odmah po otvaranju gospodin Kodi je platio ulaznice za više od dvesta svojih ljudi - Indijanaca, konjanika, strelaca i prostih fizičkih radnika - koji su želeli da vide Izložbu.

Taj dan zajedničke posete Izložbi ostao je Paha Sapi u nejasnom sećanju. Upamtio je ukus kokica prelivenih karamelom i munje kako skakuću iz ruku i glave Nikole Tesle; video je na trenutak ogromni optički teleskop veći od mnogih topova i mnogo pažljivije je osmotrio - ostali Čejeni i Lakote bili su užasnuti - pravi top, top nad topovima, najveći top na svetu, sto dvadeset sedam tona težak i osamnaest metara dugačak (od zatvarača do cevi), Krupov top izložen u Krupovom topovskom paviljonu (koji je Paha Sapi delovao preteče kao pravi nemački zamak, iako je nemačke zamkove poznavao samo sa slika u knjigama), top koji može granatom većom i težom od odraslog bizona da pogodi cilj udaljen dvadeset pet kilometara i da na kraju tog urlajućeg luka smrti probije čelični oklop debljine četrdeset pet centimetara.

Ali čak ni divovski Krupov top nije najviše privukao Paha Sapu tog prvog dugog dana koji je trupa predstave provela na Izložbi.

Tog prvog dana Paha Sapa se našao, sam, na južnom kraju velikog Paviljona tehnike. Tu je stao i zijao u četrdeset tri parne mašine; svaka je proizvodila osamnaest do dvadeset hiljada konjskih snaga i pokretala sto dvadeset sedam dinama koji su davali energiju svim zgradama na Izložbi. Jedan natpis rekao je Paha Sapi da je dvanaest tih parnih mašina potrebno za energiju samog Paviljona.

Paha Sapa se oteturao do najbliže stolice i srušio u nju. Tu je sedeo sledeća tri sata, i na toj stolici je proveo gotovo svih sledećih jedanaest poseta Izložbi.

Nisu samo buka, kretanje i nepoznati miris ozona opčinili Paha Sapu (i, očigledno, brojne druge muškarce, belce, strance i jednog Indijanca, stare i mlade koji su dolazili u Paviljon tehnike da gledaju klipove kako skaču gore-dole, remenje kako leti i velike točkove kako se okreću). Većina žena nije mogla da podnese veći deo Paviljona, a posebno ovaj južni kraj pun peći na ugalj, parnih mašina i velikih dinama - takozvanu Kotlarnicu - a buka je u toj dvorani zaista bila zaglušujuća. Tokom sledećih poseta Paha Sapa se te nevolje rešio pomoću dve kuglice voska koje je gnječio dok nisu omekšale i stekle odgovarajući oblik, a onda ih utisnuo u slušne kanale. Buka ga nije ni privukla ovamo.

Ovo je, shvatio je Paha Sapa duboko u sebi, središte i srž vasikunske moći i tajne duše.

Oh, nije reč bila samo o pari i elektricitetu, za koje je Paha Sapa znao da su prilično novi u kulturi vasičua i na spisku savladanih tehnologija (mada je na ulazu u Paviljon elektriciteta video pet metara visok kip Bendžamina Frenklina koji drži ključ, uzicu zmaja i kišobran), nego o pokazanoj moći da se ukrote skrivene energije i tajne sile kosmosa zbog koje su vasikuni - poput dece koja se igraju zabranjenim božjim igračkama - toliko uspešni i toliko opasni, čak i po same sebe.

Otkako je proveo tri godine školovanja kod oca Fransiska Sere i drugih jezuitskih monaha u propalom manastiru-školi pored Dedvuda, Paha Sapa je razumeo koliko vera može biti važna većini vasičua, ali i koliko je većina njih spremna da isključi veru iz svakodnevnog života. Ali ove peći, ove bučne mašine, ovaj sveti duh pare, ovo vrhovno sveto trojstvo motora, magneta i kalemova od kilometara bakarne žice, to je mesto na kom borave istinski bogovi vasikunske rase.

Natpisi oko ogromnog gvozdenog motora kompanije Vestinghaus i njegovih manjih sledbenika obavestili su Paha Sapu da "energija iz ovih dinama i generatora pokreće liftove u visokoj Upravnoj zgradi i drugde, da je pokretačku snagu hiljadama izlagača, pokreće bezbrojne druge mašine u ovom Paviljonu i, što nije najmanje važno, sprovodi otpad s Izložbe prema jezeru Mičigen."

Paha Sapa se nasmejao ovom poslednjem delu... smejao se dok nije zaplakao. Potpuno je prikladno što vasikuni koriste snagu svojih tajnih bogova, tajnu snagu samog njihovog kosmosa, da sprovedu smeće "prema" jezeru udaljenom dvestotinak metara. Pitao se da li i kako otpad prelazi ostatak puta, posle putanje kojom ga guraju hiljade konjskih snaga, volti i ampera elektromagnetizma. Paha Sapa se ponovo nasmejao i otkrio da je istinski plakao.

Otprilike u to vreme nekakav vodič obučen u plavo, s crvenom kapicom bez oboda na glavi, prišao mu je i povikao:

"A ovo čak nisu najveće dinamo mašine na Izložbi!"

Paha Sapa nije verovao u ovo.

"Nisu? A gde da nađem najveće?"

"Nedaleko odavde, u zgradi Unutrašnje železnice. Ti umeti čitati znakovi, poglavico?"

"Da, gospodin, ja umeti čitati ih."

Vodič je zaškiljio, ne znajući da li Paha Sapa tera šegu s njim, ali je nastavio da viče.

"Pa, potraži znak na kom piše Unutrašnja železnica ili Elektrana. To je iza Paviljona tehnike, blizu južne ograde Izložbe. Malo ko uopšte ide tamo ili uspeva da ih nađe."

"Hvala."

Paha Sapa mu je zaista iskreno zahvalio.

Elektrana je bila zavučena uz ogradu iza kopije manastira La Rabida (koji ima nekakve veze s Kristiforom Kolumbom) ⁶ i iza totemskih stubova južnog kraja Antropološkog paviljona (u kom je Paha Sapa proučavao frenološku izložbu koja je pokazivala zašto su američki Indijanci u darvinovskom smislu manje razvijena rasa).

Kad je najzad ušao u elektranu Gradske železnice, gotovo pustu osim nekoliko radnika u kombinezonima koji su se smrtno dosađivali i jednog starca s troje dece, Paha Sapa je morao brzo da nađe stolicu da se ne bi srušio na pod.

Ovde se nalazio najveći i najmoćniji dinamo na svetu. Na požutelom plakatu je pisalo: "Kad se uzme u obzir da je ova pruga dugačka deset i po kilometara, da se njome stalno kreće šesnaest vozova i da [su] ukupno šezdeset četiri vagona često prepuna putnika, može se steći zamisao o količini energije koju šalje ovaj obrtni div."

I to je zaista bio obrtni div; najveći točak bio je dopola zakopan u betonsko postolje, ali vrhom je gotovo dodirivao grede na tavanici. Brujanje je bilo zaglušujuće, a miris ozona izuzetno jak. Retke malje na Paha Sapinim rukama naježile su se i ostale naježene. Umesto da nosi otpad ka jezeru, ovaj dinamo je sam pokretao sve električne vozove Unutrašnje železnice koja je prevozila posetioce s kraja na kraj Izložbe i oko nje. Svrha u koju je upotrebljena ova nevidljiva energija, međutim, nije bila važna, znao je Paha Sapa; kosmos je izmenila sposobnost da se ta energija ukroti i usmeri.

I tako je Paha Sapa prilikom svake sledeće posete Izložbi neko vreme razgledao nove prizore, provodio nekoliko minuta u Paviljonu elektriciteta, satima stajao u zaglušujućoj buci motora i dinama u Paviljonu tehnike, a poslednjih sat-dva proslavljao je sedeći u zabačenoj zgradi Elektrane, gledajući i osećajući ovaj usamljeni dinamo. Ta zgrada bila je poput neke zaboravljene katedrale, a osoblje je uskoro upamtilo Paha Sapu i pozdravljalo ga dotičući kape.

Paha Sapa je nekoliko puta u ovoj zgradi video još jednog posetioca. Bio je to stariji čovek u izgužvanom skupom odelu, uredno potkresane brade i ćelav (Paha Sapa je video kako mu se ružičasta ćela sija pod svetlom golih sijalica kad je gospodin skinuo slamni šešir da se obriše izvezenom maramicom). Čak i starčev štap izgledao je skup. Najčešće su bili jedini posetioci, nemi kao ministranti za vreme mise; Paha Sapa je stajao ili sedeo na svojoj stolici, a bradati gospodin je stajao ili sedeo na svojoj stolici nešto dalje od njega.

Kad su se u maju treći put videli, stari gospodin je prišao Paha Sapi, naslonio se na štap i nakašljao.

"Izvinite, molim vas. Ne želim da vas uznemiravam i svestan sam da je moje pitanje drsko, ako ne i potpuno uvredljivo, ali da li ste vi nekim slučajem američki Indijanac?"

Paha Sapa je pogledao starca (tog izuzetno toplog majskog dana stari gospodin nosio je zgužvani platneni sako, dok se Paha Sapa znojio u svom crnom odelu), i video inteligenciju u njegovim očima.

"Jesam. Pripadam plemenu koje mi zovemo Lakota, dok nas svi ostali nazivaju Sijuksima."

"Divno! Ali ja sam potpuno zanemario učtivost i nisam vam se predstavio. Zovem se Henri Adams."

Gospodin je pružio malu, lepo oblikovanu šaku, ružičastu kao njegova ćela i jagodice iznad brade.

Paha Sapa je ustao, rukovao se s njim i rekao mu svoje lažno ime Bili Spori Konj. Bradati gospodin je klimnuo glavom i rekao da se veoma raduje što vidi jednog pripadnika naroda Sijuksa ovde, u dvorani dinama Svetske izložbe. Paha Sapu je odjednom ispunila nekakva drevna tuga - ne njegova - ali, srećom, nikakvi drugi utisci i sećanja nisu se ulili u njega kad je stegnuo starcu ruku. Uz Kasterovo noćno blebetanje i sećanja Ludog Konja koja su ga zbunjivala danju, smatrao je da njegov um ne bi izdržao još jedan niz uspomena.

Nije ni slutio šta ga čeka u budućnosti.

Obojica su se ponovo okrenuli rici dinama. Pošto nije bilo parnih mašina, u Elektrani je bilo tiše nego u Paviljonu tehnike, ali buka ovog dinama, iako slabija, bila je dublja. Od tog brujanja Paha Sapi su podrhtavali zubi i kosti, a ispunjavalo ga je i neko lako, ali vrlo polno uzbuđenje. Pitao se da li i ovaj starac to oseća.

Glas starog gospodina bio je vrlo melodičan, oblikovan, kako je Paha Sapa pretpostavio, dugogodišnjim učtivim i umnim razgovorima, i gotovo nečujnom vedrinom; senka smeha mogla se nazreti u tom glasu, uprkos tuzi kojom je starac zračio.

"Kad su moji prijatelji Kameronovi insistirali da dođem s njima u ovu leteću posetu Izložbi - i to čak iz Vašingtona, zamislite - bio sam potpuno siguran da će to biti traćenje vremena. Kako može Čikago, uzviknuo sam u svojoj ograničenosti i neznanju, kako može Čikago da postigne išta osim da nam gura u lice svoje drske novostečene milione i razmeće se nečim daleko nižim od umetnosti, daleko nižim od biznisa čak, nečim daleko nižim od jednog i od drugog."

Paha Sapa se naprezao da čuje njegove reči preko tutnjave dinama. Kad bi neko od njegovih poznanika ovako sklapao rečenice, Paha Sapa bi mu se nasmejao ili otišao, ili oboje. Ali gospodin Adams ga je zbog nečega duboko zainteresovao.

Starac je mahnuo rukom prema dinamu i široko se nasmešio.

"Ali ovo! Ovo bi, gospodine Spori Konju, stari Grci posmatrali s ushićenjem, a Venecijanci bi, na svom vrhuncu, zavideli. Čikago nas je pogledao s nekakvim divnim, prkosnim prezirom i pokazao nam nešto daleko moćnije i od same umetnosti, nešto neizrecivo važnije od biznisa. Ovo je, na sreću ili nažalost, budućnost, gospodine Spori Konju! Vaša budućnost i moja, rekao bih... ali istovremeno i nada. Mogu da se zabavljam i pišem dopisnice o lažima i prevarama parka Midvej, ali svake večeri se vraćam u Paviljon tehnike i u ovu odaju da zurim kao sovuljaga u dinamo budućnosti."

Paha Sapa je klimnuo glavom i pogledao sićušnog gospodina. Posramljen, Adams je ponovo skinuo slamni šešir i obrisao ćelu.

"Još jednom moram da vam se izvinim, gospodine. Brbljam kao da ste vi moja publika, a ne moj sagovornik. Šta vi mislite o ovom dinamu i o čudima Paviljona tehnike, gde sam vas viđao kako zurite kao i ja, gospodine Spori Konju?"

"Ovo je istinska religija vaše rase, gospodine Adamse."

Henri Adams je na ovo zatreptao. Onda je stavio šešir na glavu i treptao još malo, očigledno zadubljen u misli. Onda se osmehnuo.

"Gospodine, upravo ste odgovorili na pitanje koje postavljam sebi već nekoliko godina. Odavno me, na moj rezervisani, nevernički neodređeni i drski način, zanima uloga koju je devica Marija igrala u dugim sporim snovima nastajanja takvih remek-dela kao što su manastir Mon Sen Mišel i katedrala u Šartru. Verujem da ste mi pružili odgovor. Devica Marija je ljudima trinaestog stoleća bila ono što će ovaj dinamo i njegova braća biti..."

U tom trenutku u dvoranu je ušao još jedan čovek, na šta je Adams ućutao i pozdravio ga. Bilo je očigledno da su se dogovorili da se nađu ovde. Ovaj gospodin bio je vrlo visok i imao je nos sličan oštrom kljunu, crnu kosu zalizanu unazad i oči toliko prodorne da su Paha Sapu podsetile ne na sovu, nego na orla. Bio je obučen u crno i sivo, s blistavobelom košuljom, što je još pojačalo Paha Sapin utisak da je u prisustvu grabljivca, budnog orla u ljudskom obličju.

Gospodin Adams kao da se uznemirio.

"Gospodine Spori Konju, dozvolite da vam predstavim svog današnjeg pratioca na Izložbi, uglednog še... ovaj... uglednog norveškog istraživača, gospodina Jana Sigersona."

Visoki čovek nije pružio ruku, nego se naklonio i tiho kucnuo petama na gotovo nemački način. Paha Sapa se nasmešio i klimnuo mu glavom u otpozdrav. Zbog nečega se plašio da mu dodirne golu ruku i sazna nešto o njegovom životu.

Sigersonov glas bio je tih, ali oštar, a Paha Sapinom neukom uhu zvučao je više britanski nego norveški.

"Istinski se radujem što smo se upoznali, gospodine Spori Konju. Mi Evropljani retko imamo prilike da upoznamo aktivnog vičasa vakana iz naroda Prirodnih slobodnih ljudskih bića."

Onda se okrenuo Adamsu.

"Izvinjavam se, Henri, ali Lizi i senator nas čekaju kod Frenklinovog parobroda na severnom doku i rekli su mi da svi kasnimo na večeru kod gradonačelnika Harisona."

Sigerson se ponovo naklonio Paha Sapi, ovoga puta uz laki osmejak.

"Bilo mi je istinsko zadovoljstvo što sam vas upoznao, gospodine Spori Konju, i mogu samo da se nadam da vam jednog dana vasiču vanagi više neće stvarati nevolje."

Vasiču vanagi. Duh belog čoveka. Paha Sapa je zurio u dva gospodina dok su izlazili; gospodin Adams je nešto govorio, ali mladi Indijanac ga nije čuo.

Više nije video čoveka po imenu Henri Adams ni njegovog prijatelja Norvežanina.

* * *

Gospođica De Planšet vodi ga ka parku Midvej - kilometar i po dugom šetalištu punom zanimljivosti, privatnih predstava i jahaćih staza koje se pružaju od obale jezera kod Džeksonovog parka do Vašingtonovog parka, pravom poput široke strele ispaljene u leđa Kolumbovske izložbe sa zapada.

Pred njima su neobične građevine s obe strane niskog, širokog, prašnjavog bulevara - kuće i pivnice starog Beča, alžirske džamije i tuniski minareti iz kojih trešte čudnovata muzika i razležu se glasovi; kairska ulica na kojoj su Paha Sapa i njegovi drugovi gledali precenjenu trbušnu plesačicu. Tu su i Laponci, Samoanci, dvogrbe kamile, malo krdo losova koje preko bulevara teraju muškarci u čupavom krznu iako je vrućina, dugačka pruga za klizeće vozove na vodeni pogon, scenografiju švajcarskih Alpa i turistički balon, u dnu ulice, malo udesno.

A na samoj sredini bulevara, ogroman i naizgled sve veći, stajao je osamdeset metara visok Ferisov točak. Prema recima gospođice De Planšet, imao je trideset šest zatvorenih kola, odnosno kabina (većih od mnogih brvnara koje je Paha Sapa video), a svaka kabina mogla je da primi šezdeset ljudi.

Paha Sapa oseća nejasnu, ali sve jaču strepnju. Ne plaši se točka ni visine, ali nešto mu iznenada deluje opasno, kao da se on i ova mlada dama koju jedva poznaje primiču nekoj tački s koje nema povratka.

"Jeste li sigurni da želite ovo, gospođice de Planšet?"

"Zovi me Kiša, molim te."

"Jesi li sigurna da želiš ovo, Kišo?"

"Mi moramo ovo da uradimo, Paha Sapa. Tako nam je suđeno."

14
Na Paha sapi

avgust - septembar 1876.

Pokušava da se uzdigne ali nikako ne uspeva.

Ono što je Paha Sapi nekada bilo lako kao jednostavna igra, sada deluje neizvodljivo, kao da mu je duša postala nesavladivo teška. Ovo je deveti dan njegove hanblečeje, deveti dan potpunog gladovanja, a njegovoj slabosti ravni su samo njegov umor i osećanje poraza. Počinje da veruje da je njegova potraga za vizijom preuranjena, drska i osuđena na propast. Mnogi junaci mnogo stariji i mudriji od njega nisu uspeli - nijednom muškarcu iz naroda Prirodnih slobodnih ljudskih bića Vizija nije zajamčena, a oni retki koji su je primili doživeli su to često posle dugih godina neuspeha i mnogih pokušaja hanblečeje.

Osim prvobitne gladi, koja je nestala, i slabosti usled dugog gladovanja, ovo vreme lutanja - ojmni - bilo je uglavnom prijatno. Kad se Paha Sapa probudio u pećini Roberta Slatke Vradžbine pored Medveđe stene, od starca nije bilo ni traga - ni od njegovih posuda za hranu i piće, čak ni od zečeva koje su pojeli - i Paha Sapa je gotovo poverovao da je stari čejenski vičasa vakan bio samo san. Ali Crva i Belu Čaplju našao je tog jutra odmorne, nahranjene i još privezane na ulazu u pećinu, a iako sunce još nije bilo izgrejalo, dugotrajni pljusak preobrazio se u gustu kišicu.

Tada je, u trenutku panike od kog su mu se stegnule mošnice, Paha Sapa odmotao zavežljaj na beloj kobili Žene Tri Bizona izbezumljeno tražeći ptehinčala huhu kanunpu, svetu i nezamenljivu Lulu od kosti mladog bizona za koju je on, Paha Sapa, nepromišljeno rekao starom Čejenu da je nosi na svoj prvi pravi obred u kući za znojenje.

Bila je tu, nedirnutih crvenih pera, rasklopljena, a svaki deo bio je posebno umotan u crvenu tkaninu.

Paha Sapi su zaklecala kolena kad je shvatio kako bi bilo lako starom Čejenu - ako nije bio samo san - da ukrade najsvetiji predmet Paha Sapinog plemena. A klecala su i dalje kad je shvatio koliko mu je poverenje ukazao Vrlo Hromi. Paha Sapa je išao u Crna brda, za koja je javljeno da su prepuna vasikuna, i vojnika i rudara, koji bi ga ubili i opljačkali za tren oka, a oko Brda vrve neprijateljska plemena - kao i uvek - uvek spremna da opljačkaju, zarobe ili ubiju usamljenog dečaka iz plemena Lakota.

Paha Sapa je iz dubine duše želeo da ga je Vrlo Hromi onog jutra poslao s običnom lulom za inipi, iako bi mu izgledi za istinsku viziju bili mnogo manji bez moćne svete lule ptehinčala huhu kanunpa i njenog naročitog duvana.

Sam dan jahanja u Crna brda, po povremeno jakoj kiši, bio je miran. Vodeći kobilu za uzde Paha Sapa je jahao na ždrepcu u širokom luku ka zapadu da izbegne puteve i staze kojima vasikuni idu u svoj rudarski grad Dedvud.

Kasnije, naročito kada bi pričao sinu za vreme njihovog kratkog lutanja do Crnih brda i ostataka Velikih ravnica, Paha Sapi je bilo vrlo teško da objasni kakav je bio svet u ponosnim godinama njegovog naroda, dok su bogovi Lakota još slušali svoje vernike i dok je zemlja za njih bila živa.

Tih dana, dok je Paha Sapa zalazio u Crna brda i jahao uz potoke i preko dugih livada između drveća, sve vreme pazeći da izbegne zasede, on sam i sve što ga okružuje kao da postoje i uzajamno deluju istovremeno oko njega i unutar njega, i to na najmanje dve ravni - na radosnoj telesnoj ravni na kojoj je osećao konja pod sobom, kišu na licu, udisao miris vlažnih listova jasike, slušao disanje ždrepca i kobile, čavrljanje veverica, kreštanje vrana, a preko svega toga na uzbudljivijoj, dirljivijoj ravni na kojoj se i on sam i sve ostalo dodiruju kao čista suština duhovnog.

Čini mu se da je i vanija vaken - sam vazduh, živ. Dah duhova. Preporod. Tinkan. Injan. Stene i grebeni su živi. I sveti. Oluje što se valjaju iznad prerije iza njega i zbijaju se uz brda ispred njega su vakinjan, buka Duha groma i govor Gromovitih stvorenja. Kasno letnje cveće u visokoj vlažnoj travi na livadama pokazuje dodir i omiljene boje Tatuskanse, letećeg duha, brze moći Velikog duha. U rekama koje Paha Sapa prelazi obitavaju unktehi, istovremeno duhovi i čudovišta. Dok leži pod nadstrešnicom od platna i pokrivačima, Paha Sapa čuje zavijanje kojota i misli na Kojota koji će ga prevariti tokom hanblečeje ako uzmogne. Svetlucava paukova mreža na stablima nosi nečitljivu poruku od Iktomea, čoveka-pauka, goreg varalice i od samog Kojota. Uveče, kad se ostali duhovi utišaju, a s neba nestane svetlosti, Paha Sapa čuje disanje Tajanstvenog dede, a ponekad i samog Vakan Tanke. A noću, u retkim trenucima kad se oblaci raziđu, Paha Sapa posmatra zvezde razasute od jednog do drugog tamnog horizonta; vid mu ne remeti ni tračak svetla (on ne pali logorsku vatru) i u tim trenucima mladi Paha Sapa vidi putanju svog života, prošlost i budućnost, svestan da će, kad umre, njegov duh otputovati Mlečnim putem ka jugu, zajedno s duhovima svih Prirodnih slobodnih ljudskih bića koja su otišla pre njega.

Ovo je uistinu maka sitomni, drugi svet, kosmos, svet koji nikad nije prazan. Više od četrdeset pet godina kasnije, kada od pesnika i istoričara Douna Robinsona nauči reč numenalan, Paha Sapa će se setiti ovog vremena i tužno će se osmehnuti.

* * *

Paha Sapa bez teškoća nalazi planinu zvanu Šestorica dedova; njen obližnji vrh, Brdo zlog duha (Paha Sapa će doživeti da promene ime tom vrhu u Harnijev vrh, u čast slavnog ubice Indijanaca) najviši je u Brdima, visok oko dve hiljade sto trideset metara.

Južna strana Šestorice dedova je vrletna, otvorena, vremenom išibana stena, nepogodna za bilo šta, čak i za penjanje - ali severna stana pruža blaži uspon između drveća. U podnožju je potok uz koji Paha Sapa podiže donji logor i gradi kuću za znojenje. Odabrao je zaštićenu kotlinicu kroz koju teče potok, bogatu dobrom travom za konje. Iz velikog zavežljaja na leđima Bele Čaplje vadi delove dragocene lule, još umotane u crvene krpe, i zvečku vasmuhu u kojoj su kamenčići juvipi i četrdeset komadića kože Žene Tri Bizona.

Čitav jedan dan Paha Sapa traži sinktala vaksu, sveto kamenje za kuću za znojenje, gacajući kilometrima po hladnim potocima, tragajući za naročitim kamenjem sa šarom u obliku suza. Paha Sapa zadrhti kad god pomisli da je ovo kamenje nekada davno dodirnuo sam Tunkan, drevni bog tvrdog kamenja koji je prisustvovao stvaranju sveta. Posle toga traži odgovarajuće vrbe. Još čitav jedan dan, od zore do kasnog letnjeg sumraka, provodi gradeći kuću za znojenje za svoj inipi.

Odsekavši neophodnih dvanaest mladica bele vrbe (a prethodno odbacivši mnogo više), Paha Sapa ih zabada u krug prečnika oko dva metra. Upliće meke grane u krovište, pokriva ga kožama i pokrivačima koje je poneo, a rupe zatvara lišćem. Zatim iskopava rupu na sredini male kuće, a od izvađene zemlje pravi urednu stazicu kojom će duhovi doći u njegovu kućicu za znojenje. Na kraju stazice pravi malenu humku; ime te humke je umči, reč kojom njegov narod naziva bake, jer su ga Vrlo Hromi, Bik Koji Sedi i drugi sveti ljudi naučili da o čitavoj zemlji misli kao o Baki.

Ulaz u Paha Sapinu onikare - to je drugi naziv kućice za znojenje - okrenut je zapadu, pošto s istoka u nju može da uđe samo hejoka. Na sredini kućice čvrsto zabada u zemlju rašlje kao podupirač za svetu lulu. Pošto nema glavu bizona da je okači na ulaz, Paha Sapa čitav dan po borovoj šumi lovi krupnog jelena. Ostavlja telo pticama i drugim strvinarima - on sam već toliko posti da mu creva stalno krče i mora često da sedne i spusti glavu da bi mu se vid razbistrio - a glavu dere i čisti, opirući se želji da zagrize oči, i kači je blizu ulaza uz ponude u vidu šest kesica s najfinijim duvanom koji mu je spakovao Vrlo Hromi. To je za sreću.

Paha Sapi duboko nedostaju njegov deda Vrlo Hromi i ostali važni muškarci iz sela. Kad bi svoju hanblečeju izvodio kako treba, stariji muškarci bi odsekli i upleli vrbe i našli mu sinktala vaksu, a on ne bi otpočeo svoja četiri dana posta u kućici za znojenje dok mu sve ne pripreme. Ali zbog saveta Roberta Slatke Vradžbine kod Medveđe stene, Paha Sapa je bez hrane - makar bez čvrste hrane - proveo gotovo šest dana pre nego što je podigao kućicu za znojenje, napunio svetu lulu i pripremio tikve i mešine s vodom koju će sipati preko usijanog kamenja u potpuno mračnoj i već vreloj kućici. U tom trenutku on se uzdržava od jela, ali još može da pije vodu. Za vreme same potrage za vizijom, moraće u jami da provede najmanje četiri dana bez hrane i vode.

Paha Sapa mora sam da peva molitve kako najbolje zna i ume, i da uzvikuje: "Ho, Deda!", kad god izlije vodu na usijano sveto kamenje i oseti kako sveta energija izbija iz kamenja u eksploziji pare. Niko ne može dugo da izdrži u mračnoj zaparenoj kućici, i Paha Sapa s vremena na vreme nag istetura na mnogo hladniji avgustovski vazduh napolju, ruši se zadihan u visoku travu plašeći ponekad konje na ispaši, ali uvek posle nekoliko minuta borbe za vazduh, pošto se napije vode toliko hladne da mu zubi cvokoću, gotovo plačući od zahvalnosti što u tom trenutku još srne da pije, vraća se nesigurno u kućicu da puši i moli se. Duže pauze pravi samo kad mu zatreba grana za vatru i vode za prelivanje kamenja. Paha Sapa je oduvek bio mršav, a sada je ostao bez i poslednje trunke masti na vitkom trupu i kostima.

Tri duga dana pročišćava se tako, no, iako radosno iščekuje viziju, ona ne dolazi. On zna da je kuća za znojenje samo uvod, ali nada se...

Četvrtog dana pročišćenja, devetog dana posta, slab od gladi, drhtav od dejstva vrućine, pare, mraka i duvana, Paha Sapa, samo u mokasinama i pregači, uzima svetu lulu i zavežljaj i polazi na tri četvrti sata dug strmi uspon do tačke iznad kućice, blizu stenovitog vrha Šestorice dedova. Tu nalazi mek prostor između litice i stene, čisti ga od šišarki i borovih iglica i kopa plitku jamu taman dovoljno dugačku da u nju legne. Bela Čaplja donela je u zavežljaju i crveno ćebe, vrlo dragoceno Vrlo Hromom, i Paha Sapa ga nožem seče na trake koje kači na motke da mu služe kao zastavice oko Jame vizije. Na uzicama između tih motki vise šarene kesice s još duvana - Paha Sapa se pita je li Vrlo Hromi ostavio sebi imalo za pušenje - i dečak odseca komadiće kože s mišica i butina da ih doda u svete zamotuljke oko Jame.

Peta motka uzdiže se iz sredine jame, uz Paha Sapinu desnu mišicu. On leže na leđa, a ta motka objavljuje da je, makar u svrhu Vizije, ovo mesto središte sveta i srž sveukupne duhovne moći.

Paha Sapa je pre ulaska u Jamu vizije skinuo sve, čak i mokasine i pregaču, pošto mora da čeka viziju u istom stanju u kakvom je došao na svet, ali ne leži u jami ceo dan. Ujutru, dok sunce izlazi na istoku iznad dalekih, ali jasno vidljivih Maka Sika, Rđavih oblasti, Paha Sapa stoji na stenovitom vrhu Šestorice dedova i pruža kamiš svete lule najmoćnijem vidljivom obličju Vakan Tanke, peva molitve dobrodošlice i moli duha iza sunca za viziju. Čitav dan ustaje iz Jame i ponavlja te pokrete, pesme i molitve; u podne se okreće ka jugu i staje pored svake motke obeležene zastavicama, a čitavo veče peva i moli se okrenut zapadu.

Paha Sapa sve pažljivo posmatra - nebo, vreme, vetar, pokrete stabala, let jastreba ili sove, udaljeno tapkanje šapa kojota ili rakuna - vrlo usredsređen, svestan da je duh svake stvari ili stvorenja možda deo njegove vizije.

Sve je kao što treba da bude.

* * *

Ništa nije kao što treba da bude.

Pristojna hanblečeja obično se izvodi pod nebom bez oblaka danju i pod zvezdanim nebom noću, ali gotovo sve vreme Paha Sapinog boravka na Crnim brdima nemilosrdno lije kiša. Kad se ujutru budi da pozdravi izlazak sunca pesmama i molitvama - ne zna ih najbolje, a nema vičasa vakana ni drugih starijih ljudi da mu pomognu da peva ili da se seti svih reči - "izlazeće sunce" je mutni sjaj jedva vidljiv na istoku kroz gustu kišu. Tamni oblaci zastiru nebo svakog dana, pa je Paha Sapi teško da odredi da li je sunce prešlo zenit i kada treba da se moli okrenut jugu, a suton nije ništa vidljiviji od zore. Paha Sapa nudi kamiš potpuno mokre svete lule kiši i sivilu. Uprkos njegovom trudu, drevna i sveta crvena pera na luli mokra su i očerupana.

Bez pomoći svetih ljudi i drugih, sve je pogrešno. Paha Sapa zna da njegova kuća za znojenje nije ljupka pravilna građevina kakva bi bila da su mu Vrlo Hromi ili čak Ljutiti Jazavac pomogli da je podigne. Oseća da je njegov izbor svetog kamenja pogrešan, i zaista, neki su kamenovi napukli kad ih je usijane prelio vodom. Zna da su njegove molitve i molbe traljave i podozreva da je loše načinio čak i jamu. Što je najvažnije, bez drugih ljudi, njihovih molitvi, pušenja lule i ostalih obreda kuće za znojenje Paha Sapa je uveren da je pročišćenje nepotpuno i da je njegov inipi sigurno neprijatan svakom duhu.

Najzad, tu je i činjenica da Paha Sapa umire od gladi. Mladići uvek započinju potpuni post kad završe pročišćenje u kući za znojenje, ali Paha Sapa je gladovanje započeo - po savetu čejenskog svetog čoveka kod Medveđe stene koji je možda bio samo glupi san - pre nego što je i stigao u Crna brda. Paha Sapa nije počeo da gladuje prvog dana kad je iskopao Jamu vizije; to je bio njegov deveti dan bez hrane, i telo mu je sada drhtavo i nepouzdano kao i um.

Paha Sapa ima i još ubedljivije razloge što smatra da je čitava njegova potraga za vizijom promašaj.

On shvata, ležeći u blatnjavoj jami na stenovitom vrhu Šestorice dedova dok mu kiša lije po licu, da je Ludi Konj bio u pravu: niko zaražen duhom Duge Kose ili nekog drugog vasikuna ne može biti mio bogovima i duhovima, a posebno ne Vakan Tanki. I dok Paha Sapi telo slabi, a um mu je sve smušeniji, duh u njegovoj glavi i utrobi blebeće sve glasnije, kao da bi hteo da izađe.

Šta će se desiti s duhom Duge Kose ako umrem ovde?, pita se Paha Sapa. Hoće li oba naša duha poleteti uvis istovremeno - njegov tamo gde vasikunski duhovi odlaze posle smrti, a moj duž Mlečnog puta i dalje?

Tu je takođe i neprijatna činjenica da se sećanja Ludog Konja mešaju s njegovim sopstvenim. Kako duhovi mogu da prepoznaju Paha Sapin duh ako je toliki deo njegove svesti posvećen nasilnim i mračnim sećanjima ovog hejoke?

Paha Sapa ima pristup sećanjima Ludog Konja na njegovu sopstvenu uspešnu hanblečeju, uspomenama na vreme kada je ratni poglavica bio mladi ratnik zvani Kovrdžavi, ali čak i ta sećanja obeshrabruju Paha Sapu. Taj dečak iz plemena Minekondžu imao je svu pomoć Gromovitih sanjara kao što su Iverka Roga i njegov rođeni otac, tada živ i pod imenom Ludi Konj, te verovanje čitavog bratstva da će mladi Kovrdžavi primiti viziju od Gromovitih stvorenja i postati hejoka i ratni poglavica, u skladu s njihovim željama. Čak je i sećanje na stvarnu viziju Kovrdžavog-Ludog Konja zbunjujuće, pošto nije ništa više nego magloviti san o bleskanju munja, grmljavini i nagiju Kovrdžavog kako razgovara s duhom-ratnikom ili duhom-konjem. Od svih ljudi na svetu, svestan je Paha Sapa, samo on i Ludi Konj znaju kako je nejasna i zamućena bila ta vizija, mada je počela kako valja, sa crvenorepim jastrebom koji krešti da privuče dečakovu pažnju.

I završila se kako valja, pročišćenjem sa starijim ljudima u kući za znojenje, kad su ti starci i vičasa vakani - svi do jednog Gromoviti sanjari - protumačili san kao pravu Viziju, proglasili mladog Ludog Konja hejokom i akičitom, plemenskim policajcem, i objavili svima da će Kovrdžavi jednog dana biti veliki ratni poglavica.

Kad god grom odjekne Crnim brdima, Paha Sapa se trgne i sklupča se čvršće. On ne želi da bude hejoka. Ne želi da služi ratobornim i žestokim Gromovitim stvorenjima. Istovremeno se stidi svog straha, svog povlačenja, ovog tvrdoglavog odbijanja da prihvati životnu ulogu koja je volja Velikog duha.

Ali Gromovita stvorenja mu se ne obraćaju ovde na vrhu Šestorice dedova, iako prava grmljavina odjekuje, munje sevaju, a Paha Sapa se grči u svojoj blatnjavoj jami, preplašen munjama na ovako visokom i izloženom mestu.

Ovo nije samo neuspeh u potrazi za vizijom, shvata Paha Sapa, nego je i kukavički neuspeh.

* * *

U noći devetog dana gladovanja Paha Sapa shvata da će uskoro biti preslab da lovi ili nađe hranu čak i ako mu se Vizija ukaže. Teturajući silazi niz dugu strmu padinu do dolinice u kojoj dva privezana konja i dalje pasu i piju vodu iz potoka pa teškom mukom, neizrecivo sporo, pravi četiri zamke za zečeve i postavlja ih uz drveće i žbunje na padini. Onda, gledajući kako se njegova koliba za znojenje naizgled rastapa pod neprestanim pljuskom, Paha Sapa skida pregaču i lulu koju sada nosi okačenu oko vrata na čvrstoj uzici, započinje dug i naporan uspon nazad do vrha i stiže taman na vreme za molitve u suton skriven iza oblaka.

Desetog dana gladovanja Paha Sapa pokušava da leti.

Toliko je slab da vreme uglavnom provodi sedeći, a lulu nudi naslonjen na neku od motki koje označavaju četiri strane sveta, ali slabost i vrtoglavica su toliki da njegov nagi, njegov duh, lako izlazi iz tela. (U strahu da se duh možda neće vratiti, Paha Sapa ga mami nazad obećavajući mu zeca savršeno ispečenog na pucketavoj vatri.)

Njegov duh naginje se na lakom povetarcu koji gotovo stalno duva gore na vrhu, Paha Sapa oseća vetar na grudima svog duha baš kao što je osećao vodu u dubokim potocima ili rekama spremajući se da se odbaci i zapliva, ali, za razliku od tolikih prilika kad je uzlet u nebo bio tako lak - vetar ga ne odnosi uvis.

Čak i njegov nagi pretežak je da poleti.

Zato Paha Sapa, desetog dana gladovanja, mrmljanja molitava i mučnog nuđenja kamiša ptehinčala huhu kanunpe niskim oblacima i kiši, ozbiljno razmišlja o tome da prizna poraz i ode kući.

Ludi Konj će me ubiti.

Ludi Konj je svakako do sada otišao dalje. Ratni poglavica nameravao je da povede svoje ljude protiv vasičua na Crnim brdima i da zatim napadne konjicu koja je pošla da osveti ubistvo Duge Kose. Malo je verovatno da se Ludi Konj i dalje srdi na bratstvo Ljutitog Jazavca i Vrlo Hromog ulogoreno blizu Uskih stena.

Ali da se vratim potpuno poražen, da se odreknem mogućnosti vizije, mogućnosti da postanem vičasa vakan kao moj tunkašila?

Bolje poražen nego mrtav, Crna Brda. Znaš da nisi stvoren za ratnika, za junaka... Sada znaš da nisi stvoren ni za svetog čoveka i važnog pripadnika plemena.

Paha Sapa je na ivici suza. Dok sedi naslonjen na zapadnu motku čekajući vreme za večernje molitve, s crvenom zastavicom iznad glave nabreklom od vode, dok mu utučeni nagi pritiska grudi, a prokleti vasikunov duh blebeće mu u premorenom mozgu, Paha Sapa odlučuje da ostane ovde na Šestorici dedova još jednu noć, možda još jedan kišni dan, pre nego što odbaci svaku nadu i zaputi se kući.

Ako se nijedan zec ne uhvati u klopku, umrećeš, osim ako ne zakolješ Crva ili Belu Čaplju.

Paha Sapa trese glavom da otera tu misao, sklapa oči na kiši i čeka približno vreme sutona iza niskih oblaka.

* * *

Leži budan i nag na leđima uz Jamu vizije. Vrlo je mračno, a oblaci su se razišli. Nebo plamti od tri hiljade i više zbijenih zvezda koje je i ranije viđao u noćima krajem leta. Na trenutak panici, misleći da je možda ispustio svetu lulu na strmom vrhu brda, ali onda napipava uzicu oko vrata i ptehinčala huhu kanunpu, neobično toplu na svom golom stomaku.

Zvezde repatice grebu staklo crnog noćnog neba. Paha Sapa se priseća da u danima neposredno posle njegovog rođendana uvek ima mnogo zvezda repatica. Vrlo Hromi mu je jednom kazao kako neki starci veruju da zvezde padalice slave neku veliku bitku, pobedu ili viziju odavno iščezlu iz pamćenja Prirodnih slobodnih ljudskih bića.

Paha Sapa mirno leži na leđima, pola u jami, pola izvan nje, oseća kako mu se pod ramenima i glavom hladi čudnovato suvi brdski kamen, i gleda zvezde padalice.

Odjednom jedna zvezda, sjajnija od ostalih, izleće iz zenita. Toliko je sjajna da obasjava čitavo nebo, obasjava vrh Šestorice dedova, obasjava visoko Brdo zlog duha i sve ostale okolne vrhove. Milioni tamnih borovih iglica na crnim brdima odjednom su srebrni, a zatim mlečnobeli pod svetlom ove zvezde padalice preobražene u kometu.

"Oooo!"

Paha Sapa uzvikuje i protiv volje. Isti takav zvuk ispuštao je kao mali kada se u pljusku letnjih zvezda padalica nađe neka posebno blistava. Ali nikad nije video ovako zaslepljujuće sjajnu padalicu.

Ova zvezda, shvata on uz blago meškoljenje nečega što bi bio strah kad bi on bio malo snažniji i pribraniji, hrli pravo ka njemu.

Senke motki i malobrojnog kržljavog drveća oko stenovitog vrha skakuću na sve strane od munjevitog sjaja tačno iznad njega. Paha Sapa sada čuje zvezdu - čuje siktanje, brujanje, galop zvezde dok progoreva vazduh.

Odjednom, tiho, zvezda se rasprskava, deli se na šest različitih i jedva nešto manjih repatica. One nastavljaju da lete ka njemu.

Paha Sapa kroz glad i iscrpljenost, nekako zbunjeno i ravnodušno, shvata da će za trenutak-dva umreti.

Šest delova Velike zvezde juri ka njemu. Svaki deo pogodiće Šestoricu dedova, a jedan, kako se čini, sam vrh. U poslednjem trenutku Paha Sapa diže ruku preko očiju.

Nema udara. Nema eksplozije. Nema nikakvog zvuka osim jedva čujnog šuškanja borovih i jelovih grana na lakom povetarcu. Paha Sapa spušta ruku i viri.

Šest zvezda poredalo se oko vrha, ali sada izgledaju kao šest uspravnih mlazeva bele svetlosti, visokih sedamdesetak metara. Unutar svakog mlaza, uspravne čaure svetla, vidi se po jedan starac. Starci liče na Prirodna slobodna ljudska bića, svaki ima na sebi savršeno belu odoru od kože bizona i jedno belo orlovo pero u sedoj kosi. Svi zure u Paha Sapu, a njihov pogled ne liči na ljudske poglede kakve je dečak video u životu. Oseća pritisak tih pogleda.

"Hoćeš li poći s nama, Crna Brda?"

Paha Sapi se trzne glava. Nije video da im se usne miču. Nije zapravo ni čuo pitanje. Makar ne ušima. Mnogo godina posle pokušavaće da se seti tih glasova, da ih opiše - svakako ne zvuke kakve ljudi stvaraju grlom i ustima, jezikom i zubima, nego fini šapat grana na vetru, duboku tutnjavu udaljenog groma, ili zvuk primicanja krda bizona ili konja od kog su mu kosti podrhtavale kao dečaku kad je, oponašajući starije, prislanjao uho na zemlju.

Ta poređenja, međutim, nisu tačna. Sada to shvata, a kasnije neće biti ni važno.

"Naravno da ću poći, dedovi."

Jedna divovska prilika pruža ruku oblivenu belim svetlom. Paha Sapa zakoračuje napred i shvata da čitav savršeno staje na taj stari dlan.

Dižu se brzo i nečujno u bleštavo noćno nebo. Paha Sapa nekako čuje zvuk zvezda - svaka ima glas, svaki glas je deo hora, hor od tri hiljade i više glasova peva milozvučnu molitvu kakvu nikada pre nije čuo.

Na mnogo hiljada metara iznad zvezdama obasjanog tla šest prilika zastaje i lebdi; Paha Sapa bezbrižno i udobno leži na toplom dlanu.

Kad se najzad nagne preko ivice ogromnog, ohrabrujuće skupljenog dlana da pogleda sveta brda, Paha Sapa samo što ne zavrišti od užasa.

Crna brda su nestala. Sve je nestalo.

Ispod njih, ispod lebdeće, oblacima slične Šestorice dedova i njega, prostire se beskrajna površina vode od jednog do drugog dalekog, mračnog i blago zaobljenog horizonta. Svet je voda bez kraja.

Paha Sapa smesta shvata da gleda svet bez oblika, svet kakav je bio pre nego što je Vakan Tanka, Tajna, Veliki duh, stvorio zemlju, četvoronošce i zatim ljude. Ovo je svet pre čoveka, duhovni svet po kom su hodili taku vankan, Tajanstveni: Vakinjan - Ptica Gromovnica, Tatanka - Velika Zver, Unktehi - Onaj Koji Ubija, Taku Skanskan - Onaj Koji Menja, Tunkan - Uvaženi. Sva čista duhovna bića koja su hodila svetom još zaronjenim u posteljičinu vodu u iščekivanju da se rodi.

To je onaj svevodeni svet o kom govore Najstarije priče koje mu je pričao Vrlo Hromi, ali Paha Sapa nije uspevao da ga zamisli. Sada se more pruža oko njega na sve strane.

Paha Sapa shvata da su zvezde skrivali visoki oblaci. Sada su sivi oblaci neizmerno visoko nad njim, a neizmerno pod njim je beskrajna siva voda. Paha Sapa duboko u sebi shvata da mu Šestorica dedova omogućuju da im se pridruži u času postanka.

Odjednom jedan mlaz svetiosti - dečak odmah shvata da dolazi iz Velikog duha, iz Tajne - probija svod oblaka i čepa nebo dok ne dodirne more. Voda kipi. Iz svetskog mora dižu se mokra brda, crna stabla i sveto kamenje srži srca sveta - Crna brda. Mlaz svetla bledi, ali Crna brda ostaju dole, kao malo mračno ostrvo u nejasnom sjaju beskrajnog mora. Neko vreme Paha Sapa posmatra iz bezbednosti Dedinog savijenog dlana, a jedini zvuk je vetar koji miluje drveće, travu i vrhove talasa. Paha Sapa shvata da vetar šapuće prigušenim glasovima drugih velikih duhova koji su postojali pre nastanka prvog čoveka: Tatea - Suštine vetra, Jatea - Severnog vetra, Janpe - Istočnog vetra, Okage - Južnog vetra.

Svim ovim vetrovima Paha Sapa je pevao i molio se s Vrlo Hromim dok je kao dečak učio da postane sveti čovek, i svim se tim vetrovima Paha Sapa nemo moli i sada.

Sunce izlazi. Zraci prelivaju tamne obrise senki vrhova i senki ,borova na Brdima i baca veće senke na manja brda i izdvojena stabla duž dugačkih livada. Onda se voda oko ovog ostrvskog sveta povlači, a prerije, ravnice i Rđave oblasti pomaljaju se blistavi na svetlu. Čvrsta zemlja zamenila je vodu od horizonta do horizonta. Svet je postao uglavnom maka, zemlja, i spreman je da ga četvoronošci i dvonošci nasele.

Paha Sapa želi da pita Šestoricu dedova zašto mu sve ovo pokazuju, ali njegov duh-glas je preslab - ili je vazduh ovako visoko suviše redak - da bi reči-zvuci doprle do njihovih ušiju. Može samo da podigne pogled i klimne glavom pradrevnim, izboranim, ali prijateljskim licima koja se blago mreškaju dok se oblaci visoko na nebu talasaju na svetim vetrovima.

Paha Sapa shvata da su mu Šestorica dedova dali vanbli, oštri orlovski vid. Okreće se prema južnim šumovitim obroncima Crnih brda i jasno vidi kako se otvara Vašu nija, "Pećina koja diše", to sveto mesto koje slepi vasikuni zovu Vetrovita pećina. Posmatra svojim orlovskim vidom kako prvi bizon izlazi na svetlost.

Paha Sapa se glasno smeje, taj veseli zvuk glasniji je od njegovog slabašnog duh-glasa. Vrlo Hromi, Bik Koji Sedi i ostali sveti ljudi govorili su istinu pričajući priče o nastanku sveta. Prvi bizoni su sićušni, jedva veći od mrava, i isto toliko brojni. Ali pasući bogatu, od rođenja još vlažnu travu Crnih brda i velikih ravnica oko njih, bizoni uskoro narastaju do pune veličine. Paha Sapa se ponovo glasno smeje. Šestorica dedova pokazuju mu eone vremena u ovih nekoliko minuta.

Sunce se penje više, pa se i senke krda bizona koja pasu na nepreglednim ravnicama južno i severno od Brda jasno vide.

Paha Sapa ponovo gleda ka jugu.

Prvi Ljudi trepćući puze iz Pećine koja diše, uspravljaju se na zadnje noge i odmah počinju da se mole Vakan Tanki, Šestorici dedova, drugim duhovima i daru same Tajne, zahvaljuju im što su izvedeni iz tame u ovaj novi svet tako bogat životinjama i živ od šaputavih, zaštitničkih i ponekad veličanstveno opasnih duhova.

Pokolenja i stoleća prolaze u minutima dok Paha Sapa posmatra svoje sunarodnike kako se rađaju, love, venčavaju, kako lutaju, bore se, klanjaju, stare i umiru. Gleda ih kako love životinje koje nikada nije video, za koje nije ni čuo - velike, dlakave životinje s kljovama - i posmatra kako Prirodna slobodna ljudska bića primaju dar šunkicale, "svetog psa", čudo konja. Gleda kako se njegovi saplemenici naseljavaju širom ravnica.

Još jednom Paha Sapa vidi Crna brda kao srcoliko središte beskrajne zelene i smeđe prerije prostranstva sveta, obleaje došoa. Još jednom vidi Crna brda kao vamakaognaka ečantge, srce svega postojećeg na čitavom kontinentu. Paha Sapa vidi Crna brda kao Onakezin, Utočište.

Severno od Brda vidi Reku plesa sunca, koju vasikuni zovu Bel Fuš, i na jugu reku Čejen. Dalje na severu bez napora vidi krivudavu liniju koju vasičui zovu reka Misuri. Sve ove reke se izlivaju, ali Reka plesa sunca najviše.

U daljini Paha Sapa vidi Vapije Olaje Iha, Ravnicu lekovitog kamena, i Hinjankagapa, Crne stene, i He Ska, Bele stene, i Re Sla, Ćelavo mesto, i ponovo Vašu Nija, Pećinu koja diše na južnom boku Crnih brda, i stotine međaša na brdima i oko Brda koja bi pešice ili na konju obilazio danima i nedeljama.

Vidi crvenkasti peščanik Strmog grebena uz rubove utonulog Trkališta oko Brda, nalik na splet mišića oko živog srca, i jasno vidi Pte Tali Japa, Jaz bizona, kojim i četvoronožne životinje i Prirodna slobodna ljudska bića lako stupaju na planinu kad žele da se na njoj sakriju. Tačno pod njim su Šestorica dedova, a uz njih visoki stenoviti vrh Brda zlog duha i desetine drugih grebena od sivog granita, šiljaka i tornjeva od crvenog kamena koji štrče iz mekog crnog pokrivača od borovih iglica.

Tiho je ovde gore, a sunce brzo izlazi, iznova i iznova, prebrzo da bi bilo potčinjeno redovnom vremenu i kretanju, a senke se skraćuju tako brzo da je to gotovo zabavno. Iznova i iznova sunce juri po nebu, opisuje luk preko savršenog plavetnila i poziva Prirodna slobodna ljudska bića na molitvu. Odjednom sunce usporava i Paha Sapa čuje šapat vetra, mrmor grana, udaljenu grmljavinu reči pažljivo izgovorenih mekim Dedinim glasom. Jedanaestogodišnjem dečaku odjednom se čini da se nalazi u budućnosti, svojoj i svog naroda.

"Gledaj, Paha Sapa."

Paha Sapa gleda i u prvi mah ne vidi ništa. Onda shvata da se nešto mrda i meškolji između stena svete Šestorice dedova daleko ispod njega, da nešto podrhtava i treperi duž kamenitog vrha na kom još nejasno razaznaje svoju blatnjavu jamu vizije, pet motki za obeležavanje strana sveta i klonule crvene zastavice. Zahvaljujući poboljšanom orlovskom vidu Paha Sapa se usredsređuje na šta god poželi, skoro kao da ima onaj durbin kakve, prema recima Vrlo Hromog, koriste vasikunski konjički oficiri. Sada, dok mu jedan deda ponovo pokazuje, on pažljivije posmatra planinu s koje je uzleteo.

Manje kamenje i osrednje stene se tresu, oslobađaju i klize niz strmu južnu padinu Šestorice dedova. Paha Sapa vidi kako se stabla na južnom boku planine sva kao jedno stresaju i podrhtavaju. Čuje se tiha tutnjava dok se još stena, manjih i većih, skotrljava u dublju dolinu s južne strane svetog vrha, a onda Paha Sapa vidi zemljotres. Kao da se sama zemlja topi i drhturi, a kilometri šuma i livada savijaju se i preoblikuju kao da neko istresa haljinu od kože bizona ili krzneni pokrivač.

Ne, nešto izlazi iz kamena.

Paha Sapi se na trenutak čini da nešto izbija iz žive stene, da prokopava sebi izlaz kroz kamen, ali onda se usredsređuje i vidi da se sam granit brda preoblikuje, menja, širi.

Četiri ogromna lica nastaju na južnoj litici tik ispod vrha na kom je Paha Sapa ležao i molio se danima i noćima. Lica su vasikunska, muška - mada bi prvo koje je izbilo moglo biti lice starice da nema tako smelo isturenu bradu. Drugo lice koje se rađa iz granita kao kljun i glava ptičeta iz debele sive ljuske lice je vasičua duge kose, s još dužom donjom vilicom nego kod vasikuna-starice sasvim levo, pogleda uperenog u daljinu. Treća glava ima nekakvu jareću bradicu kakve nose neki vasikuni, ali i snažne crte i beskrajno tužne oči. Četvrta i poslednja, nastala između glave što bludi pogledom i bradate glave tužnog pogleda, ima kratke brkove iznad nasmešenih usana i oko očiju dva kruga, možda od metala i stakla. Vrlo Hromi je, prilično čežnjivo, kako se Paha Sapi činilo, pričao kako neki vasikuni stavljaju drugi par očiju na lice kad njihove rođene oči oslabe. Rekao je Paha Sapi i vasikunski naziv za to: naočari.

"Šta..."

Paha Sapa mora da pita šta znače ove glave, iako mu sopstveni duh-glas zvuči slabašno.

Ućutkuje samog sebe osetivši senku dodira ruke nevidljivog dede na svom duh-ramenu dok planina nastavlja da se menja.

Četiri glave se oslobađaju. Zatim nastaju ramena i trupovi - Paha Sapi ovo deluje čudnovato poznato iz pređašnjih snova - obučeni u naznake granitne belačke odeće. Četiri prilike sada se vrpolje i uvijaju - Paha Sapa ih gotovo čuje kako stenju od napora i zaista čuje tutnjavu stena koje padaju u dolinu, lepet krila i kreštanje hiljada ptica koje uzleću širom Crnih brda.

Glave su visoke dvadesetak metara. Kamena tela ustaju iz čučnja, hvataju ravnotežu i ispravljaju se, a visoka su preko sto metara - viša su od duhova Šestorice dedova u mlazevima belog svetla.

Paha Sapa je na trenutak prestravljen. Hoće li siva kamena vasikunska čudovišta rasti dok ne dosegnu Dedove i njega? Hoće li posegnuti, ubrati ga s neba i proždrati?

Kameni vasikuni prestaju da rastu i više ne dižu pogled prema Paha Sapi i dedovima. Pažnja im je usmerena na zemlju i Crna brda oko njih. Divovi stoje na masivnim granitnim nogama, dvojica opkoračuju vrh Šestorice dedova, i Paha Sapa vidi da gledaju oko sebe s nečim što on tumači kao čuđenje svih novorođenih stvorenja, četvoronogih i ljudskih.

Osim što u njihovim pogledima nije samo čuđenje. Tu je i glad.

Ponovo se čuju šuštanje borova i udaljena grmljavina šapata jednog Paha Sapinog voljenog Dede - ili možda svih.

"Gledaj."

Četiri vasikunska Kamena diva koračaju Crnim brdima rušeći usput stabla. Otisci njihovih stopala u mekoj zemlji veći su od nekih malih svetih jezera razbacanih po Crnim brdima. Povremeno neki Div zastaje, saginje se i otkida vrh brda, bacajući hiljade tona zemlje u stranu.

Paha Sapu obuzima iznenadna i gotovo neodoljiva želja da prsne u smeh, a možda i da zaplače. Jesu li ovi vasikunski Kameni divovi obični pispije - veliki prerijski psi?

Posmatra dalje i više mu nije do smeha.

Četiri Kamena diva kupe životinje iz šuma i s livada Crnih brda - jelene iz visoke trave, dabrove s izvora, srndaće s obronaka, ovce s grebena, dikobraze sa stabala, medveđe iz njihovih pećina, kojote, lisice i njihovu mladunčad iz jama, veverice s grana, orlove i sokole iz samog vazduha...

I sve što Kameni divovi uzmu, to i prožderu. Ogromni sivi kameni zubi žvaću, žvaću i žvaću. Siva kamena lica na sivim kamenim glavama potpuno su bezizrazna, ali dečak oseća njihovu nezajažljivu glad dok se saginju, uzimaju, dižu i ubacuju živa stvorenja i njihove duše u siva usta pa ih žvaću, žvaću i žvaću.

Paha Sapin šapat je čujan, nastao u njegovim duh-plućima, grlu i ustima, protisnut je kroz njegove duh-zube, ali je isprekidan.

"Dedovi, možete li ovo da zaustavite?"

Umesto odgovora, šapat šuštanja i grmljavine donosi novo pitanje.

"Vasiču ne znači beli čovek, Crna Brda. To znači i oduvek je značilo 'žderač masti'. Shvataš li sada zašto smo tvojim precima dali tu reč za vasikune?"

"Shvatam, deda."

Paha Sapa nije znao, i ne bi nikad ni pretpostavio, da njegovo duh-telo može osetiti mučninu, ali sada je oseća. Naginje se preko savijenih prstiju zaštitničke Dedine ruke i posmatra.

Četiri Kamena diva izlaze iz Crnih brda, svaki na jednu stranu sveta, kao da ih navode Paha Sapine bedne motke pored jame vizije. U prvi mah dečak ne veruje onome što vidi, ali svojim novim orlovskim vidom gleda pažljivije i shvata da ga oči ne varaju.

Kameni divovi sada ubijaju bizone i druge prerijske životinje, gaze ogromnim kamenim potpeticama ogromnih vasikunskih kamenih cipela antilope i jelene, a onda dižu zgnječene lešine u kamena usta sto metara iznad zelene i smeđe prerijske trave. Vreme teče brže i sunce zalazi, zvezde kruže iznad Šestorice dedova i nagnutog Paha Sape, sunce ponovo izlazi - hiljadu puta, deset hiljada puta - ali četiri Kamena diva sve vreme lutaju ravnicama do horizonta i iza, vraćaju se, gaze petama, kupe, dižu i žvaću. Žvaću. Žvaću.

Onda Paha Sapa opaža nešto i vrišti u retki hladni vazduh neba na kom on i Šestorica dedova plutaju bestelesni i nemoćni kao oblaci.

Kameni divovi ubijaju i poslednje od miliona bizona, ali još i pre toga jure ljude po Ravnicama, Crnim brdima, čak i one daleko na istoku i još dalje na zapadu; jure i hvataju Paha Sapina Prirodna slobodna ljudska bića, Vrane, Čejene, Crne Noge, Šošone, Ute, Arapahe, Ponije, Ote, Osage, Odžibvije, gone jadne ostatke Mandana, čiste Grovante, Krije, Kutenaje i Hidatse. Svi beže. Svi su uhvaćeni. Niko se ne spašava.

Neka ova majušna razbežana bića Kameni divovi stavljaju u kamene džepove svoje kamene odeće, ali druga bacaju daleko, odbacuju ljudska bića koja vrište i mlataraju rukama preko krivine zemlje i van pogleda zauvek. A neka jedu. Žvaću. Žvaću.

"Dedovi! Zaustavite ovo! Sprečite ovo, molim vas!"

Glas koji Paha Sapa čuje mekši je od onog ili onih pređašnjih; dubok je i melodičan, mešavina ptičjeg poja i žuborenja vode preko kamenja.

"Da zaustavimo? Ne možemo. Vi, naš narod, niste uspeli da ih zaustavite. A ne bi bilo ni ispravno da ih zaustavimo. Oni su Žderači masti. Oduvek su bili Žderači masti. Da li sprečavamo zvečarku da ujede svoj plen? Sprečavamo li škorpiju da ubode usnulu rovčicu? Sprečavamo li orla da se obruši na miša? Sprečavamo li vuka ili kojota da skoče na prerijskog psa?"

Reči zvone u Paha Sapinoj bolnoj lobanji: sintehahla, itignila, anunkasan, hitunkala, sung' manitu tanka, lung mahetu, pispia...

Kakve veze imaju obične životinje s pokoljem i istrebljenjem Prirodnih slobodnih ljudskih bića koje posmatra odozgo? Kakve ima veze priroda škorpiona, vuka, orla ili čegrtuše s ljudima koji hvataju i ubijaju ljude?

Bizoni u prostranoj preriji su mrtvi, pobijeni, pojedeni, istrebljeni. Šatori i sela Prirodnih slobodnih ljudskih bića i svih njihovih crvenih neprijatelja, saveznika i dalekih srodnika zjape prazni. Četiri vasikunska Kamena diva, ugojena od ubijanja, žvakanja i gutanja tolike masti, vraćaju se preko puste prerije u opustošena Crna brda.

Paha Sapa se naginje toliko daleko da gotovo pada preko ivice ogromnog dlana i ogromnih prstiju koji ga drže kilometrima iznad ništavila. Prikuplja hrabrost.

"Dedovi, Sile sveta, Tunkašile Četiri strane sveta i Neba i Zemlje, Najstarija deco Velikog duha, čujte moju molitvu! Ne dozvolite, dedovi, da ova vizija postane stvarnost! Ne dajte da se vratim Vrlo Hromom i svom bratstvu s ovakvom vizijom! Preklinjem vas, o, Dedovi!"

Kilometrima ispod njega Kameni divovi vratili su se na Crna brda. Ležu među skršeno drveće, isprevrtano stenje i prerovane planinske vrhove, pokrivaju zemljom i kamenjem svoja siva granitna tela onako kao što starci posle gozbe navlače kože bizona preko nogu, nabreklih stomaka i staračkih ramena.

Paha Sapa oseća da leti naniže - ne pada, nego se spušta na dlanu Dede okupanog belom svetlošću - ali dedovi sada govore uglas i vrlo ih je teško razumeti, toliko se njihovi glasovi mešaju s vetrom, grmljavinom i žuborom potoka.

"Gledaj, ovo je bio tvoj narod, Crna Brda. Tvoji preci pesmom su ga prizvali u život. Tvoje pokolenje izgubiće ga zauvek ako nešto ne preduzme. Žderači masti su to što su, Prirodna slobodna ljudska bića i sva naša deca znaju to još otkako su videli prvog Žderača masti kako vesla ka zapadu u doba pradedova tvojih pradedova.

Ako izgubite bizone, ako izgubite svoje šatore, ako izgubite ovaj svet sa svim pesmama i žrtvama, izgubićete nas, i sve ostale duhove, i duboke tajanstvene sile i imena koja ste svojim glasićima dozivali deset hiljada i više leta. Ako dozvolite Žderačima masti da vam sve to oduzmu, izgubićete Tajnu zauvek. Čak ni bog ne može postojati ako nestanu svi koji mu se klanjaju i ako se zaborave sve tajne molitve, Paha Sapa, sine naš. Ljudi bez moći nisu ljudi, nego prosta hrana za zveri i druge ljude."

Šest senovitih prilika u šest mlazeva svetlosti lete nisko. Za trenutak-dva, Paha Sapa zna, spustiće ga na razvaljeni stenoviti vrh svete planine. Sunce je zašlo, vreme usporava, zvezde blede a oblaci se ponovo valjaju po nebu.

"Kako ja da pomognem Prirodnim slobodnim ljudskim bićima da se patnja ovog proročanstva ne ostvari, Dedovi? Recite mi, molim vas!"

Odgovara mu poj ptica i žubor potoka.

"Ovo nije proročanstvo, Crna Brda. Ovo je činjenica. Ali ti ćeš moći nešto da preduzmeš. Od sve naše dece koja su sada samo mast za Žderače masti, samo ti ćeš moći nešto da učiniš."

"Kako, Dedovi? Kada? Gde? Recite mi kako... Dedovi!"

Ali velika topla ruka vraća njegov nagi nazad u njegovo telo koje leži na leđima u jami vizije. Šest prilika u šest mlazeva svetlosti ponovo postaju šest zvezda repatica i vraćaju se blistavim stazama nazad na nebo.

"Dedovi!"

Glas s neba samo je šapat vetra.

"Paha Sapa, toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo."

Videćemo te ponovo okom naših srca.

* * *

Paha Sapa se budi u hladno, vlažno, kišovito svitanje. Drhti vrlo jako; čak i kad je našao pokrivač i pokrio nago telo, ono se treslo još pola sata.

Stežući svetu lulu okačenu o uzicu oko vrata, Paha Sapa uspeva da se otetura niz padinu. Crv se nekako oslobodio užeta i nije više pripet, ali se ne udaljava od Bele Čaplje. Paha Sapa je toliko slab da zna da neće preživeti ako su zamke za zečeve prazne.

U jednoj zamci se migolji zec, u drugoj je ostala zečja noga. Paha Sapa peva molitvu zahvalnicu, ubija zeca i uzima onu nogu.

Kremen i kresivo su u kući za znojenje, gde ih je ostavio uz malo suvih grana ispod svežnja odeće. Drhtavim rukama uspeva da ponovo raspali vatru. Vetar i oluja oduvali su lišće i nešto vrbovih grana, pomerili su kože i otvorili deo kućice nebu i kiši, ali Paha Sapa se na to ne osvrće dok čuči nad iskrama i duva da raspali sićušnu žeravicu u plamen. Kad vidi da će se vatra razgoreti...

"Hvala vam, Dedovi. Hvala ti, Vakan Tanka!"

...Paha Sapa dere zeca, čisti mu utrobu, skida kožu s one zečje noge, pravi rašlje od opalih grančica i počinje da jede i pre nego što je zec potpuno ispečen.

* * *

Ujutru posle čitavog dana i noći Paha Sapa je nadomak svog sela. Toliko je žurio da pođe kući da se spakovao vrlo nemarno i ostavio nešto odeće u kući za znojenje. Nema ni trenutka za gubljenje. Mora reći Vrlo Hromom, Ljutitom Jazavcu, Grlatom Sokolu i ostalim starešinama sela za ove strašne vesti, mora im ispričati sve o svojoj užasnoj Viziji... Možda se ratnicima i svetim ljudima ružni san u kom vasikunski Kameni divovi nastaju iz Crnih brda neće činiti tako strašan kao Paha Sapi. Možda u tom snu ima simbola, znakova i nagoveštaja koje nijedan jedanaestogodišnji dečak ne može shvatiti.

Paha Sapa nikad tako nije osećao koliko je mlad i beskoristan. Plače mu se. Ipak, umesto da se rasplače, drugog dana putovanja na sever prema Uskim stenama uz rečicu naraslu do bujice široke nekoliko stotina metara (ali on ne mora da je pređe da bi stigao do Uskih stena i svog sela) Paha Sapa steže uz drhtave grudi rastavljenu svetu lulu, još ukrašenu crvenim perima i umotanu u tkaninu, i pada u san na leđima Crva.

* * *

Nekoliko sati, minuta ili trenutaka kasnije budi ga njištanje Bele Čaplje pogođene prvom strelom.

Paha Sapa se trza, osvrće preko ramena i odmah shvata koliko je bio lakomislen. Kad je jahao ka jugu u Brda, stalno je osmatrao horizont i skrivao se uprkos jakoj kiši. Sada je, pod višim oblacima i povremenim zracima sunca na preriji, jahao ne obazrevši se nijednom, napet od želje da stigne kući, nadmeno nemaran.

Pedesetak metara iza sebe vidi osmoricu Vrana obojenih ratnim bojama kako uz ratne povike podbadaju ratne konje i jure ka njemu. Preprečuju mu put ka istoku i jugu, pa može da beži samo ka severozapadu, prema nepremostivim preprekama poplavljene doline i stotinama metara široke bujice.

Druga strela pogađa Belu Čaplju u vrat i prelepa kobila Žene Tri Bizona pada. Paha Sapa seče uže da ga kobila ne povuče za sobom. Čuje se glasno užasno praskanje i Paha Sapa shvata da dvojica Vrana imaju puške. Mali gejzir krvi izbija iz Crvovog raznetog pleća i prska Paha Sapu po licu.

On osim noža nema drugog oružja. Ratno koplje i sve ostalo izgubljeno je s Belom Čapljom. Paha Sapa se ponovo osvrće - nijedan Vrana nije zastao čak ni da opljačka mrtvu kobilu. Sva osmorica ga gone, viču, usta su im crna i razjapljena, oči i zubi jezivo beli.

Presecaju mu put, trojica skreću severozapadno od njega, on mora ulevo, prema vodi. Skreće.

Strela prolazi između njegovog lista i Crvovih zadihanih rebara; pogađa konja, a ne dečaka. Paha Sapa čuje stravično zviždanje ispod Crvovog dahtanja. Dobri konj galopira uprkos tome što su mu pluća izbušena mecima.

Paha Sapa jaše punom brzinom prema nabujalim vodama. Vrane urlaju glasnije, krici su im zastrašujući kao žvakanje Kamenih divova.

Odjekuju dva hica i Crvu popuštaju noge. Paha Sapa leti preko glave mrtvog konja - baš kao na Masnoj travi, gde je izveo junački potez na Dugoj Kosi, samo što će ovde on, Paha Sapa, poginuti! Dečak grabi delove svete lule, pada u vodu i pliva prema zapletenim granama topola i iščupanim vrbama koje bujica nosi.

Vrane nateruju svoje snažne konje u vodu, struja ih vuče, vrti ih, voda nadolazi preko kolena jahača, i tu staju, urlaju i krešte, pažljivo ciljaju i gađaju Paha Sapu mecima i strelama.

Paha Sapu bujica nosi brže od svakog metka. Drži svetu lulu umotanu u crvenu tkaninu visoko nad glavom da je ne pokvasi čak i dok sam tone u hladnu mutnu vodu, izranja, pljuje i grca.

Nešto je desno od njega, uzvodno i iza, sigurno nije Vrana... ne bi se oni usudili...

Paha Sapa se osvrće, i dalje držeći delove svete lule u podignutoj ruci, i deblo topole ga udara u glavu.

* * *

Budi se. Nije se udavio. Prošli su sati - ili je suton ili nova zora - a on leži gotovo zatrpan blatom na zapadnoj obali brze reke, sada široke skoro kilometar. Nije ni stigao na drugu obalu. Vrane će ga lako uhvatiti ako ga još hoće.

Jedno oko mu je ili izbijeno ili zatvoreno od otoka. Nedostaje mu nekoliko zuba. Metak mu je prosvirao mišicu.

Ali to nije važno. Ptehinčala huhu kanunpa je nestala.

Paha Sapa uspeva da se pridigne na kolena. Mlatara rukama na bledom svetlu, pljuska po vodi, nekako uspeva da ustane na noge, gega kroz vodu, pada, roni, ponovo roni, jedva izvlači glavu iz struje, samo što se ne udavi.

Nema je. Nema ptehinčala huhu kanunpe prenošene s kolena na koleno, najsvetijeg predmeta njegovog plemena, srca njihove tajne i odbrane od mračnih sila neba i zemlje, lule koju mu je Vrlo Hromi poverio. Nestala je.

Paha Sapa na sebi ima samo pregaču, čak i mokasine su mu spale s nogu. Sav je blatnjav, obliven konjskom i sopstvenom krvlju. Na jedno oko skoro ne vidi.

,,I dalje moram da izvestim o Viziji Vrlo Hromog i starešine. I dalje moram da im ispričam sve, a onda da primim doživotnu kaznu zbog gubitka svete lule."

Paha Sapu sve boli. Izvlači se iz vode i mulja na blatnjavu obalu hvatajući se za busene trave i nesigurno staje na noge.

Tri Vrane stoje svega nekoliko koraka od njega. Paha Sapa ne može da potrči. Ovo nisu iste one Vrane - ovi su krupniji, stariji, obučeni su u vasikunske vojničke košulje raskopčane na tetoviranim grudima.

Iza Vrana je šezdesetak konjanika; crne se naspram izlazećeg sunca, ali očigledno su vojnici. Jedan vasiču viče nešto na istom onom ružnom jeziku kojim Paha Sapi noću govori duh Duge Kose.

Najbliži Vrana, starac s ožiljkom od čela preko nosa do obraza, primiče se tri koraka Paha Sapi, podiže repetirku i udara ga snažno kundakom od drveta i metala u čelo.

15
Džordž Armstrong Kaster

Ti, najmilija moja, od svih ljudi na ovoj lepoj zemlji najbolje znaš da je moj ugled američkog "najvećeg živog borca protiv Indijanaca" preteran. Pod mojim zapovedništvom i vođstvom ubijene su hiljade i hiljade Pobunjenika ⁷ ali nisam imao čast da ubijem mnogo Indijanaca.

Za razliku od Pobunjenika, Indijanac je podmukao i neuhvatljiv neprijatelj. Oni sami odlučuju kada i gde će se boriti i gotovo nikad ne vode prave bitke, nego samo čarke, i obično se bore iz daljine (osim kadjurnu da izvedu Potez ili da skalpirajupale belce), a onda beže da se posakrivaju iza sukanja svojih žena i zvečki svoje dece u selima. Zato konjica može da ih iznenadi i primora na borbu samo kad napadne njihova sela, naročito ujutru, odmah po svitanju. Takva je bila i moja bitka na reci Vašiti.

Ti ratnici, uglavnom Ćejeni, te krvave 1868. godine pošli su s Indijanskih teritorija i iz nešto južnijeg Teksasa da napadnu Kanzas. Tog novembra general Šeridan pokazao mi je krvavi račun - samo od avgusta ubijeno je sto deset belaca, silovano trinaest žena, ukradeno je više od hiljadu grla stoke, a spaljene su i opljačkane nebrojene naseljeničke brvnare. Kanzas je ovo silovanje, pljačku i pokolj shvatio lično.

Indijansko nasilje poteklo je, kao što i ti sigurno smatraš, neposredno iz mirovnog ugovora koji smo potpisali s Crvenim Oblakom i ostalima te godine u tvrđavi Larami. Tim ugovorima Šerman je dao plemenima sve što su tražila i još mnogo više. Između ostalog, vojska je pristala da napusti čitav lanac utvrđenja duž Bozmenovog puta, a priznala je i vlasništvo Sijuksa nad Crnim brdima, uprkos činjenici da su ih sami Sijuksi tek nedavno bili preoteli i da su belci - rudari - već sledili moje istraživačke putanje u ta brda i gradili tamo svoja naselja. Ali Indijanci, kao i svaki dostojan protivnik, vide ustupke kao znak slabosti, pa nije bilo nikakvo iznenađenje kad su svega nekoliko nedelja pošto su poglavice potpisale ove sporazume njihovi ratnici počeli da ubijaju doseljenike širom Kanzasa, a onda se povlačili u bezbedna utočišta kao stoje rezervat kod tvrđave Kob, na reci Vašita u severnom Teksasu, gde su uzeli naše meso, zimovali i čekali da otoplipa da izjašu i pobiju još doseljenika.

Ti se, mila moja, svakako sećaš Vila Šeridana. (A ja se sećam da si plesala s njim u tvrđavi Livenvort kad je došao da preuzme zapovedništvo od Henkoka.) Kolikogod da je rđavo plesao s tobom, Šeridan je mnogo pomogao mojoj karijeri. Izvukao me je iz Monroa, gde sam umirao od dosade (osim čarobnih dana i noći s tobom, mila moja), i 12. novembra Šeridan i ja smo poveli mešoviti odred pešadije i konjice duboko u indijansku teritoriju.

Neprijatelj je, uz našu pomoć u indijanskim agencijama prerušenim u tvrđave kao što je tvrđava Kob, stvorio kratke linije snabdevanja, ali konjica je oduvek patila od predugačkih linija koje su se često protezale čak do Livenvorta. Zato smo podigli skladišni logor na Severnokanadskoj reci blizu koridora Oklahome. Neprijatelj se toliko privikao na bezbednost utočišta južno od rekeArkanzas da je postao samozadovoljan i nemaran; ovog puta, sa skladišnim logorom kao bazom za snabdevanje, nameravali smo da ga iznenadimo u zimu. (Stari planinac Džim Bridžer tvrdio je da je zimski pohod neizvodljiv - da će konjicu zatrpati smetovi i da će svi pomreti za tri dana - ali Šeridan i ja znali smo da nije tako.)

Već sam ti pričao, Libi, o neobičnoj, gotovo nevojničkoj sklonosti Fila Šeridana da koristi ružne reči (kojih sam seja odrekao zauvek istog onog dana 1862. godine kada sam se odrekao i pića nakon što si me videla pijanog u Monrou upravo kad sam počinjao da ti se udvaram). Bilo kako bilo, Filova samoobmana da će biti prvi konjički zapovednik na Zapadu koji namerava da napadne Indijance usred zime (mnogi su to izveli pre njega), pomešana s njegovim psovkama, dovela je do neobičnog sastanka s oficirima i vojnicima, pa sam krenuo u ozbiljnu mećavu uz zvukepesme Devojka koju ostavljam.

Sneg je pomogao našim izviđačima iz plemena Osaga (jedva su čekali da izravnaju stare račune s Čejenima) i 26. novembra naišli smo na trag grupe Indijanaca koja se vraćala u svoje selo u Oklahomi, očigledno iz pohoda na Kanzas. Odmah smo ostavili teretna kola ipošli tim tragom. Pratili smoga čitav dan i čitavu noć.

Terao sam ljude na velike napore, kao što znaš da uvek činim u pravom ratnom pohodu; zastali smo radi kafe i dvopeka samo jednom tokom kratkog, ledenog dana i duge ledene noći. To je bio jedini zastanak za moje ljude od četiri ujutru do sutradan kasno popodne. Sedamsto dvadeset ljudi sledilo me je kroz noć, bez ikakvog zvuka osim pucanja zaleđenog snega pod konjskim kopitima. Najzad me je jedan izviđač pozvao napred na vrh nekog brda. Iznenadio sam se videvši rečnu dolinu ispod nas. Opazio sam kretanje nejasnih prilika oko kilometar dalje, ali sam pretpostavio da su to bizoni.

"Ne", zagunđao je Osaga. "Mnogo Indijanci. Konji."

Šapatom sam pitao starog izviđača zašto misli da su to indijanski konji. Pod slabim svetlom zvezda to je moglo biti bilo šta.

"Čuo ja pas laje", promrsio je starac.

Naprezao sam uši, ali nisam čuo pseći lavež. U jednom trenutku mi se učinilo da čujem zvono... Indijanci ponekad kače zvona na kobilu predvodnicu krda... ali nisam bio siguran. Najzad je iz mračne doline do mene dopro slabašni nemoćni plač bebe. Više nije bilo sumnje.

Naredio sam da napad počne u prvi osvit.

Podelio sam svoje snage, baš kao i juče (je li to bilo juče?) na Liti BigHornu. Raspodelio sam jedinicu u četiri grupe - jedna će obići do drugog kraja sela u dolini, dve će ga opkoliti s bokova, a moja grupa će napasti sjuga, s trenutnog položaja.

Naravno, nisam imao pojma o tome koliko je Indijanaca bilo te noći tamo, Libi. Moglo ih je biti sto ili deset hiljada. Ali pod svojom komandom sam imao sedam stotina konjanika, a nikakva banda ne može se odupreti tolikoj jedinici Konjice Sjedinjenih Država na čijoj strani je i iznenađenje.

Neki momci iz pukovske muzike pričali su posle bitke da je bilo toliko hladno da su im se usne lepile za limene instrumente kad su po mojoj zapovesti zasvirali omiljenu pesmu našeg puka, Gari Oven, pred sam napad. Zapravo im se smrzavala samo pljuvačka, pa su limeni instrumenti počeli da falširaju, a zatim potpuno ućutali, no to nije bilo ni važno jer sam već poveo svoju grupu u punom galopu nizbrdo ka dolini i selu. Jahao sam na čelu (naravno), s isukanom sabljom u jednoj pruženoj ruci i pištoljem u drugoj.

Indijanci su - ispostavilo se da je selo čejensko, stoje beskrajno obradovalo naše krvožedne izviđače Osage - bili potpuno zatečeni, ali ratnici su za tren oka izleteli iz šatora i počeli da bacaju koplja, odapinju strele i pucaju iz repetirki. Posekli smo ih na mestu. Moram ti priznati nešto o ratu, Libi - kada su starci, starice ili, kako sam video početkom bitke, desetogodišnji dečaci uzimali puške ili koplja poginulog ratnika i ciljali u nas, moji ljudi ubijali su i njih. Mnogi konjanici gonili su neprijateljski raspoložene Indijance po dve i više godina, i nikad nisu ušli u poštenu borbu s njima, nego su samo nalazili trag skalpiranih belaca, silovanih žena i spaljenih naselja. U mojim ljudima nakupilo se mnogo besa, a borba je - iako kratka, manje od sata, od čega je samo prvih pola sata bilo prava bitka - bila jezivo žestoka.

Ratnici su se povukli iz sela i pokušali da pregaze reku Vašitu, ali pobili smo ih dosta dok su stajali do pojasa u brzoj ledenoj bujici. Oni koji su stigli u gustu šumu na drugoj obali nastavili su da pucaju odande, ali poslali smo tamo borbene grupe iz sada sjedinjenog odreda - drveće je raslo toliko gusto da smo morali da sjašemo - ijedan po jedan ti ratnici su pobijeni. Gotovo niko nije dozvolio da bude zarobljen.

Naši gubici bili su mali - jedan oficir je poginuo, a dva oficira i jedanaest vojnika su ranjeni. Moj zamenik (sigurno se sećaš majora Eliota) i devetnaest momaka viđeni su kako gone neprijatelja s reke, no iako smo očekivali da se to odeljenje brzo vrati, nisu se vratili. Kasnije smo saznali da su im Indijanci nizvodno od nas postavili zasedu. Ubili su i Eliota i njegove ljude.

Ipak, pobedaje bila gotovo potpuna. Zarobio sam pedeset troje Indijanaca, uglavnom žena i dece koji su za vreme bitke ostali skriveni, i više od devetsto indijanskih konja. Žene i decu vodićemo sa sobom, ali naredio sam da se skoro osamsto pedeset konja, uglavnom šaraca, pobije. Znam koliko voliš konje, ljubavi, i znao sam da ćeš se uzrujati kad ti ovo ispričam po povratku, ali siguran sam da shvataš da nisam imao izbora. Dozvolio sam ženama, deci i nekolicini staraca da odaberu konje za jahanje, ali moj odred nikako nije mogao da odvede osam stotina konja nazad u logor, a nisam mogao ni da ih ostavim pa da ih se neprijatelj ponovo dočepa.

Nosim mnoga sećanja iz bitke na Vašiti, ali njištanje konja, miris baruta pomešan s mirisom konjske krvi u hladno jutro, zvuči teškog padanja konja u sneg i duž zaleđenih obala reke... pa, to nikad neću zaboraviti.

Oko deset sati saznao sam i koga smo porazili. Bilo je to pleme čejenskog poglavice Crnog Kotla - takozvanog poglavice mira - istog onog Crnog Kotla koji je nekako uspeo da preživi pokolj u Koloradu, na Peskovitom potoku, kad je pukovnik Čivington šatro njegovu grupu. Sestra Crnog Kotla rekla mije, preko mog tumača, da je stari poglavica logorovao ovde, dalje i severnije od drugih indijanskih sela načičkanih u dugačkoj dolini uz obalu Vašite, sela plemena Apača, Arapahoa, Kajova, čak i Komanča, upravo iz straha od napada konjice (straha koji nije mučio ostale poglavice, mada nijedan osim Crnog Kotla nije bio na Peskovitom potoku). Crni Kotao je, kako smo otkrili, poginuo u prvim minutima okršaja, pokušavajući da pobegne. Starac čak nije ostao da zaštiti svoju porodicu i unuke.

Izveštaji o hiljadama Indijanaca ulogorenih u blizini nisu me zabrinuli - ovoliko konjice može da porazi sve ratnike koje pošalju uzvodno ka nama - ali me je naveo da odlučim da pobijemo konje i zasad se povučemo.

Znam da se sećaš, Libi, onog odvratnog novinskog članka u kom se ova čista pobeda poredila s Čivingtonovim pokoljem na Peskovitom potoku. Kao što smo već razgovarali, to nije samo netačno, nego i uvredljivo. U plemenu Crnog Kotla na Vašiti bilo je mnogo ratnika koji su zlostavljali Arkanzas. Našli smo skalpove belaca, čak i žena. Našli smo fotografije, oružje, odeću, alatke i drugi plen iz spaljenih brvnara. Štaviše, ratnici Crnog Kotla držali su dve belkinje kao taoce (jedna je bila vrlo mlada) ipresekli su im grla čim su čuli naše pucnje. To nisu bili nedužni, miroljubivi Indijanci, kolikogod Crni Kotao voleo sebe da naziva "poglavicom mira."

Sestra Crnog Kotla govorila je bez prestanka, svaljivala je svu krivicu na neke "mlade usijane glave" koje su se priključile plemenu. Brbljala je i brbljala, ali ubrzo sam shvatio da samo pokušava da dobije na vremenu. Oko podneva prve stotine ratnika iz brojnih sela nizvodno pojavile su se na drugoj obali. Predveče ih je već bilo na hiljade, a siguran sam da je sestra Crnog Kotla upravo to i želela - da ostanemo u neodbranjivom položaju kad hiljade Arapahoa, Kajova, Čejena, Apača i Komanča nasrnu na nas.

Tokom poslednjeg dela njene govorancije, dok su ubijani poslednji konji, i neposredno pre nego što sam je prekinuo da bismo uzjahali i krenuli, primetio sam da me vrlo lepa devojka, od možda sedamnaest godina, drži za ruku dok starica melje i melje.

"Šta radi ova baba?", ljutito sam upitao prevodioca.

On se nasmejao. "Pa, gospodine, venčava vas s ovom skvo po imenu Mo-na-se-ta. Mislim da ste sada već propisno venčani."

Odmah sam pustio ruku te devojke i pokretom ućutkao poglavičinu sestru.

Dobro pamtim to povlačenje iz doline i uz reku. Osvrtali smo se preko ramena na kasnom zimskom suncu. U odsjaju sunca stotine i stotine Indijanaca na obalama ličili su iz daljine na mnoštvo uspravnih klinova, ili na neznabožačke druidske spomenike nekom zaboravljenom sunčanom božanstvu; sama dolina kiptelaje od vatri i dima (spalili smo sve šatore) a sneg nije bio samo ugažen, nego se crveneo, stotinama metara unaokolo, od krvi pobijenih konja.

Kasnije su me kritikovali i u vojsci i van nje što sam se povukao kad nam je toliko Indijanaca doslovno bilo na milost i nemilost (naš teretni karavan nas je stizao, noseći dovoljno bivoljeg i drugog mesa da mesecima hranim sedamsto vojnika), a da ne spominjem još oštrije grdnje što nisam sačekao i potražio majora Eliota i njegove ljude - ali ti znaš pravi razlog mog takozvanog povlačenja, ljubljena moja Libi. Jedino ti na čitavom svetu znaš pravi razlog.

Ponekad se pitam šta bi ti uvodničari koji su me nazivali kukavicom i ubicom žena mislili kad bi znali istinu.

* * *

Mila moja, hajde da se pozabavimo prijatnijim (ili makar zabavnijim) uspomenama.

Monaseta.

Kako si me samo zadirkivala zbog nje. Ostala je sa Sedmim pukom posle bitke na Vašiti, ili kao gost u šatoru pored mog, ili u mom šatoru. Bila je to teška, duga i hladna zima. (Ti znaš da na maršu, čak i onih prvih novembarskih dana 1868, kada smo išli na jug prema Planini antilopa i Vašiti, pre napada na Crnog Kotla, često ni ne podižem svoj komandni šator, nego odspavam nekoliko sati napolju na hladnoći uvijen u kože bizona, s dva velika psa oko sebe. Kasnije, kad se taj beskrajni zimski pohod završio... ne, čekaj, još za vreme pohoda, sad se sećam, u brojnim pismima si me zadirkivala zbog moje "neveste Indijanke".)

Sećam se jednog pisma koje sam ti poslao iz snežnog beskraja na početku pohoda. U njemu sam ti opisao smešni "obred venčanja" na Vašiti i opisao ti Monasetu tako da to "obična" supruga ne bi smatrala ni podnošljivim, a kamoli zabavnim.

To je vrlo privlačna skvo, vedrog i radosnog lica koje zrači inteligencijom, naravi vedrije nego što se obično nalazi u Indijanaca... Osim veselih nasmejanih očiju, bisernobelih zuba i glatke puti, lepu glavu joj krasi gusta svilenkasta kosa, crnja od gavranovog krila, koja joj seže do struka kad je rastrese po ramenima.

To pismo bilo je namenjeno javnosti, možda i, kao što si sigurno shvatila, kasnijem objavljivanju u memoarima koje odavno nameravamo zajedno da napišemo, ali ja sam znao da ćeš mi odgovoriti privatno, i nisi me razočarala, najdraža. Znao sam da ćeš me zadirkivati zbog ove devojke kako to može samo supruga savršeno sigurna u ljubav i poštovanje svog muža.

Svega sedmicu kasnije, negde na ledenom povratku kroz koridor Teksasa u Oklahomu, stigao me je tvoj odgovor.

Dragi moj Oti,

Tvoja druga nevesta zvuči zanosno, najdraži. Kao pobednik u munjevitoj opsadi i spaljivanju indijanske Troje, svakako si zaslužio neodoljivu Jelenu koju opisuješ tako divnim (moglo bi se reći i očaranim) recima. Malo je belih žena dobilo od muža ljubavno pismo s tako ushićenim izrazima i prikladnim frazama, pa ne znam šta tvoja čejenska Jelena (čije ime očigledno zvuči kao "Minesota", što je sasvim prikladno jer si je uzeo, moglo bi se reći, na snegu) ⁸ misli o ovoj hvali. Ume li da čita? Oh, to nije ni važno, sigurna sam, jer, iako si pisma slao meni, s njom u ovim dugim zimskim noćima možeš da razgovaraš ne podižući glas. Ona boravi u tvom šatoru, naravno? Ne bi bilo viteški da nije tako.

Pa, mili moj Oti, najdraži voljeni moj, kako tvoja - naša - Mo-na-se-ta (pišući njeno ime uviđam da u njemu ima više jecaja nego hladne države) ⁹ izgleda ispod tih mekih, perlama ukrašenih haljina od jelenske kože koje svakako nosi samo kad je van vašeg zajedničkog šatora?

Da li je njenoj gavran-crnoj "gustoj svilenkastoj kosi" po bogatstvu dorastao njen muf, mili moj poznavaoče takve raskoši?

Prekidam samo da kažem kako se sećam kad si prvi put upotrebila reč "muf" da opišeš ono o čemu ovde govoriš, mila moja Libi. Bilo je to u Monrou; posle zajedničkog kupanja ležali smo nagi u postelji, ja sam se igrao tvojim gustim, kako si to tada zvala, "devičanskim žbunom", a ti si me upitala šapatom je li tvoj "muf" možda suviše bujan. Uverio sam te da nije, da mi se dopada njegova raskoš, a onda sam usmenu raspravu okončao drugim sredstvima.

Tvoje pismo iz zime 1869. se nastavlja, a mislim da sam tačno upamtio svaku reč.

Da li su obline tvoje nove prijateljice Monasete više i čvršće od mojih?

Tada sam ti odgovorio da sam video tu devojku dok se kupala i da mi se učinilo, iako gotovo nema muf, da su joj sedamnaestogodišnje dojke visoke i čvrste, ali sam te odmah uverio da nisu ni prineti tvojim punim belim grudima. (Mogao sam ti reći istinu, da se dojke Indijanki najčešće pretvore u mlitave naborane kese pre nego što napune dvadesetu, verovatno zato što doje previše dece i ne nose donje rublje koje pridržava grudi, ali pomislio sam da ti to već znaš. Stare zbrčkane mlitave Indijanke uvek su ti bile odbojne.)

Pisala si dalje:

Je li joj koža zlatnosmeđa po celom telu (osim tamo gde je i u mene ružičasta)?

Uverio sam te u sledećem pismu da je njena koža zaista zlatasta i besprekorna, osim stare tetovaže na levom ramenu. Njene bradavice su, objasnio sam ti, svetlosmeđe, i zato nisu ni izbliza privlačne ni uzbudljive kao tvoje ružičaste, ljubavi moja. Onda si odbacila svu prefinjenost:

Da li mlada Indijanka po imenu Monaseta jeca u tvom prisustvu, najdraži moj Oti?

Ovde sam se nasmejao i napisao ti da je prethodnog dana, 14. januara 1869. godine, Monaseta tiho jecala satima. Tog dana rodila je dete nekog ratnika. Kad god sam je onako sitnu na trenutak video nagu u mom šatoru, video sam ogromni stomak. Često sam se pitao da li smo ubili oca njenog deteta tog jutra 27. novembra (najverovatnije jesmo), ali nikad je nisam ništa pitao, a ona nikad nije spomenula ratnika ni njegovu sudbinu.

Monaseta je uvek bila vesela i nije bila puku na teret. Zapravo, 15. marta 1869. ona nam je bila vodič, i zahvaljujući njoj našli smo sela Male Halje i Začarane Strele u severnom Teksasu, i tako okončali poteru koju smo sprovodili čitave te duge zime. Pošto su Indijanci držali nekoliko belih zarobljenika (sećanje na one dve mrtve belkinje u spaljenom selu na obali Vašite, svirepo prerezanih grla, nije me napuštalo) odlučio sam da pregovaram umesto da odmah napadnem selo, ali kad se pokazalo da je Začarana Strela izuzetno nepopustljiv, uzeo sam četiri njegova čoveka za taoce i obećao poglavicama da ću ih obesiti sutra u zoru ako nam odmah ne predaju bele zarobljenike. Tvrdoglavi Čejen i dalje se opirao, pa sam poslao zarobljenike - uhvatio sam bio još nekolicinu - u tvrđavu Hejs s drugim ultimatumom. Zatražio sam da se ti taoci puste tek kada Mala Halja i Začarana Strela odvedu svoje ljude u rezervate i puste bele zarobljenike. Srećom po nas, straža u tvrđavi Hejs ubila je dva čejenska taoca, pa je Začarana Strela pustio zatočenike i poveo svoje pleme u rezervat.

Onda sam se vratio tebi u tvrđavu Hejs, i tu smo proveli dve najprijatnije godine našeg braka, tokom kojih si me zadirkivala zbog Monasete u trenucima najveće bliskosti. Zašto su te ti razgovori toliko uzbuđivali, mila moja, ja ne znam, ali tvoje uzbuđenje pobuđivalo je i moje - a možda su, da budem potpuno iskren, to činile i maštarije o Monaseti - pa je od svih naših igara u ložnici igra Monaseta bila i najpodsticajnija.

* * *

Libi, ljubavi moja, dok mislim sve ovo o tebi, obuzima me čudna i duboka strepnja.

Siguran sam da samo sanjam, najverovatnije u zagrljaju morfijuma posle jučerašnjeg (ili skorašnjeg) ranjavanja kod Liti Big Horna, ali ponekad se u ovoj tami osećam bestelesno, ne više povezan sa svojim ranjenim telom ili sa svetom - jednom rečju, dalek od svega osim od tebe.

I dok seprisećam pobede na Vašiti i naših igara, od druge uspomene ledi mi se krv.

Sećaš li seposlednje zime u Njujorku, kad nam je, umornima od Julija Cezara (gledali smo ga više od četrdeset puta sve dok nismo mogli napamet da recitujemo sve dijaloge, što smo i radili), naš prijatelj glumac Lorens Baret (isti onaj koji nam je ostavljao besplatne ulaznice za Julija CezaraJ omogućio da prisustvujemo generalnim probama Henrija IV, Prvog i Drugog dela?

Ni ti ni ja nismo dobro znali te komade, ali tebe je silno zabavljao lik Henrija Persija zvanog Ognjanin. Pošto nisam shvatao zašto nam je toliko zabavan, šapnula si mi:"Oh, Oti... Ognjanin si ti!"

Namršteno sam pogledao strogog vojskovođu kako korača i besni po pozornici - sećam se da su u gledalištu bili samo drugi glumci i glumačke porodice, a dvorana se nije grejala pa smo cvokotali - i odvratio šapatom: "Ne vidim nikakvu sličnost."

"Oh, Oti", prošaputala si, kikoćući se tiho prizoru koji se odvijao na pozornici, "on ludo voli svoju ženu. Zar ne vidiš? Ali oni stalno zadirkuju jedno drugo, prete i glume."

U tom trenutku s pozornice se čuo sledeći dijalog:

OGNJANIN:

Idi, vragolanko, hajde! Ne volim te,

Ne marim za te, Keti! Ovo nije svet

Za borbu usnama, igru s lepojkama.

Krvavi nosevi, razbijene glave,

To je sad na redu. Čujem, rže konj.

Šta kažeš, Keti? Šta hoćeš od mene?

LEDI PERSI:

Ne voliš me, dakle? Ne voliš zaista?

Pa onda nemoj; kad me ne voliš,

Neću ni ja tebe voleti. Ne voliš?

Kaži, govoriš li u šali, il' ne?

OGNJANIN:

Hajd', hoćeš li da me vidiš kad uzjašem?

Kad budem na konju, zakleću ti se tad

Na beskonačnu ljubav. Al'čuj, Keti,

Odsada me ne smeš ispitivati

Kuda idem i iz kog razloga.

Kud moram, moram. I da zaključim:

Večeras te ostavljam, draga Keti.

Znam, mudra si; ali ipak ne mudrija

Od Ognjaninove žene; postojana,

Ali ipak si žena; a kad se tiče tajni

Nijedna nije bolja no ti, jer

Verujem, što ne znaš to nikad reći nećeš.

Tol'ko se oslanjam na te, draga Keti.

LEDI PERSI:

Kako? Tek toliko?

OGNJANIN:

Ni za pedalj više. Ali, slušaj, Keti:

Kud ja idem doći ćeš i ti.

Ja polazim danas, a ti sutra, znaj.

Jesi F zadovoljna, Keti?

LEDI PERSI:

Pa, kad moram. ¹⁰

Odlično pamtim ove stihove jer smo kasnije kupili Šekspirova Sabrana dela, pa sam ih pročitao pedesetak puta. Zaista, zvučali su kao reči konjičkog oficira upućene voljenoj, ali suviše radoznaloj supruzi. Koliko puta smo ti i ja vodili slične razgovore, Libi? Koliko puta sam ti obećao, kad su me nekud slali, da ću te pozvati k sebi i da ćemo biti zajedno?

Smejala si se tog dana i tom što Ognjanin, navodno kao i ja, traži savet od svojih oficira, ali ih prekida i nikad ih ne sasluša do kraja. A njegova srditost i nepromišljena smelost, kazala si, toliko te podsećaju na mene da si razmišljala da me u ljubavnim pismima oslovljavaš s "moj dragi Ognjanine" umesto "Oti".

Ali Henri Persi, zvani Ognjanin, pao je na bojnom polju (u dvoboju s onom rasipnom budalom princom Halom, što mi uopšte nije delovalo uverljivo).

A onda je onaj debeli pijani strašljivac Falstaf održao idiotski monolog o tome da je čast "samo reč i ništa više", i otišao je tako daleko da je isekao Ognjaninovo telo svojim mačem i, tvrdeći da je onpobedio tog finog borca, odvukao telo s pozornice. Ovaj nečasni čin, očigledno vrlo prijatan i Šekspiru i gledaocima generalne probe, tebe je toliko uznemirio, a mene razgnevio, da smo otišli pre kraja.

Sutradan uveče, za vreme generalne probe Drugog dela Henrija IV, govor Ledi Persi nad mrtvim mužem - činilo se da su ga ostali kraljevi, dvorani i vitezovi zaboravili - naterao te je u plač. Ostali smo do kraja tog dugog komada, ali meni je žao što jesmo. Mislim da nikad nećeš zaboraviti udovičku žalopojku ledi Persi, a jednom si, usred noći, plačući gorko kao nikad, priznala da ćeš, ako mi se nešto desi, održati taj istigovori tako reći pripadnicima Sedmog konjičkog puka i ostaloj javnosti da je tvoj dragi muž bio čudo od čoveka...

Na njenoj svetlosti

Sve viteštvo je Engleske krenulo

Na hrabra dela. Bio je ogledalo

Pred kojim se časna mladež oblačila.

Te im u govoru,

Hodu, životu i razonodama,

Načinu borbe i ćudima svima

Posta ogledalo, vod, uzor i knjiga

Za njihov oblik. ¹¹

Rekao sam ti tada, Libi (zamalo da napišem "Kejt"), svaki put kad si te noći zajecala, da ću učiniti sve stoje u mojoj moći, a to nije malo, da ne stvorim od tebe udovicu koja mora da izgovara stihove Ledi Persi.

Ali noćas (ili danas, u ovom stanju polusvestipostoji samo mrak) brinem i pitam se hoću li moći da održim to obećanje. Znam da bi bila žestoka i odana udovica, Libi, da bi čuvala moju uspomenu i branila moju čast od onih bestidnih razbojnika (major Bentin?) koji stalno pokušavaju da mi okaljaju ugled.

Ali ja ne želim da postaneš udovica, Libi. Ja ne želim da umrem.

O, draga, najdraža moja - čvrsto grlim uspomene na tebe i na nas, i ležim ovde i čekam svetlost. Znam da ćeš biti tu kad se probudim. Znam to kao što znam da me voliš.

16
Šestorica dedova

28. avgust 1936.

Paha Sapa silazi s poslednjeg od petsto šest stepenika koji vode do vrha Rašmora i oseća da ga obuzima talas potpune iscrpljenosti. Mora da zakorači unazad i uhvati se za rukohvat da bi ostao na nogama. Ostali radnici, većinom trideset, pa i četrdeset godina mlađi od njega, vuku jedni druge, šale se, skaču niz stepenice, gurkaju se i viču sve do parkirališta.

Šest je sati po podne, i sunce je prošlo preko isklesanog južnog boka planine, ali talasi vrućine iz belog granita udaraju Paha Sapu kao pesnice. Bio je gore čitav taj dugi petak, visio je s kabla i išao duž podnožja tri postojeće glave, i četvrtog polja belog granita spremnog za klesanje Ruzveltove glave, ali ovaj neodoljivi potop umora i iznurenosti tek sada ga je stigao.

To je zbog raka, zna on. Sve jači i sveobuhvatniji bol utiče na njega, ali on je spreman za to i može s tim da se izbori. Ova iznenadna slabost... Pa, njemu je sedamdeset jedna godina, ali nikad pre nije bio ovako slab. Nikad.

Paha Sapa trese glavom da razbistri misli, a znoj mu leti s dugih, još crnih pletenica. "Starče!"

Avgustovski zrikavci galame i Paha Sapi zuji u ušima, pa u prvi mah nije siguran da to njega neko zove.

"Starče! Bili, hej, Slovače!"

To je gospodin Borglam, stoji između kućice s čekrkom i staze prema parkiralištu. Paha Sapa pušta ogradu i diže umornu ruku. Sastaju se na čistini na kojoj se radnici, galameći i smejući se, svrstavaju u red da podignu platu.

"Jesi li dobro, Bili?"

"Naravno."

"Deluješ... pa, bled možda nije dobra reč... isceđeno. Hoću da ti pokažem nešto na planini. Možeš li nazad na vrh?"

Paha Sapa se okreće ka nizu od petsto šest stepenika i pita se hoće li moći da se popne uz njih, čak i bez uobičajenog jutarnjeg tovara od dvadeset pet i više kilograma. Nameravao je da čitave noći priprema i odnosi dinamit na neko skrovito mesto - tačno mesto tek mora da odredi - i da čitave noći sa subote na nedelju namešta naboje da bi završio pre dolaska predsednika Ruzvelta u nedelju. Sad se pita hoće li moći da se otetura uz stepenice po ovoj vrućini.

Borglam ga dodiruje po leđima, ali samo na trenutak. Paha Sapa se retko primetno znoji - već godinama se ljudi šale s tim - ali danas mu je radna košulja potpuno mokra.

"Idemo gore žičarom."

Paha Sapa klima glavom i prati Borglama do platforme žičare ispod kućice s čekrkom. Tog petka popodne žičarom upravlja Edvold Hejs; on dodiruje prašnjavu kapu dok mu gospodin Borglam prilazi.

Paha Sapa mrzi žičaru, ali ništa ne kaže dok se s gospodinom Borglamom tiska u tesnu kabinu veličine poljskog nužnika. Borglam da je znak Hejsu da ih pošalje uvis.

Paha Sapa zna da je ovaj strah od pada kabine besmislen; on po čitav radni dan provodi viseći okačen o sajlu debljine tri milimetra, a noseći kabl žičare debeo je više od dva centimetra, rastegnut od čekrka na planini Doun do nadstrešnice iznad Ruzveltove glave četiristo metara dalje i sto trideset metara iznad dna doline. Samu kabinu nosi sajla od centimetra koju pokreće veliki točak u kućici s čekrkom.

Paha Sapa, međutim, zna, kao i svi ostali posle incidenta sa žičarom, da bi točak kroz osovinu trebalo da drži čelični klin, i da i točak i osovina imaju rupe za takav klin, ali da su zapravo pričvršćeni samo jednim vijkom provučenim kroz točak i osovinu. Taj vijak ispao je najmanje jednom i polomio ručicu čekrka, pa je kabina nezaustavljivo poletela naniže na sajli i usput polomila nadstrešnicu i platformu.

Gatson Borglam trebalo je da bude tada u kabini, ali je zakasnio, pa je Edvold poslao gore tovar kanti s vodom. Te kante razletele su se, smrskane, po čitavom hektaru planine. da je Borglam stigao na vreme, izrada skulpture najverovatnije bi bila prekinuta zbog smrti skulptora.

Borglam je potpuno miran dok se uspinju uz planinu prema udubljenju između tri postojeće glave i površini glatkog granita spremljenog za glavu Tedija Ruzvelta.

Nema ni daška vetra. Ovde gore čak je i toplije nego u podnožju, pošto beli kamen s tri strane isijava vrelinu nakupljanu čitavog dana pod vrelim suncem. Temperature u Rapid Sitiju probile su sve rekorde; Paha Sapa pretpostavlja da ovde, u središtu tog belog usijanja, ima najmanje pedeset stepeni. On je visio, klatio se, kretao se i bušio od sedam ujutru.

Borglam maše Edvoldu daleko ispod njih i kabina se iznenada zaustavlja i mučno se klati levo-desno. Obojica se drže za ivicu kabine, visoku do grudi, a Borglam se hvata i za sajlu. Vajar zatim poseže i cima kočnicu za slučaj opasnosti koja je po naređenju Džulijana Spotsa, najnovijeg birokrate postavljenog "na čelo" Projekta (naravno, kao i do sada, na čelu je zapravo sam gospodin Borglam) dodata sistemu pošto su zbog još jednog kvara na kočnici neki ljudi popadali u dolinu.

Vrlo su visoko, iznad Vašingtona, čak i iznad Džefersonovog oka, gledaju u grubi kameni obris uvojka kose na čelu Abrahama Linkolna. Teodor Ruzvelt još nije započet, predstavljen je samo gotovo potpuno uspravnom površinom zaslepljujuće belog granita koji čeka poslednje pažljive eksplozije, a posle njih klesare.

Kabina žičare se zaustavlja. Obojica se naginju preko ograde na severoistočnoj strani i gledaju beli granit.

Ne bi bilo istinito reći da radovi na Ruzveltu još nisu počeli. Protekle godine, naročito za vreme četiri užurbana letnja meseca, Borglam je bušenjem, a Paha Sapa eksplozijama, uklonio skoro trideset metara prvobitnog sivog, nabranog, rđavog granita s južne padine Šestorice dedova. Tokom sveg tog miniranja i klesanja samo je Borglam bio uveren da će ispod lošeg kamena naći upotrebljiv sloj. I našli su ga, i ima ga dovoljno... jedva... za klesanje Ruzveltove glave.

Ako ne bude grešaka.

Nevolja je bila u tome što su imali taman dovoljno kamena i morali su da upotrebe gotovo sve. Posmatraču s planine Doun ili iz doline ispod glava Rašmor deluje kao duboka, čvrsta planina - lako bi zamislio da se uspinje na vrh kroz šumu i bokove iza glava - ali planina nije neprekidna, to je samo privid, kao što Paha Sapa vrlo dobro zna iz hanblečeje koju je tu doživeo pre tačno šezdeset godina.

Iza severne padine Šestorice dedova, iza glava trojice predsednika koje izviruju uz granita i četvrte koja čeka da je isklešu, nalazi se dugačak i dubok kanjon. Procep u kamenu počinje tik severno od Linkolnove glave i pruža se nešto više od sto metara ka jugozapadu.

Prve tri glave, već isklesane, imale su iza sebe dovoljno kamena. Za glavu Tedija Ruzvelta, smeštenu iza ove tri, uz gotovo uspravnu hridinu skrivenog kanjona, ostalo je svega deset metara granita. Da su skinuli još tri metra posle prvih tridesetak koje su razneli tražeći podesan kamen, Paha Sapa zna, morali bi da odustanu od Ruzvelta; prosto ne bi bilo dovoljno dobrog granita za rad.

Borglam skida s glave beli stetson, vadi iz zadnjeg džepa pantalona crvenu maramicu, briše čelo i nakašljava se.

"Do nosa ima svega metar i po, Bili."

"Tako je."

Iz kamena izbija gotovo opipljiva vrućina. Mučna vrućina. Paha Sapa pokušava treptanjem da rastera crne tačke koje mu se roje u vidnom polju.

"Rasporedio sam te da sutra i u nedelju radiš na pripremama za predsednikovu posetu."

,,U redu."

"Dole će s predsednikom Ruzveltom biti mnogo visokih ličnosti. Doći će senator Norbek - ne znam kako je ovoliko izgurao s onim njegovim rakom. Doći će i guverner Beri, naravno. Tom ne bi ni za živu glavu propustio da se nade u predsednikovoj blizini, pa makar taj predsednik bio demokrata i njudilovac. Biće mnoštvo sveta, između ostalih Doun Robinson i Meri Elis."

Meri Elis je kći Gatsona Borglama. Paha Sapa klima glavom.

"Zato želim da pokazna eksplozija protekne glatko, Bili. Zaista glatko. Pet naboja. Treba ih postaviti ispod ovog novog granita, mislim, malo prema Linkolnu da bude vidljivije. Koga želiš za bušača sutra? Merla Pitersona? Šeprtlju?"

Paha Sapa trlja bradu. Osećaj je, kao i svuda, zamućen zbog bolova u čitavom telu.

"Da, Pejn će to dobro obaviti. Zna šta mi treba za naboj i pre nego što mu kažem."

Paha Sapa i Džek Pejn zvani Šeprtlja radili su zajedno skoro svakodnevno ovog vrelog leta i na Linkolnovoj glavi i na pripremi granita za Tedija Ruzvelta.

Borglam klima glavom.

"Reći ću Linkolnu da ti sutra dodeli Šeprtlju. Treba li ti još nešto? Hoću da pokazna eksplozija prođe besprekorno."

Paha Sapa gleda Borglama u oči. Inteligencija i odlučnost koje u njima vidi - oduvek - gotovo ga plaše. Većinu ljudi zaista plaše.

"Pa, gospodine Borglame, dolazi nam predsednik Sjedinjenih Država."

Borglam se mršti. Ljutnja zbog ovog podsećanja izbija iz njega, opipljiva koliko i avgustovska žega.

"Znam, Bili, dođavola. Šta hoćeš da kažeš?"

"Hoću da kažem da se predsednik obično pozdravlja dvadeset jednim topovskim plotunom. Zar protokol ne propisuje tako?"

Borglam mrmlja.

"Meni ne bi bilo teško, naročito ako su mi bušači Šeprtlja i Meri, da namestim dvadeset jedan naboj od Vašingtonovog revera do mesta gde ćemo Linkolnu načiniti bradu jednog dana. I mogu da ih povežem odvojeno, tako da svi lepo čuju dvadeset jedan pojedinačni prasak."

Borglam razmišlja minut-dva.

"To moraju biti vrlo malo naboji, Bili. Neću da probijemo bubne opne Frenklinu Delanu Ruzveltu. Sviđa mi se Nju dil."

Paha Sapa zna da bi trebalo da se osmehne na ovo, ali suviše je umoran. Osim toga, od Borglamovog odgovora mnogo zavisi.

"Mali naboji, gospodine. Osim iza Tedija Ruzvelta i ispod Linkolna, gde treba da uklonimo malo pravog kamena. Ali svi će zvučati isto. A napakovaću dovoljno kamenog otpada oko naboja, pa će biti mnogo prašine i kamenja... Civili to vole tokom demonstracija."

Borglam razmišlja samo trenutak duže.

"U redu, neka bude dvadeset jedna pozdravna eksplozija. Dobro si se dosetio. Samo nemoj sutra kad budeš nameštao naboje da pogineš - ili da ubiješ Šeprtlju i Merla. Prokleta ova vrućina... Pa, daj sve od sebe."

Borglam škilji prema suncu koje zalazi iza Vašingtonove glave.

"Rekao sam Ruzveltovim ljudima da on mora da stigne ovamo do podneva. Ako ne dođu do dvanaest, počeću otkrivanje bez njega."

"Zašto, gospodine Borglame?"

Borglam se okreće ka Paha Sapi, divlje natuštenog lica.

"Zbog senki, naravno. Posle podneva sve tri glave zalaze u senku. Ruzvelt mora da vidi Džefersona i ostale najbolje osvetljene. Rekao sam njegovim ljudima, onim prokletim mastiljarama, da ako predsednik ne stigne na početak svečanosti u pola dvanaest, predsednik može da se nosi."

Paha Sapa samo klima glavom. Posle pet godina rada s Borglamom, niti se čudi niti se zgražava što vajar misli da može da mustra predsednika Sjedinjenih Država. Osim toga, zna da će Borglam čekati predsednika do sumraka ako bude morao. Na kraju krajeva, Gatsonu Borglamu potrebno je pokroviteljstvo bogatih i moćnih, i učiniće sve što treba da ga stekne.

Kao da poriče ove misli, Borglam nastavlja gotovo režeći.

"Bili, da zaboravimo na taj dvadeset jedan plotun. Ruzvelt je predsednik, i ja podržavam Nju dil, ali pet naboja biće dosta. Ako eksplodiraju istovremeno, niko neće primetiti razliku."

"U redu, gospodine. Mogu li da zadržim Šeprtlju kao bušaća?"

Borglam gunđajući pristaje, naslanja se na vrata kabine i gleda u belu padinu iz koje će nastati glava Tedija Ruzvelta. Vazduh treperi od vrućine.

"Starče, ti vidiš ovde glavu Tedija Ruzvelta, zar ne?"

"Vidim.

"Znaš, Bili, osim mene na ovom projektu samo ti vidiš celu glavu dok je još u granitu. Čak i moj sin... Linkoln... čak i on mora da pogleda novu verziju glava da bi tačno shvatio šta radimo, kako će Teodor Ruzvelt izgledati kad ga završimo. Ali ti, Bili, ti od samog početka vidiš ove glave u kamenu. Znam da ih vidiš. To je pomalo jezivo."

Naravno da ih vidi. Naravno da je u stanju da ih vidi. Zar nije pre šezdeset godina gledao četvrtu glavu i tri prethodne - i njihova divovska tela - kako ustaju iz tla i planine kao novorođeni giganti, kako hvataju i žvaću kroz posteljice? Paha Sapa shvata, ne prvi put, da je i sam bio babica pri njihovom ogavnom rođenju. Po sopstvenoj računici, on je samo od početka ove godine lično odgovoran za uklanjanje više od petnaest hiljada tona kamena sa Šestorice dedova. Ugrubo je sračunao da je za pet godina minerskog rada ovde uklonio i uništio oko dvesta pedeset hiljada tona kamena - dobar deo od ukupno oko četiristo hiljada tona koliko će verovatno morati da se ukloni do završetka radova, ubrajajući tu i ono što je uklonjeno pre nego što je on došao - a sa svakim kilogramom kamena čijem je uništavanju pomogao, sa svakim gramom, Paha Sapi se činilo kao da iseca i uklanja meso sa živog srodnika.

Mitakuje ojasin! Svi ste mi rod - svi do jednog!

Ironija fraze kojom Lakote završavaju razgovore, obavezujuće izjave koja okončava prepirku, planiranje i svaku dalju raspravu, pogađa ga jače nego ikad. Paha Sapa shvata da izdaje sve svoje srodnike. Sve do jednog.

Odjednom ga obuzima mučnina dok shvata i da neće uspeti u svojoj nameri.

Mesecima, godinama je planirao ovu završnu eksploziju - onu koja će srušiti glave - ali odjednom se sve ubrzava. Paha Sapa nema vremena i nema snage. Baš kad mu treba sva snaga, bogovi mu je oduzimaju.

Dok Borglam raspreda o daljim miniranjima kamena za glavu Tedija Ruzvelta, Paha Sapa razmatra svoje mogućnosti.

Nameravao je da celu noć priprema i prenosi dvadeset sanduka starog nestabilnog dinamita koji je sakrio u kolibi u Kistonu, a zatim da ga sakrije negde na spomeniku.

Ali gde? Obišao je planinu Doun i sve ostale oblasti. Ne može otvoreno da smesti toliki dinamit na planinu - neko će ga sigurno videti. Sutra, u subotu, pedeset ljudi će bez nadoknade raditi prekovremeno - nameštaće ogromnu zastavu preko Džefersonovog lica, bušiće, obavljaće sitna doterivanja, pomagače Paha Sapi da pripremi pokaznu eksploziju za nedelju.

Ne, sanduci moraju da se prenesu ovamo noćas, u petak, i da se sakriju do subote uveče, kada će - ako mu se snaga vrati - Paha Sapa odneti dinamit na planinu, rasporediti ga na skrivena mesta po glavama, povezati ga žicama za detonatore i glavni detonator da bi u nedelju sve otišlo u vazduh naočigled predsednika Sjedinjenih Država, novinara i filmskih snimatelja.

Samo što Paha Sapa nije našao podesno skrovište. Na radilištu nema čuvara, ali dosta ljudi, među njima i Borglam s porodicom, živi u skupini brvnara na planini Doun, i smesta će čuti dolazak kamiona ili uključivanje mašina usred noći. I doći će da pogledaju šta se dešava.

Osim toga, jednostavno nema mesta da se pred užurbanu subotu sakrije dvadeset sanduka dinamita. Paha Sapa je pregledao razne šupe, među njima i onu u kojoj stoje isporučeni, ali neupotrebljeni podmornički motori, ali ona je preblizu kući Borglama i njegovog sina.

Borglam priča i dalje.

Paha Sapa mu prilazi i kradomice podiže rezu vrata kabine, sakrivši pokret svojim trupom. Sad se obojica naslanjaju na ta vrata.

Paha Sapa zna koliko je Gatson Borglam snažan; od njegovih mišića jača je samo njegova volja. Odjednom slab, Paha Sapa zna da ne bi mogao da pobedi u rvanju ili pesničenju s ovim uvek opreznim vasikunom, ali da treba samo levom rukom da otvori vrata kabine, baci se na Borglama i zajedno s njim proleti kroz iznenadnu prazninu tamo gde su bila vrata i četvrti zid. Do tla ima više od sto metara.

Paha Sapa napinje mišiće. Žali što nije sastavio svoju Pesmu smrti. Vrlo Hromi je bio u pravu kad je tvrdio da samo nadmeni ljudi odlažu taj važan čin. Sada ne može naglas da peva, ali mogao bi da peva u mislima dok se baca na Borglama i dok zajedno lete, prepletenih udova, ritajući se i hvatajući, sve do sivih stena dole.

Hoće li se Borglam opirati i psovati?, pita se Paha Sapa. Hoću li ja vrištati i protiv volje?

Okleva. Isklesane glave pružaju se pred njima. Paha Sapa zna da Borglam ne očekuje da zaista dovrši spomenik; Borglam vidi sebe kako radi na njemu još dvadeset, dvadeset pet, trideset godina, do kraja života. Ali čak i uz dodatak Kolonade (do sada zlosrećne) i Dvorane zapisa, što je posao gotovo jednak izradi sve četiri glave, Borglam očekuje, zna Paha Sapa, da se glavnina projekta završi pre 1950.

Može li njegov sin Linkoln da završi posao? Paha Sapa poznaje Linkolna i divi mu se; sin ni po čemu ne liči na oca osim po smelosti i odlučnosti, i Paha Sapa misli da je mladić svakako dorastao zadatku. Ako Uprava parkova ne otkaže projekt iz nekih nepredviđenih razloga. Ako federalna sredstva ne presuše.

Ali nisu presušila - makar ne za stalno - ni u najgore doba Depresije. Trenutni fondovi za 1936. i dalje su obilni, veći nego ikada u nesigurnoj istoriji projekta. A ovaj novi nadzornik, Spots, ume da obavlja posao. Ako Frenklin Ruzvelt stigne ovamo za manje od dva dana ne samo da prisustvuje otkrivanju Džefersonove glave, nego i da ožali vajara, tvorca ovog velikog projekta - Paha Sapa zamišlja glave pokrivene crnim krepom umesto Džefersonove glave skrivene američkom zastavom - možda će biti duboko dirnut i obećati još novca za radove da bi se sve, pa i Dvorana zapisa, završilo pre roka. A Linkoln Borglam će održati san svog oca još mnogo godina...

Dvorana zapisa.

Shvativši da i on i Borglam mogu lako pasti i bez guranja, Paha Sapa krišom spušta rezu na vratima kabine.

Borglam mu govori.

"Idemo gore da pogledamo."

Vajar diže ruku iznad šešira na glavi i povlači lanac kočnice. Onda maše dole Edvoldu.

Kabina se trza i opasno se njiše trenutak-dva; smiruje se tek kad krene ka vrhu nezapočete glave Tedija Ruzvelta. Da Paha Sapa nije spustio rezu, ispali bi iz kabine.

Klize ka vrelom vazduhu iznad izrovašenog granita ka vrhu Šestorice dedova.

* * *

Paha Sapa je prvi put video Gatsona Borglama kroz uskovitlane oblake pare i dima od eksplozija kad je vajar izašao iz kabine lifta Okna broj devet, kilometar i po ispod grada Lida. Došao je da nađe minera navedenog u spisku rudnika Houmstejk pod imenom Bili Slovak.

Paha Sapa je, naravno, već odavno čuo za Borglama, čoveka koga je tražila čitava država Džordžija jer je bez ičije pomoći upropastio njihov spomenik na Kamenoj planini, osionog kučkinog sina koji je dovezao svoj žuti kabriolet na benzinsku stanicu u Južnoj Dakoti i očekivao da mu napune rezervoar besplatno samo zato što je on Gatson Borglam, zaluđenika čiji je bejzbolski tim jedini u krugu od pedeset kilometara mogao da potuče momke iz Houmstejka - i koji je bejzbol smatrao krvavim sportom (u Crnim brdima, znao je Paha Sapa, bejzbol je uvek bio krvav sport), ali koji je stupio u savez s houmstejkskom devetkom kad je trebalo izgaziti žestoke skotove iz Javnih radova.

Paha Sapa je čuo i čitao da taj čovek kida srce i utrobu Šestorice dedova u nadmenom pokušaju da iskleše glave američkih predsednika na planini koja je svetinja za devet indijanskih plemena. I Paha Sapa uopšte ne sumnja u to da taj Borglam i ne zna, a još manje mari, za to da svi Indijanci, pa čak i većina belog stanovništva Južne Dakote, smatraju klesanje spomenika na Crnim brdima oskvrnućem.

To je bio taj niski zdepasti čovek koji je iskoračio iz pare i dima obasjan s leda radnim svetlom. Uski mlaz svetla s pozajmljenog rudarskog šlema na njegovoj glavi jedva se video kroz zavesu od prašine i dima kad je povikao u bezdanu jamu Okna broj devet.

"Slovak! Da li je tu Bili Slovak? Slovak!"

Paha Sapa je uzeo ovo ime za rad u rudniku trideset godina ranije, kad se vratio u brda s malim Robertom posle Kišine smrti i ostavio rezervat Pajn Ridž bez trunke dvoumljenja i žaljenja. Trebao mu je novac. U to vreme otvoren je rudnik Napast - smrtonosna klopka - i vlasnik je još bio čovek koji ga je nazvao po svojoj ženi. Uslovi rada u tom rudniku bili su tako strašni, naročito za minere - nijedan nije potrajao duže od tri meseca - da je vlasnik Vilijem Frenklin zvani Stenovita Planina bio spreman, kako se pričalo, da zaposli i crvenokošca, samo ako ume da postavi naboj kako valja.

Paha Sapa to nije umeo, ali je brzo naučio pod nadzorom nekog Tarkuliča, Slovaka zvanog Veliki Bil, starijeg imigranta koji je pričao da je znao šest engleskih reči kad je 1870. godine kao sedamnaestogodišnji miner došao da radi na Bruklinskom mostu, u kesonu ispod reke 1st, i da su tri od tih šest reči bile "beži!", "lezi!" i "pazi!" Paha Sapa je izdržao kao pomoćnik Velikog Bila trideset četiri meseca, a ime Bili Spori Konj, navedeno na platnim spiskovima odmah ispod imena Velikog Bila, nekako se pretvorilo u Bili Slovak. Onda je Veliki Bil poginuo u jednom obrušenju (bez svoje krivice), a "Bili Slovak" je dao otkaz pre nego što je rudnik prvi put zatvoren 1903. godine - ne zbog nedostatka zlatne rude, nego jer je bankrotirao zbog silnih tužbi porodica rudara poginulih i povređenih u brojnim nesrećama.

Paha Sapa je taj pakao ostavio s uspomenama na neprekidne monologe Velikog Bila o izgradnji Bruklinskog mosta, radnom knjižicom na ime Bili Slovak i potvrdom da je kvalifikovani miner.

Borglam i Paha Sapa stajali su i razgovarali u kovitlacu prašine, dima i pare, a Paha Sapa je mislio: "Zašto te, za ime božje, vlasnici Houmstejka puštaju da dolaziš i kradeš im ljude?"

Ali, pustili su ga, a Borglam je zato i došao. Pretpostavljao je da će ovaj "Bili Slovak" odmah znati ko je on i šta radi u Crnim brdima, i ponudio mu je posao pomoćnika minera za četiri dolara mesečno više nego što je šezdesetšestogodišnji Indijanac zarađivao u rudniku.

A Paha Sapa je shvatio šta može da učini Četvorici kamenih divova koji se pomaljaju iz njegovih svetih brda i odmah je pristao - a pristao bi i da ga je Borglam pozvao da radi za njega besplatno.

Onda su zapečatili dogovor rukovanjem.

To nije ličilo na viziju ulivanjem kakvu je imao s Ludim Konjem, nego više na iznenadnu viziju unapred kakvu je imao s mnogim drugima. Život i sećanja Gatsona Borglama jesu krenuli u Paha Sapu kad su se rukovali, ali Borglam kao da je osetio šta se dešava - možda je i sam imao slične moći - pa je trgnuo ruku pre nego što su se čitav njegov život, prošlost, budućnost i tajne ulili u Paha Sapu kao što je bilo s Ludim Konjem.

Sledećih meseci Paha Sapa je imao vremena da otvori svoju branu i pusti Borglamova sećanja u sebe, i shvatio je da, za razliku od doživljaja s Ludim Konjem, ovde nema slika budućnosti. Obradovale bi ga da ih je bilo. Ako bi ga Borglam, svega dve godine mlađi od njega, nadživeo - što će se i desiti ako Paha Sapin plan uspe - video bi uspeh svog plana baš kao što je video smrt Ludog Konja. Paha Sapa bi u Borglamovim budućim sećanjima video sopstvenu smrt.

Zarobljene misli i sećanja Gatsona Borglama odnosili su se, međutim, samo na vreme pre nego što su se njih dvojica upoznali i dodirnuli krajem januara 1931. godine. Paha Sapa je, kad ima vremena i kad je raspoložen za to, prebirao po vajarevom životu kao čovek koji džara pepeo spaljene kuće. Čak su i krhotine bile vrlo zamršene.

Od svih Borglamovih radnika Paha Sapa je sigurno jedini znao da je žena koju je vajar u svojoj već objavljenoj autobiografiji nazivao majkom zapravo starija sestra njegove majke. Paha Sapa je sve shvatio posle malo džaranja.

Borglamovi zvanični roditelji, Jens Meier Haugard Borglum i Ida Mikelsen Borglum, bili su useljenici iz Danske. Ali, bili su i mormoni, i došli su u Ameriku s drugim danskim preobraćenicima da žive i rade u "Novom Sionu" koji su mormoni podizali pored Velikog slanog jezera negde u pustinji teritorije zvane Juta. Jens Borglum i njegova žena Ida stigli su na zapad u karavanu kola, mada su imali novca samo za ručna kolica.

Godinu dana po dolasku u Jutu pozvali su iz Danske Idinu mlađu sestru, osamnaestogodišnju Kristinu. Kao što je bio običaj kod izolovanih mormona u to vreme, Jens je uzeo Kristinu kao drugu ženu. Preselili su se u Ajdaho, gde je 1867. godine mlada Kristina rodila svom mužu sina. Nazvan je Džon Gatson de la Mot Borglum. Zatim je, ponovo u Juti, Kristina rodila i drugog sina, Solona Hanibala de la Mota Borgluma.

Železnica je, međutim, povezivala zemlju, pa je pruga prošla i pravo kroz Ogden, grad u kom su Borglumovi živeli. Tako je izolovanost nestala, a nastalo je opšte zgražanje nad mormonskim običajem mnogoženstva. Kongres, novine i beskrajna reka novopridošlih pripadnika drugih vera izražavali su gnušanje nad, kako su govorili, ovim varvarskim, nehrišćanskim običajem.

Jens je pokupio žene i decu i pošao tom istom železnicom na zapad. U Omahi se, znajući da ih čeka diskriminacija, prava majka Gatsona Borglama, Kristina, povukla iz braka, ostala neko vreme kao "domaćica", a zatim ostavila porodicu i otišla da živi kod druge sestre. Kasnije se preudala.

Jens Borglum upisao se na medicinski fakultet Misurija, završio homeopatsku medicinu, promenio ime u doktor Džems Miler Borglam i otvorio ordinaciju u gradu Frimontu u Nebraski. Tu je mladi Gatson rastao pomalo zbunjen, pošto je njemu i njegovom bratu Solonu zvanična i javna majka zapravo bila tetka.

Sve ovo bilo je nevažno, ali je opčinjavalo Paha Sapu dok su se Borglamova sećanja iz detinjstva i rane mladosti cedila u njega prvih meseci poznanstva.

Prva slika koja je privukla Paha Sapu bila je mnogo skorija: pedesetsedmogodišnji Borglam, godine 1924, već samozvani svetski poznati vajar, visoko na litici Kamene planine u Džordžiji, gura velike radne modele glava generala Stounvola Džeksona i generala Roberta I. Lija preko ivice u duboku provaliju; vajar naređuje radniku da razbije maljem četiri puta osam metara velik radni model sedmorice slavnih konfederalaca (četvoricu tek treba odabrati) koji je trebalo da se nađu na Kamenoj planini kao najveća i najveličanstvenija skulptura na svetu.

Prokleti Džordžijanci ne daju mu dovoljno sredstava, hoće da dovedu drugog skulptora, a njega, Džona Gatsona de la Mota Borglama, đavo neka nosi ako dozvoli tim južnjačkim seljačinama da zadrže makar i mrvicu njegovog rada.

Paha Sapa gleda ova nedavna sećanja kao da se seća živog, nasilnog sna, i posmatra Borglama kako, pošto je razbio, spalio i uništio sve - radne modele, planove, makete, biste, nacrte za ogromna postolja i platforme, sve - kao zec beži u Severnu Karolinu.

Država Džordžija još šalje naloge za hapšenje slavnog vajara.

Tako je, na kraju prvih meseci boravka u Borglamovim sećanjima i starim mislima, Paha Sapa shvatio da se Ludi Konj i vajar Gatson Borglam i ne razlikuju mnogo. Obojica su se od detinjstva trudili da silom ostvare nešto veliko. Obojica su smatrali da su ih bogovi izdvojili za velika dela i pohvale. Obojica su posvetili svoj život ciljevima svog ega, čak i kad je ostvarenje tih ciljeva iziskivalo da iskorištavaju i odbacuju druge ljude, lažu ih i povređuju kad zatreba.

Borglam nikad nikoga nije skalpirao i nije jahao nag kroz neprijateljsku vatru kao što je Ludi Konj često činio, ali Paha Sapa je shvatio da je i vajar na svoj način izveo potez. Mnogo puta.

Uvideo je takođe - zahvaljujući godinama razgovora s Dounom Robinsonom i trojicom isusovaca u maloj školi u šatoru iznad Dedvuda pre gotovo šezdeset godina - da je, uprkos danskom poreklu, stav Gatsona Borglama prema životu u osnovi klasični grčki. Drugim recima, Borglam je verovao u agon, u homerovsko načelo da se svaki par na zemlji mora nadmetati, porediti i zatim smestiti u jednu od tri kategorije - jednako, veće ili manje.

Gatson Borglam nije pristajao ni na šta drugo osim na "veće od".

U delićima i krpicama sećanja izobličenih egom Paha Sapa je video Borglama kao smeonog dvadesetdvogodišnjeg budućeg slikara koji je otišao u Evropu i učio kod iseljene američke umetnice po imenu Elizabet Džej Patnam, zvane Liza. Iako je bila osamnaest godina starija od Borglama i beskrajno prefinjenija, on se njome oženio, učio od nje, a onda je ostavio i vratio se u Ameriku da stvori sopstveni atelje. Kad se 1902. godine vratio u Njujork, Borglam je otvorio atelje i odmah se razboleo od tifusa i pretrpeo nervni slom.

Borglamov brat Solon, drugo dete njegove majke, sada nepriznate, zaostale samo u nejasnim sećanjima - bio je uvažen vajar, pa je Borglam odlučio da i sam postane vajar. Bolji i poznatiji vajar.

Borlgamova ostavljena žena Liza, stara pedeset dve godine, pohitala je u Ameriku da negom povrati svog mladog muža iz bolesti i sete, ali je saznala da je Borglam već na brodu iz Evrope otpočeo izlečenje susretom s mladom diplomiranom studentkinjom koledža Velsli, gospođicom Meri Montgomeri. Gospođica Montgomeri - vrlo mlada, vrlo strastvena, izuzetno dobro obrazovana i čvrstih stavova (mada nikad nije protivrečila Borglamu i njegovom egu) - postaće, naravno, ona gospoda Borglam koju su Paha Sapa i drugi radnici na Rašmoru dobro upoznali.

Doun Robinson, tvorac zamisli o stvaranju skulptura na kamenim šiljcima Crnih brda koje bi privukle turiste, smatrao je muževnog, silovitog, samouverenog Gatsona Borglama spasiteljem svog sna o ogromnim skulpturama na Brdima. Ali za proteklih pet godina iz pepela su iskrsavale nove krhotine Borglamovih sećanja i Paha Sapa je video da je - naročito posle propasti projekta spomenika na Kamenoj planini u Džordžiji - Maunt Rašmor, projekt koji je vajar stalno povećavao i obogaćivao, zapravo njegovo, Borglamovo, spasenje.

Godine 1924, dok je Državna policija Džordžije još lovila Borglama, i neposredno pošto se bezazleni Doun Robinson obratio vajaru (i, što je mnogo važnije, neposredno pošto su Doun Robinson, senator iz Južne Dakote Norbek i kongresmen Vilijem Vilijemson isposlovali zakon kojim je projektu dodeljeno deset hiljada dolara), Borglam je imao pedeset sedam godina. Oktobra 1927. godine, kad su otpočeli prvi radovi na planini, imao je šezdeset godina. (Paha Sapa je čuo da je Borglam izjavio da će Vašingtonova glava biti dovršena "za dvanaest meseci" i da "neće biti upotrebe dinamita"... nego da će se klesanje obavljati bušilicama i dletima. Paha Sapa se nasmešio na ovo, misleći na desetine hiljada tona granita koji se mora ukloniti samo da bi se došlo do kamena pogodnog za klesanje. Paha Sapa je i pre Borglama znao da će devedeset osam procenata rada na Rašmoru, ako se radovi uopšte nastave, biti obavljeno dinamitom.)

Stotine sećanja i snažnih slika uletele su u Paha Sapu tog crnog dana duboko u oknu broj devet rudnika Houmstejk pre nego što je Borglam osetio nekakvu dublju vezu prilikom rukovanja i naglo se povukao (ali nije povukao i ponudu za posao, uprkos privremenoj nelagodi). Neka sećanja bila su, naravno, seksualna, neka zločinačka, ali Paha Sapa se trudio da ih izbegava, baš kao što bi pre mnogo godina zatvorio uši pred pohotnim blebetanjima Kasterovog duha da je mogao. Uprkos svom svetom daru vizija, Paha Sapa nije želeo da narušava privatnost drugih ljudi.

Borglam ima šezdeset devet godina ovog avgustovskog dana dok se vozi na vrh planine s minerom kog poznaje kao Bilija Slovaka. Samo dve godine je mlađi od Paha Sape, a do sada su iz kamena iznikle tri od četiri velike glave, pa i one samo delimično. Vajar namerava da otkrije veliki deo njihovih trupova, ruke i šake. Borglam za planinu ima i mnogo ambiciozniji plan - Kolonadu i Dvoranu zapisa, takođe ogromne projekte. Paha Sapa zna da Borglama ne brinu ni starost, ni zdravlje, ni samo vreme. Borglam, zna Paha Sapa, namerava da živi večno.

* * *

Stižu na vrh, izlaze iz kabine i Borglam prilazi momcima koji su čitav dan pripremali okvire i armaturu dizalice koja će prebaciti ogromnu američku zastavu preko Džefersona, a zatim se podići i zabaciti zastavu unazad da otkrije glavu. Vajar nešto govori, ali Paha Sapa sam produžuje duž ivice, pored dizalice i Džefersona.

Odavde se vidi - i oseća - koliko je uska ivica stene između dinamitom načinjene udoline rova u kojoj se pomaljaju četiri glave i nevidljivog zida kanjona iza grebena. Kada se - i ako - dovrši glava Tedija Ruzvelta, ivica između isklesanog lica s jedne strane i uspravne litice kanjona s druge biće dovoljno uzana da ljudi budu nervozni kad na nju stanu.

Paha Sapa vidi pukotinu u granitu i parče zemlje u kom je iskopao svoju jamu vizije pre šezdeset godina manje dva dana. Nastavlja grebenom ka severozapadu.

Iznad duboko ispucalih kvrgavih brdašaca duž grebena s četiri glave nalazi se pravo seoce - drvene dizalice, čekrci, kolibe, stepeništa poput paučine ispletena po brežuljcima, drvene platforme, nosači žičare i drugih mašina, uspravni jarbol i vodoravna prečka pantografa kojim se razmere modela iz Borglamovog ateljea prenose na planinu. Tu je ijedna baraka dovoljno velika da se radnici sklone u nju od grada ili oluja s grmljavinom, i razna skladišta, među kojima i jedno izdvojeno, samo za dinamit. (Paha Sapa je razmišljao da tu stavi svojih dvadeset sanduka dinamita, naravno, ali opasnost da budu otkriveni, čak i za samo taj jedan dan koji mu treba pre eksplozije, bila je jednostavno prevelika. Alfred Berg, Spot Denton i drugi mineri stalno dolaze u ovo skladište.)

Na drugom kraju grebena, potpuno sama, stoji jedna mala otvorena čelična platforma s čekrkom. Manja je od onih načičkanih iznad glava, i stoji s pogrešne strane grebena, iznad provalije uskog slepog kanjona koji se pruža iza vidljivog lica onoga što vasikuni uporno zovu planina Rašmor.

Paha Sapa se penje na platformu. Provalija, duboka sedamdeset metara, opasna je i deluje nekako strasnije nego ona na južnoj strani, na kojoj se pomaljaju glave. Kanjon je uzan, izaziva teskobu kad se samo pogleda u njega, i pun je ogromnog odvaljenog stenja. Večernje senke gotovo su ispunile taj uski klanac, ali Paha Sapa još razaznaje ono što je došao da vidi: na suprotnom zidu granitne litice, daleko dole, vidi se usamljeni kvadrat - ne, pravougaonik - crn, gotovo utopljen u senke, visok metar i po i širok dva metra.

Paha Sapa zna šta je to jer je prošle jeseni pomogao da se izbuši. To je sedam metara duboko probno okno za Borglamovu buduću Dvoranu zapisa.

Odjednom oseća da vajar stoji tik iza njega.

"Dođavola, Bili, šta se zajebavaš ovde?"

"Samo mislim na Dvoranu zapisa, šefe."

"Zašto? Počinjemo je tek sledeće godine. Možda i kasnije."

"Tako je, ali pokušavam da upamtim sve što ste rekli o njoj, gospodine Borglame. Koliko će biti duboka. Šta će biti u njoj."

Borglam škilji u njega. Vajar gleda pravo u sunce, ali škilji uglavnom zbog sumnjičavosti.

"Dodavola, Starče. Nisi valjda već posenilio?"

Paha Sapa sleže ramenima. Pogled mu se vraća malom crnom pravougaoniku sedamdeset metara niže.

Borglam ne odoleva prilici da održi govor.

"Osim samih glava, Bili, Dvorana zapisa biće najveće delo u Americi. Napravićemo veliko stepenište - široko, veličanstveno, isklesano u belom granitu - odozdo iz doline do samog kanjona, s odmorištima i klupama da ljudi mogu usput da sednu i dive se raznim statuama i istorijskim znamenitostima. Postavićemo biste slavnih Amerikanaca, pa i nekih tvojih Indijanaca, Bika Koji Sedi, Crvenog Oblaka, one devojke što je išla s Luisom i Klarkom, kakoseonozvaše, duž velikog stepeništa sve gore do kanjona. Biće osvetljene noću i... očaravajuće! I baš kad ljudi pomisle da nema ništa čarobnije, doći će u samu Dvoranu zapisa... tamo dole gde ste ti i Meri i drugi otvorili to probno okno. Ulaz će biti dvanaest metara visoka ploča od uglačanog granita, ukrašena mozaicima od zlata i najboljeg lapis lazulija na svetu, a iznad mozaika biće simbol Sjedinjenih Američkih Država - možda je to simbol i tvog naroda - bareljef američkog orla s rasponom krila od trinaest metara. Zatim sama vrata, ulaz... biće šest metara visoka i četiri metra široka... od livenog stakla, Bili, providna, ali večita kao planina. Vrata će se otvarati u veliku prostoriju, dvadeset pet metara široku i trideset metara dugu. U njoj će biti sto dvadeset metara zidova, obloženih pločama, s nišama dubokim sedamdeset pet centimetara, stalno obasjanim indirektnim svetlom. Biće divno i danju i noću. U te niše ugradićemo osvetljene vitrine od bronze i stakla i u njih ćemo staviti sve važne dokumente Sjedinjenih Država... dodavola, čitavog zapadnog sveta, čitave civilizacije... Magna kartu, Deklaraciju o nezavisnosti, Ustav Sjedinjenih Država, Linkolnov Getisburški govor... sve to... i ne samo političke stvari, Bili, nego sve dokumente koji će pokazivati slavu naše civilizacije narodu i njegovim potomcima za hiljadu, i deset hiljada, i sto hiljada, i pola miliona godina od sada, dokumente o nauci i umetnosti, o književnosti, izumima i medicini. Znam šta misliš - da ti papirni dokumenti neće potrajati ni hiljadu godina, a kamoli sto hiljada godina. Zato će svi ti dokumenti, Deklaracija, Ustav, sve, biti odštampani na listovima aluminijuma, a zatim umotani i stavljeni u valjke od legiranog čelika koji traje zauvek. Zapečatićemo te vitrine... dodavola, ne znam tačno, četrdeset osme, pedeset osme, šezdeset osme, baš me briga .. .ali ja nameravam da budem prisutan, veruj mi... i kad se zapečate, otvaraće se samo po odluci Kongresa... ako Kongres potraje toliko dugo, u šta čisto sumnjam. A na zidu iznad tih vitrina, Bili, duž čitave dvorane, biće bareljef u bronzi, pozlaćen, a prikazivače celu pustolovinu čovečanstva koje otkriva, naseljava, gradi i usavršava zapadni svet... nas, naše Sjedinjene Američke Države. A iza prvog glavnog hodnika pružaće se široki, jarko osvetljeni tuneli s još prostorija za izlaganje, svakom sa svojim muralom, svakom posvećenom određenom aspektu našeg vremena i slave... možda će čak biti i soba za žene koje su nešto postigle, makar samo da postanu gnjavatorke kao što je ona Sjuzan B. Entoni za koju one proklete feministkinje galame da je isklešem pored Vašingtona, Džefersona, Tedija Ruzvelta Abrahama Linkolna... Rekao sam im istinu, Bili, da gore više nema dobrog kamena za klesanje, ali ovde dole u Dvorani zapisa, naraštaji za naraštajima..."

Borglam zastaje, a Paha Sapa ne zna da li se postideo dužine svoje govorancije ili je prosto ostao bez daha. Ovo drugo mu se čini verovatnijim, mada mu zapravo nije ni stalo. Želi da vajar nastavi da blebeće još nekoliko minuta dok on gleda u kanjon sada ispunjen senkama, u rešenje svog problema.

Probno okno za Dvoranu zapisa. Samo metar i po visoko, dva metra široko i sedam metara duboko, ali to je više nego dovoljno da se noćas tu smesti dvadeset sanduka nestabilnog dinamita. A onda, u subotnju noć i u sitne nedeljne sate - uz pomoć samo jednog operatora na čekrku, priglupog bivšeg klesara po imenu Mun Merser, već upozorenog da se spremi za "naročite noćne radove koje gospodin Borglam traži" - Paha Sapa će podići tih dvadeset sanduka na vrh, tik uz Jamu vizije, a onda će Mun rukovati čekrcima s ove strane kad se Paha Sapa spusti niz sajlu, igrajući na toj nezemaljskoj gravitaciji o kojoj je sanjao, dodirujući vrhovima stopala liticu tek na svakih šest-sedam metara dok smešta dvadeset sanduka dinamita na unapred pripremljena mesta i povezuje žice da bi zauvek razneo tri postojeće glave i kamen za četvrtu. Kao što je gospodin Borglam upravo rekao - na planini više nema granita prikladnog za klesanje.

Okreće se i gleda vajara koji snažno škilji.

"To je neverovatna i predivna vizija, gospodine Borglame. Zaista divna vizija."

17
Džeksonov park, Ilinoj

jul 1893.

Paha Sapa se diže uvis.

To ga ne uznemirava. Leteo je i ranije. A ovog puta vinuo se u napravi sastavljenoj od više od sto hiljada precizno napravljenih delova, uglavnom čeličnih, među kojima je i najveća osovina na svetu, teška, prema brošuri Izložbe, 64.425 kilograma. Paha Sapa je poverovao kad je pročitao da toliko težak predmet načinjen ljudskom rukom nikada do tada nije podignut sa tla, a svakako ne na četrdeset pet metara, koliko iznosi poluprečnik točka.

Vožnja na točku gospodina Ferisa stajala je koliko i ulaznica za Izložbu - pedeset centi, ali ovog puta Paha Sapa je spremio dolar i platio za sebe i gospođicu De Planšet.

Točak je počeo da radi pedeset jedan dan posle predviđenog roka, dvadeset prvog juna, pre samo dve sedmice, i bio je najpopularnija atrakcija na Izložbi, ali zbog pogodnog trenutka ili čiste sreće pored njih je, u kabini koja prima šezdeset osoba i ima njišuća sedišta za trideset osam, još samo petoro posetilaca - troje lepo odevene dece i jedan stariji par, možda njihovi deda i baba. U kabini je i brkati čuvar u živopisnoj uniformi, ponekad nazivan i sprovodnikom, koji stoji uz južna ili severna zaključana vrata. Kao i brave na vratima, on služi da spreči samoubistva, ali i da umiri one koji za vreme vožnje otkriju da se plaše visine.

Paha Sapa je od nekih kauboja iz trupe čuo da su ovi čuvari-sprovodnici, odeveni u besmislene uniforme koje kao da su mešavina kostima ukrotitelja i dirigenta vojnog orkestra, morali da idu na tečaj pesničenja i rvanja, i da svaki ispod koporana nosi vreču s kilogram i po sačme - pendrek - za slučaj da neki putnik poludi od straha.

Gospođica de Planšet - Kiša - očigledno se nije plašila. Umesto da sedne na jedno od trideset osam okruglih sedišta ukrašenih plišanim kićankama, ona juri ka velikim prozorima zaštićenim žičanom mrežom (verovatno takođe radi sprečavanja samoubistava, pretpostavlja Paha Sapa) i uzvikuje dok kabina polako kreće. Paha Sapi se čini da je video točak kako se okreće u oba smera, a danas se vrti od istoka ka zapadu. Dok se kabina diže okrenuti su ka istoku - platforme za ukrcavanje nameštene su tako zgodno da se šest kabina prazni i puni istovremeno - pa gospođica De Planšet gleda kako se Midvej Plezens smanjuje, a na vidiku se pojavljuje Beli grad.

Glas joj je iskreno i radosno zadivljen.

"Neverovatno!"

I to kaže dama koja je videla daleko višu Ajfelovu kulu, misli Paha Sapa i prilazi joj uz prozor. Drži se za sjajni mesingani rukohvat iako se kabina njiše sasvim neznatno. Kao po nagonu, njih dvoje su stali u ugao na istočnoj strani, daleko od tihe porodice i sprovodnika. Kabina, sa zaključanim vratima na južnoj i severnoj strani (ključ je kod sprovodnika), izgleda sasvim obično. Zastrta je tepihom sa cvetnom šarom, a u uglu stoji velika mesingana pljuvaonica koja se redovno prazni. Žičana mreža na velikim prozorima i vratima vrlo je fina i ne ometa pogled. Paha Sapa podiže glavu i vidi na tavanici i iznad vrata nizove električnih svetiljki zaštićenih staklom. Shvata da je svetio verovatno slabo da ne bi kvarilo noćni vidik i misli kako je noćni pogled na Beli grad, na brojne reflektore i hiljade sijalica koje osvetljavaju veće zgrade i kupole, sigurno divan kao što ga je gospođica De Planšet opisala. S Midveja po mraku kabine Ferisovog točka svakako pružaju lep prizor, obasjane karbidnim svedima odozdo, a iznutra sopstvenim električnim osvetljenjem. Penju se i dalje.

Paha Sapa se osvrće preko ramena, gleda kroz prozore preko puta i trepće od vrtoglavice. Od pogleda u lavirint točkova i nosača, od prizora trideset pet kabina kao što je njihova, obrisa stotina ljudi u tim kabinama i ogromne obrtne osovine postavljene na dva zaista divovska nosača, hvata ga nesvestica. Nekako mu se čini da su mnogo više dok gleda kroz ogromni točak u paviljone na zapadu duž Midvej Plezensa daleko ispod sebe. A sve se okreće, vrti, spušta i diže istovremeno. Čini mu se da je uhvaćen u ogromni zaošijani točak bicikla.

Paha Sapa sklapa oči.

Gospođica De Planšet drmusa mu mišicu i smeje se od radosti.

Prvi od dva okretaja za koja su platili je sporiji - njihova kabina duga sedam i široka četiri metra zastaće na šest različitih visina i položaja točka dok se pod njima budu punile ostale kabine. Prvi zastanak je na četvrtini pune visine, kabina se zaustavlja, lako se njiše napred-nazad na vodoravnom podupiraču, a nosači i kočnice jedva čujno cijuču. Gospođica de Planšet i baka preko puta takođe ciče - stara gospođa od straha, a gospođica De Planšet, siguran je Paha Sapa, od čiste radosti.

Sprovodnik, koji se baki i deki predstavio kao Kovač, nakašljava se i nadmoćno se kikoće.

"Nemate razloga za brigu, dame i gospodo... i vi mališani. Nikakvog razloga za brigu nema. Ovi čelični stubovi na kojima visimo - nosači, kako ih zovemo - mogu da nose deset puta veću težinu od ove lepe kabine, čak i pune."

Sedmoro putnika nemo gleda dok kabina ponovo polazi uvis, a na vidiku se pojavljuju istočni kraj Midvej Plezensa i kupole Belog grada. Iza kupola jezero Mičigen blešti na suncu, jasno vidljivo iznad drveća i ogromnih zdanja. Vide se i zbijeni brodovi u luci - s ove visine samo su tačkice s katarkama na vodoravnom crnilu - i trajekt koji dovozi nove posetioce na kraj dugačkog pristana.

Nešto bliže na istoku pod njima se pruža Midvej Plezens pun srećnih tamnih tačkica. Dole levo su crveni krovovi i šumice Nemačkog sela. Desno od Midveja dižu se kupole, minareti i neobični tornjevi Turskog sela. Iza njega desno je velika okrugla čudnovata građevina s burmanskom izložbom, a s druge strane Midveja je Javansko selo zvano Holandsko naselje, tačno preko puta glavnog Holandskog naselja.

Levo iza svih ovih građevina je Irsko selo s vrlo omiljenim zamkom Donegan i Blarnijskom pločom. Okrugli amfiteatar desno služi za predstave sa životinjama, a nešto dalje, na samom kraju Midveja, dižu se dve suparničke radionice za izradu stakla - Murano desno i Libi levo.

Misleći na reč Libi, Paha Sapa oseća tupo meškoljenje u glavi i pita se da li duh generala Kastera gleda kroz njegove oči i sluša kroz njegove uši. Proklet bio, ako je tako.

Na sledećem zastanku, dok čekaju da se novih šest kabina pod njima brzo napune, dečak kome ne može biti više od pet godina otrže se od babe i dede i trči po kabini mašući rukama kao da leti. I usput okrzne vrhovima prstiju Paha Sapin zglob iznad rukavice.

Paha Sapa shvata da se nalazi u stanju izoštrene osetljivosti, pošto su mu u glavi odmah blesnule slike i misli ovog dečaka. Mora da se nasloni na ogradu uz prozor i zažmuri jer ga ponovo obuzima vrtoglavica.

Stari par na drugom kraju kabine doziva dete da im se vrati. Zovu se Dojl i Reva. Došli su iz Indijane. Paha Sapa zapaža da je starcu levi kapak spušten, a usta neobično iskrivljena naniže, i saznaje iz neusredsređenih dečakovih sećanja za moždanu kap od pre godinu dana. Doji ima dug tanak nos, a punačka Reva, bivša lepotica okruglih zarumenelih obraza i valovite srebrnaste kose kraće nego što je moderno, oduvek se stidela svoje zadnjice. Svi u porodici - čak i dečačić - zovu je "dehejvenska zadnjica". Revina najveća tajna, poznata samo čitavoj porodici, jeste to što nikad nije morala da kupi ili nosi turnir da bi izgledala kao da nosi turnir. Dečačić ne zna šta je turnir.

Dečak se zove Aleks i toliko je nadahnut izložbom - naročito izumima gospodina Tesle i gospodina Edisona - da je odlučio da će kad poraste izmisliti mašinu koja ume da misli.

Paha Sapa pokušava da se otarasi ovih neželjenih uskovitlanih slika, reči, imena i detinjih uspomena. Kao što je i strepeo, zbog blizine gospođice De Planšet daleko je prijemčiviji za vizije... i zato mora da izbegava svaki mogući dodir s njenom golom kožom. Ne želi da vidi njen um i sećanja. Ne sada. Ne još. Uz malo sreće, nikada.

Shvata da mu ona nešto šapuće.

"Paha Sapa, jeste li dobro?"

Otvara oči i vidi njenu ruku u rukavici sasvim uz svoj ručni zglob. Sklanja ruku i smeši se.

"Savršeno. Divno. Upravo sam otkrio da se plašim visine, to je sve."

Čuvar-sprovodnik s ufitiljenim brkovima, Kovač, sumnjičavo gleda Paha Sapu, kao da bi taj crvenokožac dugih pletenica mogao odjednom da siđe s uma i počne da udara zidove, razbija prozore, kida gvozdena vrata u divljem pokušaju da utekne iako su tridesetak metara iznad tla, sve baš kao što je čuo da je neki drugi putnik obuzet panikom učinio prošle sedmice. Tada je, pisalo je u novinama, jedna žena najzad zaustavila luđaka tako što je skinula suknju i prebacila mu je preko glave, a on se istog trenutka smirio.

Paha Sapa zna da taj postupak uspeva kod preplašenih konja. Zašto ne bi pomogao i poludelim putnicima Ferisovog točka? I to mnogo delotvornije nego pendrek napunjen sačmom u čuvarevom džepu.

Kočnica se otpušta, kabina se stresa i nastavlja uvis.

Na samom vrhuncu njihovog kruga - na apogeju, kako se to kaže na grčkom jeziku koji su trojica jezuita u maloj školi u šatoru na planini iznad Dedvuda godinama pokušavala da utuve Paha Sapi u tvrdu glavu - gospođica de Planšet izvela je nešto... neobično. I zauvek promenila Paha Sapin život.

Kabina naglo zastaje na vrhu točka i njiše se primetnije nego prilikom prva dva zastanka. Reva i njena unuka ječe. Mali Aleks ciči od radosti pred, kako verovatno misli, neposrednom propašću. Dugonosi deda Dojl tapše ga po glavi.

Sprovodnik zija u čudu. Viče: "Gospođice!"

Viče jer je gospođica De Planšet odjednom došla na sredinu kabine, prikupila duge suknje i skočila na jedno nisko okruglo plišano sedište; sada stoji tamo, lako održavajući ravnotežu, vrlo uspravna, raširenih ruku s dlanovima nadole, zabačene glave, sklopljenih očiju.

"Gospođice, molim vas... ne smete to da radite, gospođice."

Čuvar, Kovač, zvuči iskreno uznemireno; kreće ka Kiši, ali Paha Sapa nagonski zakoračuje napred da stane između njih. Niko neće ni taknuti gospođicu De Planšet dok je on tu.

Široko nasmešena, glave i dalje zabačene kao da udiše mirise okeana, Kiša izgleda kao da je spremna da skoči i poleti - uz pomoć čarolije, jer pred njom su staklo i žica - kroz prozor u plavo nebo Ilinoja. No samo spušta ruke i pruža desnu Paha Sapi.

"Dajte mi ruku, gospodine, molim vas."

Paha Sapa uzima njenu ruku - zahvalan što oboje nose rukavice, pa se neće dodirnuti kožom o kožu što bi moglo izazvati viziju - i ona silazi sa sedišta, lako i graciozno. Čuvar, Kovač, vraća se na svoj položaj uz zaključana vrata i doslovno spašava obraz gladeći uvoštene brkove.

Gospođica De Planšet progovara tiho, bez trunke kajanja u glasu.

"Samo sam poželela da na trenutak budem najviše ljudsko biće u Ilinoju, možda i u celoj zemlji. Sad sam to izbacila iz sebe."

Točak se ponovo pokreće.

Paha Sapa u tom trenutku shvata da će voleti ovu ženu do kraja života.

Dok prilaze zapadnim prozorima, Paha Sapa ćuti. Baka Reva, deda Dojl, mali Aleks i drugo dvoje dece prave mesta ludoj ženi, ali s osmehom.

Gospođica De Planšet i Paha Sapa gledaju dole na zapadu lažne kule i tornjiće starog Beča. Muzika iz Alžirskog pozorišta s njegovim brojnim kupolama lebdi do njih. Dalje niz Midvej, nizovi nojeva i irvasa iz Laponskog sela mešaju se u predivnoj, ali nejasnoj metafori. Na severu se vidi tamna mrlja iznad grada Čikaga, a Paha Sapa shvata da potiče od sline industrije, dimnjaka, lokomotiva i drugih mašina. Pita se koliko je tamno nebo zimi, kada u desetinama ili stotinama hiljada zbijenih kuća gore vatre naložene ugljem. Čikago je Crni grad, video je on već, naspram lažnog Belog grada na Izložbi.

Gospođica De Planšet se smeši i pokazuje balon napred i desno od njih. Balon je privezan debelim konopcem i lebdi najmanje trideset metara iznad zemlje, ali je ispod njih. (Tri dana kasnije, devetog jula, Paha Sapa će iz logora trupe posmatrati kako se zbijaju tamni oblaci, kako se pojavljuju valjkasti oblaci, vesnici tornada, kako uragan brzinom od preko sto sedamdeset kilometara na sat šiba Midvej, Ferisov točak i sve zgrade Izložbe. Ogromna prozorska stakla izleteće iz prozora Palate zanata i slobodnih veština, vetar će otkinuti petnaest metara krova s Palate mašina. Iznenadni vihor uhvatiće prazan balon pre nego što radnici stignu da ga spuste i prelepa svilena pečurka koju su on i gospođica De Planšet posmatrali biće iskidana u kilometar krpica i razbacana na kilometar unaokolo. Točak gospodina Ferisa, s druge strane, gotovo krcat u trenutku naleta oluje, izdržaće bez teškoća.)

Naginju se nadole i ponovo polaze. Nema više ukrcavanja ni zastajanja. Drugi krug biće lepši od prvog.

Paha Sapa zna da su kotlovi koji obezbeđuju paru za Ferisov točak iz estetskih razloga smešteni oko sedamsto metara dalje, s druge strane Leksingtonove avenije, ali dok ogromni točak ubrzava, čini mu se da ih čuje kako bruje sve jače. On zna da čuje kako se para pod pritiskom širi u ogromnim valjcima parne mašine od hiljadu konjskih snaga smeštene u podnožju točka. Jedan pogled na Kišu de Planšet, zarumenelu, blistavih očiju, kaže mu da i ona čuje to isto.

Nastaje tišina. Čak ni Doji, Reva, Aleks i drugo dvoje dece u suprotnom uglu ne prave nikakve zvuke. Čuvar im je okrenuo leđa i gleda kroz svoj prozor pored vrata. Jedine naznake zvuka jesu šuštanje velike kabine kroz vazduh, povremena škripa kabine na nosačima i tiho, gotovo nečujno okretanje središnje osovine udaljene dvadesetak metara od njih.

Točak se uspinje sve više, u daljini na istoku pojavljuje se Beli grad dok se tiho i glatko podižu. Paha Sapa gleda iza pošumljenih ostrva, laguna i krošnji, posmatra jezero Mičigen, vidi da se popodnevno sunce probilo kroz oblake i da obasjava jezero jednim jedinim snopom zraka. Snop je toliko blistav da sve ostalo bledi i nestaje - Midvej, Beli Grad, drveće i lagune, ljudi, luka i samo jezero - dok ne ostane samo moćni mlaz svetla usmeren u ograničeni krug kresti jezerskih talasa daleko na istoku.

Zašto mu je ovaj prizor tako uporno poznat? Zašto ga toliko dira?

Paha Sapa shvata i priseća se baš dok kabina pravi veliki luk i ostavlja Beli grad, jezero i proročki snop svetlosti iza sebe, a zatim dovršava putanju preko najviše tačke i ponovo im prikazuje zapadni kraj Midvej Plezensa i preriju u daljini. Čak i ovaj vidik je zapanjujući, prepun nijansi zelenog i smeđeg što se gube iza dalekog horizonta - prema skoro dve hiljade kilometara udaljenim prerijama koje Paha Sapa tako dobro poznaje - ali i zbog mreže šina i lokomotiva što jure ka Čikagu i šaraju nebo perjanicama tamnog dima.

Nije ipak vidik očarao Paha Sapu i Kišu de Planšet - siguran je u to i bez vizije - za vreme ovog drugog kruga i leta naniže, nego čisto uzbuđenje i zadovoljstvo brzine i kretanja kroz prazan prostor. Sledeća misao ga preneražava - samo vasikun može ovo da napravi. Žderači masti su na svoj način vakan, i ta čarolija je vrlo moćna.

Vožnja se završava, kabina staje, čuvar vadi mesingani ključ i otključava severna vrata, pa se svi iskrcavaju dok masa čeka pred drugim, južnim vratima. Platforma, stepenici ispod nosača i metalni lukovi oko velikog točka i iza njega kao da su nastali po zamislima Žila Verna. (Iz nekog neznanog razloga redovnici u dedvudskoj školi pod šatorom imali su u jednom sanduku Vernove knjige na engleskom - Paha Sapa je bio uveren da su ih sami preveli. Jednom se ušunjao kod njih i ukrao - pozajmio - Put u središte zemlje, Putovanje na Mesec, Dvadeset hiljada milja pod morem i najnoviji roman, Put oko sveta za osamdeset dana. Sve ih je pročitao kad je naučio da čita.)

Lice gospođice De Planšet zračilo je čistom radošću. Stegla mu je mišicu tako snažno da mu je zaustavila krvotok.

"O, Paha Sapa... dala bih sve na svetu da ovo ponovim."

Paha Sapa vadi iz džepa još jedan dolar, svoju nedeljnu platu, blago je uzima za lakat i vodi je oko žilvernovskog lavirinta nosača i metalnih lukova do kraja reda za ukrcavanje. Dok su se ponovo vozili, krišom je pogledao na sat. Imaju vremena.

* * *

Prva dva kruga bili su gotovo sami i jedva da su i razgovarali. Drugi put je s njima u kabini najmanje dvadeset pet ljudi, ali Paha Sapa i Kiša de Planšet razgovaraju sve vreme - tiho, prisno, bezbedni u svom svetu negde između zemlje s Džeksonovim parkom i Midvej Plezensom i ilinojskog plavog neba istačkanog oblacima.

"Izvinite što postavljam lično pitanje, gospođice De Planšet, ali zar Kiša nije neobično ime za va... za belce? Lepo je... prelepo... ali nikad ranije ga nisam čuo."

Paha Sapi srce divlje udara. Prestravljen je da će je uvrediti, da će je odbiti od sebe - doslovno, pošto se oslonila desnim ramenom na njegovo levo, ali i u bilo kom drugom smislu. No, radoznalost ga razdire.

Ona mu se smeši dok se uspinju istočnim delom svog prvog sporog kruga.

"Moje ime i jeste neobično, gospodine... Paha Sapa. Ali mojoj majci bilo je lepo. Najlepša reč engleskog jezika koju je naučila, tako je kazala mom ocu. Kad sam se rodila htela je da me nazove Kiša i otac se nije protivio. Mnogo ju je voleo. Jeste li znali da je moja majka bila iz plemena Lakota?"

Paha Sapa oseća da mu se stežu grudi i grlo.

"Jesam. Mislim, nisam... odnosno, čuo sam govorkanja..."

Ona se ponovo smeši. Ostali putnici uznemireno galame kad kabina zastane i njiše se na nosačima, ali njih dvoje su već veterani.

"Pa, ta govorkanja su istinita. Zvala se Bela Marama i kažu da je bila vrlo bleda za Sijukse... za Lakote. Bila je horovođa u očevoj misiji i oni su se... Jesam li vam rekla da je moj otac bio misionar u Nebraski kad su se upoznali?"

"Niste. Nastavite, molim vas. Pričajte mi još."

Gospođica De Planšet gleda napolje dok kabina ponovo staje i ljulja se - senke popodnevnih oblaka sada klize iznad drveća, lagune, šetališta i zdanja Belog grada - i on vidi lako rumenilo ispod pegica koje joj prelaze preko nosa i rasipaju se, malobrojnije, po obrazima.

"Tako je moj otac upoznao gospodina Kodija, razume se. Novi ranč gospodina Kodija bio je tik uz agenciju - uz rezervat u kom je otac proveo pet godina kao misionar. Tu je bilo nekoliko grupa... plemena. Lakote, Šošoni, nešto Čejena i Krika i jedna porodica Čirokija. Rezervat je bio mali, ali crkva je tu postojala već dugo, pa su ljudi dolazili izdaleka. Ne samo Indijanci..."

Ona ponovo rumeni i Paha Sapa se smeši hrabreći je da nastavi. Zastaju poslednji put pre najviše tačke putanje točka. Prepuna kabina odjekuje od očaranih uzdisaja i uzvika.

"Mislim, gospodin Kodi i njegovi radnici - neki od njih bili su Indijanci, to svakako znate - dolazili su u crkvu i često je na službi bilo preko stotinu ljudi. Veoma mnogo za tu divljinu u Nebraski. Majka je bila horovođa, kao što sam rekla, a i predavala je u školi misije i... pa... majka i otac su se zavoleli i tu su se venčali... Gospodin Kodi bio je očev kum, a prečasni Kajl došao je čak iz Omahe da obavi venčanje. Ja sam se rodila godinu dana kasnije, a kako mi je otac pričao, kiša je padala čitave te junske sedmice,... prva prava kiša posle više od sedam meseci suše... pa mi je majka dala ime Kiša. Umrla je kad sam imala četiri godine, a nekoliko meseci kasnije preselili smo se na istok i više nikad se nisam vratila tamo."

Paha Sapa pokušava ovo da zamisli - zamišlja belačkog vičasa vakana kako venčava ženu iz plemena Lakota negde 1870. godine. Možda su, misli on, Prirodna slobodna ljudska bića drugačija u Nebraski - ili su bila drugačija. A onda misli - šta su Prirodna slobodna ljudska bića uopšte radila u Nebraski? Jesu li zalutala?

Naglas kaže: "A kad ste otišli, živeli ste u Bostonu, u Vašingtonu i u Francuskoj?"

"Da, i drugde... i, Paha Sapa, stidim se da kažem da bolje znam francuski jezik nego jezik svoje majke. Kad smo otac i ja bili na predstavi gospodina Kodija, pribrala sam ono malo reči i fraza koje znam i pokušala da razgovaram s Lakotama, ali oni su mi se samo osmehivali. Sigurna sam da sam sve izgrešila."

"Ja vam se neću samo osmehivati, gospođice De Planšet. Kažite mi neku frazu koju znate."

"Pa, kao što sam rekla, slabo ih se sećam, pošto je majka u kući, verovatno po očevoj želji, govorila gotovo isključivo engleski dok sam bila mala, pre nego što je... pre nego što smo se odselili... Ali sećam se kako su neke Lakote razgovarali s majkom u crkvi i pitali je kako je... Prilično sam sigurna da pamtim kako se kaže zdravo i kako ste."

"Kažite mi to. Ja ću vam biti slušalac i blagonakloni učitelj. Vožnja traje još desetak minuta. Samo da ne zaboravimo da uživamo u vidiku."

"O, Paha Sapa, uveravam vas da ni na trenutak ne prestajem da posmatram. Čak i kad pogledam ka vama, gledam i iza vas ka jugu, ili u prerije na zapadu. U redu. 'Zdravo, kako ste' na jeziku Lakota, koliko se sećam iz vremena kad sam imala četiri godine, kaže se: 'Hau, tanyan yaun he.'"

Paha Sapa se samo smeši. To je jače od njega.

Gospođica de Planšet skuplja malu šaku u pesnicu i udara ga jako u rame. Paha Sapa razrogači oči - nijedna ga žena nije udarila još otkako je bio mali - a onda se smeje pokazujući snažne bele zube. Srećom - njegov svet bi se srušio tog trenutka da nije tako - i ona se smeši i smeje.

"Šta nije u redu s ovim, Paha Sapa? Čula sam čak i Sijukse iz predstave kako to kažu jedan drugom!"

"Sve je u redu, gospođice De Planšet... ako ste muškarac."

"O, zaboga."

"Bojim se da je tako. Zar vam majka nije rekla da Prirodna slobodna ljudska bića imaju posebne skupove reči i jezičkih pravila za žene i za muškarce?"

"Ne, nije. Mislim, ne sećam se da li je... Ne pamtim majku toliko dobro. Gotovo uopšte je ne pamtim. Ne znam čak ni ko su Prirodna slobodna ljudska bića... jesu li to Sijuksi?"

"Jesu."

Devojka odjednom izgleda kao da je na ivici suza i Paha Sapa joj, ne misleći, nežno dodiruje rame.

"Lakote sebe nazivaju Ikče Vičasa - što se manje-više može prevesti kao Prirodna slobodna ljudska bića, mada znači mnogo više od toga."

Ona se ponovo osmehuje. Prošli su platformu za ukrcavanje i kreću uvis ka istoku na početku drugog, mnogo uzbudljivijeg kruga. Ostali putnici ciče. Paha Sapa i gospođica de Planšet široko se smeše jedno drugom, ponosni na svoj status iskusnih putnika na točku gospodina Ferisa.

"Ja shvatam muški, ženski i srednji rod imenica i glagola iz francuskog i ono malo nemačkog i italijanskog što znam, ali me pomisao na potpuno odvojene muške i ženske jezike preneražava."

Paha Sapa se ponovo smeši.

"O, mi se razumemo kad razgovaramo jedni s drugima, mi muškarci i žene Ikče Vičasa. Nagađam da se razumemo jednako dobro kao dva pola u bilo kom drugom jeziku."

"Kako bi onda ja, žena, trebalo da kažem: 'Zdravo, Paha Sapa, kako ste danas?'"

Paha Sapa se nakašljava. Vrlo je nervozan i gotovo žali što je ova rasprava uopšte otpočela. On ne zna ništa o udvaranju, ali zna da se neće umiliti lepoj ženi i da neće ostaviti povoljan utisak ako joj se bude smejao i držao joj grube lekcije iz jezika. "Udvaranje? Ti ovo zoveš udvaranjem, budalo?", kaže mu glas u glavi, sumnjivo sličan glasu Džordža Armstronga Kastera.

Paha Sapa tiho kaže: "Pa, kao prvo, pozdrav hau koriste samo muškarci. A reč he na kraju rečenice.

Paha Sapa se očajnički priseća oca Džona Bertranda, najdebljeg, najpametnijeg i najdobroćudnijeg redovnika u dedvudskoj školi, priseća se kako je pokušavao da utuvi latinski i grčki u tvrdu glavu dvanaestogodišnjem Paha Sapi... ali uspeva da prizove samo vrućinu u šatoru tog leta, snažni miris platna zagrejanog na suncu i slame koju je otac Pjer Mari polagao po podu kao da su petorica dečaka, dva Meksikanca, jedan crnac, jedan belac i Paha Sapa, štalske životinje a ne... ne, čekaj...

"...jeste upitni oblik koji u običnom razgovoru koriste i muškarci i žene, ali u zvaničnijim prilikama, u savetu, na primer, ja bih... odnosno, muški Lakota bi... završio rečenicu rečju hwo... ili hunwo... ili so. Da, han znači 'zdravo' za muškarce, ali za žene znači 'da'."

Gospođica De Planšet uzdiše, ali ne od nestrpljenja, kako mu se čini, nego od prvog uvida u složenost jezika naroda njene majke. I dalje se smeši.

"Znači, ako mi muškarac iz plemena Lakota kaže zdravo, a ja mu odgovorim na isti način, istom rečju, ja zapravo prosto kažem da na sve što je predložio?"

"Pa... ovaj... hm... zapravo..."

Ona ga spašava pre nego što mu već pretamna koža od zajapurenosti potamni još jače.

"Kako biste vi rekli: 'Zdravo, Paha Sapa?'"

"Paha Sapa, han."

"A kako bi žena rekla: 'Zdravo, drago mi je što vas vidim?' nekom muškarcu? Vama?"

"Paha Sapa han! Lila tanyan wacin yanke. Samo što ne biste... ne smete... prići nekome i reći mu to."

Njen osmeh ga gotovo zadirkuje.

"Zaista? Zašto?"

Paha Sapa se ponovo nakašljava. Spas mu je to što se ona, kao što je obećala, ne okreće sasvim ka njemu. Gleda jezero i Beli grad dok se kabina diže brzo - prebrzo - prema vrhu putanje u drugom, poslednjem (za njih dvoje zauvek, siguran je u to) i prebrzom okretaju zapanjujućeg točka gospodina Ferisa.

"Zato što, gospođice De Planšet, u kulturi Ikče Vičasa žena ne zapodeva razgovor s muškarcem. Žena nikad prva ne pozdravlja."

"Čak ni svog muža?"

Očigledno ga zadirkuje. Paha Sapa otvara usta da odgovori, shvata da mu ostaju otvorena sve vreme prelaska preko najviše tačke, a onda uspeva...

"Ja se nisam ženio."

Kiša se glasno smeje. Njen smeh je tako tih da se gotovo gubi u uzbuđenom razgovoru i uzvicima u pretrpanoj kabini, ali Paha Sapa će do kraja života pamtiti čiste tonove tog opuštenog, prijateljskog smeha.

Ona mu ponovo dodiruje mišicu.

"U redu, predajem se. Neću naučiti ženski jezik Ikče Vičasa tokom dve vožnje na Ferisovom točku. Postoji li, ipak, neki poseban izraz kojim bi žena iz plemena Lakota pozdravila nekoga ko joj je zbilja drag... nekog naročitog prijatelja?"

Paha Sapi se grlo toliko steže da jedva izgovara slogove.

Ona se naginje ka njemu, najzad odvaja pogled od vidika, i kaže veoma tiho:

"Maske, Paha Sapa, lila tanyan wacinyanke..."

To je i dalje pogrešno jer... nije važno. Snaga njenog intimnog pozdrava i naglašeno: "Zaista mi je drago što vas vidim"... sve je izgovorila tačno kao Paha Sapa ranije, s tim što je naročito naglasila zaista... to što ju je čuo kako mu ovo govori na njegovom jeziku... On to nikad neće zaboraviti. Pita se hoće li pred smrt rešiti da misli upravo na ovo.

"Samo što nismo stigli, Paha Sapa. Ja sam pohlepna žena. Imam još tri zahteva pre nego što odemo da se sastanemo s mojim ocem u šest..."

Gleda sićušni sat na traci prikačenoj za bluzu.

"...što je za celih sat i po! Imam tri pohlepna zahteva, Paha Sapa."

"Uradiću sve što zatražite, gospođice De Planšet."

"Prvo, makar dok se ne sastanemo s ocem i ostalom gospodom, molim vas da me zovete Kiša, kao što ste obećali i kratko vreme i činili."

"U redu... Kišo."

"Drugo - ovo je samo luckasti ženski zahtev, pošto delujete kao da vam je... vrućina. Molim vas da skinete rukavice kad se iskrcamo s točka."

"U redu, gospođice... Da, hoću, naravno."

"I najzad, recite mi kako se na jeziku Lakota kaže moje ime. Kako se kaže kiša."

"Kiša je... magazu."

Ona isprobava reč. Izgovara je dva puta dok se pogled na preriju smanjuje i nestaje, a pod njima se pojavljuju Midvej Plezens i platforme za ukrcavanje. Onda kaže veoma tiho: "Majka je bila u pravu. Lepše je na engleskom."

"Jeste, Kišo."

Paha Sapa se nikad ni s jednom izjavom nije više slagao. Kabina usporava i staje. Ostali putnici sve glasnije se smeju, uzvikuju i hvale vožnju.

"Ovo je dodatni zahtev, Paha Sapa, ali kako se na jeziku Lakota kaže: 'Videćemo se kasnije?'"

Ne misleći na polne jezike ni na bilo šta drugo, Paha Sapa je gleda pravo u oči boje lešnika i kaže: "Tokša ake wancinyankin ktelo."

"Pitam vas to, Paha Sapa, zato što je otac odlučio da se vrati misionarstvu, pa se u septembru selimo u rezervat Pajn Ridž na teritoriji Dakota... mislim da to nije daleko od mesta na kom je gospodin Kodi rekao da vi živite."

Paha Sapa treba da kaže samo: "Ne, nije daleko", ali ovog puta ne uspeva da istisne slogove.

Veliki točak se zaustavlja. Kabine se njišu, škripe i staju. Sprovodnik s limenom značkom na kojoj piše nešto drugo, a ne Kovač - Paha Sapa je privremeno zaboravio da čita engleska slova i reči - otvara vrata da svi izađu pre nego što se novih šezdeset putnika natiska u kabinu.

* * *

Sledećih devedeset minuta, predivni i neizmerno bogati, Paha Sapi proleću kao devedeset sekundi.

U povratku do stepeništa ispred kupolom ukrašene Upravne zgrade, gde ih čeka Kišin otac, bez žurbe zaviruju u Palatu umetnosti i njene brojne galerije severno od Severnog jezera, zatim gotovo trčeći obilaze Ženski paviljon - Kiša je naročito želela da stane ispred ogromnog murala umetnice po imenu Meri Kasat, čije alegorije Paha Sapa ne bi shvatio da nije bilo Kiše da mu ih rastumači - a onda polako šetaju Šumovitim ostrvom dok se julsko popodne polako pretapa u zlatno julsko veče. Paha Sapa jedino žali što neće zajedno videti kako se pale hiljade električnih svetiljki. Kako li je noću na Ferisovom točku, pita se on.

Tu, na Šumovitom ostrvu, kad su za trenutak seli na udobnu klupu u senci blizu Ružičnjaka, pijući hladno piće iz visokih čaša s jedne od brojnih tezgi s osveženjem, Paha Sapa ispunjava obećanje, skida tesne, znojave rukavice i baca ih u obližnju žičanu korpu.

Kiša se smeje, spušta čašu na klupu i pljeska.

Paha Sapa više ne strepi da će se neki slučajni dodir pretvoriti u viziju. Ona nije skinula svoje bele rukavice, a bluza dugih rukava prekriva joj gotovo svaki milimetar kože. Osim toga, za nekoliko minuta moraju da nađu njenog oca.

Onda ga ona ponovo iznenađuje.

"Paha Sapa, gospodin Kodi je rekao ocu da ste bili prijatelj Bika Koji Sedi."

"Da. Nismo bili bliski, on je bio mnogo stariji od mene, ali da, poznavao sam ga."

"Jeste li bili s njim... s Bikom Koji Sedi... kad je poginuo?"

Paha Sapa uzdiše. Ne želi da razgovara o tome. Čini mu se da će se tako udaljiti od ove devojke i njenog oca. Samo što više ne može ništa da joj odbije.

"Zatekao sam se u blizini kad je umro, gospođice... Kišo. Sasvim slučajno. Niko od nas nije pretpostavljao da će Bika Koji Sedi ubi... da će poginuti."

"Pričajte mi, molim vas. Ispričajte mi sve."

Paha Sapa otpija gutljaj da dobije na vremenu i sredi misli. Šta treba da kaže ovoj mladoj vasikunki? Sve, zaključuje.

"To je bilo pre tri godine, znate. U zimu. U decembru. Otišao sam do naselja Stojeće Stene... to je zapravo agencija, rezervat... gde je Bik Koji Sedi živeo, zato što je moj tunkašila... on mi nije zapravo deda, to je izraz poštovanja prema čoveku koji me je odgajio... takođe živeo tamo. Bio je tamo jer su on i Bik Koji Sedi bili stari prijatelji. Ne, čekajte, ovo nema nikakvog smisla ako vam ne ispričam o svetom čoveku po imenu Vovoka iz plemena Pajute, o njegovom učenju, a naročito o tome kako je zastupao sveti ples koji je zvao Ples duhova. Jeste li čuli za to?"

"Samo deliće, Paha Sapa. Otac i ja bili smo u Francuskoj kad se sve to desilo, a meni je bilo samo sedamnaest godina. Više su me zanimali veliki balovi u Parizu nego Ples duhova o kom su prijatelji pisali mom ocu. Objasnite mi, molim vas."

Paha Sapa uzdiše. Neveseo je to uzdah. Opaža blesak svetlosti u krošnjama i shvata da je to jedna od hiljada malih šarenih "vilinskih svetiljki" - sićušnih uljanih lampi s fitiljem - koje po mraku pretvaraju Šumovito ostrvo u čaroliju. Voleo bi da s Kišom šeta ostrvom do sumraka, da vide zdanja Belog grada okupana svetlošću i ogromni Ferisov točak kako se vrti obasjan ogromnim karbidnim reflektorima.

"Vovokine propovedi i verska predavanja bila su smušena koliko i vaše iskidane pojedinosti. Čuo sam ga blizu rezervata kad sam otišao da obiđem svog tunkašilu i Bika Koji Sedi. Sveti čovek upotrebio je velike delove hrišćanske priče - govorio je kako je mesija sišao na zemlju da spase svoju decu od vlasti i kandži vasičua i..."

"Molim vas, Paha Sapa, šta je to vasiču?"

On je gleda.

"Žderač masti. Belac."

Ona trepće. Paha Sapa se pita da li joj se čini da ju je ošamario.

"Mislila sam da nas... belce... zovu vasikuni. Čini mi se da pamtim da je moja majka koristila taj izraz."

Paha Sapa tužno klima glavom.

"I ta reč se koristila, ali kasnije. Vasičui, Žderači masti, tako smo mi zvali vas... belce. Ali Vovoka je propovedao da će, ako njegovi sledbenici iz bilo kog plemena, iz svih plemena, budu plesali taj sveti Ples duhova, naići sveta poplava u kojoj će se svi vasičui podaviti, ali koja crvenim ljudima neće nauditi. Onda će se, kad svi belci nestanu, vratiti bizoni, naši davno otišli preci ponovo će doći kod nas i svi mi, Prirodna slobodna ljudska bića i sva ostala plemena, živećemo zauvek u miru i izobilju."

Kiša se mršti prvi put otkako su se sreli posle predstave.

"Vaši preci će se vratiti? Kao duhovi?"

"Ne, mislim da ne. Više kao vaskrsli ljudi, kao što vaša Biblija obećava u raju. Ali ne kao nagi, ne kao duhovi, nego kao ljudi. Videćemo ponovo sve naše pretke, što je za nas beskrajno moćno, Kišo. Kao i povratak bizona i nestanak... smrt... svih vasičua na našoj zemlji, na zapadu. Pa, shvatate sigurno zašto su se belci preplašili, čak i sam predsednik Harison."

"Shvatam."

Glas joj je jednoličan, lišen osećanja, prvi put tog dana. Paha Sapa pojma nema o tome šta ona misli. Trlja bradu golom rukom i nastavlja.

"Dakle, u leto 1889. Plesači duhova pojavili su se u svih šest rezervata u kojima su živeli Lakote. Prosto su se... pojavili. Nosili su košulje - naročite svete košulje, košulje duhova, koje, kako im je Vovoka obećao, zaustavljaju metke. Zamisao je bila da će sam Ples duhova, ako svi Indijanci iz svih plemena veruju u njega i igraju ga, izazvati katastrofu koja će zbrisati sve vasičue i vratiti crvenim ljudima njihovu zemlju, njihov nekadašnji svet, njihov kosmos, čak i njihove bogove i duhove zaštitnike. A ako se vasičui umešaju, tu su Košulje duhova da zaštite ratnike.

"Jeste li verovali u to proročanstvo i u Ples duhova, Paha Sapa?"

"Nisam."

Paha Sapa razmišlja da li da joj kaže zašto nije mogao da poveruje u sve ovo - u njegovoj Svetoj viziji iz 1876. Kameni divovi ustali su iz Crnih brda i progutali sve bizone i sama Prirodna slobodna ljudska bića - ali onda se pribira. Zna da će voleti ovu devojku do kraja života, šta god mu život priredio, ali zašto bi ona mislila da je on lud koliko i stari Vovoka?

Ispija poslednji gutljaj i nastavlja.

"Dakle, mesni vladini agenti za indijanska pitanja vrlo su se uznemirili, i to s pravom, onda su se uznemirili i političari, i na kraju se i vojska uznemirila. Agentima u svim rezervatima naređeno je da uz pomoć plemenske policije rasture sve skupove Plesača duhova. Plesači su stavljeni van zakona svuda osim u malom rezervatu Stojeća stena, daleko na reci Misuri, u kom su Bik Koji Sedi i moj tunkašila živeli u malim brvnarama umesto u šatorima."

"Da li je Bik Koji Sedi verovao u Ples Duhova i u proročanstvo?"

Kišin glas i dalje je ravan, bez ičega osim radoznalosti.

"Mislim da nije. Mislim da nije stigao da odluči veruje li ili ne. U najmanju ruku, nije rekao šta misli kad sam stigao tamo četrnaestog decembra, dan pre nego što su ga... pre nego što je poginuo. Ali su mnoge Lakote mislile da je upravo on taj spasitelj o kom Vovoka propoveda. Mnoge Lakote bile su spremne da pođu za Bikom Koji Sedi ako se stari poglavica proglasi spasiteljem. I tako se, krajem novembra, Bufalo Bil pojavio u tvrđavi Jejts u rezervatu Stojeća stena s ovlašćenjem koje je potpisao Medveđe Krzno... to je naše ime za generala Majlsa... da uhapsi Bika Koji Sedi i..."

"Gospodin Kodi je uhapsio Bika Koji Sedi? Bili su bliski prijatelji! Gospodin Kodi i dan-danas govori o njemu s mnogo poštovanja i ljubavi! Moj otac uvek je pričao da su njih dvojica bili bliski."

Sada u njenom glasu ima osećanja... iskrene preneraženosti.

"Pa... možda su zato vasičui... agenti i predsednik... poslali upravo gospodina Kodija s nalogom za hapšenje. Gospodin Kodi tek se bio vratio s uspešne turneje po Evropi. Stigao je, međutim, suviše pijan da sprovede naređenje.

"Gospodin Kodi? Pijan? Mislila sam da on nikad i ne okusi piće. Sigurna sam da i moj otac tako misli! Gospode!"

Paha Sapa nije siguran da li treba - i da li može - da nastavi. Prinosi čašu usnama, vidi da je prazna i spušta je da pogleda na svoj jeftini sat. Toliko je uznemiren da o proveravanju vremena misli na jeziku Lakota - Mazaškanškan tonačkča hvo - što doslovno znači: "Metal ide-ide šta?"

"Sada je dvadeset minuta do šest, gospođice De Planšet. Treba da pređemo preko mosta na zapadnu stranu Velike udoline za slučaj da je vaš otac poranio i..."

"Oh, ne. Dovršite priču, molim vas. Insistiram... ne, ne, nemam prava da insistiram... ali vas preklinjem. Ispričajte mi kako je Bik Koji Sedi poginuo. Gospodin Kodi bio je suviše pijan da ga uhapsi?"

"Tako je. A vojnici vasičui su ga nekoliko dana držali pijanog. Oficiri su strepeli da će izazvati propast koju je Vovoka prorekao ako samo uhapse Bika Koji Sedi, a kamoli ako ga povrede. Bilo kako bilo, posle jedno tri dana, gospodin Kodi se istreznio i pošao da uhapsi Bika Koji Sedi. Pošao je s jednim čovekom iz trupe predstave, kog smo mi zvali Poni Bob..."

"O, gospode! Otac i ja poznajemo Poni Boba. Dolazio je na očeve propovedi."

"Dakle, gospodin Kodi i Poni Bob naišli su na prevodioca agencije, tipa po imenu Luis Primo, koji ih je slagao... rekao im je da Bik Koji Sedi nije u rezervatu. Da je otišao drugim putem. Dok su gospodin Kodi i Poni Bob shvatili šta se dešava, predsednik Harison je... izvinite, kako se kaže kad neko promeni zapovest koju je izdao? Kad je preokrene?"

"Opoziv?"

"Da, tako je. Sam predsednik je opozvao naređenje da se poglavica uhapsi. Bik Koji Sedi bio je bezbedan. To je bilo negde oko prvog decembra."

"Ali on je poginuo u decembru, zar ne?"

"Tako je. Medveđe Krzno... general Majls... bio je toliko besan što će se njegov stari protivnik Bik Koji Sedi izvući da je poslao Sedmi konjički puk... "

"Nemoj slučajno da si ocrnio Sedmi konjički", kaže hrapavo dobro poznati glas u Paha Sapinoj glavi.

Ućuti! Duh je kao robijaš koji povremeno izlazi iz ćelije, ali ne može nikako da pobegne iz zatvora.

"Je li sve u redu, Paha Sapa?"

"Jeste, jeste, samo sređujem misli. U svakom slučaju, ja sam stigao u Stojeću stenu četrnaestog decembra. Bik Koji Sedi i moj tunkašila sutradan su krenuli sa mnom i nekolicinom mlađih ljudi nazad u Pajn Ridž - a nameravali su da odu na Pupoljak - da obiđu vođe tih Plesača duhova i najzad vide šta on misli, šta Bik Koji Sedi misli o celoj toj priči s proročanstvom. On je bio sumnjičav. Znam da je bio sumnjičav."

"Zar niste rekli da su Plesači bili prognani iz svih ostalih rezervata?"

Paha Sapa klima glavom. Ona ga očigledno pažljivo sluša.

"To je tačno. Vođe s kojima je Bik Koji Sedi želeo da se sretne povele su oko hiljadu dvesta ratnika iz plemena Oglala i Brule na mesto koje mi zovemo Utvrda - to je visoravan u kamenitom delu rezervata Pajn Ridž, okružena sa tri strane strmim stenama. Prirodna slobodna ljudska bića ranije su se sklanjala tamo kad zapreti opasnost još otpre nego što smo imali konje."

"I konjica je progonila Bika Koji Sedi do tamo?"

"Ne, on nije ni stigao do Stojeće stene. Sutradan, petnaestog, oko šest ujutru... trebalo je da pođemo ranije, ali Bik Koji sedi bio je star, pakovao se sporo i kretao se polako... vojska je poslala četrdesetak domaćih plemenskih policajaca u njegovu brvnaru na Velikoj reci. To je bila vrlo mala brvnara. Moj tunkašila i ja spavali smo u dograđenoj štali iza kuće u kojoj je Bik Koji Sedi držao svog konja."

"Znači, Bika Koji Sedi ubio je plemenski policajac... Indijanac?"

Paha Sapa ponovo klima glavom.

"Bik Koji Sedi u prvi mah je rekao da neće poći s policajcima. Onda je pristao. Dozvolili su mu da se obuče. Bilo je mračno kad su policajci dojahali, ali kad je starac izašao iz brvnare već se razdanjivalo. Ostali su se okupili pred brvnarom. Najmlađi sin Bika Koji Sedi, nedorastao momčić, podrugivao se ocu što se potčinjava vasikunima. Bik Koji sedi ponovo se predomislio i rekao da neće poći. Nastalo je gurkanje. Neko iz gomile ustrelio je policajca, a taj policajac je, pre nego što je umro, ustrelio Bika Koji Sedi u grudi. Drugi policajac pogodio ga je u potiljak. Kad se sve završilo, na zemlji je ostalo šest mrtvih policajaca, Bik Koji Sedi i šestorica njegovih prijatelja i sledbenika."

"O, Paha Sapa. O, bože."

"Vreme je da pođemo, Kišo, da nas vaš otac ne čeka."

* * *

Paha Sapa i Kiša stigli su pet minuta pre zakazanog vremena na stepenice ispred Upravne zgrade, okrenute ka Kolumbijskoj fontani smeštenoj uz jezerce u udolini. Njen otac zakasnio je dvanaest minuta.

Gospođica De Planšet ćuti od kraja priče o smrti Bika Koji Sedi, bleđa nego ranije. Paha Sapa pretpostavlja da je potresena pričom, da su je uznemirile ružne pojedinosti, od pijanog Bufalo Bila Kodija koji dolazi da izda prijatelja do vrlo stvarne pretnje nasiljem koju su nosili Ples duhova i Prorok. On zna da će je doveka voleti... ako ni zbog čega drugog... ono zbog onog trenutka kad je stajala viša od svih na vrhu Ferisovog točka, spremna da poleti kao što je njegovo duhovno biće letelo mnogo puta. Ne, ne samo zbog toga. Možda uopšte ne zbog toga. Nego samo zato što je voli i zna da će je zauvek voleti.

Ali ona je, na kraju krajeva, dvadesetogodišnja belkinja; možda dobro poznaje balske dvorane, crkve i ambasade Vašingtona, Pariza i sveta, ali ništa bolje od četvorogodišnjeg deteta ne poznaje zapad i svet svoje majke i Paha Sape, svet u kom su veliki ratnici kao što je Ludi Konj i retki vičasa vakani kakav je bio Bik Koji Sedi pretvoreni u patuljke koji više nisu Prirodna slobodna ljudska bića, u patuljke koji više nisu ni slobodni ni prirodni, u patuljke na vasikunskim platnim spiskovima koji nose prevelike vašljive stare konjičke koporane i na vasikunsku zapovest ubijaju najbolje među svojima.

Ne, ona nikad neće shvatiti Paha Sapin svet. Čak i ako nauči jezik Lakota, shvata on, on će joj biti strani jezik, usvojen kao francuski, nemački ili italijanski. Štaviše, shvata on, pošto je u tim krajevima boravila kao odrasla ili gotovo odrasla, o Nebraski i zapadu ima samo izobličena nejasna dečja polusećanja.

Zna da je više nikad neće videti. Ubeđen je u to. Siguran je kao da je dozvolio da se dogodi Vizija. Gospođica Kiša de Planšet možda će se i preseliti u septembru s ocem u rezervat Pajn Ridž, a možda i neće, ali ona i Paha Sapa se više nikada neće videti. Ne pošto je video užas, gađenje i - otuđenje je, misli on, prikladna reč na engleskom - vacetug la ivo u njenim očima boje lešnika dok je govorio.

Nije važno, kaže on sam sebi. Kao i gotovo sve što je video, iskusio i preživeo otkako je video kako se Kamene glave pomaljaju iz Paha Sape i kako vasikunski Kameni divovi ustaju da dovrše posao gotovo završen u Ravnicama i na Brdima, i to je samo još nešto nevažno.

Prečasni Henri de Planšet stiže užurban i zadihan, s tri čoveka u frakovima i s cilindrima. Predstavlja ih, ali Paha Sapa im ne pamti imena. Nijedan od te trojice nije mu pružio ruku - jasno vide da je Indijanac, uprkos njegovom odelu, rđavo skrojenom, i preterano uglačanim cipelama, ili možda upravo zbog njih.

Samo mu prečasni De Planšet pruža ruku, tu na vrhu stepenica iznad tamne vode. Govori nešto.

"...najlepše što ste dopratili moju kćer na ovaj mali sastanak, gospodine Spori Konju. Iskreno vam hvala. Znam da je Kiša uživala u razonodi i cenim vašu plemenitu ponudu da joj pravite društvo."

Paha Sapa steže starčevu ruku.

Svet se okreće, Veliki zaliv pretvara se u ogromni mural, u fresku veću od dela Meri Kasat u ženskom paviljonu, voda postaje uspravni zid, a slike, zvuči i osećanja se kovitlaju.

Onda sve postaje crno.

* * *

Došao je k svesti ležeći na najvišem stepeniku. Jedan od one trojice dobro obučenih ljudi pokvasio je svilenu maramicu i stavio mu je na čelo. Paha Sapina glava počiva na krilu gospođice De Planšet i ona mu je pridržava rukama. Njegova glava na njenom krilu.

Paha Sapa shvata da mu suze klize niz lice. Plakao je u nesvestici. Trese glavom.

"Previše sunca..." kaže jedan.

"Možda je dobio vrtoglavicu od onog đavolskog točka," kaže drugi.

"Slabo srce možda."

Ovo kaže prečasni De Planšet, koji je uzeo maramicu i tapka Paha Sapu po čelu. Oko njih se okupila grupica radoznalaca, uniformisano osoblje Izložbe trči ka njima iz pravca Palate tehnike.

Paha Sapa trepće da otera suze i gleda Kišino lice iznad sebe.

Slike su retke, brze i užasne.

Prerija. Duva vetar. Zimsko jutro.

Groblje na vrhu brežuljka. Jedno drvo.

Prečasni De Planšet stoji tamo, ne može da obavi pogreb. Savladava ga plač.

I Paha Sapa je tamo - vidi se kroz upaljene, suza pune starčeve oči. Izgleda starije, ali ne dovoljno star. Paha Sapa uzima dete od Meksikanke, sveštenikove sluškinje. Paha Šapa drži bebu i gleda dole kako prve grudve zemlje padaju na kovčeg njegove mlade supruge, gospođe Kiše de Planšet Spori Konj.

Sliku vidi s tačke gledišta sveštenika, prečasnog De Planšeta koji je takođe bolestan i koji bi dao sve što ima i u šta veruje da zameni kćer u tom grobu; vidi sveštenikovog zeta, Bilija Sporog Konja kako drži jedinče sveštenikove mrtve jedinice, bebu koja ju je možda iznurila i dokrajčila, dečaka.

Dečaka po imenu Robert.

Paha Sapa leži na stepeništu nad Velikim zalivom blizu Kolumbijske fontane, suviše uzdrman da pokuša da ustane uprkos nelagodi koju možda oseća ležeći s glavom u krilu ove mlade dame, okružen znatiželjnicima.

Njena ruka miluje mu čelo. Njena gola ruka. Skinula je rukavice. Njena gola ruka.

Paha Sapa ne dobija viziju od ovog dodira, ali ga obuzima užasno dvostruko uverenje - ona ga već voli i učiniće sve što mora da bude s njim, i oni ne mogu izbeći svoju sudbinu.

Prvi, poslednji i jedini put u životu Paha Sapa, neobjašnjivo, neizbežno, s mukom izgovara tri reči od kojih su se svi osim Kiše skamenili.

"O, slatki Isuse."

18
Blizu Stena bliznakinja

septembar 1876.

Paha Sapa jaše po kiši. Konj pod njim je star, izranavljen i spor. I ima sedlo. Paha Sapa nikada pre nije jahao na sedlu, i ono mu žulja zadnjicu.

Jaka kiša spira mu krv s lica, ali on ne prestaje da krvari. Ne trudi se ni da treptanjem skloni krv iz očiju.

Oko. Jedno oko mu je zatvoreno od otoka ili izbijeno. Nije mu stalo. Drugim okom vidi mrlju koju čini pedesetak ljudi oko njega i iza njega. Ne mari što su tu. Oni su vasikunska konjica. Paha Sapa je nejasno svestan da je njihov zarobljenik, da mogu s njim da rade šta hoće - da ga muče, da ga polako ubiju. Ne mari.

Paha Sapa gubi svest i pribira se gotovo celog tog dugog mokrog dana. Zna da jaše s ovim tamnim prilikama i zna da ga glava boli jače nego što je ikada mogao i da zamisli. Ali zna i da ga Vrana, starac po imenu Kovrdžavi, nije udario kundakom s namerom da ga ubije. Zna to jer satima sluša Kovrdžavog, koji jaše blizu njega i neprestano brblja lošim iskidanim jezikom Lakota - starac koristi mnoge reči iz ženskog jezika, pa zvuči kao vinkte, kao dečak koji se oblači i ponaša kao žena. Paha Sapi bi u običnim okolnostima ovo verovatno bilo veoma zabavno, ali danas ga ništa ne veseli.

Želi da umre. Namerava da umre. U suštinskom smislu, on jeste mrtav.

Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu Vrlo Hromog i svog plemena, najsvetiju lulu od kosti bizona, najvažniji i najsvetiji predmet koji je pleme ikada posedovalo. Oh, zašto je Vrlo Hromi poverio lulu njemu, Paha Sapi, jadniku bez dovoljno pameti da se osvrne preko ramena dok putuje sam ravnicama noseći najveće moguće blago?

Dva ogromna blaga, shvata kroz bol i kišu. Ptehinčala huhu kanunpu, sada zauvek izgubljenu u nabujaloj reci, i pojedinosti vizije koju su mu Šestorica dedova podarili.

Vrlo Hromi i ostali starci i poglavice neće čuti njegovu viziju, čak i ako uspe nekako da pobegne vasikunskoj konjici. Izgubivši lulu, Paha Sapa je zauvek izgubio svu verodostojnost. Siguran je u to. Vakan Tanka i Šestorica dedova i svi duhovi i Gromovita stvorenja nikad ne bi dečaku ili muškarcu podarili Viziju, a onda mu ukrali svetu lulu. Tim činom su svi bogovi, sve sile i sam Veliki duh potvrdili da se Paha Sapi ne može verovati kao slugi i glasonoši.

Glava ga boli nezamislivo. Želi da umre. Namerava uskoro da umre. Raduje se tome.

Svaki put kad se mučno povrati iz polunesvesnog stanja u kom ništa ne čuje, njišući se na prokletoj kožnoj ivici sedla, stari Vrana, Kovrdžavi, nešto mu govori. Starac mu ponavlja kako mu je spasao život udarivši ga pre nego što su ga vojnici žderača masti ustrelili iz čiste zlobe i pakosti - četiri dana već lutaju izgubljeni i odvojeni od glavnine, prestravljeni jer se priča da je Ludi Konj na ratnoj stazi negde u blizini a on, Kovrdžavi, izviđač, rekao im je da polunagi dečak koji ih je sve prestrašio kad se izvukao iz blatnjave reke potiče iz plemena Vrana, da je verovatno dobar izviđač iako je priglup, nagluv, tup i zaostao, ali da ga treba poštedeti i da treba najsporijeg konja, onog koji je pripadao poginulom kaplaru Danbaru, dati ovom malom Biliju.

Bili?

Kovrdžavi... Kad mu je rekao kako se zove? Paha Sapa ne može da se seti. Kovrdžavi je rekao plavim bluzama da se gotovo nagi, blatnjavi dečak zove Bilé, što je očigledno reč za vodu u njegovom jeziku. Vojnici su se nasmejali, prozvali Paha Sapu Bili i dali mu starog izranavljenog sporog konja mrtvog kaplara.

Paha Sapa, kad je dovoljno svestan da oblikuje tu misao u glavi, želi samo da ovaj glupi matori psaloka kagi vikasa Absaroka kučkin sin zaveže već jednom. Reči povređuju Paha Sapi glavu, a već mu se ionako čini da će mu mozak iscureti. Nešto kasnije tog kišnog, sivog, bednog dana on shvata da su u njega pucale druge Vrane, divlje Vrane, i da mu je neko previo mišicu prljavim zavojem. Rana od metka ga žiga. Glava ga ubija.

Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu.

Kovrdžavi. Paha Sapa se kroz izmaglicu, bol i zamagljeni vid jednog oka i kroz tuđe uspomene priseća da je Tašunka Vitko, Ludi Konj, nekada nosio ime Kovrdžavi, i to samo u ranoj mladosti, pre nego što mu je njegov otac Ludi Konj dao svoje ime.

Ali ovaj brbljivi stari psaloka Vrana uopšte ne liči na Ludog Konja, kog je Paha Sapa video nekoliko puta tog leta. Ludi Konj-Kovrdžavi iz plemena Lakota ima oštar nos i ožiljke na mršavom licu... Lice ovog starog Vrane je išarano ožiljcima od boginja, ali nema tragova rana iz bitaka i okruglo je kao pun mesec.

Starac ne prestaje da blebeće na rđavom jeziku Lakota, začinjenom šušketavim rečnikom žene-muškarca. Možda je ovaj stari Vrana, misli Paha Sapa kroz bol, vinkte koji voli da jebe dečake. Nagonski, bez razmišljanja, Paha Sapa se maša za dršku dugačkog noža ispod pojasa.

Nema noža. Nema ni pojasa. Pregaču mu drži komad konopca koji je Kovrdžavom dao neki vojnik. Paha Sapina stopala su bosa u ovim glupavim uzengijama.

Paha Sapa odlučuje da će starom vojnom izviđaču, ako pokuša da ga jebe, iskopati oči palčevima i odgristi mu uši. Ali, njegov izudarani ojađeni um zbog nečeg zablebeće vasikunskim glasom duha kog je progutao pre nešto manje od dva meseca, šta ako čitava vasikunska konjica pokuša da ga jebe?

Jednom je čuo od Vrlo Hromog da je Tatanka Ijotake, Bik Koji Sedi, kazao kako pravi vičasa vakan može snagom volje da umre... da može voljom zaustaviti svoje srce.

Paha Sapa se usredsređuje na to kroz bol i besmisleno poskakivanje u sedlu, ali ne uspeva. Naravno da on to nije u stanju da uradi. On nije vičasa vakan, a sada više nikada neće ni biti.

On je ništa.

Nije čak ni zarobljeni ratnik. Samo dečak koji je izgubio svetu lulu svog plemena i trebalo bi da je mrtav, ali čak i u tome je omanuo.

Kovrdžavi govori čitavog tog beskrajnog kišnog popodneva ispunjenog bolom u glavi, u mišici, u zadnjici.

Ova jedinica vasikunske konjice deo je odreda generala Kruka, sačinjenog od pešadije i delova Petog, Drugog i Trećeg konjičkog puka koji su se odvojili od odreda generala Terija i pojahali ka istoku da odseku Sijukse i Čejene što su se raspršili posle Kasterove smrti na Masnoj travi. Kruk je, grizući nokte od nestrpljenja (kako se Kovrdžavi izrazio), pre nekoliko sedmica ostavio kola sa zalihama i poveo sa sobom grupu šošonskih izviđača i šačicu Vrana kao što su Kovrdžavi i njegovi drugari Tri Vaške, Pije Iz Otiska Kopita i Često Seče Noseve. Paha Sapa saznaje da je čuveni vasiču, izvesni Bufalo Bil Kodi, napustio svoju trupu i došao na istok da predvodi Krukov odred, ali nije ovde.

Odred je uskoro počeo da gladuje jer usput nije uspevao da nađe dovoljno hrane. Pojeli su sve tovarne konje, onda su ustrelili i pojeli dosta jahaćih konja, a stotine su ostavili za sobom, što je bilo pravo blago za Ludog Konja i druge "buntovnike" koji su očigledno pratili konjicu koja je trebalo da ih progoni. Kroz maglu i bol u glavi Paha Sapa polako shvata zašto su one Vrane koje su ga progonile bile na ratnoj stazi. Velika ravnica i istok Crnih brda postali su oblast u kojoj svako ubija svakoga.

Pet dana ranije, kad je u punom sastavu pokušao da pređe brda i močvare Puste zemlje, Kruk je poslao ovu jedinicu od šezdesetak ljudi ka jugu i istoku s naređenjem da potraži neprijateljske ratnike i spoji se s glavninom na južnom kraku Velike reke... blizu Uskih stena. Jedinica, gladna kao i glavnina uprkos tome što jaše kroz oblasti Crnih brda i Medveđe stene gde divljači uvek ima u izobilju, kasni na sastanak najmanje tri dana.

Uprkos bolu, Paha Sapa počinje da se usredsređuje na zbivanja oko sebe kada vasikuni, poskakujući u sedlima i zaudarajući na mokru vunu, predveče tog dana stignu do Uskih stena, kuda je i on prvobitno krenuo.

Izviđači Vrane polaze napred, a Kovrdžavi ljutito mlatara rukama pokazujući da Bilé ne sme da zaostane. Paha Sapa žudi da ih pristigne i podbada bosim petama svoju lenju ragu što jače može.

Četvorica Vrana i jedan dečak Lakota ulaze u dobro poznatu dolinu ispod niskih šumovitih brda, i Paha Sapa smesta vidi da se tu odigrala bitka. Ne... ne bitka... pokolj.

Većina šatora je spaljena, ali one koji još stoje noževima su rasekli starci, žene i deca, pa čak i prestravljeni ratnici, pokušavajući u panici da pobegnu na zadnju stranu. Čitava dolina smrdi na pepeo, na ljudski i konjski izmet, ali mnogo gori od svega toga je nesavladivi zadah smrti.

Četvorica Vrana jašu dalje. Paha Sapa silazi s konja na prvi prizor poznatih šatora i lica.

Jedino što mu da je nadu jeste to što retki neoštećeni šatori - ili delovi šatora - nose šare koje više liče na znake bratstva Gvozdene Perjanice nego na šare sela Ljutitog Jazavca. Mnogi leševi su izgoreli - deluju premali za ljudska bića bilo kog stasa i uzrasta - no neki su iskasapljeni, nedirnuti vatrom, naduveni i pocrneli posle najmanje tri dana na letnjem suncu i vrućini. Bube vrve po njima. Grizle su ih životinje, psi - možda baš psi ovog bratstva.

Neki su ipak i dalje prepoznatljivi.

Paha Sapa nalazi samog Ljutitog Jazavca. Malo debelo telo ratnika, naduveno do trostruke veličine, leži na leđima blizu potoka. Ruke su mu podignute kao da se sprema za pesničenje. Paha Sapa nekako zna da je taj položaj samo posledica zatezanja mišića i tetiva, vidljivih tamo gde su se gostili psi, kojoti i lešinari. Kosti obe podlaktice belasaju se u kišnoj polutami.

Nešto dalje, na mestu gde je Vrlo Hromi obično podizao svoj šator, Paha Sapa nalazi pocrneli i noževima iskasapljeni leš Žene Tri Bizona. To je ona, nema sumnje, iako su joj vasičui odsekli velike dojke. Veći deo dobroćudnog lica joj je raznesen, ali on vidi neisceljene ožiljke na njenim mišicama i butinama, odakle je odsekla komade svog mesa da ih stavi u zvečku za Paha Sapinu hanblečeju pre svega nekoliko dana.

Pre čitave večnosti.

Dvadesetak koraka dalje je leš druge žene, bez jedne noge i obe ruke; naduveno trulo lice izjedeno joj je do lobanje, oči su joj davno iskopane, ali crna kosa, koju su guste kišne kapi gotovo utisnule u blato, još je nedirnuta. To je Gavran, mlađa žena Vrlo Hromog. Tamo gde bi trebalo da su joj ruke leže ostaci bebe. To nije njeno dete, zna Paha Sapa, nego verovatno novorođenče Grlatog Sokola koje mu je rodila sebična najmlađa žena Spavalica. Paha Sapi je lako da zamisli Gavran kako uzima dete i pokušava da ga spase, čak i usred ludila dok na njih juriša konjica.

Još malo dalje, bliže šumarku topola, nalazi leš nedirnut vatrom, okrenut na stomak, bez lica, a na naduvenim, ali nekako ipak mršavim podlakticama vide se izbledele tetovaže kojima se stari vičasa vakan Grlati Soko toliko ponosio.

Izgleda da su svi pobijeni ovde kad je Krukova konjica naletela paleći, pucajući i progoneći svakoga, ratnike, žene i decu. Čitava dolina ugažena je kopitima stotina vojnih i indijanskih konja.

Iza ove linije svi šatori su spaljeni, sva tela su pretvorena u pocrnele ptičje kosti i nagorelo oguljeno meso. Među njima je, sigurno jeste, i Vrlo Hromi. On ne bi pobegao i ostavio svoje žene. Ni svoje prijatelje.

Četvorica izviđača Vrana vraćaju se dok Paha Sapa pokušava da se popne na tvrdo sedlo konja kog su mu dali. Kovrdžavi drži repetirku, kundak oslanja o butinu i zateže uzde. Njegov konj poprskan je blatom od kopita do sapi. Čak i prerasla konjska griva ulepljena je blatom. Iza njega se odred konjice sliva u dolinu i jaše duž grebena na jugoistoku.

"Misliš da utekneš, Bilé? "

Paha Sapa nije pomislio na bekstvo, i sad se pita zašto nije. Kao da mu čita bolne misli, stari Vrana se smeje i kaže nešto na grlenom jeziku apsaroki svojim drugovima. Smeju se. Kovrdžavi pljuje i nastavlja na svom ženskom skoro-Lakota jeziku.

"Izgleda da je general Kruk s oko sto pedeset konjanika iz glavnine uradio sve ovo, i da su dovršili posao nešto dalje - u guduri iza ovog brda ima još leševa žena i dece Sijuksa - i da je čitav Peti pešadijski puk stigao i bivakovao na bregu oko kilometar i po odavde pre... hm... pre oko tri dana, reklo bi se po stanju izmeta. Ali tragovi pokazuju da je zatim u žurbi s juga dojahalo oko petsto ratnika, najverovatnije i tvojih Sijuksa i Čejena, sudeći po ono malo leševa koje smo našli - i da je onaj skot Ludi Konj napao iako je bio najmanje četiri puta malobrojniji od Krukove konjice... tragovi su jasni... a onda se povukao da odbije Krukov protivnapad. Izgleda da se tragovi borbi u trku produžavaju niz liticu još nekoliko kilometara. Kapetan Govnoglavi tera nas da se spojimo s Krukovim odredom, ali mi smo sigurni da je Ludi Konj još negde u blizini, spreman da nasrne. Uzmi ovo, Bilé, možda će ti zatrebati."

Stari Vrana baca Paha Sapi kolt dugačke cevi. Revolver je teži nego što je Paha Sapa zamišljao, i već samo od toga što ga je uhvatio prostreljuje ga toliko bol u glavi i mišici da gotovo pada sa šugave rage. Ispravlja se.

Kovrdžavi govori:

"...mislim da su Krukovi ljudi ostali bez namirnica i da nisu stigli da odu u lov pre nego što su ih ratnici Ludog Konja napali, pa ako ih i stignemo ni oni neće imati hrane, a mi... Bilé, jebote, šta to radiš?"

Paha Sapa podiže teški revolver i čvrsto ga steže obema rukama. Cilja u debelo samozadovoljno lice starog Vrane Kovrdžavog i povlači tvrdi okidač tri puta.

Revolver ne opaljuje.

Četvorica Vrana toliko se smeju da se jedva drže na leđima blatnjavih konja.

Kovrdžavi se maša u džep prsluka, izvlači stisnutu šaku i otvara je. Nekoliko metaka svetluca jedva vidljivo na slabom sivom svetlu. Kapi kiše skupljaju se na mesingu.

"Kad se dokažeš, Bilé - ili kad nas Ludi Konj opkoli, pa odlučimo da se ubijemo da nas žive ne zarobi - onda ćeš ovo dobiti."

Četvorica Vrana okružuju Paha Sapu, s nategnutim vinčesterkama prislonjenim uz bokove ili butine, s redenicima preko grudi punih ožiljaka, s pištoljima za širokim opasačima, i Paha Sapin spori konj dahćući i s mukom ide s njima za glavninom iz doline i preko kopitima izgažene padine.

* * *

Stižu generala Kruka i mnoštvo njegovih vojnika (Kovrdžavi kaže Paha Sapi da glavnina broji dve hiljade ljudi) i "bivakuju" - vasikuni se plaše da podignu pravi logor zbog blizine Ludog Konja i njegovih ratnika - što znači da ležu po pljusku na golu blatnu zemlju, pokrivaju glave pončoima ili kapuljačama, jedu ono malo dvopeka što im je ostalo (Kovrdžavi da je Paha Sapi dva zalogaja) i pokušavaju da odspavaju dok svaki četvrti čovek na smenu drži konje.

Paha Sapa shvata značenje reči pešadija, koju je Kovrdžavi nekoliko puta upotrebio i ne pokušavajući da je prevede na jezik Lakota. Većina Krukovih vojnika ide pešice. Nije ni čudo, misli, što su tako orni da jedu konje.

S vremenom gunđanje, prazni razgovori, psovke i prdeži prestaju, pa se čuju samo dobovanje jake kiše po preko dve hiljade kišnih kabanica i njištanje konja uplašenih vasikunskim zadahom straha, a zatim hrkanje. Kovrdžavi i njegova tri druga brzo tonu u san ležeći u blatu s mokrim vunenim zavežljajima umesto uzglavlja - konji su im i dalje osedlani, a uzde im drži jedan vasiču kome je zapovedeno da čuva konje po mraku i pljusku. Iako je umorniji nego ikad u životu, Paha Sapa ni ne pokušava da zaspi. Mora da razmišlja.

Kovrdžavi mu je nešto brbljao sve do trenutka kad je glasno zahrkao. Paha Sapu glava boli od novosti koje je čuo u poslednjih deset sati koliko i od udarca kundakom.

Izgleda da postoje različita plemena vasičua. Iz nekog razloga mladi Paha Sapa za svojih jedanaest leta nikad nije razmišljao o tome, a nijedan mudrac, pa ni Vrlo Hromi, nikada mu to nije spomenuo. Ali kroz ženskasto brbljanje Kovrdžavog, Paha Sapa to shvata i misli o tome gledajući po vrhu brda stotine i stotine grudvastih prilika zgrčenih pod ceradama ili mokrom ćebadi na neumoljivoj kiši.

Različita plemena i različiti jezici, sudeći po recima Kovrdžavog, mada je pleme koje govori, kako to Paha Sapa čuje, "En Glasnim jezikom" najvažnije, onako kako su Bik Koji Sedi i Lakote bili važniji od Čejena na Masnoj travi. Ovde, međutim, ima i Žderača masti u plavim bluzama koji govore i misle na drugim jezicima i koji potiču iz plemena I Reska, Nema Mačka, Dan Seka, Poljanska, Sve Daska, I Ta Lija, a čak postoji i pleme zvano Crnje.

Paha Sapa je video pripadnike plemena Crnja kad se jedinica te večeri priključila glavnini generala Kruka, a kad je video vojnike smeđe, čak i crne kože, i sitno ukovrdžane kose, setio se crnog vasikunskog izviđača po imenu Vime kog je Bik Koji Sedi nazivao prijateljem. Onda se priseća da je, uprkos tome što je Bik Koji Sedi izjavio da štiti tog ranjenog izviđača koji je sporo umirao na Masnoj travi u mesecu zrenja jagoda, žena iz plemena Hunkpapa po imenu Orlovska Halja ustrelila i ubila tog crnog belca.

Ipak, Vime je bio poštovan u selima Lakota, a kako Paha Sapa pretpostavlja, i kao izviđač Duge Kose i Žderača masti. Zbog toga mu je dvostruko teže da shvati zašto ovde drugi vasikunski konjanici i pešaci grde i vređaju malobrojne vojnike nalik na bizone iz plemena Crnja. Svako s tako crnom kožom i kosom svakako podseća na sitno ukovrdžanu dlaku svetog bizona tatanke koji mora biti vakan, sveti, čak i za ove divljake Žderače masti. Zar oni neobične pojave ne smatraju delom Tajne, i prema tome svetima? Zar Žderači masti toliko ne znaju ništa o kosmosu da ne vide da je samo crnilo - sapa - vesnik svetosti, kao u Paha sapi južno od njih skutrenih po mraku i kiši?

Paha Sapu boli glava, ali on ne pušta san da mu priđe, nego spušta neke ograde koje je držao podignute dve sedmice da bi odvajale poplavu životnih sećanja Tašunke Vitka od njegovih sopstvenih kratkotrajnih uspomena.

Nasilne misli, osećanja i uspomene Ludog Konja pretile su da preplave dečaka, a prete mu i sada. Ipak on mora da pogleda u njih, a povreda glave i ruke - ili možda neki ostatak užasne vizije o vasikunskim Kamenim glavama i Divovima koji ustaju iz Crnih brda - olakšavaju mu da razvrsta masu, metež i močvare životnih misli Tašunke Vitka unazad do njegovih najranijih dana, unapred do manje od godine, do petog dana septembra, meseca smeđeg lišća, kada će Ludi Konj biti ubijen dok pokušava da se preda istom ovom generalu Kruku u agenciji Crvenog Oblaka.

Negde, misli Paha Sapa, negde u ovoj poplavi mračnih misli, mržnji i pobeda koje su činile zbrkane misli i buduće uspomene Ludog Konja u trenutku kad ga je dodirnuo, leži rešenje njegove trenutne nedoumice.

Pustiti sećanja Ludog Konja da ovako pljušte u njemu, kao nemilosrdna kiša u ovoj noći, veoma je bolno. Paha Sapa se naslanja na točak kola uz koji sedi i povraća ono malo dvopeka koji mu je dao Kovrdžavi. Sada mu je stomak potpuno prazan; čini mu se da mu pupak grebe kičmu.

Najpre mora da pogleda i odbaci mnoštvo lica i imena onako kao što se čovek lakta kroz gužvu: ostale vođe akičita kao što su Mali Veliki Čovek, Ritajući Medved i Pas; tu su i njegov otac, sada zvani Crv - Paha Sapa misli na snažnog konja svog poočima Vrlo Hromog, usmrćenog strelama i mecima Vrana, na svoj ko zna koji neuspeh - i poglavice koje je Ludi Konj poznavao, a dečak je čuo samo za neke, kao što su Boji Se Svog Konja, Crveni Oblak, Crveni Pas, Usamljeni Medved i Kriva Kičma.

Ovo poslednje ime priziva druga imena povezana u zbrkanim sećanjima Ludog Konja s gubitkom - Žena Zveketavo Ćebe, Usamljeni Medved, Mladi Mali Soko i, iznad svih, Svi je Se Plaše.

Paha Sapa tiho plače, suze mu se mešaju s kišom koja ih spira, ali ne plače samo zbog sopstvenih gubitaka, ne samo zbog strašne vizije ili smrti Žene Tri Bizona, Gavran, Grlatog Sokola, Ljutitog Jazavca i drugih mrtvaca koje je prepoznao tog dana, niti zbog gotovo izvesne smrti njegovog voljenog tunkašile Vrlo Hromog, nego i zbog onih kao što je Svi je Se Plaše, koju je smrt oduzela Ludom Konju.

Paha Sapa vidi, ne prvi put, da je teško biti muškarac.

Paha Sapa trese glavom da otera sećanja na silovanje i pohotu, na gnev odraslog muškarca i na noževe koji paraju stomake i seku grkljane. Ne zadržava se na nadobudnim sećanjima Ludog Konja o samom njemu kako izvodi Veliki potez ili kako jaše, raširenih ruku, preko vatrene linije vasikunske konjice i pešadije.

Ali upravo po bitkama sada pretražuje veliku hrpu osećanjima nabijenih uspomena Tašunke Vitka.

Paha Sapa traga za sopstvenom smrću u nastupajućim satima i danima, traži sećanje Ludog Konja na ubistvo dečaka koji ga je razgnevio u selu pre svega nekoliko sedmica. Ne nalazi ga, pa traži uspomenu Ludog Konja na borbu sa Žderačima masti - toliko borbi, toliko ratnih pokliča, toliko jahanja na čelu ratnika prema pucnjavi i plavim bluzama - i najzad nalazi neka sećanja Ludog Konja na zasedu u brdima, sigurno postavljenu istočno i malo severno odavde, na pale plave bluze koji lako mogu biti Krukova konjica... Jedan od palih i ubijenih plavih bluza u sećanjima Ludog Konja lako može biti i sam Paha Sapa.

Ujutru ustaju pre sive zore - svi kašlju, drhte od hladnoće, psuju i istresaju mokru ćebad, ponča i cerade - i dok poneko kuva kafu, a neki vojnici doručkuju ostatke dvopeka, Kovrdžavi i trojica Vrana žvaću malo dvopeka i ne nude Paha Sapu, a on shvata da će ga umoriti glađu.

Smeta mu težina revolvera za pasom i moli se Šestorici dedova za metke... ali duboko u duši zna da ga Dedovi više ne slušaju. Možda su ogluveli na molitve svih Prirodnih slobodnih ljudskih bića.

"Kovrdžavi, znam tačno gde su Ludi Konj i njegovi ljudi."

Ružni stari Vrana ponavlja to ostalima na svom ružnom jeziku i sva četvorica se smeju. Kovrdžavi pljuje u blato. Briše pušku dugačkom crvenom krpom koju je nekako sačuvao suvu čitave mokre noći.

"Lupetaš, Bilé... O, dečače od vode i blata."

"Nije tako. Znam gde se skrivaju Ludi Konj i njegovih četiri stotine ratnika. To je manje od tri sata jahanja odavde."

Stari Vrana ne prevodi ovo drugovima, nego samo zuri u Paha Sapu onim svojim crnim izbuljenim očima mrtvaca.

"Otkud znaš?"

"Video sam ga tamo. Bio sam tamo s njim. Celo naše pleme zna da je to mesto na kom Tašunka Vitko ubija neprijatelje iz zasede. Vrane, Ponije, Šošone, Pajute, Čejene, Crne Noge... čak i vasičue ako su toliko glupi da ga slede tamo. A vi... general Kruk... samo što ga niste sustigli."

"Reci mi gde je to, Bilé, pa će ti Tri Vaške i Često Seče Noseve dati dvopek iz hrpe koju kriju."

Paha Sapa odmahuje glavom, i od tog pokreta mu se povraća i vrti u glavi. Glava ga i dalje boli, a stomak mu je potpuno prazan. Ipak, u stanju je da govori.

"Ne. Znam tačno gde je Ludi Konj ovog jutra. Tačno znam gde čeka Kruka i sve vas ostale, i on i njegove najvažnije ratne vođe - Pas, Hrabri Vuk, Jelenska Kapa, čak i Ritajući Medved. Ali neću reći tebi. Reći ću Kruku, preko tebe."

Kovrdžavi dugo škilji u njega. Kiša i dalje pada. Duge pletenice starog Vrane toliko su natopljene da mu medu vlasima poput žute masti štrče grudvice medveđeg sala.

Kovrdžavi najzad skoči na konja, cimne uzde spore Paha Sapine rage iz ruku svog druga Pije Iz Otiska Kopita i zareži na svom devojačkom jeziku:

"Penji se na konja. Pođi za mnom. Ako kažeš generalu nešto pogrešno ili ako ne znaš gde se skriva Ludi Konj, lično ću te skalpirati, zaklati i uškopiti. A ti ćeš sve to da gledaš, Vodeni Dečače."

* * *

Paha Sapa nikad nije obraćao previše pažnje na pojedinačne vasi-čue; osim onih crnih, svi ostali su mu se u pogledu i sećanjima stapali u mrlju. Istini za volju, vasikuni koje je video najčešće su bili mrtvi.

Ali general Džordž Kruk - tek mnogo kasnije saznaće njegovo puno ime, kao i nadimak Siva Lisica koji su mu nadenuli Apači - nekako je ostavljao jači utisak nego leševi. Vasikunski ratni vođa skinuo je šešir da ga iscedi dok su mu potčinjeni pripremali konja za pokret, i Paha Sapa vidi pred sobom visokog čoveka kome kratka kosa raste u neurednim čupercima po uskoj lobanji. Lice mu je vrlo preplanulo od meseci gonjenja Paha Sapinog naroda pod jakim suncem, ali čelo mu je zapanjujuće belo. Ispod klempavih ušiju počinju mu bakenbardi, naglo mu skreću na lice, spuštaju se na ramena i puze gotovo do grudi. General nema pravu bradu, nego samo te guste bakenbarde koji mu cure niz vrat i gmižu unazad da se susretnu ispod slabašne donje vilice. Krukovi brkovi samo su naknadni dodatak, krotki mostić između dve snažne mase nenegovanih dlaka.

Kruk žmiri sitnim očima u svog izviđača Kovrdžavog dok ovaj ponizno struže nogama očigledno obuzet nelagodom i prenosi Paha Sapinu tvrdnju da zna gde se ovog trenutka krije Ludi Konj.

Vodnjikave okice na trenutak skreću na dečaka, a onda vasikun kaže nešto Kovrdžavom.

Vrana mrmljajući prevodi Paha Sapi na jezik Lakota, gore nego ikad.

"General želi da čuje sve što znaš. Hoće da zna zašto mu to govoriš, šta tražiš zauzvrat?"

Paha Sapa je toliko iscrpljen i gladan da gleda vasikuna bez imalo straha. Pre svega nekoliko dana - pre čitave večnosti - on, Paha Sapa, stajao je na rukama Šestorice dedova i govorio s njima. Kako bi mogao da se plaši običnog vasikunskog generala?

Govori istinu.

"Ne tražim ništa. Hoću samo da vam kažem gde vas čeka Ludi Konj."

Pa, gotovo istinu. Paha Sapa nešto ipak želi - da umre.

Razmišlja o načinu. Vrlo Hromi usadio je u njega duboko gađenje prema samoj zamisli o samoubistvu. Naravno, Paha Sapa može prosto da se da u bekstvo na svom sporom konju, a Kovrdžavi, neki drugi Vrana ili možda neki vasikunski vojnik učiniće mu uslugu i ustreliće ga, ali to se ne dopada Paha Sapi. Ne posle vizije o Kamenim glavama.

Paha Sapa zna da će umreti ako pobegne i stane pred Ludog Konja petnaestak kilometara severoistočno odavde - na osnovu delića budućih sećanja Tašunke Vitka, Paha Sapa je gotovo siguran da zna gde ratni poglavica i njegovi ljudi vrebaju - ali Paha Sapa ne želi ni tako da umre sam.

Ako, međutim, kaže Kruku istinu, ako mu kaže da je Ludi Konj odmah iza utvrde u kojoj često logoruju ratničke grupe Lakota kada traže Vrane, petnaestak kilometara odavde, general će bez sumnje povesti svoje dve hiljade ljudi u napad na Ludog Konja i njegovih četiristo ratnika. Na kraju krajeva, zar nisu upravo zato Kruk i svi ovi ljudi prevalili pešice i na konju skoro sedamsto kilometara po letnjoj žegi i ovoj neobičnoj beskrajnoj letnjoj kiši - da nađu, kazne i pobiju Ludog Konja i sve Sijukse i Čejene koji su ubili Kastera?

A u tom napadu Paha Sapa će izjahati na čelo, bez oružja, na svom kljusetu. I onda će ga izrešetati meci ratnika Ludog Konja, čak i dok Kruk bude ubijao poglavicu i njegove sledbenike.

Ovo je dobar dan za smrt.

General nešto govori. Kovrdžavi je nešto rekao. Paha Sapa upitno gleda starca.

"Siva Lisica kaže - Gde? Govori!"

Paha Sapa im govori gde mu sećanja Ludog Konja na vreme koje je još Paha Sapina budućnost kažu da Ludi Konj i njegovi ljudi čekaju. Odmah iza dobrog logorišta, petnaestak kilometara ka severoistoku. Tamo gde počinju šumovita brda, nedaleko od utvrde, mesta za logorovanje. Tačno tamo gde valovita dolina skreće ka severozapadu prema Malom Misuriju i ka severoistoku prema Velikoj reci.

Kovrdžavi prevodi sve ovo. General Kruk ne traži mapu i ne savetuje se s pomoćnicima. Samo i dalje škilji u Paha Sapu.

Najzad, kao da je doneo odluku, vasikunski ratni voda uzvikuje dve reči na En Glasnom jeziku.

"Na konje!"

* * *

Godinama i decenijama kasnije Paha Sapa će razmišljati da li da ispriča priču o tim satima i danima Kiši, svojoj ženi, i svom sinu Robertu. Naravno, nikad im nije ispričao. Nikad nije rekao ni reč o tome.

Ali sastaviće nešto meteža iz tih dana u nekakav niz, i da je ipak govorio o nečem toliko ličnom, stavljajući sebe u treće lice kao što mu je bila navika, objašnjenje bi glasilo otprilike ovako:

Paha Sapina žudnja za smrću tog dana nije bila toliko snažna da bi se nazvala žudnjom. Bio je toliko umoran, toliko prazan, toliko poražen, toliko izgubljen, da je želeo da se neko drugi postara za njega.

Decenijama kasnije, slušaće kako drugi - belci, pa čak i mnogi Indijanci iz raznih plemena - govore kako je Ludi Konj na samrtnoj postelji (i pre toga na bojištu na Masnoj travi, gde je jahao protiv Kastera) vikao: "Hokahej!", što, govorili su, znači: "Dobar dan za umiranje!"

To je obično sranje, mislio je Paha Sapa kad je najzad ovo čuo (pokazujući pritom novostečena znanja En Glasnog jezika).

"Hokahej" u bici znači: "Za mnom!", a može značiti i "Poredajte se!", kao u obredu Plesa sunca ili, ako neko.umire, može da znači i: "Stojte mirno, stojte čvrsto - ovo nije sve."

"Hokahej" ne znači "Dobar dan za umiranje", iako su to ratnici plemena Lakota govorili vrlo često. Pošto je pustio u svoj um sećanja Ludog Konja, Paha Sapa je video mnogo manje prilika u kojima je poglavica to govorio svojim ljudima ili u kojima je čuo nekog drugog kako to izgovara. Ali na jeziku Lakota ta fraza zvučala bi otprilike: "Anpetu waste' kile mi!", a Paha Sapa ovog dana ionako nije imao snage za taj uzvik.

Njegova hanblečeja bila je neuspeh, primio je najgoru moguću viziju, a nije uspeo čak ni da je odnese svom tunkašili i drugim svetim ljudima iz sela pre nego što su pobijeni. Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu svog naroda.

Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu svog naroda.

Želeo je da tog dana umre, a ako uspe da namami ovog generala Kruka s čudnim bakenbardima i sve njegove izgladnele vasičue i izviđače iz plemena Šošona i Vrana da umru s njim u zasedi Ludog Konja, još bolje.

Može li se budućnost izmeniti? Je li moguće da je Paha Sapina vizija unapred lažna... i može li je izmeniti neko, on, ko vidi budućnost?

Ako može, onda se on nadao da će i Ludi Konj poginuti tog dana, u bici, da će ga ustreliti neko od Krukovih dve hiljade pešadinaca ili konjanika, i da poglavica neće biti izboden bajonetom i ustreljen mecima dvanaestak meseci kasnije - buduća sećanja Ludog Konja vrlo su zbrkana - prilikom sramotnog postupka predaje ovom dlakavom vasikunskom generalu sitnih očiju u agenciji Crvenog Oblaka.

Dan se vukao mnogo duže i sporije nego što je Paha Sapa mogao i da zamisli.

Dva ili tri sata jahanja bila su osam i više sati marša za ove izgladnele i iznurene pešadince. Kruk je konjicu poslao napred, naravno, a s njom i dvojicu izviđača Vrana - Kovrdžavi i Pije Iz Otiska Kopita ostali su da čuvaju Paha Sapu - ali, iako je marširala čitavog tog kišnog septembarskog dana, glavnina je u prirodnu tvrđavu i amfiteatar na koji je Paha Sapa mislio stigla tek predveče. Kad su stigli, Kruk je naredio da se podigne logor u tvrđavi, udolini okruženoj s tri strane prirodnim bedemima obraslim borovima. Vojnici su zapalili vatre za kuvanje i sahranili jednog ranjenika koji je tog dana umro u skakutavim bolničkim kolima.

Paha Sapa je napola spavao u sedlu, suviše umoran čak i da siđe sa svoje rage, kad se začula pucnjava vinčesterki.

Ludi Konj je stigao.

Kasnije je Paha Sapa saznao da je ratni poglavica okupio oko pet stotina Čejena i Lakota koji su logorovali u blizini, gnevni zbog vesti o napadima Krukove konjice na sela Minekondžua, Sansarka i Hunkpapa - uglavnom na bratstvo Gvozdene Perjanice - blizu Uskih stena. Ludi Konj čekao je u zasedi tačno tamo gde se Paha Sapa "setio" - dva-tri kilometra od tvrđave - ali kad je čuo da mu je čitava Krukova jedinica dovedena i isporučena, napao je iako je neprijatelj bio više nego četiri puta brojniji.

Kad je okupljao ljude, shvatio je Paha Sapa, Ludi Konj je mislio da polazi u bitku protiv svega sto pedeset pet ljudi kapetana Milsa, zapovednika konjičkog odreda koji je napao i spalio sela oko Uskih stena, među njima i naselje Ljutitog Jazavca i Vrlo Hromog. Ali sad se Tašunka Vitko našao nasuprot cele Krukove armije. Hejoka je ipak napao.

Ludi Konj porazio je i ponizio generala Kruka na Pupoljku, i sada je ponovo sproveo isti plan - opšti juriš s ciljem oslobađanja zarobljenika, rasterivanja vojnih i hvatanja indijanskih konja.

Ovog puta plan je omanuo.

Kruk je upotrebio sve što je imao. Zaštitio je konjicom izloženi istočni bok i poslao pešadiju i stotine konjanika bez konja pravo u šumovita brda iz kojih su ratnici Ludog Konja slali talase strela i metaka.

Paha Sapa i Kovrdžavi ujahali su u dim i metež. Ovo je gore nego Masna trava, mislio je Paha Sapa gledajući vasičue i Indijance kako jure, padaju, koprcaju se i urliču. Za Ludog Konja svakako je bilo gore.

Presudili su domet i preciznost vatre iz dugih pešadijskih pušaka, i zahvaljujući tome ishod je bio toliko drugačiji od Kasterove sudbine na Masnoj travi. Krajnje desno krilo borbene linije Ludog Konja prvo je popustilo. Paha Sapa i Kovrdžavi jahali su s nešto konjanika i izviđača uzbrdo, obavijeni oblacima puščanog dima ljutog mirisa. Kiša je stala na neko vreme, ali bilo je toliko vruće, vlažno i zagušljivo da se Paha Sapi nova plava bluza lepila za golu kožu. Dim mu je pekao zdravo oko.

Tada je video Ludog Konja kako jaše na beku, potpuno nag osim pregače i jednog belog pera, i razmahujući puškom zapoveda svojim ratnicima da se povuku i prestroje.

Dok su se ratnici povlačili, Krukova pešadija je nastavila napredovanje, a konjica je nasrtala na proređene snage Ludog Konja s obe strane i otpozadi. Vrlo dugo tog popodneva, kako se činilo, bitka se razvlačila u beskrajne užurbane dvoboje; zadimljene puške i grlate psovke uskomešanih crvenih i belih ljudi delilo je pet stotina metara ničije zemlje preko koje su zujale strele i meci.

Paha Sapa i Kovrdžavi dojahali su do levog boka glavnine baš kad su Lakote izvele divlji smeli juriš na položaj Trećeg konjičkog puka. Indijanci su, mnogi pešice, a oni na konjima u razbacanim neurednim grupicama, jurili pucajući iz repetirki, tražeći slabu tačku u odbrambenoj liniji puka koji je sjahao. Paha Sapa je ponovo bio siguran da je video Ludog Konja kako jaše napred-nazad kroz gusti dim, rukovodi napadom, vraća ratnike koji su se dali u bekstvo, uvek usred najžešćeg okršaja.

Paha Sapa je bosim petama podbo konja u nekakav juriš - zapravo trapavi, bezvoljni, nespretni kas - i ujahao u liniju vatre između zahuktalih Lakota i rafala Trećeg puka. Jahao je pravo prema Ludom Konju, kog je napola nazirao na ivici vidika. Nejasno se prisetio beskorisnog praznog revolvera za pasom, pa ga je izvukao i mahao njime da bolje privuče pažnju strelaca Prirodnih slobodnih ljudskih bića pred sobom.

Meci su toliko gusto leteli naokolo da ih je čuo i osećao kako zvižde oko njega. Istina je ono što ratnici pričaju uz seosku vatru, pomislio je tupavo. Usred prave bitke meci zaista zvuče kao pčele.

Paha Sapa je zadovoljan. Žalio je samo što nije sastavio Pesmu smrti, ali shvatio je da i ne zaslužuje Pesmu smrti.

Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu, svetu lulu svog plemena i Vrlo Hromog.

Metak mu je prosvirao mokru plavu vojničku bluzu ispod miške, ali mu nije ni okrznuo kožu. Drugi metak izorao mu je plitku brazdu na butini. Treći mu je pogodio oblučje sedla, pa je raga pod njim posrnula i gotovo ga zbacila. Zbog iznenadnog bola dečak je bio uveren da mu je neki Lakota otkinuo jaja, ali kad se uspravio u uzengijama i pogledao, odjednom ne tako vatren, nije video krv. Nastavio je, mašući pištoljem i urlajući svojoj braći Lakotama da ga ubiju.

Novi metak okrznuo mu je glavu tik iznad čvoruge koju mu je prethodnog jutra napravio Kovrdžavi. Ovog puta se Paha Sapa nije onesvestio, nego je zatreptao da ukloni krv i udario petama u rebra svog sporog, lenjog, ali prestravljenog konja.

Jedan metak otkinuo mu je komad rukava i odneo prljavi zavoj s predašnje rane od metka, ali ga nije ni dodirnuo. Paha Sapa je sve vreme čuo zujanje i siktanje kuršuma, prevelika bluza lepršala je na njemu kao od jakog vetra, ali osim ogrebotina na čelu i butini nigde nije ni dotaknut.

Paha Sapa je mislio na ove trenutke četrnaest godina kasnije, kad je pajutski prorok Vovoka obećao svima koji nose košulju smrti da im meci ne mogu ništa. Na Paha Sapi je tog dana bila vašljiva, smrdljiva, prevelika, mokra vunena bluza mrtvog vasikunskog vojnika, ali mu meci nisu mogli ništa.

Ludi Konj i njegovi preživeli ratnici su se povlačili. Krukova pešadija je klicala, jurišala i pucala, a Treći konjički puk je nadirao sleva i nikog nije zarobljavao, nego je pucao i u zaostale i u ranjene Lakote.

Paha Sapina šugava raga nije htela dalje. U prvi mah Paha Sapa je pomislio da mu je konj pogođen - kako nešto tako veliko može da ostane nepovređeno kad je vazduh pun letećeg olova? - ali raga je prosto bila tvrdoglava u svom strahu i stala je da pase nasred polja smrti.

Paha Sapa je ritao konja u rebra i cimao uzde dok se glupa životinja nije okrenula i polako pošla nazad prema vatrenoj liniji vasikunskih pešadinaca i konjanika na nogama koji još nisu pošli u juriš. I dalje je mahao praznim revolverom, sada se nadajući i očekujući da ga ubiju Krukovi vojnici.

Vasičui su samo podigli puške i zaklicali, a onda su krenuli na Paha Sapu i Lakote u povlačenju, neki trčeći, neki pokušavajući da uzjašu uspaničene konje. I konji i jahači zbunjeno su se vrteli, zaboravivši na glad u iznenadnoj krvožednoj želji da stignu Lakote.

Paha Sapa se skljokao u izrešetanom sedlu i pustio svog sporog konja da ga odnese nazad iza borbene linije. Raga je najzad ponovo stala da pase, a Paha Sapa je skliznuo iz sedla i pao na zadnjicu, suviše slab i iscrpljen da stoji.

Vojnici su vrveli oko njega. Odjednom se tu stvorio Kovrdžavi i izobličenog lica skočio s konja. Stari Vrana stao je iznad Paha Sape koji je sedeo u blatu, rukama oslonjen na gola kolena. Izviđač je podigao i nategao svoj kolt.

"Vodeni Dečače Lakoto, Bilé, Tri Vaške i Često Seče Noseve su mrtvi, poginuli su u zasedi u koju si nas ti odveo."

Paha Sapa je podigao pogled. I osmehnuo se.

"Odlično. Nadam se da im leševe već jedu crvi i da će njihovi duhovi zauvek ostati u blatu."

Kovrdžavi je zastenjao i naciljao Paha Sapi u lice.

Znači, ovako, o, Dedovi? U redu. Žao mi je što nisam sastavio Pesmu.

Konji su naglo stali isprskavši blatom Paha Sapu i starog Vranu. Stigao je general Kruk, cereći se kroz svoje idiotske bakenbarde, s grupom oficira i stegonošom. General je blebetao nešto na vasikunskom en glasnom jeziku i pre nego što mu je konj potpuno stao - činilo se da niko nije primetio upereni revolver.

Okruglo glupo lice Kovrdžavog zijalo je u vasikunskog ratnog vođu vrlo dugo, a onda je Vrana spustio revolver i blago otpustio oroz.

Onda su Kruk i njegovi ljudi otišli.

Kovrdžavi se nasmejao prilično poremećeno. Pljunuo je u blato i pogledao revolver u ruci.

"Siva Lisica kaže da zna da si ti, Bili Sa Sporim Konjem, zapravo Lakota, a ne Vrana, ali te poziva da budeš njegov izviđač sve dok on, Kruk, Siva Lisica, zapoveda pešadijom i konjicom. Kaže da tvoja hrabrost..."

Lice starog Vrane se grči kao da će povraćati, ali on samo ponovo pljune.

"...kaže da nikad neće zaboraviti tvoju današnju hrabrost i da se nada da će se drugi izviđači ugledati na tebe. Oh... i Siva Lisica mi je rekao da si pravi kostur i ako te Pije Iz Otiska Kopita i ja ne budemo dobro hranili i održali u životu, obesiće nas o prvo jako drvo na koje naiđe."

Kovrdžavi se ponovo smeje kao luđak. Paha Sapa samo zuri u njega.

* * *

Te noći Paha Sapa je spavao, po kiši, bez ćebeta i cerade, punih osam sati. Pre zore začule su se trube i Paha Sapa se radovao novoj bici.

Ali ne... uprkos neprestanoj paljbi između ratnika Ludog Konja i konjičke zaštitnice i pešadije pod zapovedništvom Medveđeg Krzna, kapetana Milsa... i uprkos gotovo šestomesečnom traganju za Lakotama, od čega dva meseca bez druge hrane osim konjskog mesa, i uprkos dvema hiljadama ljudi čvrsto rešenih da osvete Kasterovu smrt... Kruk je napustio bojno polje.

Stigli su do kolske staze kojom su rudari išli na Crna brda, i Kruk je poveo njome svojih hiljadu sedamsto izgladnelih ljudi.

Ludi Konj i njegovi ratnici su ih sledili, svakodnevno nasrtali na zaštitnicu i bokove, izvodili lažne napade nbću, ali Kruk je odbijao da prihvati bitku.

Osim dvestotinak indijanskih konja i dve i po tone mesa koje su opljačkali iz pregaženih indijanskih logora kod Uskih stena, dugo željena i očekivana borba s Ludim Konjem nije donela nagrada Kruku i njegovim jedinicama. Došli su čak iz središta Teritorije Vajoming, krenuvši iz tvrđave Fetermen prvog marta po jakoj vejavici, a sada posle toliko meseci i kilometara... Kruk uporno odbija bitku s Ludim Konjem i neprijateljima dok se duga povorka ljudi i konja vuče ka jugu u Crna brda.

Paha Sapa je ponovo ušao u svoja sveta Paha sapa obuzet sve jačom nevericom i osećanjem otuđenosti. Ove blatnjave staze i smrdljivi rudarski grad Dedvud pored kog se Krukova desetkovana amija najzad zaustavila i ulogorila nisu imali nikakve veze s Crnim brdima Paha Sapinog sveta. Dlakavi vasičui kopali su put u samo srce živih brda da nađu zlato, baš kao što se Paha Sapi prikazalo u viziji.

General Kruk pozvan je u tvrđavu Larami na sastanak s nekim po imenu general Šeridan.

Kovrdžavi i ostali izviđači mogli su da tuku Paha Sapu do mile volje, ali su se još plašili da ga ubiju.

Paha Sapa je, s druge strane, mogao lako da pobegne... da ostavi svog glupog sporog konja i vašljivu plavu bluzu, da ukrade pravog konja i prosto odjaše nazad u veliku ravnicu da nađe svoj narod. Mogao je da izbegne Ludog Konja i skrene daleko na zapad, a zatim na sever do belih granica Babine zemlje i pokuša da nađe Bika Koji Sedi i ostale preživele koje možda tamo poznaje.

Nije to uradio. Nije mogao. Ostao je bez plemena, bez porodice, bez bratstva.

Doveo je Krukovu armiju do Ludog Konja, i mnoga Prirodna slobodna ljudska bića izginula su tog dana. Izgubio je ptehinčala huhu kanunpu.

Kad su se preživeli iz Marša gladi ponovo svrstali i krenuli za Krukom u tvrđavu Robinson, južno od Crnih brda prema reci Nebraski, Paha Sapa - Bili Spori Konj - pošao je s njima.

Počeo je da uči vasikunski engleski - ne en glasni - i prva reč koju je naučio od vojnika bila je korisna u svakoj situaciji - jebote. Nešto kasnije te zime stekli su dovoljno poverenja u njega da mu daju nož, pa je savladao frazu: "Samo probaj, odseći ću ti jaja."

Bili su to duga zima, proleće i leto za Paha Sapu, a učenje engleskog značilo je da sada razume duh Duge Kose dok mu pohotno blebeće u glavi svake noći. I više nije bilo sumnje u to da je to duh Duge Kose - samog Kastera. Paha Sapa se zdušno trudio da priguši duha i utiša njegove reči.

Paha Sapa nije više bio s vojskom i Krukom 5. septembra sledeće godine - 1877. godine po vasikunskom računanju vremena - kada je Ludi Konj došao da se preda i bio izboden bajonetima. Paha Sapa se do tada već nagledao smrti; nije želeo da ovo vidi uživo i znao je da ništa ne može promeniti.

Tog avgusta - meseca zrenja, negde oko njegovog rođendana i prve godišnjice njegove Vizije - Paha Sapa je tiho napustio vojsku i tvrđavu Robinson. Niko ga nije progonio. Kovrdžavi je umro od upale slepog creva dva meseca ranije, a niko drugi nije obraćao pažnju na indijanskog dečaka od jedanaest-dvanaest godina.

Paha Sapa se vratio u Crna brda, ali ne da lovi, logoruje ili se klanja bogovima. Vratio se u smrdljivi rudarski grad Dedvud da nađe posla ili da krade.

A tamo je, u zatvoru posle prve neuspešne krađe, verovatno suočen s vešalima, upoznao svete ljude poput gavranova ili vrana obučene u crno, s belim okovratnicima; ti ljudi upravljali su besmislenom školom u šatoru na brdu.

Da je ikada ispričao ovu priču Kiši ili Robertu, Paha Sapa bi dodao da su vasičui govorili o Maršu gladi i Bici kod Uskih stena, a da su Lakote tu bitku - bitku u kojoj je mladi Paha Sapa doveo generala Kruka pravo do Ludog Konja - zvali Bitka u kojoj smo izgubili Crna brda.

19
Njujork

1. april 1933.

Putujući ujutru vozom u grad Paha Sapa čita u novinama o Adolfu Hideru.

U Vašingtonu, Frenklin Delano Ruzvelt je predsednik nešto manje od mesec dana (prema recima većine stanovnika Južne Dakote, uglavnom republikanske, obrisi socijalističkih planova tog čoveka u Beloj kući već su vidljivi), a Hitler je postao kancelar Nemačke u januaru. Tamošnja nevolja, sudeći po ovom i drugim nedavnim novinskim člancima, nije socijalizam, nego antisemitizam novog kancelara i njegove stranke. Jevreji se bune, piše Njujork tajms, ali nacisti, koji su na izborima upravo stekli svu vlast, na te proteste odgovaraju šaljući kordone siledžija pred jevrejske radnje i prebijajući kupce koji u njih ulaze.

Ovde, u gradu u koji Paha Sapa ulazi, u nizu protesta održanih 27. marta - pre samo pet dana - na Medison skver gardenu učestvovalo je pedeset pet hiljada ljudi, a predsednik radničkog sindikata Vilijem Grin, senator Robert F. Vagner i vrlo omiljeni bivši njujorški gradonačelnik Al Smit zatražili su prekid brutalnih postupaka prema nemačkim Jevrejima. Protesti su istovremeno održani i u Čikagu, Filadelfiji, Klivlendu, Bostonu i brojnim drugim gradovima.

U odgovor na slabašne proteste nemačkih Jevreja i bučne reči iz Amerike, nacistički ministar propagande Gebels upravo je pozvao "Nemce arijevce" na sveopšti jednodnevni bojkot Jevreja u Nemačkoj. Tajms je objavio fotografije jurišnika SA s natpisima pripremljenim da spreče ulaz u jevrejske radnje u Berlinu. Paha Sapa je od nemačkih rudara i radnika u Crnim brdima naučio taman dovoljno nemačkog jezika da pročita tekst masnim gotičkim slovima: "Nemci! Odbranite se! Ne kupujte od Jevreja!"

U članku je navedeno Gebelsovo upozorenje Amerikancima i ostalima da će, ako protesti protiv nemačkog ponašanja odmah ne prestanu, "bojkot biti nastavljen... dok nemačko jevrejstvo ne iščezne".

Paha Sapa uzdiše i spušta novine na prazno sedište do sebe. Voz prelazi most ka Menhetnu, a svi oblakoderi i druge visoke zgrade okupani su bogatim hladnim svetlom prvog aprilskog svitanja. Teoretski je proleće, ali noću je i dalje hladno, a na prozorima ima mraza.

Paha Sapa se pita jesu li možda Hitler i ti nacisti nekakva vasikunska verzija mladog Ludog Konja i drugih hejoka - svetih lakrdijaša, Sanjara groma, duhovima posednutih slugu Gromovitih stvorenja koje će ubiti munja ako ne ispune svoju dužnost. Zar nije negde pročitao da nacistički oficiri SS-a nose dvostruke munje na okovratniku ili kao oznaku na drugom mestu...? Da, Lila Kaufman iz pekare u Rapid Sitiju rekla mu je da je radila kao sekretarica u upravi grada Minhena pre nego što je s porodicom pobegla iz zemlje, i da su tamošnje pisaće mašine imale posebnu dirku sa znakom dvostruke munje, simbolom SS-a. (Paha Sapa nema pojma šta ta slova znače, ali može lako da zamisli prave linije znaka dvostruke munje u stilu art dekoa. Ludi Konj i njegovi "čuvari mira", plemenski policajci, rado bi nosili takvu oznaku.)

Ako su Hitler, Gebels i ostali ti neveseli lakrdijaši zaista vasikunski Sanjari groma, to objašnjava mnogo štošta, misli Paha Sapa, pa i njihovu opsednutost time da pobiju sve svoje stvarne i zamišljene neprijatelje. Gromovita stvorenja su izvor ogromne snage i zapanjujućih količina pokretačke energije za pojedince i njihova plemena, ali oni su podmukla bića, opasna po svakoga, čak i po svoje odabrane Sanjare. Hejoke, ratnici-lakrdijaši, sluge Gromovitih stvorenja, jesu živi provodnici i mogu u svakom trenutku da udare na prijatelje, neprijatelje i na sebe same, s užasnom nasumičnom žestinom munje.

Paha Sapa već pedeset sedam godina živi sa sećanjima Ludog Konja, i siguran je da su seta, usamljenost i često divljaštvo Tašunke Vitka dokazi prava Sanjara groma na strašna preterivanja. Prirodna slobodna ljudska bića imaju i reč - kičamnajan - za te iznenadne nepredvidive udare groma, za poludelo lepršanje lastavica pred oluju, nenadani panični galop inače krotkog konja, nemilosrdno obrušavanje crvenorepog sokola na plen. Kičamnajan izazvan iskonskom, nesavladivom i često nasilnom energijom Gromovitih stvorenja prikazuje se u krhkijem obliku običnih živih alatki kao puka senka njihovog kosmičkog gneva.

Jadni nemački Jevreji, misli Paha Sapa, ako se njihov odavno nemi Bog s velikim B ne pokaže doraslim Gromovitim stvorenjima. Uprkos pročitanim knjigama i razgovorima s Dounom Robinsonom - pa čak i sa sirotim jezuitima u Dedvudu - o judaizmu, Paha Sapa nema jasnu predstavu o tome da li Jevreji veruju da ih njihov bog zaposeda sveobuhvatnim slepim ubilačkim duhom, ali čini mu se da Hitler i njegova družina odlično poznaju radosti, užase i odraz moći koje donosi posednutost takvim žestokim božanstvima.

Paha Sapa uzdiše. Rđavo spava u vozu i veoma je umoran posle tri dana i tri noći sedenja na raznim tvrdim sedištima od pletene trske. Raduje se kondukteru koji prolazi kroz vagone i objavljuje da je sledeća, poslednja stanica, Glavna železnička stanica u Njujorku.

* * *

Paha Sapa nosi svoju torbu nekoliko blokova do jeftinog hotela u 42. ulici, koji mu je preporučio Viski Art Džonson. Rezervacija je u redu, ali soba neće biti spremna do popodneva, pa Paha Sapa vadi jabuku iz torbe, ostavlja torbu na recepciji i kreće Avenijom Park ka jugu.

"Njena stambena zgrada je samo tri bloka južno odavde, u Aveniji Park broj sedamdeset jedan. Hoćeš li da svratiš?"

Neću. Dogovorili smo se. Sastanak je u četiri po podne.

"Ali proći ćeš pored njene zgrade. "

Doći ću ponovo u četiri. Pre toga želim da vidim još ponešto i ponekoga.

"Ali možda je ona baš sada kod kuće! Gotovo sigurno je kod kuće. Gospođa Elmer kaže da ona više i ne izlazi. Možemo da svratimo, da pitamo vratara..."

Ne.

"A kako bi bilo da pođemo na drugu stranu, u Istočnu šezdeset šestu ulicu broj dvadeset jedan, u klub Kosmopoliten, u koji je nekad..."

Tišina!

Ovo nije zahtev, nego zapovest. Paha Sapa je otkrio da može poslati duha u njegovu šlepu i gluvu jamu kad god poželi.

Da mu je hotelska soba bila spremna, Paha Sapa bi možda odremao sat-dva posle dugog sedenja u vozu - jedva da je spavao u dugim noćima putovanja kroz prerije i žitna polja Srednjeg istoka, a zatim kroz tamna šumovita brda i tunele Pensilvanije - ali sada shvata da je duga okrepljujuća šetnja bolja. I baš mu prija.

Pogledao je stambenu zgradu u Aveniji Park broj 71, samo tri bloka južno od hotela, ali nije zastao. Koliko je to moguće, zgrada je lepa. Oseća strepnju zbog predstojećeg razgovora - dogovori su trajali gotovo dve godine - i ne može ni da zamisli koliko tek strepi duh u njemu. Zapravo, i ne želi da zna.

Paha Sapa se smeši žustro koračajući Avenijom Park. Mislio je da je spreman za Njujork. Pogrešio je. Nije spreman za zgrade koje zaklanjaju rano jutarnje sunce, načičkane duž lavirinta brojnih ulica, za bezbrojne automobile i kola za isporuku namirnica i leda, za tramvaje i taksije, za neprestanu navalu pešaka. Poslednji put je u iole velikom gradu bio pre skoro četrdeset godina - u Čikagu za vreme Svetske izložbe 1893 - a centar tog Crnog grada ne može se ni uporediti s bilo kojim delom ove metropole. Dejstvo grada na ostarelo i umorno Prirodno slobodno ljudsko biće - što se ovde kaže "seljačina" i "prostak" - sa zapada Prašnjave oblasti trenutno je i nesavladivo.

U početku su veličina i brzina svega neobično oduševljavali Paha Sapu, izazivali u njemu povrh umora još i vrtoglavicu, ali za deset minuta ta veličina i brzina postale su pretežak teret za čitavo njegovo telo. (Misli na priče o kesonu koje je slušao od Velikog Bila Slovaka.) Gde god je bio ranije, osećao se kao osoba - bez obzira na to jesu li ljudi znali njegovo pravo ime ili ne - ali ovde je samo jedinka među milionima jedinki, i to vrlo jadna - veoma mršavi premoreni Indijanac s dugim, još crnim pletenicama, ali izboranog lica i s tamnim kolutovima oko očiju. Na trenutke vidi svoj odraz u izlozima restorana i prodavnica - još jedan pritisak na koji nije navikao, to što stalno vidi sebe - i zapaža kako su mu staromodni i rđavo skrojeni crno odelo, nespretno svezana tamna kravata i kačket. Retko nošene i uglačane crne cipele škripe mu sa svakim korakom i žuljaju ga. Tužno se smešeći, Paha Sapa shvata da je za ovaj put obukao svoje odelo za pogrebe, i to postaje sve očiglednije sa svakim odrazom koji vidi. Čini mu se da zaudara na znoj, dim cigara iz voza i naftalin. Paha Sapa nema kaput koji bi išao uz njegovo preširoko staro odelo, a zahladnelo je otkako je voz pošao iz Rapid Sitija... Proleće ove godine kasni u ravnicama i u srcu zemlje.

Iako se temperatura ovog sunčanog njujorškog jutra penje prema petnaestak stepeni koliko obećavaju prognoze u novinama, Paha Sapa žali što nije obukao debelu kožnu jaknu koju mu je Robert ostavio 1917. i koju je nosio svuda osim na posao šesnaest proteklih jeseni, zima i proleća. Žao mu je što nije obukao tu jaknu i obuo svoje udobne radne cokule.

Korača širokom Avenijom Park od 42. ulice do Trga Junion, a onda skreće u Četvrtu aveniju ka jugoistoku, prema Baueriju.

Uskoro izlazi na jug iz oblasti ulica obeleženih brojevima i prolazi kroz Malu Italiju, pored Katedrale svetog Patrika, pored Ulice Hester, pored Delansija, korača prema Kanalskoj ulici ovim prepunim uzavrelim emigrantskim krajem koji da je već drugi naraštaj radnika i graditelja ostatku Amerike. Da se rodio kao Amerikanac, razmišlja on, a ne kao Indijanac, možda bi njegovi roditelji živeli ovde u iznajmljenom stanu, pošto su prošli kroz tvrđavu Garden iz ko zna kog mesta preko mora. (Jednom je Doun Robinson ispričao Paha Sapi da do 1855. nije bilo kontrolnih punktova za useljenike u Ameriku. Ljudi koji dođu jednostavno su - ako ih ne mrzi - govorili carinicima na parobrodima ili jedrenjacima zašto su došli u svoju novu zemlju. Robinson mu je opisao kako je u tvrđavi Garden, na jugoistočnom špicu Menhetna, zvanoj i tvrđava Klinton, gradska vlast Njujorka, a ne federalna vlast, obrađivala useljenike sve do zatvaranja 1890. godine. Te godine taj posao preuzela je vlada, i kontrolisala je buduće useljenike u privremenom centru na barži sve do otvaranja centra na ostrvu Elis 1900. godine. Od 1924, rekao mu je Doun, većina useljenika ponovo se kontroliše na brodovima, a na ostrvo Elis idu samo oni koje valja saslušati ili staviti u karantin.)

Paha Sapa zbog nečega žali što nema vremena da obiđe sva ta mesta po Njujorku, iako sam nije useljenik. Onda se priseća mrtvih vasikunskih plavih bluza razbacanih po talasastim brdima iznad Masne trave, njihovih iskasapljenih belih tela zapanjujućih naspram zelene i smeđe trave. Ti izginuli, saznao je one godine koju je proveo kao izviđač Krukove konjice u tvrđavi Robinson, većinom su bili Irci, Nemci i drugi doseljenici tek iskrcani s brodova. Zbog ozbiljne ekonomske krize 1876. vojna služba bila je daleko privlačnija od gladovanja u istim ovim jazbinama pored kojih Paha Sapa sada prolazi. Polovina Švaba i Irčina pod Kasterovim zapovedništvom, rekao mu je Kovrdžavi na svom ženskastom iskvarenom jeziku Lakota i još gorem engleskom, nije razumela naređenja svojih narednika i oficira.

Smrknuti duh u Paha Sapi nema o tome ništa da kaže.

Razdaljina između Glavne železničke stanice i Bruklinskog mosta nije velika, oko šest kilometara, po Paha Sapinoj proceni - i pešačenje između ovih visokih zgrada, prelazak sa sunca u hlad i ponovo na sunce na svakoj raskrsnici - prešao je na zapadnu stranu ulice da se skloni iz hladnih senki nižih zgrada - podseća ga na kanjone koje je propešačio u Koloradu, Juti, Montani, i u nešto manjoj meri u svojim Crnim brdima. U Paha Sapinom delu zapada ima svega nekoliko kanjona, na primer onaj koji vasičui sada zovu Kanjon sabljarke, dovoljno dubokih i strmih da se u njima kao ovde dozive odjeci, sunčev sjaj i iznenadni hlad.

Vetar je oštar uprkos sve toplijem suncu. Paha Sapa se obično ne obazire na temperaturu, ni visoku ni nisku, ali ove godine hladnoća ga muči i na vetrovitim njujorškim ulicama ponovo žali što nije poneo kaput ili Robertovu motociklističku jaknu. Ulice se sužavaju, pa on skreće desno i vraća se ka jugoistoku i Brodveju Kanalskom ulicom, zatim ponovo skreće u Ulicu Centar.

Vidi pred sobom park Gradske kuće i... odjednom... stigao je.

Bruklinski most pruža se iznad niskih zgrada i lukova preko reke 1st. Jutarnje sunce još je prilično nisko, pa dve kule i izdignuti lučni put bacaju duge senke prema Menhetnu; bliža, takozvana Njujorška kula, širi senku preko uskih ulica uz dokove i starih skladišta s obe strane širokog prilaza mostu.

"Jesi li zbog ovoga došao?"

Jesam. Ti i tvoja žena bili ste u Njujorku one zime pre nego što si poginuo. Jesu li kule tada već bile gotove?

"Bruklinska kula bila je sazidana. Njujorška kula još se dovršavala kad smo u februaru otišli iz grada. Obe su bile samo masa dizalica i skela, ali ipak veličanstvene. Kablovi još nisu bili okačeni. .. Vidi ovaj put! Vidi ove noseće kablove! Nismo mogli ni da zamislimo da će gotov most izgledati ovako veličanstveno!"

Na to Paha Sapa ne kaže ništa. Most je zaista veličanstven. Video je fotografije, ali ovo nije očekivao. Iako je ovo ostrvo prepuno arhitektonskih divova, Bruklinski most, čak i posmatran s prenatrpanih prilaza s Menhetna, odiše snagom i moći.

Paha Sapa bi mogao - ali ne želi - da priča duhu u sebi o beskrajnim desetosatnim radnim danima u opasnom, prašnjavom i zadimljenom mraku rudnika Goropad u Kistonu i o svom govorljivom učitelju Tarkuliču Slovaku zvanom Veliki Bil. Stari div govorio je o svojoj ulozi u gradnji Bruklinskog mosta rado i obilno, s jakim istočnoevropskim naglaskom i gromko, uspevajući nekako da nadjača brujanje parnih bušilica, udarce maljeva, škripu i tandrkanje zarđalih kolica što se protiskuju pored njih kroz metež večite noći.

Sedamnaestogodišnji Bili Slovak pobegao je iz "starog kraja" tik ispred policijske potere pošto je ubio jednog svog vršnjaka u tuči u nekom gradu čije ime je Paha Sapi zvučalo kao da ne sadrži nijedan samoglasnik. Maja 1870. godine stigao je u Njujork i odmah se zaposlio kao radnik u kompaniji Most, zaduženoj za izgradnju onoga što se tada zvalo Njujorško-bruklinski most.

Tada se kule i kablovi još nisu ni nazirali. Veliki Bil je priznao da je lagao iz sve snage kad se prijavljivao za posao - rekao je da ima dvadeset jednu godinu i da je obučen radnik (u starom kraju, gde god to bilo, čuvao je koze svog obogaljenog strica) i, što je bilo najvažnije, tvrdio je da je vrlo vešt miner. (Zapravo nikad u životu nije zapalio ništa ozbiljnije od praznične prskalice, ali tog majskog dana kompanija je unajmila i druge minere, a Veliki Bil je znao da će od njih naučiti sve što treba ako bude morao. Ispostavilo se da je većina minera lagala o svojoj stručnosti koliko i on, ako ne i više.)

Godine 1870, kao što je Veliki Bil pričao mnogo puta u smrdljivim mračnim tesnim oknima Goropadi posle više od trideset godina, trebalo je zaista imati dosta mašte da bi se zamislio Njujorško-bruklinski most. Kad je Veliki Bil stupio na posao postojao je samo ogromni keson koji je poput broda doplovio na svoje mesto uz bruklinsku obalu i tu namerno potopljen. Taj keson, napunjen vazduhom pod pritiskom koji je sprečavao vodu da uđe i održavao radnike u životu, trebalo je da bude temelj velike kule na bruklinskoj strani, ali najpre ga je trebalo, kao i njegovog blizanca na njujorškoj strani, spustiti kroz vodu, blato, mulj, pesak i kamen do samog dna reke.

Veliki Bil voleo je brojeve. (Paha Sapa je često mislio da je divovski miner, da je ostao u Starom kraju i nekako se školovao, mogao postati matematičar.) Čak i prve godine zajedničkog rada Veliki Bil je neumorno dovikivao statistike svom tridesetsedmogodišnjem pomoćniku (Indijancu udovcu koji je radio da prehrani svog petogodišnjeg sina kog je ostavljao na brizi Lude Marije, kistonske Meksikanke opšte namene.)

Keson pod kojim je mladi Veliki Bil radio na dnu reke Ist bio je ogromna četvrtasta kutija duga pedeset dva i široka trideset jedan metar, podeljena po dužini na šest jednakih komora. Oba kesona, često je napominjao veliki Bil, "bila su toliko velika da u njih stanu četiri teniska igrališta", što je silno zabavljalo Paha Sapu dok je užinao u smrdljivoj tmini Goropadi, pošto on sam nikad nije video tenisko igralište, a bio je vraški siguran da nije ni Veliki Bil.

Naravno, keson nije imao dno. Radnici su hodali i radili po blatu, mulju, otpadu, kamenju, šljunku i steni na dnu reke. Upravo to veliko kamenje oko ivica kesona, načinjenog da se spusti koliko god može i da se zatim na njemu podigne kula, iziskivalo je nepostojeću minersku veštinu Velikog Bila.

Uslovi rada pod kesonom s bruklinske strane, a kasnije i pod onim s njujorške, postavljenim mnogo dublje - bili su užasni. Smrdljivo blato, stalna vrućina, vazduh pod pritiskom tako gust da ljudi nisu mogli da zvižde, doslovno nisu mogli da istisnu vazduh iz pluća na tolikom pritisku, a telo i organi svakodnevno su im stradali od neprestanog spuštanja i izlaženja iz rupe u reci.

Paha Sapa nikad nije sasvim shvatio matematičku i naučnu stranu rada na vazduhu pod pritiskom, ali je verovao velikom Bilu kad je div pričao o nevoljama koje ljudi imaju s takozvanom kesonskom bolešću, koju su neki zvali "grčevi." Niko nije mogao predvideti koga će bolest pogoditi ni koliko snažno, znalo se samo da će pre ili kasnije napasti svakoga i da će mnogi od nje umreti užasnom smrću.

Sam pukovnik Vašington Roublin, glavni inženjer i sin projektanta mosta Džona Roublina, koji je umro od tetanusa pošto mu je u prvim danima izgradnje teret zgnječio nožne prste, razboleo se od kesonske bolesti; razorenog zdravlja, do kraja svog dugog života živeo je kao invalid. Veliki Bil pričao je da ova bolest povezana s radom pod pritiskom nije bila tako strašna za vreme rada pod prvim kesonom, s bruklinske strane, pošto je najniži deo kutije bio na trinaest i po metara dubine, ali da se njujorški keson morao spustiti na skoro dvadeset pet metara. Spoljašnji pritisak na keson i odgovarajući pritisak vazduha na radnicima u kesonu bili su izuzetno visoki. Ljudi su pod oba kesona umirali od kesonske bolesti, ali njujorški je, pričao je Bil, bio pravi ubica.

Slovaka su grčevi pogađali često tokom godina rada pod kesonom, i opisao je znake bolesti Paha Sapi: zaslepljujuće glavobolje, stalno povraćanje, sveopšta slabost, oduzetost, nezamislivi probadajući bolovi u raznim delovima tela, osećaj da je ustreljen u kičmu ili uboden u pluća, i potom, u mnogim slučajevima, slepilo i smrt.

Najteže oboleli, među njima i pukovnik Roubling kad je pao u postelju posle dana i noći borbe protiv spore vatre u bruklinskom kesonu i mnogih dizanja i spuštanja za vreme te krize, lečeni su ogromnim dozama morfijuma, koji im je olakšavao patnje dok se ne oporave ili ne umru.

Veliki Bil imao je svoj lek. Koliko god tegobe bile strašne, vukao se niz stepenice, ulazio u pripremnu komoru i daskama prebačenim preko blata stupao u tamu, pritisak, dim, buku maljeva i opšti metež kesona. Uvek bi mu kroz nekoliko minuta bivalo lakše. Obično je, kako je pričao, radio dodatnih neplaćenih sat-dva, zamahivao maljem ili postavljao naboje, a za to vreme patnje od kesonske bolesti su popuštale i najzad nestajale.

Na bruklinskoj obali reke Ist, pričao je Veliki Bil, keson je na oko sedam metara dubine u mulju naišao na stene prevelike da se razbiju čekićima, pijucima i pajserima. Pukovnik Roubling posavetovao se s Velikim Bilom i dvojicom novih radnika koji su se, po Bilovom mišljenju, takođe lažno predstavili kao stručni mineri. Pošto je rad na razbijanju stenja oko ojačane metalne ivice kesona, koju su zvali cipela, od gotovo nemogućeg postao potpuno neizvediv, bez obzira na to koliko su ljudi naporno radili dole u zagušljivoj atmosferi kutije s više od dvadeset sedam hiljada tona tavanice kesona i tegova iznad glava, i uz desetine hiljada tona vode i pritiska iznad toga, radnici su se svi zdušno zalagali za miniranje.

Roubling je bio sumnjičav. Objasnio je trojici "dinamitaša" i predradnicima da u tako gustoj atmosferi unutar kesona čak i umerena eksplozija može da probije bubne opne svakom radniku u svakoj komori potopljene kutije. Osim toga, objasnio je, vazduh pod pritiskom u kesonu, već prepun otrovnih gasova, dima i pare od kalcijumskih buktinja na vrhovima dugačkih gvozdenih motki čiji beloplavi plamenovi bacaju izopačene senke i sjaj, može da postane potpuno nepogodan za disanje ako se u tu mešavinu doda i dim od eksplozija. A udarni talasi, objasnio je pukovnik Roubling, mogu da oštete vrata i ventile, i tako unište jedini izlaz iz komora na dnu reke.

Veliki Bil opisivao je Paha Sapi kako su se mineri ozbiljno zgledali posle ovih objašnjenja. Roubling je, međutim, imao i većih briga.

Krš i pesak uklanjali su se iz radnog prostora u kesonu putem vodenih okana - dva ogromna stuba vode koja su lebdela iznad radnika samo zahvaljujući velikom pritisku vazduha u kesonu. Oba okna imala su otvoreno dno, i to svega pola metra iznad bazena s vodom. Tako se otpad mogao zgodno tovariti lopatama u kante koje su se izvlačile uvis, ali šta će se desiti, pitao je glavni inženjer, ako eksplozija unutar kesona (morala se izvesti unutra, naravno) smanji pritisak u bazenu s vodom i vazduh pobegne uz okna?

Veliki Bil je rekao da su se mineri i predradnici samo belo gledali.

Bil Slovak oponašao je glas pukovnika Roublinga, izobličen od užasnog pritiska vazduha u uglu kesona u kom su razgovarali, i to je delovalo čudnovato - rečnik Velikog Bila odjednom se obogatio, glas mu se izmenio, a naglasak smanjio.

"Desiće se potpuna erupcija, gospodo. Sva voda zadržavana u ovom velikom oknu iznad nas, a danas je ima desetak metara, a možda i voda iz oba okna, izleteće uvis kao iz dva Vezuva, a vazduh pod pritiskom koji dišemo i koji zadržava reku Ist napolju izaći će za njom. Mlaz vode, posmatran spolja, poleteće najmanje sto pedeset metara uvis. Delovi tela radnika najbližih oknima svakako će se pomešati s istisnutim otpadom. Onda će se keson, zadržavan samo ogromnim pritiskom vazduha, svom težinom srušiti i zgnječiće sve blokove, podmetače i okvire spoljne ivice same cipele. Sve unutrašnje pregradne zidove... "

Veliki Bil rekao je da su u tom trenutku radnici i predradnici, kao i trojica "minera" željnih da zapale fitilje, pogledali oko sebe po kesonu iskolačenim očima, belim pod plavobelim sjajem kalcijumskih buktinja.

"...sve ove unutrašnje pregradne zidove i podupirače odjednom će smrviti pritisak odozgo. Niko neće stići da uđe u pripremnu komoru, čak ni u uska okna pretvorena u gejzire, jer će sve od gvozda i čelika - okna za vazduh, pripremne komore, vodena okna, podupirači, cipela kesona - takođe biti zgnječeno i spljošteno za tren oka. A onda će se u keson uliti rečna voda i podaviće sve koji prežive rušenje kesona."

Bele oči, pričao je Veliki Bil Paha Sapi (i ponekad još nekolicini rudara) tamo u dubinama Goropadi, još jače su se iskolačile, onda se zgledale poslednji put i na kraju se okrenule ka pukovniku Roublingu.

"Prema tome, gospodo, ovaj novi sloj stena unutar cipele van našeg je domašaja i ne želi da popusti pred udarcima maljeva i pijuka. Keson će nastaviti da tone usled sopstvene težine, a cipela i okvir će se oštetiti ako ne uklonimo te stene. Hoćemo li rizikovati i upotrebiti eksploziv? Moramo da odlučimo danas. Sada."

Svi do jednog glasali su da se pokuša.

Ali, objasnio je Veliki Bil Slovak, pukovnik Roubling je najpre doneo revolver koji je čuvao od Građanskog rata, nabio ga pojačanim barutnim punjenjem i opalio.

Niko nije ogluveo. Odjek je, rekao je Veliki Bil, zvučao čudnovato prigušeno u gustoj atmosferi kesona.

Onda su pukovnik, Veliki Bil i druga dvojica "stručnjaka" postavili male naboje baruta u udaljene uglove kesona dok su se ostali posakrivali u najdalje komore. Sa svakom probom povećavali su naboje.

Vodena okna nisu se raspala, čak i kad su povećali količinu baruta do one neophodne za razbijanje naizgled neuništivih stena. Pripremne komore ostale su neoštećene. Vibracije nisu porušile unutrašnje nosače ni pobile radnike.

Veliki Bil pričao je u Goropadi:

"Ali barutni dim bio je vraški neprijatan. Posle svake eksplozije radili smo četrdesetak minuta u tom oblaku gustog dima, nismo videli ni vrhove maljeva i pijuka, a ja sam nedeljama kasnije iskašljavao crnu sluz gustu kao katran."

Ishod upotrebe punih naboja bio je izuzetan. Stene koje bi ih zadržavale danima i oštetile cipelu kesona raznesene su za tren oka, a komadi su smrvljeni u prah i kroz vodena okna izleteli u spoljni svet.

Upravo on, pričao je Veliki Bil Paha Sapi, predložio je pukovniku Roublingu da se primeni naročita minerska tehnika; dugačkim čeličnim burgijama bušili su rupe za naboje - parna bušilica kakve su svi koristili u Goropadi u Crnim brdima od 1900. do 1903. još nije postojala 1870. i 1871 - a onda pažljivo nabijali eksploziv u njih i aktivirali ga. Veliki Bil, čije su ruke bile dvostruko veće od Paha Sapinih iako je 1902. u Goropadi bio već uveliko prevalio četrdeset godina i izgledao poprilično oronulo, imao je zaduženje da postavlja naboje u kesonu.

Za vreme jedne osmosatne smene, pričao je Veliki Bil, on i njegova dva druga mogli su da izvedu dvadeset eksplozija. Ostali radnici toliko su se privikli na eksplozije da su se zajedno s minerima mirno i polako sklanjali u obližnje komore da ih ne pogode kamenje i krš.

Umesto da se spušta petnaest centimetara sedmično, kao kad su razbijali stene ručno, bruklinski keson sada se spuštao trideset do četrdeset pet centimetara za šest radnih dana (niko nije radio nedeljom). Pukovnik Roubling dao je Velikom Bilu Slovaku i ostalim minerima povišicu od dvadeset pet centi nedeljno.

Marta 1871. godine, kad je bruklinski keson stigao na svoje trajno mesto na čvrstoj steni trinaest i po metara ispod površine reke, Roubling je naložio Bilu i ostalima da u njega upumpaju cement. Keson se tako pretvorio u temelj za bruklinski toranj budućeg mosta. Potopljeni toliko duboko u drevno mezozoičko kameno dno reke Ist, gde nikakve vodene životinje koje buše rupe ni drugi uzročnici propadanja ne mogu da im naškode, kesoni će, kako je rekao pukovnik Roubling tog dana, potrajati možda i milion godina.

Maja 1871. godine, kada je njujorški keson skliznuo niz brodogradilišne nosače, osamnaestogodišnji Tarkulič Slovak zvani Veliki Bil sedeo je na njemu poput mornara, a u septembru je pomagao radnicima da navedu keson na njegovo konačno mesto. Godinu dana kasnije, kad je i njujorški keson stigao na konačnu dubinu od dvadeset četiri metra - uz mnoge živote koje je kesonska bolest odnela zbog mnogo veće razlike u pritisku - Veliki Bil je pri samom kraju ulivanja cementa u keson izašao iz njega pretposlednji, pruživši krupnu šaku pukovniku Roublingu dok su se vrata pripremne komore zatvarala poslednji put.

Posle toga mnogi radnici uzeli su svoje skromne nadnice i otišli kućama, ali Veliki Bil prešao je da radi na Bruklinskom tornju, a kad je maja 1871. toranj dovršen, prešao je na Njujorški toranj i radio na njemu do završetka u julu 1875. godine. Objasnio je Paha Sapi da je zamenio mrak i pritisak kesona spuštenog na dvadeset i više metara dubine za rad na visini od osamdeset metara iznad reke. Nije bilo sigurnosne opreme. Opstanak radnika zavisio je od njihove trezvenosti, osećaja za ravnotežu i jednostavne ribarske stolice okačene o kabl ili na skele. Na vrhu tornjeva u izgradnji radili su i dizali teret po čitav dan okrenuti leđima ka šezdesetak metara dubokom ponoru i kao beton tvrdoj vodi na dnu.

Tu je bilo i razmotavanje i rastezanje hiljada i hiljada kilometara sajli. Veliki Bil Slovak naučio je i tu veštinu. Najviše je voleo da prelazi pešački most - nesigurnu zanjihanu stazu široku metar i dvadeset, napravljenu od razmaknutih pragova, rastegnutu između tornjeva šezdesetak metara iznad vode i iskošenu pod uglom od trideset pet stepeni - a samo prvog dana rastezanja sajli on i njegov šef E. F. Farington prešli su most čitavom dužinom od četiristo osamdeset sedam metara najmanje četrnaest puta.

Tarkulič Slovak zvani Veliki Bil uživao je u svakom trenutku rada na Bruklinskom mostu, kako je sto puta rekao Paha Sapi, a dok su čitav Njujork, Bruklin i Amerika oduševljeno slavili zvanično otvaranje mosta 24. maja 1883. godine, Veliki Bilje plakao kao beba. Imao je trideset godina i više od trinaest je proveo radeći za pukovnika Roublinga na izgradnji mosta iz snova. Odjednom... nije znao šta nosi budućnost.

Posle šest meseci opijanja u Njujorku, najzad se zaputio na zapad, u zlatonosna polja Kolorada, a zatim u Crna brda. Svakom rudniku zlata treba dobar miner. Plata je bila dobra u gradićima kao što je Kripl Krik, pričao je Bil, ali i cene viskija i kurvi bile su srazmerno visoke.

One noći kad je Veliki Bil poginuo - za urušavanje horizontalnog okna broj jedanaest nisu bile krive njegove neizmerno pažljivo izvedene eksplozije, nego nemar dnevnih nadzornika koji su nadgledali postavljanje potpornih trupaca - Paha Sapa nije bio u njegovoj smeni. Umesto da se sutradan ujutru prijavi na dužnost, dao je otkaz i otišao, uz malobrojne radnike i jednu Meksikanku, na pogreb Velikog Bila na vetrometnom groblju pored Kistona. Zatim je kupio konja, uzeo svog malog sina i odjahao ka severu, pored Medveđe stene u Veliku ravnicu.

* * *

Paha Sapa stiže na drvenu pešačku stazu, a pred njim se dižu kameni tornjevi. Desno i levo od njega jure vozovi. Veliki Bil je pričao da je pukovnik Roubling postavio tramvaje kao oni u San Francisku, s jednostavnim beskrajnim sajlama ispod vagona, ali sledećih decenija zamenili su ih prvo normalni tramvaji, a zatim vozovi na izdignutim šinama kakvih ima posvuda po Njujorku i Bruklinu. Gledajući ovlaš vozove kako jure u svoje zaštitne tunele od drveta i čelika, Paha Sapa pretpostavlja da neće proći mnogo vremena pre nego što uklone i njih i prošire automobilske kolovoze s obe strane za još jednu, treću traku.

Čak i sa dve trake u oba pravca, automobili dižu nesnosnu galamu ispod i s obe strane pešačke staze. Paha Sapa se smeši misleći kako su pukovnik Roubling - i njegov otac Džon polovinom devetnaestog veka - projektovali ovaj most za pešake i zaprežna kola, ali su podigli građevinu toliko snažnu da lako nosi silne milione fordova, ševroleta, stucova, stjudbejkera, dodžova, pakarda i kamiona svih veličina. Ovog jutra, zapaža Paha Sapa, saobraćaj je gušći prema Menhetnu nego obrnuto.

Ova naizgled beskrajna staza je puna, ali ne i prepuna. Čak i tu većina prolaznika - muškarci drže šešire da ih ne odnese vetar, daleko malobrojnije žene povremeno se hvataju za uzlepršane suknje, mnogo kraće od onih kakve nose belkinje u Južnoj Dakoti - ide prema gradu.

Dan je savršen za šetnju Bruklinskim mostom. Iako duva vetar, na mostu je toplije nego u senkama zgrada. Paha Sapa gleda na svoj jeftini sat kupljen u dragstoru; samo što je prošlo osam ujutru. Pita se na kakve to poslove ovi ljudi idu ovako kasno.

Baš kao što se lepota planinskih venaca, na primer Tetona ili Stenovitih planina, najbolje vidi iz daljine, bez brda koja ometaju vidik, tako i vrhovi njujorških oblakodera ostavljaju jači utisak na Paha Sapu dok se udaljava od njih. Sva visoka zdanja poredana uz obalu od centra grada ka severu svetlucaju zlatom na jutarnjem suncu, a neki oblakoderi iza te prve linije zgrada toliko su visoki i uglačani da i sami liče na stubove svetla. Paha Sapa vidi kako se blistavo svetio odbija od vrlo visoke zgrade dalje na severu i pita se je li to nova zgrada Krajslera, za koju neki u Južnoj Dakoti tvrde da je čitava od čelika.

Ispred njega prvi od dva tornja diže se s površine reke u punoj visini od osamdeset četiri metra. Koliko je samo puta Veliki Bil Slovak ponovio Paha Sapi sve ove činjenice i tačne mere dole u opasnim mračnim oknima Goropadi. Paha Sapi to tada nije smetalo; ponavljanje izvesnih činjenica i brojeva može biti vakan, nešto sveto samo po sebi, nekakva mantra.

Reka Ist i čitav Menhetn načičkani su mostovima sada, pedeset godina po završetku prvog, ali ostali mostovi, među njima i Menhetnski most, jedva vidljiv na severoistoku, i Vilijemsburški most uzvodno iza njega, izgrađeni su od gvožđa i čelika. Ovog predivnog prvog aprilskog dana Paha Sapi su svi ti mostovi izrazito ružni u poređenju s ljupkim, očigledno večitim tornjevima koji nose Bruklinski most.

On zna da to nisu samo najviši, nego i jedini takvi kameni tornjevi u Severnoj Americi, ali uz blago iznenađenje shvata da osim ovih Roublingovih kamenih tornjeva s dvostrukim gotičkim lukovima u Americi nema drugih kamenih spomenika ljudskom duhu osim Gatsonovih kamenih glava u Crnim brdima.

Tamo se uveliko minira - Borglam je odlučio da odustane od skicirane Džefersonove glave levo od Džordža Vašingtona (gledano odozdo) i već raznosi dinamitom stene desno od Vašingtona tragajući za boljim kamenom za novog Džefersona - pa je skulptor zapretio Paha Sapi otkazom kad mu je ovaj zatražio šest slobodnih dana.

"Pa, jesi li zadovoljan? Možemo li sada da se vratimo u Aveniju Park i vidimo je li ona kod kuće?"

"Ne. Ćuti dok ti ja ne dozvolim da progovoriš. Sastanak je u četiri po podne, a gospođa Elmer je jasno stavila do znanja da ne treba da se pojavimo - da ne treba da se pojavim - pre tog vremena. Prema tome... ućuti. Ako čujem još jednu reč pre nego što te nešto pitam, neću otići na sastanak, sešću na popodnevni voz i uštedeću nekoliko nadnica."

Nema odgovora. Čuju se samo vozovi, brujanje vozila na kolovozu mosta, laki šapat vetra kroz ogromne kablove i bezbrojne sajle, i neprestane prigušene sirene i motori iz grada iza njih.

Paha Sapa čuje glasove i prilazi ogradi. Četiri čoveka u radnim kombinezonima stoje na skelama ispod ograde, puše cigarete i smeju se, a jedan bezvoljno prevlaci četkom po izuvijanim podupiračima ispod drvene staze.

Paha Sapa se nakašljava.

"Izvinite, gospodo... možete li mi reći da li gospodin Farington radi danas na mostu?"

Sva četvorica dižu glavu, a dvojica se smeju. Najdeblji od njih, nizak, naizgled poslovođa grupe, smeje se glasnije.

"Ko si ti, matori? Jesu ti to pletenice? Jesi ti Kinez ili nekakav Indijanac?"

"Ja sam nekakav Indijanac."

Niski debeljko u prljavom kombinezonu ponovo se smeje.

"Odlično, pošto mi ne bi' pustili nekakvog Kineza da pređe most u subotu. Makar ne ako ne plati mostarinu."

"Znate li da li gospodin Farington još radi ovde? E. F. Farington. .. ne znam šta znače inicijali. Obećao sam jednom prijatelju da ću ga potražiti."

Četvorica se zgledaju i mrmljaju, pa se opet smeju. Paha Sapi je lako da zamisli šta bi gospodin Borglam uradio kad bi naišao na svoje radnike dok puše na poslu, pretvaraju se da rade i drsko se odnose prema posetiocima. Kao što mu je Linkoln Borglam jednom rekao: "Svako pre ili kasnije shvati da moj otac ne nosi stalno one teške cokule tek tako."

Visok čovek čupavih brkova - liči na Džefa koliko i debeli poslovođa na Mata (Paha Sapa je brkao tu dvojicu junaka iz stripova sve dok nije na Rašmoru upoznao visokog brkatog radnika po imenu Džeferson Grig kog su zvali Džef da ga ne bi mešali s Velikim Dikom Hantajmerom, Hutom ili Malim Hutom Ličom) - kikoće se čudnovato za odraslog muškarca i kaže:

"Pa, poglavice, gospodin Farington još radi ovde. Gore je, na bližem tornju. On je nekakav šef."

Paha Sapa na ovo trepće. Ako je Faringtonu bilo trideset godina kad ga je Veliki Bil Slovak upoznao 1870, sada ima devedeset tri. To baš nisu godine za rad, naročito ne za rad na vrhu tornja. Možda mu je to sin?

"E. F. Farington? Glavni mehaničar? Je li to stariji ili mlađi čovek?"

Ljudi na skeli ponovo se neobjašnjivo kikoću. Ovog puta odgovara Mat, poslovođa.

"Farington je mehaničar, jeste. I star je ko Biblija. E sad, da li je glavni, to baš ne znam. Moraćeš da se popneš da ga pitaš."

Paha Sapa gleda uvis uz toranj. Zna da nema ni stepeništa, ni spoljnog ni unutrašnjeg, na ovom spomeniku od punog kamena s dvostrukim lukom, a kamoli lifta.

"Mogu li da odem gore?"

Onaj visoki, Džef, odgovara.

"Naravski, poglavice. Most je otvoren za javnost, je l' da? Više ne naplaćujemo ni mostarinu. Samo napred."

Paha Sapa škilji u sunce.

"Kako?"

Niski debeli Mat odgovara, a ostala trojica odjednom podozrivo ćute.

"Popni se bilo kojim od četiri kabla. Meni je najbolji onaj desno od pešačke staze. Ako padneš s njega, nećeš pasti u reku - zaustaviće te šine, staza ili kolovoz."

"Hvala."

Paha Sapi je dosta ovih ljudi. Nada se da nisu tipični Njujorčani.

Mat ponovo progovara.

"Nema na čemu, Biče Koji Sedi. Pozdravi skvo kad se vratiš u rezervat."

* * *

Četiri kabla pružaju se preko cele širine reke i dalje, a zakačeni su za vrhove tornjeva. Dva kabla dižu se lučno levo i desno od početka duge pešačke staze prema Bruklinskom tornju, a iz njih se spušta dvesta osam nosećih sajli. Još snopova kosih sajli - palamara, kako to zovu pomorci - takođe se spušta s kule i nosi kolovoz. Na sredini reke kablovi se spuštaju do samog kolovoza u najsavršenijem geometrijskom obliku - u paraboličnoj lančanici. Paha Sapin sin Robert, koji je mnogo voleo matematiku i nauku, mada je često delovao više kao pesnik nego kao matematičar, jednom je ocu opisao paraboličnu lančanicu kao "najumetničkiji i najelegantniji odgovor kosmosa na silu teže - Božji potpis".

Paha Sapa takođe zna da četiri glavna kabla s obe strane završavaju u ogromnim sidrištima, tornjevima visokim dvadeset pet metara i teškim šezdeset hiljada tona - bila su upečatljiv prizor u vreme kad je Njujork bio grad niskih zgrada. I sva ta sidrišta, težinu tornjeva, kolovoza, vozova, ljudi i hiljada kilometara sajli, uz ogromnu težinu samih kablova, nose, kao što su kontrafori srednjovekovnih katedrala nosili težinu lučne unutrašnjosti, sidrene ploče teške više od dvadeset tona, a te ploče, usađene na dno kamene mase jednake masi piramide od šezdeset hiljada tona, spojene su s nosećim prečkama dugim četiri metra, vezanim za manje prečke koje vode ka ogromnim crveno obojenim gvozdenim okastim šipkama. Te šipke vire iz ogromnog sidrišta od kamena, čelika i gvožđa, svaka je povezana za svoj kabl, a ta četiri kabla nose punu težinu mosta.

Ali ništa od svega toga trenutno nije važno Paha Sapi. On sada mora da odredi može li nekim kablom zaista da se popne. Želi da razgovara s tim gospodinom Faringtonom.

Paha Sapa stoji uz južnu ogradu i gleda četiri debela kabla koja se pružaju ka tornju. Na ovoj tački oni se spuštaju ispod pešačke staze, a nešto dalje ka njujorškoj obali, i ispod samog mosta. Kabl omotan metalom i obojen u belo ne deluje naročito snažno s obzirom na to koliku težinu nosi - prečnik mu je svega četrdeset centimetara, tolika su i ostala tri - ali Paha Sapa se priseća da u svakom kablu imaju po 5.434 žice, a sve su umotane i zbijene u snopove manjih kablova unutar glavnog.

Veliki Bil Slovak voleo je taj broj - 5.434. Smatrao je da u njemu ima nečeg mističnog. Čak i vasikuni, činilo se, veruju u duhove i znamenja.

Paha Sapa lako preskače preko niske ograde na kabl desno ispod staze. Lako održava ravnotežu na kablu, zapravo cevi prečnika četrdeset centimetara, ali obojeni obli metal je klizav. Paha Sapa ponovo žali što je obuo ove neudobne jeftine cipele glatkih đonova.

Procenjuje da se kabl pruža preko dvesta metara od ove tačke do žleba pod vrhom tornja osamdesetak metara iznad vode. Veliki Bil mogao bi da mu kaže tačne mere. Zapravo, i jeste mu rekao tačnu dužinu raspona mosta između dve tačke oslonca, dvesta osamdeset tri metra, ali taj deo (i kabl ispod njega) pruža se iza Paha Sape još pedesetak metara do sidrišta.

Pred njim se diže oko dvesta dvadeset metara kabla, i to pod uglom od oko trideset pet stepeni. To ne zvuči naročito strmo dok se čovek ne nađe na takvom nagibu, što je Paha Sapa naučio tokom dugog rada u rudnicima i za dve godine na Rašmoru. Opasno je okliznuti se.

Tanki kabl pruža se iz glavnog kabla, odmaknut tridesetak centimetara i viši oko metar. To je nekakav rukohvat, ali penjač bi morao da se nagne gotovo sasvim nad reku da bi ga uhvatio. Razmak između glavnog kabla i "rukohvata" nije mali. Paha Sapa pretpostavlja da se pomoćni kabl koristi za kačenje sigurnosne opreme ili za spuštanje do skela s glavnog kabla, a ne za pravo penjanje.

Skače nazad preko ograde. Nekoliko prolaznika čudno ga gleda, ali pretpostavivši da je radnik na mostu žure dalje.

Vrativši se na mesto gde su oni drski lakrdijaši stajali na skeli ispod pešačke staze, Paha Sapa gleda neurednu hrpu opreme koju su ostavili. Zanima ga samo smotak konopca. Podiže jedan kraj užeta, rasteže ga, ispituje. Ne bi njime zamenio tri milimetra debelu čeličnu sajlu o kojoj njegova stolica visi s Linkolnovog nosa kad buši stene, ali bolje je od konopca za rublje.

Iz džepa vadi perorez i odseca dva i po metra užeta.

Ponovo preskače preko ograde na glavni kabl i za tren oka vezuje uže kliznim planinarskim čvorom oko "rukohvata". Provukavši oba kraja konopca kroz petlju čvora, otkopčava kaiš - žaleći što nije stavio mnogo širi radnički opasač - i pričvršćuje krajeve kaiša za krajeve užeta svezanog u mali planinarski čvor na njegovom desnom boku.

Ovakvu sigurnosnu opremu gospodin Borglam ne bi odobrio na svom radilištu, ali i ovo je bolje nego ništa.

Paha Sapa opaža da jedan vodoravni kabl - gotovo sigurno palamar za zaštitu od vetra - spaja "rukohvate" na desetak metara uz glavni kabl viseći iznad pešačke staze, i da takvih palamara ima još na dugom strmom usponu do tornja, ali zna da mu treba svega trenutak-dva da odveže klizne čvorove, premesti konopac iza prepreke i ponovo ga veže. To neće biti teško.

Paha Sapa žustro kreće uz sve strmiji uspon kabla; drži konopac desnom rukom i povremeno ga zateže da se obezbedi od snažnih naleta vetra s juga.

Vrlo brzo primiče se visini lukova tornja. Oni se nalaze trideset pet metara iznad kolovoza, kako mu je rekao Veliki Bil. Između lukova ka tornju idu dva srednja kabla. Paha Sapa zastaje da dođe do daha, gleda oko sebe i čvršće zateže čvor.

Ovde se nekako oseća izloženije nego na svom redovnom poslu, gde obično visi sedamdesetak metara iznad dna doline oko iskasapljene Šestorice dedova. Tamo mu blizina stene pruža utisak, makar i lažan, da ima za šta da se uhvati. Ovde pod klizavim donovima ima samo kabl prečnika četrdeset centimetara, zategnut, ali ipak naoko zanjihan, i tanku sajlu rukohvata koja svakako udara u kabl i ljulja se na vetru. On zna da od vrha tornjeva do reke ima nešto više od osamdeset četiri metra, ali onaj ko padne sa sredine kablova neće ni dodirnuti vodu - telo će mu udariti u pešačku stazu ili, s desnog kabla, verovatnije na šine. Ako skoči zaista snažno iznad ili ispod zanjihanog, odozdo gotovo nevidljivog rukohvata desno od sebe, možda bi stigao sve do kolovoza na mostu.

Paha Sapa se okreće i gleda Menhetn.

Grad je veličanstven na prepodnevnom suncu, desetine novih zgrada blistaju belim, mlečnim i zlatnim sjajem. Hiljade prozora odbijaju sunčeve zrake. On vidi bezbrojne crne automobile po putevima i ulicama uz obalu; mnogi čekaju da pređu Bruklinski most, a svi s te visine liče na povorke crnih buba.

Grupica pešaka okupila se na stazi oko mesta gde je Paha Sapa preskočio ogradu, pa vidi bele ovale njihovih podignutih lica. Nada se da ne radi nešto nezakonito - zašto bi ovo bilo nezakonito? - i priseća se da su mu Džef i Mat, obojica radnici na mostu, rekli da ovako može naći gospodina Faringtona na tornju. Naravno, sva je prilika da su se samo podrugivali "poglavici", i to poglavici iz unutrašnjosti.

Paha Sapa sleže ramenima, okreće se i nastavlja da se penje. Iako naviknut na rad na visini, otkriva da mu je lakše ako se usredsredi na tačku na kojoj sada već vrlo strmi kabl ulazi u crni žleb na zabatu tornja, pedesetak metara iznad. Rečni vetar s juga sada je prilično jak, i Paha Sapa mora na trenutak da pusti uže da bi čvršće navukao kačket. Platio ga je dva dolara i ne želi da mu padne u reku niti da ga zgazi neko vozilo u traci za Njujork.

Ispod vrha osećaj ogoljenosti se pojačava kako mu se primiču veliki kameni zid i dva gotička luka. Otkriva da zbog ravnoteže korača doslovno nogu pred nogu. Kabl je ovde najstrmiji. Gledajući sićušne otvore za dva kabla, pita se hoće li uopšte moći da se provuče do vrha tornja. Iznad otvora za kablove zabat viri nekih metar i po, ali visok je više od dva metra i nema čeličnih prečki niti bilo kakvog oslonca za ruke. Paha Sapa će morati da se odveže od sada potpuno slobodne sajle rukohvata i da skoči prema ravnoj ivici zabata u nadi da će, kad prebaci ruke preko vrha, naći nešto nevidljivo da se uhvati ili da će trenje šaka i podlaktica sprečiti pad. Ako padne - kada padne - izgledi da se dočeka na glavni kabl i održi ravnotežu s uske zakrivljene klizave površine biće ništavni.

Stigavši do zida od ogromnih kamenih blokova i zabata Paha Sapa, međutim, vidi da može na rukama i kolenima da upuzi u četvrtasti otvor kroz koji prolaze kabl i sajla.

Unutra, po mraku, svega četrdeset centimetara iznad kamena, Paha Sapa vidi stare drvene lestve desno od sebe, a odozgo ga obasjava sunce. Prebacuje smotani konopac preko ramena, penje se i izlazi na vrh Njujorškog tornja Bruklinskog mosta.

Vetar je ovde još jači, peševi Paha Sapinog nezgrapnog sakoa lepršaju, a kapa opet preti da će mu odleteti s glave, ali to na ovoj širokoj ravnoj površini nije važno. Paha Sapa pokušava da se seti čarobnih brojeva tornjeva koje mu je Veliki Bil govorio napamet: četrdeset jedan i po metar dužine i šesnaest metara širine, tako nekako. Ovo je svakako veća površina obrađenog kamena nego prostor koji je gospodin Borglam postavio za klesanje glave Tedija Ruzvelta na najužem delu litice južno od kanjona u koji želi da smesti Dvoranu zapisa.

Paha Sapa lako hoda tamo-amo po vrhu tornja. Nema tu nikakve radne grupe ni devedesettrogodišnjeg E. F. Faringtona - oni lakrdijaši ipak su ga prevarili. Naravno, Paha Sapa nije ni očekivao starca, ali mislio je da će ovde možda naći njegovog sina ili unuka.

Prilazi istočnoj ivici. Od prizora kablova i svetlucavih nosećih sajli što se stropoštavaju ka reci mošnice mu se skupljaju. Vozila na putu pedeset metara ispod njega deluju sićušno, brujanje guma po kolovozu jedva se čuje. Paha Sapa procenjuje da do Bruklinskog tornja ima oko pola kilometra... možda nešto manje?... ali pogled na taj toranj je zapanjujući. Na vrhu tog tornja vijori se američka zastava, naziru se i sitne ljudske prilike, ali ako Farington tamo radi... nema veze. Nije raspoložen da se spusti niz jedan od četiri kabla pa da se ponovo penje, bez obzira na sve savršene lančanice.

Gledano s južne ivice vrha tornja čini se da do reke Ist ima mnogo više od osamdeset pet metara; vidi trajekte kako plove tamo-amo preko reke, mnoštvo brodova na vodi i veće lađe kako prolaze ili stoje usidrene. Kip slobode diže svoju buktinju s ostrva nešto dalje.

Paha Sapa ponovo gleda ka zapadu. Nedavno dovršeni oblakoder Empajer Stejt diže se iznad ostalih visokih zgrada kao sekvoja među borovima. Odjednom mu se grlo steže od lepote ovih zgrada, ovih kula - i od nadmenosti jedne rase njegove vrste koja je sve to sagradila i stavila u upotrebu. (Dva meseca posle toga ponovo će videti zgradu Empajet Stejt kada s još trideset radnika pođe s gospodinom Borglamom u bioskop Elks u Rapid Sitiju da vide King Konga. Borglam je već gledao film i toliko mu se dopao - "Vrhunska pustolovina!", zvao ga je. "Pravi muški film!" - da je drugi put poveo i karavan starih kamiona i automobila, i Paha Sapu na Robertovom motociklu, s Redom Andersonom u prikolici. Gospodin Borglam će ući u bioskop, po stoti put, ne plativši ni novčića - iz nekog razloga veliki vajar je smatrao da za njega sitne obaveze kao što je kupovina ulaznica ne važe - ali Paha Sapa i ostali koje je gazda naterao da pođu s njim moraće da ispovrte po nezamislivih četvrt dolara. Paha Sapi neće biti žao novca, jer će na kraju filma videti snimke Njujorka i misliti na trenutke provedene na vrhu zapadnog tornja Bruklinskog mosta.)

U ovom trenutku, ujutru prvog aprila 1933, Paha Sapa ne misli na divovske majmune kako se njišu s neke zgrade koju posmatra. Jutro je do tada bilo vedro, ali odjednom retki oblaci zaklanjaju sunce i bacaju bezoblične senke na zaliv, parobrode, ostrvo, trajekte, južni špic Menhetna i delove Bruklina. Dva novodošla oblaka se razdvajaju i Paha Sapa posmatra gotovo sasvim uspravan snop sunčevog svetla kako se spušta i udara u vodu južno od mosta. Odsjaj je tako blistav da Paha Sapa mora da zaseni oči dlanom.

Bez ikakvog upozorenja, odjednom su oko njega neki ljudi.

Paha Sapa se iznenađeno trza, misleći da su policajci nekako uspeli da mu se prišunjaju i da će mu staviti lisice i odvući ga niz kabl - što nije mala stvar.

Ali ovo nisu vasikunski policajci.

Kad je poslednji put video ovih šest staraca, bili su visoki stotinama metara i obavijeni sjajem. Sada su samo obični starci, osim jednog svi niži od Paha Sape. Obučeni su u svečane odore od jelenske kože i mokasine, košulje su im ukrašene ogrlicama i grudnim pločicama od kostiju, sve je naglašeno predivnim perlama, ali nekada bela koža potamnela je i izgubila sjaj od godina, kao i lica, vratovi i ruke ove šestorice.

Najstariji i Paha Sapi najbliži od Šestorice dedova progovara, a glas mu je običan glas starog Prirodnog slobodnog Ljudskog bića, nije glas vetra ni zvezda.

"Da li sada shvataš, Paha Sapa?"

"Da li shvatam šta, tunkašila?"

"Da Veliki duh, Tajanstveni, sam Vakan Tanka, pokazuje svoja lica i da njegovi avatari dele svoju moć sa Žderačima masti, kao i sa Sisunima, Šahijelama, Kangi Vičasama i Ikče Vičasama. Ovo..."

Starac pokazuje prema tornju mosta, prema putu daleko ispod njih punom vozova i automobila, prema obrisu njujorških krovova i blistavom oblakoderu Empajer Stejt.

"...sve ovo je vakan. Sve ovo pokazuje da su vasikuni slušali bogove i pozajmili od njih snagu."

Paha Sapa oseća da ga ispunjava nešto slično besu. Ispod toga leži samo tuga.

"Ti, deda, znači kažeš da Žderači masti - Velike kamene glave koje su se uzdigle iz Crnih brda - zaslužuju da zavladaju svetom, a da mi moramo izbledeti, umreti i iščeznuti kao bizoni?"

Drugi deda, sede kose razdeljene na sredini, ukrašene jednim perom, crvenim kao i fino izatkano ćebe prebačeno preko njegove leve ruke, progovara.

"Do sada bi trebalo da znaš, Paha Sapa, život koji si vodio trebalo bi da te je naučio da mi tako ne mislimo. Ali ljudi, narodi, čak i njihovi bogovi, zapljuskuju poput Velikog mora obale ovog kontinenta koji smo vam dali. Narodi se više ne ponose sobom, nemaju poverenja u svoje bogove ni u sopstvene snage, pa se povlače kao oseka ostavljajući za sobom samo smrdljivo ništavilo. I Žderači masti doživeće to jednog dana. Ipak Tajanstveni, Dedovi, čak ni Gromovita stvorenja, iako naizgled lakomislena, ne napuštaju one koje vole."

Paha Sapa gleda lica Šestorice dedova, jedno po jedno. Obuzima ga želja da ih dodirne. Svi su čvrsti i opipljivi kao i njegovo sopstveno telo. Uprkos vetru, oseća i njihov miris - mešavinu duvana, čistog znoja, uštavljene kože i nečeg slatkog, ali ne otužnog, nečeg nalik na žalfiju posle kiše.

Trese glavom, još besan na sebe i na zamršene, nejasne izjave Šestorice dedova.

"Ne razumem, dedovi. Žao mi je... nameravao sam... vi znate moje namere... ali ja sam samo jedan, gotovo starac, potpuno sam, i ne mogu... Ne uspevam... Želim da shvatim, dao bih život da shvatim, ali..."

Najniži deda, crne kose i očiju, lica izboranog i ispucalog kao sušna zemlja, progovara tiho.

"Paha Sapa, zašto je taj tvoj vajar odabrao da iskleše vasikunske glave baš na Šestorici dedova?"

Paha Sapa trepće.

"Granit je tamo dobar za klesanje, deda. Litica je okrenuta jugu, pa ljudi mogu da rade preko cele godine, a dovršene glave biće obasjane suncem. Osim toga..."

"Ne."

Ovaj slog ućutkuje Paha Sapu u pola rečenice.

"Tvoj vajar ume da prepozna sveto mesto kad na njega naiđe. On tamo oseća energiju. Ona je, a ne zlato, dovela vasikune u tvoja sveta Crna brda. Oni žele da ostave traga tamo baš kao što su Prirodna slobodna ljudska bića tamo tragala za svojom sudbinom. Budućnost našeg naroda je kao budućnost svakog pojedinca... nije unapred utvrđena. Može da se promeni, Paha Sapa. Ti možeš da je promeniš."

Paha Sapa misli na dinamit koji je počeo da sklanja u svoju kolibu u Kistonu i ne odgovara.

Četvrti deda, onaj koji najviše liči na staricu, progovara, a glas mu je dublji nego kod svih ostalih.

"Paha Sapa, pomisli na svoje pletenice. Onda pomisli na hiljade i hiljade pletenica od čelične žice u kablovima ovog mosta, i na to da je svaki pojedinačni veliki kabl stvoren od spojenih i prepletenih niti upletene žice - ta celina jača je od bilo koje pojedinačne niti čelika, koliko god debele i žilave. Tajna je u uplitanju. Uplitanje je vakan."

Paha Sapa gleda četvrtog Dedu, ali nema pojma o čemu ovaj govori. Da li, pita se, prastari duhovi mogu da posenile?

Prvi deda ponovo progovara, a glas mu je tih, ali čvrst i snažan kao toranj ispod njih.

"Čekaj, Paha Sapa. Veruj. Uzdaj se."

Ostalih pet glasova zvuče kao šapat jedva jači od vetra.

"Čekaj."

Paha Sapa na trenutak pokriva oči rukama. Drugi put za šezdeset osam godina osećanja ga savladavaju.

"Hej...! Starče! Otkud vi ovde, dodavola?"

Paha Sapa sklanja ruke s očiju, a Šestorice dedova nema. Ovo mu dovikuje belačka glava bez tela što štrči iz čvrstog kamena.

"Pitam vas kako ste dospeli ovamo?"

Glava je okrugla, bez kape, kratko podšišane kose, crvenog lica, klempavih ušiju. Čovek stenje i izvlači se kroz severni otvor za kabl. Na sebi ima prljavi beli radni kombinezon i nekakav sigurnosni kaiš s jednom trakom i metalnom kopčom oko širokog struka. Nije viši od Paha Sape, ali je vrlo mišićav, širokih grudi koje istura ka Paha Sapi dok mu ovaj prilazi.

"Čujete li me? Kako ste stigli ovamo gore?"

Paha Sapa se osvrće kao da se Šestorica dedova možda skrivaju negde na zabatu ili na nekom kablu. Daleko ispod, na severoistoku, s velikog broda čuje se parna sirena slična ženskom kriku.

"Popeo sam se. Jeste li vi gospodin Farington?"

"Popeli ste se uz kabl? Bez ikakve bezbednosne opreme? Jeste li vi ludi?"

Paha Sapa dodiruje kratko uže koje mu je još obmotano oko ramena. Čovek crvenog lica trepće tri puta.

"Molim? Došli ste ovamo da se obesite? Bolje skočite, lakše je."

"Upotrebio sam Prusikov čvor. Voleo bih da sam imao bolje uže, ali oni pajaci su imali samo ovo."

"Pajaci?"

"Mat i Džef. Dvojica od četvorice koji zdušno nisu bojili ogradu ispod pešačke staze. Pitao sam ih da li gospodin Farington radi na mostu i odgovorili su mi da je ovde gore i da treba da se popnem uz kabl."

"Mat i Džef. Konors i Rejnhart. Gospode bože. Prusikov čvor? To je prilično nov klizni čvor. Austrijanci su ga stavili u planinarski priručnik pre samo godinu-dve, a i mi ga povremeno koristimo. Jeste li vi planinar?"

"Nisam. Radim za Gatsona Borglama u Južnoj Dakoti."

"Za Borglama? Za onog luđaka? Na Rašmoru?"

"Tako je."

Čovek crvenog lica odmahuje glavom. Paha Sapa oseća kako gnev izleće iz njega i pretpostavlja da je on obično manje-više opušten. Oči su mu svetloplave, a Paha Sapa sada vidi da su crvenilo lica i zatupasti crveni nos za njega uobičajeni, posledica popucalih kapilara i dugih sati provedenih na suncu, a ne pokazatelj besa.

"Jeste li vi gospodin Farington ili su me Konors i Rejnhart i za to slagali?"

"Ja sam Farington."

"Očigledno niste gospodin E. F. Farington, ali možda ste s njim u rodu? Sin? Unuk?"

"Ne, ne znam nikakvog... ček' ček'. Čuo sam negde to ime. Neki E. F. Farington radio je s gospodinom Roublingom na izgradnji mosta... Bio je glavni mehaničar, čini mi se."

"To je taj. Jedan moj prijatelj, sada pokojni, radio je za gospodina Faringtona i molio me je da ga potražim ako ikada dođem u Njujork. Ako je živ, ima preko devedeset godina."

"Pa, ja sam Majk Farington i nisam s njim u rodu. Ali sad se sećam svega. Taj glavni mehaničar posvađao se s nekim šefovima pre četrdeset godina, ne s pukovnikom Roublingom, s drugima, i napustio je posao neposredno pre otvaranja mosta. Slušajte, niste mogli tek tako da se popnete ovamo, bez obzira na Prusikov čvor."

Paha Sapa ne želi da se raspravlja s ovim pogrešnim Faringtonom. Odjednom se oseća umorno, zbunjeno i potpuno glupo. Došao je u Njujork da ispuni ludo obećanje dato Dugoj Kosi, a sada se popeo na most zbog nečeg još luđeg. Zatim shvata, s grčem u praznom stomaku, da neće stići na sastanak u Aveniji Park u četiri sata jer će verovatno biti u zatvoru. Čini mu se da nije poneo dovoljno novca za kauciju. Gospodin Borglam će ga otpustiti preko telefona i ne saslušavši njegovo objašnjenje... a on i nema objašnjenje.

Ispod istočne strane vrha tornja čuju se povici i Majk Farington prilazi ivici. Paha Sapa ga bezvoljno sledi.

Ispod severnog kabla visi radna skela, petnaestak metara niže, skrivena od pogleda bližim kablom. Na skeli su tri čoveka, u jednakim radnim kombinezonima, uskim sigurnosnim kaiševima vezani za žicu na kablu iznad njih. Mašu rukama i viču.

"Majk! Je 1' sve u redu? Je 1' to skakač?"

Farington im odgovara:

"Ne, sve je u redu. Ovaj stari gospodin samo je zalutao. Nije skakač."

Farington se okreće Paha Sapi i tiho ga pita:

"Vi ste ludi, ali nećete da skačete, zar ne?"

"Neću. I ne bih morao da se penjem čak na vrh da bih skočio. Skok s nivoa staze u reku isto bi me ubio. Možda sam lud, ali nisam glup."

Farington se preko volje smeška pokazujući bele zube. Maše radnicima da nastave da traže rđu ili šta već rade dole, poseže u džep i vadi cigaru i šibicu.

"Hoćete li vi... kako vam je ime?"

Paha Sapa zamalo što ne kaže Bili Slovak, ali ne kaže. Hoće da odgovori Bili Spori Konj, ali ne kaže ni to. Dopada mu se ovaj Majk Farington iako nije u rodu sa starim šefom i prijateljem Velikog Bila.

"Ime mi je Paha Sapa. To znači Crna brda, a tamo i živim."

"Znači, vi ste nekakav Indijanac?"

"Lakota. Sijuks."

Farington jednim pokretom krupnog palca kreše šibicu, pali cigaru, izbacuje dim, steže cigaru zubima, prekršta krupne ruke preko širokih grudi i kaže:

"Sijuks. Vi ste ubili Kastera, zar ne?"

"Tako je. Čejeni su pomogli, ali mi smo ga ubili."

Još jedan beli osmeh i svetlucanje plavih očiju. Paha Sapa nikad nije pušio, osim ptehinčalu huhu kanunpu pre nego što ju je izgubio na hanblečeji, ali Faringtonova aromatična cigara miriše neodoljivo. Podseća ga na Šestoricu dedova.

Farington kaže:

"Je li tako? Uz malu pomoć Čejena? Jeste li vi bili kod Liti Big Horna kad se to desilo, gospodine... ovaj... Paha Sapa?"

Paha Sapa gleda sagovornika pravo u oči. Ne smeši se, ne smeje se.

"Jesam, Majk. Ja sam bio poslednje što je general Džordž Armstrong Kaster video za života. Dotakao sam ga baš pre nego što ga je pogodio drugi metak."

Farington se smeje - tri glasna neobuzdana laveža izazivaju ponovne povike njegovih radnika - a onda pažljivije gleda Paha Sapu i prestaje. Tapše ga po leđima, ne blago.

"Verujem vam, gospodine. Tako mi svega, zaista vam verujem. U redu, a kako ćemo da vas spustimo?"

"Niz isti kabl uz koji sam se popeo, pretpostavljam."

"Pretpostavka vam je tačna, gospodine Paha Sapa. Sići ćete uz pomoć tog komada užeta za rublje i Prusikovog kliznog čvora. Mogao bih da uzmem bezbednosnu opremu od nekog momka odozdo, ali ne znam da li biste je prihvatili ni da li vam treba. Ja ću vas spustiti. Vidim da se dole već okupila svetina, tridesetak ili četrdesetak ljudi koji nemaju pametnija posla nego da zevaju naokolo u subotu ujutru, a siguran sam da među njima ima i nekoliko njujorških najboljih."

"Njujorških najboljih?"

"Policajaca, gospodine Kasterova Sudbino. Pajkana sa spremnim palicama i lisicama. Masa vas je gledala kako se pentrate i sigurno je neko telefonirao policiji ili otrčao po najbližeg pozornika. Ali reći ću im da ste moj otac, ili novi radnik na održavanju, ili tako nešto. Obećavate li da nećete pasti i poginuti dok silazimo? Svuda je ova prokleta kriza, znate, i treba mi posao."

"Daću sve od sebe, Majk."

Farington ga ponovo prodorno gleda, žmirka plavim očima u oblaku mirišljavog dima. Jače steže cigaru zubima i široko se kezi.

"Imam osećaj da je vaše sve prilično mnogo, gospodine Paha Sapa. Prilično mnogo."

* * *

Dvadeset pet minuta kasnije objašnjenje Majka Faringtona prihvataju dva pozornika zbunjenih lica, ali ne i okupljeni radoznalci - bilo ih je sedamdesetak, a ne trideset ili četrdeset. Paha Sapa se rukuje s Faringtonom, izvlači se od momka u prevelikom odelu od tvida, s beležnicom u ruci, koji tvrdi da je novinar, i polazi ka Brodveju, ponovo u senke oblakodera, često zastajkujući i osvrćući se prema tornjevima i mostu.

"Paha Sapa, sad kad si to izbacio iz sebe, možemo li da odemo i spremimo se za sastanak?"

Paha Sapu brujanje reči u glavi obično ozlojedi, ali sada mu pomaže da se oseća manje sam u gradu i svetu prevelikom za njega.

"Da, generale. Idem nazad u hotel da se istuširam i obučem čistu košulju, a onda idemo u Aveniju Park."

"Sada si me prvi put oslovio s 'generale'. Ili uopšte mislio o meni kao o generalu, koliko ja znam. Je li se tamo gore nešto desilo dok nisam gledao i slušao?"

Paha Sapa ne odgovara. Skreće desno u donji Brodvej i polazi ka severu, prema Empajer Stejtu i blistavoj Krajslerovoj zgradi u samom srcu vasikunskog grada. Postaje sve toplije. Kad god se osvrne preko ramena, Paha Sapa vidi da se Bruklinski most smanjuje u daljini, delimično skriven zgradama, ali nikad zadugo ne nestaje s vidika, baš kao što nikad neće iščeznuti iz njegovih misli.

Na Trg Junion Paha Sapa stiže s rukama u džepovima, zviždeći Ko se boji vuka još - pesmicu iz crtanog filma o tri praseta; premijera filma je tek u maju, ali Borglam je nekako nabavio kopiju (od samog Volta Diznija, kaže) i pustio je jedne zimske subotnje večeri, kada po običaju on i gospođa Borglam priređuju bioskopske predstave u njegovom ateljeu.

Iza Paha Sape, most s vremena na vreme nestaje, ali nikada u potpunosti.

20
Džordž Armstrong Kaster

Libi.

Znam da ovo nikad nećeš čuti. Ni ovo ni bilo šta što sam ti pričao odavde ili što ću ti ikada reći. Ali ja ću ti ipak govoriti, ovaj poslednji put. Poslednji put za oboje.

U trenutku kad si se nagnula napred i pogledala Paha Sapu u oči - kad si pogledala u njega i u mene, kako sam tada pomislio - tvoje usne su, siguran sam, nemo oblikovale dva sloga: ,,Oti."

Verovatno ipak grešim i u vezi sa značenjem tvog pogleda i u vezi s onim što si prošaputala nečujno za Paha Sapu, a samim tim i za mene. Znam da te je stajalo napora da vidiš svog gosta, pa je verovatnije da si se jednostavno samo nagnula da bi jasnije videla ovog Indijanca koji se obreo u tvom salonu. A možda je ono što si prošaputala bilo: "O, ti", ili čak: "O, ne."

Zamisao da dođe u Njujork i vidi te uživo bila je Paha Sapina. Predložio je to pre nekoliko godina, sredinom dvadesetih, čini mi se. Odbio sam, a on to više nije spominjao. Tek prošle zime sam shvatio da se bliži tvoj devedeset prvi rođendan i da možeš uskoro umreti, što mi nikada do tada nije delovalo stvarno, pa sam u jednom razgovoru spomenuo Paha Sapi zamisao o poseti, i on se složio.

Želeo sam da se to dogodi na tvoj rođendan, osmog aprila. Zbog nečega mi je to bilo veoma važno. Gospodin Borglam započinjao je, međutim, neke vrlo važne radove na mogućem novom mestu za glavu Tomasa Džefersona i obavestio je svog minera Paha Sapu - kog poznaje kao Bilija Slovaka - da, ako uzme slobodne dane te sedmice, ne mora ni da se vraća na posao.

Paha Sapa je učinio najbolje što je mogao, odrekao se nadnica iako to nije mogao sebi da priušti i pošao na dugo putovanje vozom da bi prvi i drugi april proveo u Njujorku.

Oklevao sam da te vidim umesto da te se sećam iz vremena kad smo bili mladi, zaljubljeni i venčani, iz tri razloga. Prvo, bio sam bolno svestan da smo bili u braku svega nešto više od dvanaest godina i da si, u trenutku kad sam se rešio da zatražim od Paha Sape da me odvede u Njujork, već pedeset sedam godina udovica. Svako bi se promenio posle tolikog profesionalnog udovištva. Drugo, nisam želeo da te dolazak ovog šezdesetosmogodišnjeg Indijanca uznemiri. Znao sam, prema novinskim napisima na koje je Paha Sapa povremeno nailazio i prenosio mi njihov sadržaj, da tebe, najpoznatiju udovicu Amerike, stalno pismima i posetama opsedaju razni ljudi željni slave, predstavljajući se kao "nepoznati" ili "poslednji" preživeli iz pokolja kod Liti Big Horna. Sve varalica do varalice. Treće i poslednje, priznajem ti sada, pošto ovo nikad nećeš čuti - strepeo sam da te vidim kao staricu.

Oduvek si bila tako mlada i lepa, mila moja Libi. Ti tamni uvojci. Taj meki nestašni osmeh kakav nisam video u drugih žena. To puno, čvrsto i, kako sam otkrio kad smo vodili ljubav kao muž i žena, beskrajno podatno telo.

Kako da te uspomene zamenim za stvarnu ženu od devedeset godina, naboranu, mlitavu, upaljenih očiju, rđavog sluha i vida, bez gipkosti, veselja i sjaja mladosti?

Toga sam se plašio, i to s potpunim pravom.

Jedino što me donekle oslobađa krivice za ovu surovost, Libi, jeste činjenica da su i tebe, što vrlo dobro znam, odbijali i plašili starci, a naročito starice. Zbog nečega su te žene u dubokoj starosti užasavale koliko i grmljavina od koje si se ranih godina našeg braka skrivala pod krevetom. (Meni su sve godine našeg braka rane.)

Paha Sapa je poslednjih godina pozajmio i pročitao sve tri tvoje objavljene knjige - Čizme i sedla, izdatu 1885, Za barjakom iz 1890. i Logorovanje u Ravnicama, objavljenu 1893 - i iz jedne, mislim iz poslednje, dobro pamtim jedan odeljak (redak primer podrobnog opisa kod tebe, ljubavi) iz kog se jasno vidi taj strah od starenja i starica. Ujahali smo ujedno selo Sijuksa nedugo posle moje pobede kod Vašite, a grupa starica čiji su muževi uglavnom izginuli u mom napadu okupila se kao neka vrsta odbora za doček. Napisala si:

Starice su izgledale najodbojnije. Retka suva kosa padala im je neuredno po ramenima i preko očiju. Lica su im išarana dubokim borama usled najtežeg rada i strašne izloženosti vremenu i nevoljama...

Tupe upale oči zgužvane su im kao i koža. Uši ovih jezivih babetina izbušene su od vrha do resice; u rupama su nekada visile naušnice, sada istrgnute. Sami otvori, prošireni od godina nošenja tereta, sada su prazni, a iskrzana koža mi se gadila.

Sećam se da smo razgovarali u postelji noć pošto smo videli to selo Sijuksa, Libi. Drhtala si, ramena su ti se tresla kao da grcaš od plača, ali suza nije bilo. Udovištvo ovih baba deo je njihove ružnoće, rekla si mi. Postale su ništa kad su im muževi ratnici izginuli, sada su samo još jedna usta koja muškarci iz plemena moraju da hrane, preko volje, i niko na njih neće obraćati pažnju sve do kraja njihovog praznog, tužnog života. "Otvori su sada prazni...", zaista. Zauvek prazni, sasušeni, zaboravljeni i beskorisni.

To je bio tvoj strah tada, dok ti je koža još bila besprekorna, grudi visoke i čvrste (delimično možda i zato što nismo uspeli da stvorimo decu), osmeh devojački hitar, a oči živahne i sjajne. Zato sam pre nekoliko godina, kad je Paha Sapa pročitao neki od retkih novinskih članaka o tebi, možda povezan s otkrivanjem nekog konjičkog spomenika meni ili pedesetom godišnjicom moje pogibije kod Liti Big Horna, u kom si citirana kako kažeš: "Ja sam antikvitet, ali uživam u životu. Sjajno se provodim", znao da lažeš.

* * *

Paha Sapa je obavio neki privatni posao u Njujorku - na osnovu onoga što sam video čini mi se da je to bio nekakav ritual smirivanja nekog boga s njegovog beskrajnog spiska - a onda se vratio u mali hotel blizu železničke stanice Grand central. Hotel je očigledno bio preporučen Paha Sapi, Indijancu, jer su ostali gosti bili uglavnom crnci i stranci, takođe obojeni. No, istini za volju, Libi, sobe su bile bolje od one u kojoj smo ti i ja odseli preko puta Brunsvika poslednje zime koju smo proveli u Njujorku. Iz naše sobe, sećaš se, gledali smo krovove, prolaze između kuća i vodotornjeve iznad krovova, dok se iz Paha Sapine pružao pogled na prometan i sasvim privlačan bulevar.

On nije trošio vreme gledajući kroz prozor, nego je sačekao red za kupatilo u hodniku. Onda je obukao čisto donje rublje i čarape, najbolju belu košulju, zgužvano odelo, i svezao svoju jedinu kravatu. Jeftine cipele malo je izgrebao dok se pentrao po Bruklinskom mostu, pa ih je namazao pastom i uglačao da se sijaju. I dalje su delovale jeftino i neudobno, ali kad je izašao iz sobe mogao je da se ogleda u njima.

U povratku s mosta kupio je viršle na uličnoj tezgi, ali video sam da je i dalje vrlo gladan. No imao je samo dva dana za Njujork i nije mogao da potroši sve novčiće prvog dana.

Broj sedamdeset jedan na Aveniji Park bio je udaljen svega dva-tri bloka i Paha Sapa stigao je gotovo sat prerano. Pošto je pogledao visoku stambenu zgradu, a zatim vratara - koji kao da ga je posmatrao sumnjičavo - Paha Sapa je gurnuo ruke u džepove i razmislio kuda da se prošeta da ubije vreme. Bio je nervozan... osetio sam to. Pomislio sam kako bih i ja bio veoma nervozan. Strepnja je svakako rasla su u meni za vreme trodnevnog putovanja vozom od Rapid Sitija, ali sada me je ispunjavala i nekakva čudnovata, hladna praznina. To osečanje možda ne bih uspeo da ti opišem, Libi, pa neću ni pokušavati.

Stali smo ispred hotela Doral (Paha Sapa je negde nekad pročitao da si volela da prođeš pored tog hotela dok si još izlazila u šetnje, Libi, mada ne shvatam zašto), a vratar hotela takođe nas je podozrivo pogledao, pa je Paha Sapa produžio, prešao ulicu i pošao na istok, prema reci.

Obišli smo nekoliko krugova, četiri bloka ka istoku, dva ka severu i nazad, a onda je došlo vreme za sastanak. Paha Sapa je, zamisli, čak zastao ispred izloga hotela Doral da se ogledne. Izraz lica nije mu se promenio, ali osetio sam da se mršti. Onda se ispravio i prešao ulicu.

Ulazna vrata zgrade bila su neobična, dvostruka, pomalo slična kao na vazdušnoj pretkomori kesona pukovnika Roublinga, kako ih je Bil Slovak opisao Paha Sapi. Zarobljen u tom tesnom prostoru s krupnim, besmisleno uniformisanim čuvarom - Paha Sapa se setio slične uniforme na čuvaru-kondukteru Ferisovog točka na Svetskoj izložbi u Čikagu od pre četrdeset godina - moj domaćin je ponovio da imamo zakazan za četiri sata sastanak sa stanarkom zgrade, gospođom Elizabet Kaster. Vratar je rekao nešto u mesinganu cev kakve sam viđao samo na komandnim mostovima rečnih brodova, a u odgovor je dobio dugo neljudsko pištanje. Vratar je i dalje nepoverljivo škiljio u nas, ali rekao nam je broj sprata i pritiskom na dugme otvorio unutrašnja vrata.

Pre nego što smo stigli da nađemo lift ili pođemo uz stepenice, začulo se kaluđeričko šuštanje crnih sukanja i opazili smo jednu damu kako žustro i odlučno silazi niz mračno stepenište. Jedan kratak, ali uzbudljiv trenutak bio sam siguran da si to ti, Libi, živahnija nego što sam te zamišljao s devedeset godina, natprirodno svesna toga ko ti dolazi i željna da me pozdraviš posle toliko godina. Kad se lice ove žene pojavilo pred nama, međutim, preplavili su me razočaranje i stvarnost. Bila je premlada da bude ti, mada je pripadala ženama koje celogživota deluju kao da su se rodile stare. Osim toga, žestoko se mrštila.

"Jeste li vi Indijanac, gospodine Spori Konju?", upitala je strogo i prkosno. Naglašavala je neke reči nasumično, usled dugogodišnje izveštačenosti. Glas joj je bio hrapav, kao da ga je prečesto ljutito podizala.

Paha Sapa je ustuknuo jedan korak ka vratima da joj načini mesta u dnu stepeništa. Nije skinuo kapu. Primetio sam da nije završio rečenicu s "gospođo" kao kad govori s posetiteljkama na Rašmoru.

"Jesam."

Žena je ostala na donjem stepenika da bi nadvisila Paha Sapu i telesno i moralno, mada je bila dovoljno visoka - a Paha Sapa dovoljno nizak - da se ne trudi oko telesne nadmoći, a s moralnom svakako nije bila uspešna.

"Ja sam gospođica Margerit Merington..."

Nastavila je pre nego što je Paha Sapa stigao da klimne glavom u znak da je prepoznao ime (koje mu zapravo nije bilo poznato, znao sam to).

"...i moram vam reći, gospodine Spori Konju, da sam se potpuno i neopozivo protivila tome da dođete i trošite vreme i energiju gospođe Kaster!"

Vratar se povukao korak unazad, ne samo da bi Ijutitoj dami otvorio spoljna vrata dok je Paha Sapa držao otvorena unutrašnja. Bilo je očigledno da vratar poznaje gospođicu Margerit Merington i da je odavno naučio kako da bude na najvećem mogućem odstojanju od nje u tako skučenom prostoru.

"Pa, stidite se što ovako traćite vreme ove divne dame, samo to mogu da vam kažem, i nadam se da Mej zna šta radi, mada ona, po mom skromnom mišljenju, retko misli na dobrobit gospođe Kaster kada odobrava ovako besmislene sastanke..."

Paha Sapa nije ni pokušao da progovori. Možda je, kao i ja, slušao besne naglaske, sada i u slogovima kao i u čitavim nasumično odabranim recima.

Onda je gospođica Margerit Merington žustro izašla na pločnik Avenije Park kroz vrata koja je vratar, mudro, držao napolju otpozadi, krijući se iza njih kao iza štita.

"Je li to dole gospodin Spori Konj?", doviknuo je odozgo nešto mekši glas. Nije to bio tvoj glas, Libi, naravno. Pretpostavio sam da je to ili tvoja kućedomaćica ili, mnogo verovatnije, pošto u glasu nije bilo služinske bojažljivosti, dama s kojom smo se Paha Sapa i ja dopisivali ugovarajući ovaj susret, moja navodna sinovica ljubimica (koju nikad nisam video), izvesna Mej Kaster Elmer.

Paha Sapa je prišao stepeništu i podigao glavu. Sada je skinuo kapu.

"Jeste."

"Dođite gore, molim vas. Dođite. Popnite se stepenicama, ako možete. Liftu treba čitava večnost da dođe na poziv. Popnite se, gospodine Spori Konju."

* * *

Bio sam ubeđen da sam spreman za tvoj mali stan u Aveniji Park broj sedamdeset jedan. Pročitao sam bio, odnosno, Paha Sapa je pročitao, između ostalog, i dugi razgovor iz 1927. u kom je izveštač tvoj dom nazvao "predivnim povratkom u eleganciju prošlog stoleća", ali stvarnost je bila snažnija od toga. Ulazak u tvoj stan ličio je na putovanje vremeplovom gospodina Velsa u 1888. godinu. Spolja su se, kroz debela okna prozora čvrsto zatvorenih čak i po ovako lepom prolećnom danu, čuli autobusi, vozovi i automobili, zvuči dvadesetog veka, ali u stanuje bila 1888. godina. Prozori su bili veoma čisti, ali naizgled zakovani, a sve sobice kroz koje smo prošli mirisale su na mešavinu sredstva za glačanje nameštaja, ustajalog vazduha, nevidljive prašine, starih stvari i starih ljudi. Tvoj stan, mila moja, mirisao je na staricu. (Sećam se kako smo, na samom početku našeg braka, oboje bili prisiljeni da se pomirimo s činjenicom na koju mladence niko ne upozorava - da u ovako malom stanu svako mora brzo da nauči da živi okružen izrazito ljudskim mirisom onog drugog. Tada je u tome bilo nečeg čudnovato uzbudljivog. Sada sam, kroz Paha Sapina još oštra čula, primetio samo da stan miriše na starice.)

Usred tamnog prastarog nameštaja ponosno je stajao novi radio, poklon od prijatelja, kako sam saznao kasnije iz nekog članka koji je Paha Sapa pročitao. Delovao je anahrono među nameštajem, fotografijama i sitnicama iz prethodnog stoleća. Skala je bila tamna.

Sećam se da je Paha Sapa pre dosta godina pročitao da u vreme pedesete godišnjice kratke bitke mog puka kod Liti Big Horna nisi imala radio, pa si 25. juna 1926. bila pozvana u obližnji hotel da slušaš radijski prenos svečanosti i inscenacije bitke. Je li to bilo hotel Doral preko puta? Hotel ti je ljubazno ponudio raskošnu sobu za noć, ali, na osnovu objavljenih izveštaja, tisi čitav prenos presedela uspravno u stolici od pruća i zurila u radio, a otišla si, oslanjajući se na štap, odmah po završetku emisije. Tvoj jedini zabeleženi komentar o povicima glumaca (jedan je igrao mene) i oponašanju topota kopita iz Montane glasio je: "Da, zapravo tako je bilo."

Kako bi ti to mogla da znaš, mila? Otkud bi ti mogla da znaš kako je bilo? Tačno je da si smelo putovala sa mnom kroz oblasti naseljene neprijateljski nastrojenim Indijancima do ove ili one tvrđave, ali kako bi mogla da imaš ikakvu predstavu o tome kakvi su bili ti poslednji minuti kada je više od hiljadu i po Sijuksa i Čejena nasrtalo na naše proređene snage? Kako bi mogla da imaš ikakvu predstavu o tome?

Paha Sapa je morao da upozna još dve žene pre nego što je stupio pred tebe u zadnji salon (čiji jedini prozor, baš kao što nas je obavestio izveštač iz 1927. godine, još donekle gleda na reku Ist). Prva je bila ona koja je doviknula Paha Sapi da se popne uz stepenice, gospođa Mej Kaster Elmer, s kojom smo se prošle godine dogovarali u vezi s ovim kratkim sastankom. Već sam spomenuo da su novine našeg rodnog grada Monroa, u državi Mičigen, prilikom otkrivanja nekog mog spomenika jednom navele gospođu Elmer kao moju ("generalovu") "sinovicu ljubimicu", ali ona je zapravo kćerka mog sinovca i ja je se uopšte ne sećam. Bila je to nasmešena, pomalo i uzrujana sredovečna dama rumenih obraza, i pristojno je pozdravila Paha Sapu, mada mu nije pružila ruku.

S gospođom Elmer, koja je ispričala Paha Sapi da je njen muž bio prilično vešt astronom amater, bila je u prvoj u nizu sobica što su se pružale ka salonu i gospođa Margaret Flud, služavka, takođe sredovečna. Škiljila je u Paha Sapu (pa samim tim i u mene) podozrivo kao i gospođica Margerit Merington dole u predvorju (mada manje agresivno od nje). Gospođa Mej Raster Elmer prekinula je svoj opis muževljeve ljubavi prema astronomiji da objasni kako je Patrik, odnosno gospodin Flud, pazikuća, otišao da nešto obavi, kao da je to vrlo važno za Paha Sapin susret s generalovom udovicom.

Onda smo ušli u mali salon, osvetljen uglavnom kroz prozor popodnevnim zapadnim suncem koje se odbijalo od okana viših zgrada napolju, i ti si, Libi, ljubavi moja, tu sedela i čekala.

Samo što, naravno, to nisi bila ti.

Pošteđen razaranja starosti, ja ne znam da li bilo koje ljudsko stvorenje može da sačuva izgled i "ličnost" iz svoje mladosti i srednjeg doba do tako duboke starosti. Možda su muškarci uspešniji u ostvarenju te drske ambicije pošto neke važne crte - orlovski nos kao moj, na primer, ili gusti brkovi - mogu da zamene nestalu osobu kao što smeli, surovi potezi karikaturiste zamenjuju stvarnost, ali su, avaj, pustošenja i izdajstva vremena po žene daleko svirepija.

Tog prvog aprila 1933, kad te je Paha Sapa posetio, samo sedam dana te je delilo od devedeset prvog rođendana, najdraža.

Ali ti - Libi koju sam poznavao i voleo, s kojom sam vodio ljubav, o kojoj sam sanjao čak i u najdubljim snovima - ta ti nisi bila tu.

Bila si obučena u udovički crni krep (s nekakvom tkaninom boje peska oko vrata, prikačenom brošem iz drugogstoleća, iz mog stoleća), što mi je delovalo besmisleno pedeset sedam godina posle onog nesrećnog dana kad si ostala udovica posle moje pogibije.

Tvoje ruke, tvoje ljupke, meke ruke tankih prstiju i glatke kože, ljubljene Libine ruke, postale su žilave izobličene kandže posute staračkim pegama i otekle od artritisa. Nokti su ti požuteli kao starački nokti na nogama.

Nisi pružila ruku Paha Sapi i obojica smo se tome obradovali. Iako je Paha Sapina moć vizije s godinama iščezla, ni on ni ja nismo želeli da rizikujemo s bilo kakvim telesnim dodirom između vas dvoje. Jednom sam, pre dosta godina, kad sam postao svestan toga gde sam i šta sam postao posle svoje smrti kod Liti Big Horna, maštao da Paha Sapa otputuje na istok i namerno te dotakne da bih ja-duh napustio ovog ostarelog Indijanca i naselio se u tebe do kraja naših života (tvog i mog, mila). Kako su divni i intimni mogli biti naši nemi razgovori svih ovih godina. Kako bi to ublažilo i tvoju i moju usamljenost. Samo sam onda shvatio da nisam duh, niti duša koja putuje u nebo (kako sam voleo da mislim pošto sam otkrio svoje mesto u Paha Sapinom umu), i s tim otkrivenjem maštarija je umrla.

Lice ti je bilo vrlo, vrlo bledo, a rumenilo ili već neka šminka na tvojim obrazima samo je bolno isticala to bledilo, kao ruž na mrtvacu. Svi članci u novinama i časopisima godinama su naglašavali kako izgledaš mnogo mlađa nego što jesi, a na osnovu fotografija koje je Paha Sapa video - ti s četrdeset osam godina, sa šezdeset pet, sa šezdeset osam - to je nekada i bilo tačno. Osmeh, oči i uvojci na čelu (obojeni?) zaista su delovali slično, ako ne baš isto. Ali vreme je sada izbrisalo tragove trajnosti i lepote moje Libi kao što bi ljutiti učenik prešao mokrom spužvom preko kredom ispisane table.

Tvoje staračko grlo bilo je splet žica i kablova - opet Bruklinski most! - koji je visoki crni čipkani okovratnik neuspešno skrivao. Sećam se da smo jednom - ti i ja - primetili da muškarci iz grane tvog oca, a naročito sam sudija, ne dobijaju bore do duboke starosti, ali sada se činilo da si najzad povukla na majku. Malobrojne bore od smeha kojima smo se smejali - ti i ja - i koje smo gotovo slavili poslednjih meseci našeg zajedničkog života, sada su ti izbrazdale čitavo lice. Vreme te je, poput debelog pauka, čitavu premrežilo.

Sećam se, mada to nije učtivo, da si onog juna pre nego što sam zauvek otišao iz tvrđave Linkoln, imala pedeset tri kilograma. Koliko god da si težila tada kad smo se poslednji put istinski sreli, činilo se da ti se telo urušilo, da su ti odavno omekšale sve kosti osim kičme iskrivljene kao u većine zaista starih gospođa i očigledno koščatih tankih podlaktica.

Voleo bih da ti mogu reći, draga moja Libi, da su ti oči ostale iste - plave, jasne, inteligentne, nestašne, zamamne - ali i one su pretrpele, kako bi to Šekspir rekao, "more promena", i to ne nabolje. Nekako su potamnele, izgubile se u senkama upalih duplji - ličile su na očne duplje Abrahama Linkolna pred smrt - i delovale su upaljeno i neusredsređeno.

Toliko pamtim, i neću više opisivati, ali ova zapažanja obavio sam u senkama aprilskog popodneva, pod posrednim i sve slabijim svetlom. Činilo se da masivni teški tamni nameštaj u sobi upija svetlost. (Priznajem da sam potražio pogledom mali pisaći sto iz Apomatoksa ¹² koji nam je poklonio Fil Šeridan, ali nije bio u salonu, a nisam ga primetio ni usput.)

Moja "omiljena sinovica" predstavila me je kao "gospodina Sporog Konja, s kojim sam se dopisivala i nedavno razgovarala."

Gospođa Elmer pokazala je rukom Paha Sapi da sedne, pa pošto se sama spustila na stolicu, Paha Sapa nas je smestio preko puta tebe, Libi. U prenatrpanoj sobi njegova kolena bila su svega metar od tvojih (ako sam uspeo da razaznam gde su kolena ili drugi delovi tela u toj zgužvanoj masi krepa, svile, muslina i svega ostalog što je činilo tu žalobnu lomaču od haljine).

Priznajem ponovo da zamišljajući susret s tobom kroz Paha Sapu nisam ni pomislio da će s nama u sobi biti još nekoga. Čak i pošto se gospođa Flud - "Margaret" - izvinila i otišla da obavlja kućne poslove (ili da prosto sedi i puši u kuhinji ili na zadnjem stepeništu), činilo mi se da je soba nakrcana trima živim osobama i mojim lebdećim, neživim prisustvom.

U tom trenutku takođe sam shvatio da sam drugi duh generala Džordža Armstronga Kastera (mada nisam bio duh) koji je kročio u tu sobu. Prvog duha gospođa Elizabet Kaster nosila je svuda sa sobom gotovo pedeset sedam godina, i svakako je bio u sobi s nama.

Kad si progovorila, mila moja, glas ti je bio istovremeno hrapav od šlajma i tanušan kao paučina bora koja ti skriva crte lica. Paha Sapa i gospođa Elmer nagnuli su se ka tebi da te čuju.

"Jeste li dobro doputovali u Njujork, gospodine Spori Konju?"

"Jesam, gospođo Kaster, bio je to prijatan put."

"Čak iz... odakle?Iz Nebraske?Iz Vajominga?"

"Iz Južne Dakote, gospođo. Iz Crnih brda."

Nisi se nagnula ka nama, ali video sam da se naprežeš da nas čuješ, Libi. Nisam video trubu za sluh u sobi, ali očigledno si imala teškoća sa sluhom. Pitao sam se koliko Paha Sapinih reči zaista čuješ, no učinilo mi se da sam video blesak prepoznavanja u tim neusredsređenim očima kad je spomenuo Crna brda. Sećam se da je Paha Sapa pročitao nešto što si napisala 1927. godine: "Posle bitke kod Liti Big Horna to ne bih mogla da kažem, ali kako godine prolaze sve sam uverenija da su Indijanci bili žrtve teške nepravde."

Da sam poživeo, sunašce moje, ubedio bih te u to mnogo pre 1927. Sećam se da je Paha Sapa pročitao, u tvojoj knjizi Čizme i sedla, verujem, nešto u smislu da je "general Kaster bio prijatelj svih Indijanaca u rezervatima", što je očigledno značilo da sam pomagao onima koji se potčine vladi SAD, odnosno njenim predstavnicima kao što je bio moj Sedmi konjički puk, i ostanu u rezervatima, prestanu da love, strpljivo čekaju da im železnicom stignu sledovanja govedine i čekajući pokušavaju da obrađuju zemlju.

Ništa nije dalje od mojih stavova, i sadašnjih i nekadašnjih. Priznajem da sam prezirao Indijance iz rezervata, da i sada prezirem one koji su se pokorili našim pretnjama i napadima i preobrazili se u krotke crvenokošce. Ja sam se divio ratnicima - i njima i ženama, deci i starcima koji su stavili sve na kocku i vratili se s njima u Ravnice, u tužnom i napropast osuđenom pokušaju da povrate svoj stari način života... a taj pokušaj bio je unapred nemoguć jer smo im mi gotovo istrebili krda bizona. Svi mi iz Sedmog konjičkog, od oficira do najzelenijeg regruta imigranta, vajkali smo se zbog činjenice da su agencije dale Sijuksima i Čejenima nove puške repetirke za lov na retke bizone, a da su mladići uzeli te puške, često bolje od naših, i izjahali u preriju da se bore protiv nas.

Žalili smo se, ali čitav Sedmi konjički puk divio se takvom stavu - želeli smo samo poštenu i ravnopravnu borbu - a za vreme pregovora mi vojnici trudili smo se da prikrijemo prezir prema nižim, "krotkim" Indijancima koji sede u rezervatima ili se izležavaju u rđavo održavanim šatorima blizu tvrđava. Nisu bili ništa bolji od skitnica i prosjaka pored kojih je Paha Sapa tog jutra prolazio na ulicama Njujorka.

Nešto si govorila.

"Jeste li već stigli da razgledate Njujork, gospodine Paha Sapa?"

Paha Sapa se malčice osmehnuo - video sam njegov odraz na staklu visoke vitrine s poredanom blizu tebe. Otkako sam postao svestan Paha Sape i svog mesta u njemu, retko kad sam ga video ili osetio da se smeši.

"Prošetao sam jutros Bruklinskim mostom, gospođo Kaster."

"O, strina", prekinula ga je Mej Elmer Kaster, "sećaš li se kako si, pre dosta godina, često odlazila taksijem do njujorške strane mosta i šetala pešačkom stazom, a ja sam dolazila iz Bruklina da te sačekam?"

Paha Sapa je pisma gospođi Elmer slao na adresu Ulica Klark 14, Bruklin.

Nisi se okrenula ka Mej, Libi. Nagnula si glavu i lako se osmehnula, kao da slušaš prijatnu muziku sa radija. Ali radio je bio isključen.

Gospođa Mej Kaster Elmer se nakašljala i pokušala ponovo.

"Strina, sigurno se sećaš da sam ti kazala da je gospodin Vilijem Spori Konj bio u trupi predstave Divljeg zapada gospodina Bufalo Bila Kodija, u kojoj si toliko uživala. Zato smo i odlučile da treba da primiš gospodina Sporog Konja. Sećaš li se, strina?"

Govorila je vrlo glasno i sporo, naglašavajući gotovo svaki slog, kao da si ne samo nagluva nego još i strankinja, Libi. Najzad si prestala da slušaš nečujnu muziku i pogledala prvo nju, a onda Paha Sapu.

"Oh... da. Videla sam vaš nastup u predstavi gospodina Kodija, gospodine... Spori Konj, je li tako? Da. Videla sam vas kako nastupate i zapazila sam vas u finalu, kad je gospodin Kodi glumio mog muža. Dobro se sećam... Bilo je to u Medison skver gardenu novembra osamdeset šeste. Jahali ste vrlo dobro, a vaši ratni pokliči bili su vrlo jezivi i uverljivi, i u tački Dedvud i u finalnoj tački Liti Big Horna. Da, vrlo uverljivo. Odličan nastup, gospodine Spori Konju."

"Hvala vam ", reče Paha Sapa.

Znao sam da Paha Sapa nikad pre nije bio u Njujorku i da je stupio u trupu Bufalo Bila tek u proleće 1893, nešto pre otvaranja Svetske izložbe u Čikagu, ali na koga god da si mislila, Libi, na kog god Indijanca da si mislila, ovo je probilo led i shvatio sam zašto te Paha Sapa nije ispravio.

"Oh, videla sam predstavu mnogo puta posle", nastavila si tim tihim, promuklim, ali jasnim šapatom, skrećući pogled svojih gotovo slepih, nekada plavih očiju prvo prema nama, zatim otprilike prema Mej Kaster Elmer i najzad prema nameštaju. "Gospođica Oukli... Mala Oštrooka, kako ste je nazvali u programu... postala mi je vrlo dobra prijateljica. Jeste li to znali, gospodine Spori Konju?"

"Ne, gospođo Kaster, nisam to znao."

"Molim?"

Paha Sapa je ponovio odgovor.

"Pa, tako je bilo, gospodine Spori Konju. Naravno, gospodin Kodi bio je pre dosta godina izviđač mog muža. Svi u vojsci znali su gospodina Kodija pre nego što je otvorio svoj Cirkus Divljeg zapada. Tog novembra, na premijeri njegove predstave u... gde je to bilo, Mej?"

"U Medison skver gardenu, strina."

" Oh, da, naravno... mislim da sam to upravo rekla. Tog novembra, na premijeri predstave gospodina Kodija u Medison skver gardenu, pojavile su se sve važne ličnosti... general Šeridan, koji mi baš i nije bio drag, da budem surovo iskrena, i general Šerman, i Henri Vord Bičer... mislim da je to bilo pre njegovog skandala... je li to bilo pre skandala i suđenja zbog preljube, Mej?"

"Da, strina, mislim da jeste."

"Pa, i on je došao... čudan, krupan, dugokos i neprivlačan čovek u crnom odelu s pelerinom u kojoj je ličio na vreću loja. Jedan kapak mu je padao, pa je izgledao kao idiot ili žrtva moždane kapi. Teško je bilo poverovati da je to najveći govornik i propovednik i - očigledno - zavodnik svog doba, ali bio je. Ogast Belmont bio je na toj premijeri, i Pjer Lorilar. I ja. Dobila sam počasne ulaznice, naravno. Čarls i ti niste bili, je li tako, Mej?"

"Nismo, strina."

Paha Sapa je gledao sinovicu, i mislim da smo se obojica pitali je li Mej Kaster Elmer uopšte bila rođena 1886. godine. Verovatno jeste. Ispod njene teške šminke nazirala se mreža kanalića. Ti si, Libi, i dalje govorila, kao stara igračka kojoj, kad se navije, treba dosta vremena da stane.

"Pa, te iste jeseni naša stara kuvarica i saputnica iz doba na granici, Eliza, došla je u grad..."

Priznajem, na ovo sam se malo trgnuo. Eliza, naša crna kuvarica - moja crna kuvarica za vreme rata i pre nego što sam upoznao Libi, Eliza koju je moja konjička jedinica oslobodila ropstva u Virdžiniji i koja je od tada išla sa mnom (a zatim sa mnom i Libi) u Teksas, Mičigen, Kanzas i dalje na zapad - Eliza u Njujorku, u Medison skver gardenu gleda Predstavu Divljeg zapada Bujalo Bila, a u završnici predstave Kodi glumi da ga ubijaju Indijanci koji glume da ubijaju mene? Eliza? Samo deset godina posle moje prave smrti?

"...Udala se za lekara crnca i napustila nas još dok je O... dok je Armstro... dok je potpukovnik još bio živ... Ili je to bio advokat crnac, Mej, mila moja?"

"Mislim da je bio crni advokat, strina."

"Da, da... Bilo kako bilo, volela sam da pokazujem Njujork Elizi, a te jeseni dala sam joj ulaznice za predstavu u Medison skver gardenu... Smatrala sam da treba da je pogleda, vidite..."

Prvi put posle nekoliko minuta tvoj pogled, Libi, vratio se na Paha Sapu.

"...zato što smo Eliza i ja doživele mnoge prikazane scene... ne napad na dedvudsku poštansku kočiju, naravno, ni Veliku reviju, ali mnoštvo drugih prizora... i bila sam sigurna da ništa ne može miloj, odanoj Elizi bolje ni življe da prizove naša zajednička iskustva sa granice nego taj najverniji i najstvarniji prikaz života na Zapadu koji više ne postoji zbog snažnog napretka civilizacije."

Zastala si da dođeš do daha, mila moja, a ja sam prestao da prebirem po Paha Sapinim sećanjima na kratko vreme provedeno u Kodijevoj trupi. To je u suštini bila ista predstava koju si videla 1886, Libi, i koju su hiljade ljudi videle narednih godina i na Svetskoj izložbi u Čikagu. Kodi je retko menjao uspešan recept, i u svom izviđanju, i u predstavi, i u laganju o istoriji.

"Posle predstave kojoj nisam mogla da prisustvujem - ponovo - zbog drugih obaveza, Eliza je odnela posetnicu koju sam joj dala u šator gospodina Kodija - njih dvoje se nisu poznavali pošto je Eliza otišla od nas pre nego stoje Kodi stupio u konjičke izviđače - i kasnije me je obavestila..."

Tada si, sunašce moje, u stilu Ejmosa i Endija ¹³ počela prenaglašeno da oponašaš Elizin stari virdžinijski ropski dijalekt. (Paha Sapi je Robert, njegov sin, napravio majušni radio, pa sam stotinama puta slušao deliće ove emisije u barovima i domovima drugih radnika. Emisiju je emitovala moćna čikaška radio stanica, tako da se čula čak i u Crnim brdima kad je vreme povoljno. Kad je Rubi Tejlor, lik iz emisije, skoro umrla od upale pluća pre dve godine, u proleće 1931, polovina ljudi na Rašmoru nije pričala ni o čemu drugom.) A i ti si, ljubavi, sigurno redovno slušala ovu emisiju, pošto je tvoj glas više ličio na harlemsku škripu Safir, Ribarove žene, nego na sporo južnjačko otezanje naše kuvarice Elize.

"'Pa, gospojce Libi, kad se gosn Kodi pojavio, om'a sam vid'la da su mu leđa i bokovi isti kao u generala...' Eliza je mog muža uvek zvala 'general', gospodine Spori Konju, čak i posle rata, kad su svim oficirima koji su ostali u vojsci sniženi činovi, pa je Oti... moj muž... ostao samo potpukovnik. 'Pa, gospojce Libi', nastavila je Eliza, 'kad sam došla u šator gosn Kodija, kazala sam mu: Gosn Bufalo Bile, kad ste se popeli gore na grudobran i okrenuli se 'nako, rekla sam sebi da ste pljunuti-pljuncijati general Kaster u bici.'"

Posle ovog prilično glasnog deklamovanja radijske verzije Elizinog crnačkog govora, kikotala si se, draga moja, sve dok se nisi zakašljala, a i Mej Kaster Elmer se glasno smejala, pa su joj široki crveni obrazi postali još širi i crveniji, a čak i Paha Sapa se gotovo neprimetno osmehnuo, rekao bih (osim ako lako podrhtavanje voza u prolazu nije prodrmusalo staklo vitrine sporcelanom). Kašljala si sve dok njih dvoje nisu prestali da se osmehuju, a onda je Margaret - gospođa Flud - donela na poslužavniku čajnik, nekada fine, ali sada ispucale šolje i tanjiriće, bokalčić s mlekom i posudu sa šećerom, kašičice i - na posebnom tanjim - sićušne kriške nečega nalik na sendviče s krastavčićima. Pošto si i dalje kašljala u belu maramicu koja se pojavila niotkuda (mada sam dok sam bio živ i oženjen tobom naučio da su od ženinog srca tajanstveniji samo njeni rukavi), gospođi Mej Elmer Kaster pripala je čast da sipa čaj. Dok je završila i ti si prestala da kašlješ i hripaš.

Znao sam da je Paha Sapa mrtav gladan, ali da se plaši da uzme sićušni sendvič pošto ne zna kako tako nešto treba da se jede u društvu dama. Ako se dobro sećam, najdraža moja Libi, ti i ja smo jednom, na samom početku našeg braka, bili suočeni s potpuno istim ovakvim majušnim sendvičima najednom odposlednjih svečanih prijema starog generala Vinfilda Skota kao zapovednika Linkolnove vojske pre nego što su ga starost i kilogrami oterali na smetlište istorije. Togpopodneva prosto sam ubacio u usta dva-tri bezukusna trougla hleba, maslaca i krastavčića i zalio ih divovskim gutljajem generalovog veoma rđavog vina.

Namrštila si se na mene, ali oči su ti bile vesele u tim danima naše mladosti, a onda si mi, kad te niko nije gledao, namignula. Danas, prvog dana aprila 1933, nije bilo zavereničkog namigivanja ni bleska u očima, a pozabavila si se šoljom čaja koju ti je ta sinovica Mej sipala i jednim sićušnim trouglastim sendvičem namrštena i smrtno ozbiljna. Već sam zapazio da je zanimanje za hranu jedno od poslednjih, ako ne i poslednje, koje opstaje u zaista starih ljudi.

Dok si žvakala, nimalo damski, potpuno usredsređena, mila moja, shvatio sam da postoji još jedan razlog što s teškoćom poistovećujem Libi koju sam tako ludo voleo s ovom staricom Libi koja sedi u fotelji s visokim naslonom preko puta mene. Zubi su ti bili drugačiji.

Oduvek si imala lepe, ali sitne zube - svaki je ličio na minijaturu onih žvakaćih guma koje je Robert žvakao negde 1906, a Paha Sapa ga zaticao - a tvoj savršeni sitnozubi osmeh bio je deo tvog šarma.

Sada si očigledno nosila totalnu protezu. Zubar ili zubotehničar nije se potrudio da je napravi prema tvojim prirodnim ljupkim zubićima, i ove nove, krupne, daleko agresivnije zamene promenile su ti čitavo lice; zubi su ti štrcali napred kao u glodara i jasno se pokazivali kad govoriš ili žvaćeš.

Izvinjavam se zbog ovih neljubaznih primedbi, ljubljena Libi. Iznosim ih samo zato što znam da ih nikad nećeš čuti.

Moja omiljena (iako nepoznata) bratanica Mej se nakašljala. Ona je bila naš posrednik i očigledno je smatrala da je pogrešno ubeđenje njene strine da je videla Paha Sapu u Predstavi Divljeg zapada (odnosno Cirkusu, kako su predstavu zvali u Njujorku 1888) savršen prelaz u srž teme o kojoj smo želeli da razgovaramo.

Bilo mi je drago zbog toga, pošto smo obećali Mej da naša poseta neće potrošiti više od petnaest minuta tvog dragocenog vremena i energije, Libi, a sudeći po časovniku koji je glasno kucao na severnom zidu, više od polovine tog vremena protraćili smo u praznom ćaskanju.

"Strina Libi, možda se sećaš da sam spomenula da nam gospodin Vilijem Spori Konj nije pisao samo zato što je učestvovao u predstavi o... ovaj... o bici kod Liti BigHorna, nego i zato što je u njoj učestvovao. U bici, mislim. Bio je... video je... hoću da kažem, bio je na bojnom polju sa stricem Armstrongom dvadeset petog juna te godine kada je..."

Tada si se preobrazila, Libi. Do tada si sedela nagnuta napred, jela i pila čaj, a onda si spustila tanjirić uz zveket i ispravila u fotelji s visokim naslonom svoju krivu kičmu koliko god si mogla, dok ti je lice dobilo izraz oprezan, odbramben, nedokučiv.

Paha Sapa mi je jednom pročitao stari članak o otkrivanju nekog besmislenog konjaničkog spomenika meni u Monrou juna 1910. Osim tebe, na svečanost su došli i Njegova Neizmernost predsednik Hauard Taft, guverner Mičigena Vomer i mnoge druge važne zvanice, ali, kako si kasnije rekla novinaru, ono što te je gotovo dokrajčilo (nisi se tako izrazila, ljubavi) bio je večernji susret u Arsenalu sa stotinama veterana Sedmog konjičkog puka. Neko se grubo našalio (mislim da je to bio onaj duhoviti pešadijski oficir koji te je nasmejao rekavši da se čudom čudio, dok je njegova pešadijska jedinica pratila našu konjicu, što usput nije video nijednu letvu kojom bi se mogla založiti vatra, nijedno pile ni prase kojim bi se mogao omastiti brk, nijednu nedirnutu pušnicu ni bilo šta što bi ih onako gladne usporilo na našem tragu) suvo primetivši da su izveštaji o pokolju mog puka sigurno bili veoma preterani, pošto se tog vikenda okupilo toliko "preživelih". Nisi se obazrela na to, ali nisi mogla da se ne obazreš na ovaj obavezni lični susret sa stotinama ostarelih, bezubih, osedelih zbrčkanih starih veterana s crvenim maramama oko vrata - ja sam nosio takvu maramu, naravno, pa su neki vojnici preuzeli taj običaj, a omatoreli veterani su to očigledno smatrali zanimljivim - koji su uporno tvrdili da te poznaju, da te dobro pamte i da su bili generalovi "bliski prijatelji".

Osim šačice štabnih oficira, rekla si, nisi se setila nijednog od tih ljudi (a još manje njihovih žena, dece, zetova, snaha i unučica koje su dovukli na otkrivanje konjičkog spomenika u Monrou i koje su ti uporno predstavljali kao da su i oni bili tvoji dragi prijatelji i pratioci).

Ali nije ti samo to, siguran sam, ukrutilo kičmu i izbrisalo svaki izraz s lica tog prvog aprilskog dana 1933. godine.

Čak i kroz krajnje ograničeno sočivo Paha Sapinog izbora za čitanje poslednjih godina, znao sam vrlo dobro da će se, kad se prede na temu moje pogibije - moje i još dvesta pedeset osam oficira i vojnika Sedmog konjičkog puka, među njima i moja dva brata, mog vrlo mladog bratanca i mog zeta - svako ko se potrudio da stvori mišljenje o meni svrstati u grupu onih koji me ocenjuju kao slavohlepnog glupaka koji je žrtvovao svoje ljude, srodnike i samog sebe usled čiste nadmene gluposti, ili u suprotnu kategoriju za koju sam ja, potpukovnik (mada su me svi koji su me voleli i dalje zvali "generalom") Džordž Armstrong Kaster, stradao vršeći svoju dužnost u neustrašivom napadu na najveći broj neprijateljskih indijanskih ratnika u čitavoj istoriji ratovanja protiv Indijanaca.

Kasterofobi i kasterofili, kako se jedan inače beznačajan uvodničar izrazio pre nekoliko godina. Po svemu sudeći nije postojala sredina - niko nije mislio da sam nešto između ova dva suprotstavljena i međusobno isključiva pola, nadmene budale ili heroja mučenika.

Zaboravljaš li važne stvari u poslednje vreme, tako stara i bolesna, mila moja? Je li senilnost počela da se prikrada iza tih upaljenih očiju i naboranog, bezizraznog lica? Je li moguće da si, dok sedim preko puta tebe, zaboravila da si predvodila kasterofile pedeset sedam dugih, gorkih godina? Uvek spremna za odbrana mog imena i časti i od najmanje mrlje, često si predvodila i napade, na primer 1926. i 1929, kada si se žestoko suprotstavila K. S. Asberiju, tada glavnom agentu u rezervatu Vrana zaduženom za bojište kod Liti Big Horna koje nosi moje ime, jer je nameravao da stavi tablicu u čast uspomene na onog pijanog strašljivca majora Markusa Rinoa - Rinoje, u to si bila uverena, mila, ostavio mene i moje tri čete na onom brdu da izginemo.

Tolike godine i decenije nepokolebljivo si predvodila kasterofile u moje ime, ne dozvoljavajući kasterofobima da nađu oslonac, koristeći svoju tugu, udovištvo i dostojanstvo kao oružje. Za to vreme, koliko si lažnih "nepoznatih preživelih" morala da upoznaš, za koliko si njih čula? Desetine? Stotine?

Ljubavi moja, godine 1893, svega sedamnaest godina pošto je tvoj muž postao hrana za crve, otišla si na Svetsku izložbu u Čikago, i tamo su ti predstavili poglavicu Kiša Pravo U Lice. On je, kako su se razmetali Indijanci čak i u trupi Bufalo Bila, bio moj ubica. Ti si, sunašce moje, i predobro znala da je razlog uspona ovog debelog starog rošavog Indijanca na lestvici Sijuksa i Čejena u predstavi Bufalo Bila - za ime sveta, čak su iz Ravnica preneli staru kolibu Bika Koji Sedi, u kojoj je Paha Sapa upoznao svoju ženu, i dali je Kiši Pravo U Lice da u njoj stanuje za vreme Izložbe - upravo to što je nasmešeni nadmeni starac tvrdio da me je svojom rukom ubio u visokoj travi kod Liti Big Horna. A kad ti je Kodi predstavio tu iskeženu rošavu matoru budalu, samo si klimnula glavom, dok ti je bol razdirao utrobu kao da ti u stomaku neko razmahuje britvom.

Nije ni čudo što si ovog dana, iako iscrpljena, bila kruto oprezna i namrštena, ovog dana za koji smo samo Paha Sapa i ja znali da je naš ponovni susret, tvoj i moj, ljubavi, dok ti je gospođa Mej Kaster Elmer objašnjavala da je Paha Sapa bio na bojnom polju upravo onog dana, časa i trenutka kada sam ja, tvoj muž, umro.

Kad je Mej ućutala, zavladala je duboka tišina. Paha Sapa nije prekidao ovo dugo i sve gušće ćutanje, a nisi ni ti, moja nekadašnja, bivša, sada izgubljena ljupka devojčice. Časovnik na komodi otkucavao je sekunde. Negde sjuga, s reke Ist, iz pravca Bruklinskog mosta, začulo se žalobno pištanje brodske sirene.

Najzad, postoje punih minut i po od naših preostalih šest minuta proteklo u tišini, ti si progovorila, još tiše nego ranije, ali s čujnom oštrinom u glasu koja bi me obrijala glatko kao britva što ti je i dalje rasecala utrobu.

"Bili ste tamo kad je moj muž poginuo, gospodine Vilijeme Spori Konju?"

"Jesam, gospođo, bio sam."

"Koliko vam je godina, gospodine Spori Konju?"

" U avgustu punih šezdeset osam, gospođo Kaster."

,,A koliko vam je bilo tada... tog dana... gospodine Spori Konju?"

"To mi je bilo jedanaesto leto. U junu još nisam imao punih jedanaest godina."

"Kako vaš narod zove mesec jun, gospodine Spori Konju?"

"Različito, gospođo. Moje bratstvo ga zove mesec junskih bobica."

Tada si se nasmešila, Libi, a tvoji novi pogrešni zubi bili su agresivniji nego ikad. Štrčali su kao u stare grabljivice, a ne kao u zeca.

"Taj naziv je pomalo tautologija, zar ne, gospodine Vilijeme Spori Konju?"

Paha Sapa se ne smeši, ne trepće i ne okreće glavu od tih hladnih, nekada plavih očiju koje zure u njega.

"Izvinite, gospodo Kaster. Ne znam tu reč... tautologija."

"Ne, naravno da ne znate, gospodine Spori Konju."

"Ali pretpostavljam da znači 'izlišnoponavljanje', odnosno, kako se moj mentor, gospodin Doun Robinson, često šalio: 'učestalo izlišno ponavljanje', kao što bih i opisao naš naziv za mesec jun. U jeziku Lakota naziv glasi wipazunkawastewi, i znači manje-više 'mesec u kom bobice tog meseca sazrevaju, a dani lunarnog meseca se ne poklapaju sasvim s danima meseca juna po savremenom kalendaru."

Žmirkala si u njega dok je držao ovaj govor, mila, možda najduži koji sam ikada čuo od Paha Sape, a tvoje žmirkanje, linija usta i brade i tvoje držanje govorili su da ne slušaš, da odbijaš da slušaš i da ti nije stalo.

Najzad si ravnodušno rekla: " Tvrdite da ste videli mog muža na bojnom polju, gospodine Spori Konju?"

"Tako je."

"Jeste liga vi ubili?"

Paha Sapa je na ovo zatreptao. "Nisam, gospođo Kaster. Nisam ga ni na koji način povredio. Nisam bio naoružan. Samo sam ga dodirnuo."

"Dodirnuli ste ga? Zašto ako ga niste napali, gospodine Spori Konju?"

"Imao sam deset leta i želeo sam da izvedem potez. Poznajete li taj izraz, gospodo Kaster?"

"Da, mislim da znam šta znači, gospodine Spori Konju. Potezom indijanski ratnici dokazuju svoju hrabrost, zar ne? Samo dotakavši neprijatelja?"

"Tako je, gospođo. Ja nisam bio ratnik, ali sam pokušao da dokažem svoju hrabrost."

"Jeste li imali... kako se ono zvaše? Štapić za potez? Viđala sam ih dok sam putovala s mužem u indijanska sela u Kanzasu, Nebraski i drugde."

"Ne, bio sam goloruk."

Uzdahnula si, Libi, i nagnula se malčice napred, i dalje kruta, kao da si na zarđalim šarkama.

"Je li vam moj muž nešto rekao, gospodine Spori Konju? Hoćete li mi reći da vam je moj muž nešto kazao?"

Paha Sapa i ja smo mnogo puta razgovarali o tome šta da ti kaže dalje. Kad je prvi put, pre dosta godina, predložio da te poseti, radi mene, maštao sam da ga nagovorim da ti kaže izvesne tajne koje samo ti i ja znamo, kako bi shvatila da on zaista govori u moje ime. Neke tajne sada mi zvuče besmisleno, na primer: "Gospođo Kaster, kaže da se seća kako ste otišli sami u vrbak onog dana kad je puk pošao iz tvrđave Linkoln i šta ste tamo radili...", a ako ne objasni da je moj duh u njemu, to ionako ne bi imalo nikakvog smisla.

Razgovarali smo o tome da te ubedimo kako je moj duh - ono što je Paha Sapa smatrao mojim duhom - unutar njega. Tada bih, najdraža, mogao da ti kažem sve što sam žudeo da ti kažem. Na kraju krajeva, oboje smo živeli u tom čudnom dobu prizivanja duhova i spiritističkih seansi pre i za vreme rata, a ti si se ne jednom glasno pitala ima li nečega u tim medijumima i posetama mrtvih.

Sada bi ti Paha Sapa mogao dokazati da ima.

Ipak, odustali smo od toga. Bilo bi suviše... vulgarno. Najzad smo odlučili (ja sam najzad odlučio) da ti Paha Sapa samo objasni da sam ja, tvoj muž, na samrti prošaputao njemu, običnom dečaku: "Reci mojoj Libi da je volim i da ću je uvek voleti." Potpuno smo očekivali da kažeš: "Oh, a da li ste vi s deset godina govorili i razumeli engleski, gospodine Spori Konju?", na šta bi on odgovorio:

"Nisam, gospođo Kaster, ali sam upamtio jednostavni zvuk tih reči i razumeo ih kasnije, kad sam naučio engleski."

U tu svrhu skratili smo izjavu na: "Reci Libi da je volim." Osam jednostavnih slogova. Može delovati moguće, posebno devedesetogodišnjoj ženi koja nije prestala da me voli, da sam to rekao i da je mali Indijanac upamtio tih osam slogova i najzad joj ih doneo kao osam ruža.

Onda sam čuo kako ti Paha Sapa odgovara u toj sobici: "Ne, gospođo Kaster, vaš muž mi ništa nije rekao. Verujem da je već bio mrtav kad sam ga dodirnuo."

Zurila si u njega vrlo dugo - čitav minut dodeljenog nam vremena protekao je zauvek - a onda si hladno rekla: "Zašto ste onda došli k meni, gospodine Vilijeme Spori Konju? Da mi kažete kako je moj muž izgledao u poslednjim trenucima života? Da mi kažete da nije patio... ili da jeste? Ili možda želite da mi se izvinite?"

"Ne, gospođo Kaster. Samo sam želeo da vas upoznam. I zahvalan sam vam što ste odvojili vreme za mene."

Paha Sapa je ustao. Osetio sam da treperim od neobjašnjivih osećanja - nisam uspeo ni da ih prepoznam - ali ti si i dalje sedela i spokojno gledala odozdo ovog ostarelog Indijanca, ljubavi moja; pogled ti je bio nepomičan, ali ne više sumnjičav ni neprijateljski. Možda samo pomalo zbunjen.

"Da ste se izvinili, gospodine Spori Konju", rekla si mu tim šaptavim glasom, "kazala bih vam da za tim nema potrebe. Odavno sam shvatila da mog muža niste ubili vi Sijuksi ni vaši Čejeni... one kukavice i Jude u njegovoj jedinici, ljudi kao Markus Rino i Frederik Bentin ubili su mog voljenog muža, njegovu braću, njegovog bratanca i toliko njegovih vojnika."

Paha Sapa nije znao šta da kaže na ovo. Ja nisam znao šta da kažem Paha Sapi da kaže na ovo. Poklonio se i okrenuo da izađe. Gospođa Mej Kaster Elmer pohitala je da ga isprati kroz prenatrpani stan.

Iz salona iza nas začuo se šapat i Paha Sapa se okrenuo. Još si sedela, nekako još manja, najmilija moja, kao da si se skljokala iz tog prkosnog stava i ostala samo pogurena starica, ali si prstom s požutelim noktom pozivala Paha Sapu da ti priđe.

Nagnuo se nad tebe i udisao miris toaletne vode od jorgovana ispod koje je izbijao miris veoma stare žene u slojevima krute odete.

Pogledala si ga u oči, pogledala si nas u oči, i prošaputala: "Oti...", ili možda: "Zbogom", a možda samo neke besmislene slogove, nešto krkljavo ili nevezano za bilo šta od ranije.

Kad je shvatio da nećeš reći ništa drugo, Paha Sapa je klimnuo glavom kao da shvata, ponovo se naklonio i izašao za Mej Kaster Elmer. Služavka, gospođa Flud, užurbano je za nama unela u salon nešto stoje ličilo na poslužavnik s lekovima.

* * *

Paha Sapa se vratio u hotel za obojene i lepo prospavao noć. Njegov voz polazio je sutradan ujutru u 7.45 sa stanice Grand central. Iako ja nikada zaista ne spavam, ponekad skliznem u nesvesno stanje crne pozadine u kojoj obitavam kad me Paha Sapa ne prizove u svetlost i zvuke, ali te noći nisam našao utočišta.

Otkrio sam da žalim što ti nisam rekao mnogo štošta, Libi, draga moja, ženo moja, živote moj.

Želeo bih da sam ti objasnio da ti oficiri kukavice i izdajnici nisu prouzrokovali moju pogibiju ni smrt moje braće Toma i Bostona, mog bratanca Otija i drugih tamo kod Liti Big Horna. Tačno je da je major Rino bio pijanica - i verovatno i kukavica - i da me je Bentin mrzeo iz dna duše (oduvek), mada je pokazao hrabrost na istom bojištu na kom je Rino pokazao kukavičluk, ali ništa od toga nema veze s mojom smrću. U svojoj vojničkoj duši znam da Rino, Bentin i ostali nisu mogli doći da pomognu meni i mojim trima opkoljenim četama; tog dana nas je delilo svega šest kilometara, ali činili su se beskrajni kao razdaljina od Zemlje do Meseca. Oni su se borili u svojoj bici, Libi, ljubavi moja, i nisu mogli da stignu do nas na vreme niti da nam budu od koristi, nego bi samo izginuli s nama.

Jednostavno, neprijatelja je bilo previše, najmilija moja. Naši najbolji obaveštajci, beli agenti iz rezervata, uveravali su nas da se svega oko osamsto ratnika, Čejena i Sijuksa, Lakota, Nakota i Dakota, iskralo iz rezervata da love bizone i bore se. Ne više od osamsto, a verovatno i manje, pošto tako velike grupe retko duže ostaju jedne uz druge - teško im je da nađu dovoljno ispaše za konje. Osim toga, same hrpe ljudskog izmeta i drugog smeća koje nastaje u logoru s više od dvestotinak Indijanaca razlog su što grupe ne ostaju zajedno.

I tako smo pojahali očekujući osam stotina, a naleteli smo na... koliko? Čula si sve brojeve, mila moja. Sežu od hiljadu i po ratnika postrojenih protiv nas do šest hiljada, uglavnom pristiglih iz sela s deset do petnaest hiljada muškaraca, žena i dece spremnih da i sami stupe u bitku - ili makar da skalpiraju i kasape. Na krajnje, mila, važno samo to da nas je čekalo suviše prokletih Indijanaca. To se nikad pre nije dogodilo. To je bilo neočekivano. To je bila moja propast.

Pa čak i tada, Libi, trebalo je da pobedimo. Sve do poslednjeg trenutka bio sam ubeđen da ćemo pobediti - čak i bez Rinovih i Bentinovih četa, bez kola sa zalihama i bez sanduka s municijom.

Razlog je bio jednostavan - iole ozbiljnija konjička jedinica uvek je nadmoćnija od Indijanaca iz Ravnice. Naša najbolja taktika bila je juriš u svaku veću grupu ili neprijateljsko selo. Indijanci bi se borili nekoliko minuta, ili bi se borili u begu, ali ako imaju mogućnost da se rasprše i uteknu pred jurišom, uvek bije iskoristili. Uvek.

Ali ovog puta nisu.

Gotovo je smešno kad se malo bolje razmisli, ljubavi moja. Kao što si mi jednom rekla za nemirnog konja kog si jahala u Kanzasu: "Konji mogu biti opasni, ali uvek ih nateraj da se ponašaju kao konji. Kad jednom shvatiš šta pokušavaju da ti urade, moći ćeš to da izbegneš."

Verovao sam da će se Čejeni i Sijuksi kod Liti Big Horna ponašati kao kod Vašite - kao svuda gde su Sedmi konjički i ostali pukovi na njih nailazili. Iznenađeni konjičkim jurišom, trebalo je da se bore nekoliko minuta, a onda da se razbeže kao i uvek do tada.

Samo što ovog puta nije bilo tako. Jednostavno, nije, ljubljena moja Libi.

* * *

Da sam mogao da govorim s tobom tog prvog aprilskog dana, objasnio bih ti da ne tugujem zbog sebe, nego zato što sam tamo poveo svog mlađeg brata Toma (možda najvećeg junaka među nama, odlikovanog s dve Medalje časti), mog drugog brata Bostona, neborca (kog sam u poslednjem trenutku, mušičavo, unajmio kao izviđača, misleći da će mu biti žao ako propusti Poslednju veliku bitku s Indijancima), a da ne spominjem bratanca Otija, koji je tek bio napunio osamnaest godina i pošao s nama upravo da ne bi propustio tu obećanu Poslednju bitku.

Kad bih mogao, Libi, kad bi duhovi i nebesa zaista postojali, stegao bih im ruku, pogledao ih u oči i izvinio se svima, naročito onima koji su mi tako dugo verovali i išli za mnom, na primer Usamljenom Čarliju Rejnoldsu, Majlsu Kiou i Bilu Kuku, ne zbog toga što su izginuli, jer svi mi Bogu dugujemo smrt (kao što nas Hamlet podseća), nego zbog svojih budalastih pretpostavki i predviđanja te vrele, vlažne junske nedelje 1876.

Podsetio bih i tebe na nešto, ljubavi. Podsetio bih te na to kako smo se dobro provodili (i kako smo nameravali da se provodimo kad najzad počnem da zarađujem držeći predavanja pošto se Poslednja velika bitka s Indijancima okonča, ili možda kao političar Demokratske stranke). Bez briga o našoj budućnosti, samo bih te podsetio kako smo se dobro zabavljali.

Bio sam ratnik i voleo sam to. A ti si uživala u položaju i uzbuđenjima ratnikove žene, mila... ili makar u položaju žene ratnika oficira.

Buntovnici su bili najhrabriji neprijatelji protiv kojih sam se ikad borio, a neprijateljski nastrojeni Indijanci bili su nam protivnik godinama posle rata. Ali čak i tada, čak i te poslednje zime iproleća, ti i ja smo znali da se dani aktivne borbe na granicama bliže kraju.

Najzad, poslednje što bih ti rekao tog subotnjeg popodneva u tvom salonu punom ustajalog vazduha bilo bi da je trebalo da se preudaš. Uveren sam u to. Trebalo je da se ponovo udaš posle Liti Big Horna čim si imala prilike, ljubavi moja.

Dve godine posle naše posete Paha Sapa je, potpuno slučajno, naišao na novinski članak o tebi. Tvoj "književni izvršilac", ista ona gospođica Margerit Merington s optužujućim glasom kojim je čudno naglašavala slogove što smo je na trenutak videli u ulazu zgrade, navela je da si, otprilike u vreme našeg susreta, rekla: "Ponekad sam usamljena, ali oduvek mi se činilo da bih počinila preljubu kad bih se probudila i na svom jastuku videla bilo čiju glavu osim Otijeve."

Pa, mila moja, na ovo moram da ti kažem - lupaš gluposti.

Tvorac te je stvorio, više nego ostale žene, verujem, da budeš voljena, da voliš zauzvrat, i da budeš ljubavnica.

Trebalo je da nađeš nekog dobrog čoveka posle 25. juna 1876. čim to ne bi izazvalo skandal - neki advokat bi dobro poslužio (kao što je poslužio našoj kuvarici Elizi), ili još bolje neki sudija, pošto si oduvek potajno želela da se udaš za svog oca Sudiju. Trebalo je da se udaš za valjanog čoveka i zauvek ostaviš iza sebe život u Ravnicama. Da živiš bez agitovanja za konjička sedla i beskrajne prepiske sa sladunjavim starim vojničinama požutelih brkova koji ti pišu: "Voleo sam generala Kastera", a zapravo kažu: "Voleo bih Vas, gospođo Kaster, kad biste mi dozvolili. " Da ne pišeš romantične i istorijski ne baš tačne maštarije s luckastim naslovima kao što su Čizme i sedla i Za barjakom.

Trebalo je da živiš za sebe, Libi Bejkon, a ne za svog mrtvog muža. Trebalo je da slaviš život, ne moju smrt, i trebalo je da ponovo postaneš ljubavnica i budiš se svakog jutra s glavom na njegovom jastuku. Možda si još mogla da rodiš dete - imala si trideset četiri kad sam poginuo. Dešavale su se i čudnije stvari. Tada bi živela u potpunosti i slavila bi život, draga.

Umesto toga, ti si "živela" služeći duha. A duhovi ne postoje, ljubavi.

Jednog dana objasniću to Paha Sapi, koji misli drugačije. Pokušaću da ga navedem da shvati ono što sam otkrio pre nekoliko godina - da ja nisam duh, niti duša koja čeka odlazak na nebesa, nego samo kvržica u njegovoj jedinstvenoj svesti, neka vrsta oponašanja samosvesnog pamćenja.

Sve je Paha Sapa, sve su obrti njegovog neobičnog dara vizije, i oduvekje bilo tako. Nema duha, nema "mene" ovde, ljubavi moja. Nikad nije ni bilo.

No, iako nisam ni duh ni oslobođena duša, naučio sam nešto o smrti za sve ove godine koje sam proveo u kolevci tame, Libi. Sa strepnjom ti kažem da ne mislim da ima ičega posle ovog života, najdraža, zbog čega takođe žalim što se nisi preudala i sagradila novi život, nego si odlučila da pokopaš svoju budućnost sa mnom pre pedeset sedam godina.

Ipak, i dalje mi je drago što me je Paha Sapa, najusamljeniji čovek kog si u životu upoznala, ljubavi, čovek koji je izgubio svoje ime, rodbinu, čast, ženu, sina, bogove, budućnost, nade i sve sveto što mu je ikad bilo povereno, i dalje se radujem što me je Paha Sapa doveo u Njujork tog prvog dana aprila 1933.

* * *

Neuobičajena prolećna snežna oluja zadržala nas je dan i noć blizu Central Ajla u Nebraski, a dva dana pošto smo najzad stigli na Rašmor, Rapid Siti džornal preštampao je članak iz Njujork tajmsa, s datumom od 5. aprila 1933.

UMRLA GOSPOÐA KASTER, U 91. GODINI

Gospođa Elizabet Bejkon Kaster, udovica generala Džordža A. Kastera, čuvenog borca protiv Indijanaca u danima posle Građanskog rata, umrla je juče u 5.30 po podne u svom stanu u Aveniji Park 71 pošto je u nedelju uveče pretrpela srčani udar. U subotu je napunila devedeset jednu godinu.

U poslednje vreme bila je dobrog zdravlja i raspoloženja i povremeno je odlazila u kratke šetnje i vožnje.

Pored samrtničke postelje gospode Kaster juče su bile dve bratanice njenog muža, gospoda Čarlsa V. Elmera iz Ulice Klark broj 14 u Bruklinu i gospođica Lula Kaster, koja je pozvana sa stare farme Kasterovih u Monrou, država Mičigen, kao i gospodin Elmer.

Očekuje se da će sahrana biti obavljena u Vest Pointu. Pojedinosti će biti objavljene naknadno.

Mnogo godina, gotovo do samog kraja svog dugog i bogatog života, gospođa Elizabet Bejkon Kaster čuvala je živu uspomenu na smelog konjičkog zapovednika čija je smrt u bici kod Liti Big Horna u Montani 1876. godine, u kojoj su njegov bataljon potukli Indijanci, postala jedna od najtragičnijih i najdramatičnijih stranica američke istorije.

Gospođa Kaster rodila se u Monrou, u državi Mičigen, u porodici sudije Danijela Bejkona, i tu je vodila miran i povučen život do 1864, kad se udala za "dečaka generala zlatnih uvojaka". Njen mladi suprug vojnik, general Kaster, rođen je u Nju Ramliju, u okrugu Harison, država Ohajo, a vojnu akademiju u Vest Pointu završio je 1861. U vreme njihovog venčanja već je uspešno učestvovao u Građanskom ratu i dobio je unapređenje po povratku s bojišta na dan prve bitke kod Bul Rana.

Zatim je u činu brigadnog generala služio kao zapovednik brigade mičigenske dobrovoljačke konjice, koja je pod njegovim vodstvom postala jedna od najefikasnijih i najbolje obučenih konjičkih jedinica Federalne vojske. Gospoda Kaster je posle udaje išla stazama kojima retko idu žene u ratu. Spavala je gde se zatekne, pila vodu u kojoj je, prema njenim recima, "bio celokupan prirodopis", i nikad se nije žalila na glavobolju, potištenost ni umor.

Išla je s generalom do kraja Građanskog rata. Bila je uz njega u Ričmondu, u Virdžiniji, kad se Li predao Grantu kod Apomatoksa. General Kaster bio je među oficirima generala Fila Šeridana. General Šeridan je kupio pisaći sto na kom je potpisana predaja Vojske Konfederacije i poklonio ga gospođi Kaster.

Indijanski pohod 1867.

Posle Građanskog rata general Kaster, s još nenavršenih dvadeset šest godina, premešten je u Teksas. Kao potpukovnik i zapovednik Sedmog konjičkog puka stekao je prva iskustva u borbi protiv Indijanaca. Dve godine bio je sa svojim pukom raspoređen u Kentakiju, a u proleće 1873. zapoveđeno mu je da na Teritoriji Dakota štiti geometre Severnopacifičke železnice koji su trasirali tu prugu kroz indijanske oblasti zapadno od Misurija.

Gospođa Kaster lično je pratila svog muža na mnogim smelim pohodima protiv Indijanaca. Bilo je to doba pokrivenih kola, a putovanja preko kontinenta obavljala su se kočijama, čamcima, kolima i pešice, uz stalnu opasnost od prerijskih požara i uvek prisutnih Indijanaca.

Vesti s parobroda

Najzad je gospođa Kaster ostala da čeka u tvrđavi Abraham Linkoln u Bizmarku, a general Kaster se priključio znatnim snagama u pohodu protiv Indijanaca za koji se general Šeridan nadao da će biti odlučujući. Tri sedmice posle pokolja u kom su generala Kastera i čitavu njegovu jedinicu sastavljenu od pet četa, ukupno 207 ljudi, crvenokošci pobili za dvadesetak minuta, spori parobrod doneo je vesti uzvodno.

Posle muževljeve smrti gospođa Kaster napisala je tri knjige o svojim iskustvima, Čizme i sedla ili Život s generalom Kasterom u Dakoti, Logorovanje u Ravnicama i Za barjakom. Ovo je bio deo njene više od pola veka duge odbrane generalove uspomene, oko koje su plamtele kontroverze. Držala je predavanja po čitavoj zemlji i borila se za generalova prava u Vašingtonu. Godine 1926. izjavila je da, po njenom mišljenju, stare rane zaceljuju.

Iako je udovica smatrala pokolj kod reke Liti Big Horn u Montani užasnom tragedijom, jednom prilikom je izjavila da je to "možda bilo neophodno u širem smislu, jer je javno nezadovoljstvo posle bitke dovelo do bolje opreme za sve vojnike, i uskoro se rat protiv Indijanaca i okončao".

Pre nego što joj je neuritis otežao kretanje bila je dobro poznata pojava na sunčanoj strani Avenije Park, kuda je često šetala. Često je posećivala kub Kosmopoliten u blizini svog doma. Izjavila je da je savremeni klub uteha za udovice i usedelice. U šetnjama ju je pratila njena družbenica gospođa Margaret Flud, koja je sa svojim mužem, bivšim vojnikom Patrikom Fludom, bila stalni član njenog domaćinstva.

Osim ratnih uspomena, njen stan su krasila i mnoga kolonijalna blaga, a jedno od najvrednijih bila je prva zastava primirja Konfederacije. U njenom predsoblju nalazila se panoramska fotografija otkrivanja spomenika njenom mužu u Monrou, u Nebrasci.

* * *

Zbogom, Libi. Zbogom, ljubljena moja devojko. Više se nećemo sresti. Ali, kao što me je Paha Sapa i ne znajući naučio:

Toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo.

Videću te ponovo okom moga srca.

21
Šestorica dedova

Petak, 28. avgust 1936.

Pošto se popeo nepodnošljivom žičarom, stajao gore na planini i gledao Dvoranu zapisa slušajući kako Gatson Borglam govori o miniranju kamena sačuvanog za glavu Teodora Ruzvelta, Paha Sapa se svojevoljno sa svojim šefom spustio istom tom žičarom da ne bi morao ponovo da se suoči s petsto šest stepenika. Te vrele avgustovske večeri već se jednom spustio niz te stepenike, i trpeo je prejake bolove da to ponovi.

Bol, a ne kamena prašina, šalje Paha Sapu pravo nazad u njegovu kolibu u Kistonu. Umesto da spremi večeru - već je skoro sedam uveče kad najzad stigne kući - on uprkos vrućini koja se još ne povlači pali vatru u štednjaku na drva i zagreva dve velike kofe vode, donesene s pumpe napolju. Treba mu šest takvih kofa da napuni kadu, a kad je usuo poslednje dve, one prve dve već su se ohladile.

Voda je ipak još vrela dok svlači sa sebe radnu odeću, izuva cipele i čarape i seda u kadu s lavljim nožicama.

Bol od raka počinje da ga ometa. Paha Sapa oseća bol kako mu se prikrada iz utrobe, prostate, debelog creva ili odakle god, preti da ga savlada prvi put u njegovom životu često ispunjenom bolom, krade mu snagu. Ta snaga je uvek bila njegov tajni saveznik, snaga neuobičajena za čoveka njegove skromne visine i težine, a sada iščezava kao toplota iz ove vode ili kao sama voda kad izvuče čep.

Ponovo u čistoj odeći, Paha Sapa izlazi da nahrani magarce pre nego što i sam nešto pojede.

Oba magarca su u sklepanom novom oboru, i Ðavolji i Advokat. Paha Sapa im naliva vodu i proverava imaju li žita za jelo i da li im je seno razbacano po oboru. Ðavolji pokušava da ga ujede, ali Paha Sapa je spreman na to. No, nije spreman za Advokatovo ritanje; od udarca kopita u butinu na trenutak mu čitava noga obamre, pa mora da se nasloni na ogradu jer mu je naglo pozlilo.

Magarci pripadaju ocu Pjeru Mariju iz Dedvuda, zaista prastarom svešteniku i jedinom živom od trojice redovnika koji su pre mnogo godina poučavali Paha Sapu, a Paha Sapa mu je obečao da će vratiti životinje do subote popodne. Unajmio je stari kamion marke dodž - isti onaj koji je prevezao podmorničke motore iz Kolorada - od rođaka Haudija Pitersona, takođe iz Dedvuda, i posuo svežim senom i slamom ograđeni teretni prostor kamiona da preveze magarce iz Dedvuda. Kamion će mu trebati i noćas, ali namerava da ga vrati Haudiju u subotu rano ujutru, pošto vrati magarce kući.

Sve to, naravno, pod uslovom da noćas ne raznese i sebe i kamion na paramparčad prevozeći dinamit. Namerava da najpre odveze magarce do radilišta i priveže ih u šumi ispod kanjona da ne bi stradali zajedno s njim, kamionom i dinamitom u sledećoj turi. Za taj slučaj napisao je poruku u kojoj je zamolio Hapa Dolanda, najbližeg suseda u Kistonu, da odveze magarce kući "ako mi se desi nešto nepredviđeno" (mada zamišlja da će u njegovu kolibu prvo stići šerif ili gospodin Borglam, a ne Hap).

Pošto je nahranio magarce, Paha Sapa odlazi da spremi sebi pasulj s kobasicama i kafu. Vrlo je umoran; topla kada ga je opustila, ali ovog puta bol nije uminuo. Paha Sapa se pita da li je trebalo da uhvati lekara iz Kaspera za reč i prihvati njegov predlog da rastvara tablete morfijuma i ubrizgava ih špricem.

Posle večere kistonsku dolinu prekrila je senka - kraj je avgusta i smrkava se sve ranije - čigre i laste s repovima u obliku slova V išarale su nebo u skladnim lukovima tragajući za bubama, prvi šišmiši izleteli su u krivudavim putanjama, a Paha Sapa upalio je Robertov drndavi motocikl i odvezao se pet kilometara do brvnare Muna Mersera.

Brvnara je mračna dok joj Paha Sapa prilazi i on na trenutak pomišlja da se prevario misleći da Mun neće imati dovoljno novca da se napije ovog petka uveče. Onda se vrata otvaraju i ogromna pogrbljena prilika - Mun je visok preko metar i osamdeset i težak skoro sto pedeset kilograma - izlazi na klimavi trem.

Paha Sapa gasi mali motor motocikla.

"Ne pucaj, Mune, to sam ja, Bili."

Ogromni obris gunđa i spušta dvocevku.

"Dobro si se setio da dođeš, Spori Konju, Slovače, Sporo Dupe. Obećo si mi noćni posao i pare pre tri nedelje, đavo te odneo tvoj polutanski."

Paha Sapa i vidi i čuje da je Mun na dobrom putu da se napije, ali samo od pića koje sam pravi i od kog će oslepeti za godinu dana ako pre toga ne crkne. Paha Sapa sad vidi kroz otvorena vrata slabašni sjaj fenjera, ali na prednjim prozorima kapci su čvrsto zatvoreni.

"Hoćeš li me pozvati u kuću, Mune? Nosim ti pojedinosti sutrašnjeg posla i ostatak boce."

Mun ponovo gunđa, ali se sklanja u stranu, a Paha Sapa se provlači pored njega u pretrpanu, prljavu i smrdljivu jedinu prostoriju u brvnari.

Muna Mersera svi su bez razlike zvali Mun Malins za ono kratko vreme koje je proveo na spomeniku okrećući čekrk i radeći najprostije poslove, i baš kao taj lik iz stripa, Mun je uvek nosio preveliki derbi šešir na kratko ošišanoj lobanji i nezapaljenu cigaru među zubima. Mun je čak imao čupavog i zapanjujuće sitnog mešanca koji se zvao Kejo, kao mali brat (ili mu je to sin?), i koji je spavao u donjoj fioci komode pored Munovog kreveta. Pas Kejo pospano gleda Paha Sapu, ali ne laje. Paha Sapa se pita da li je i džukac malo popio.

Pored štednjaka i sudopere s pumpom kratke ručice stoje mali, grubo istesani sto i dve stolice, i Paha Sapa i neponuđen umorno seda. Vadi malu bocu viskija, punu otprilike do trečine, i spušta je na sto.

"Vidim da si polokao skoro sve. Jak poklon, Tonto."

Paha Sapa trepće na ovu uvijenu uvredu. Tonto je sporedni lik, Indijanac, u novoj emisiji koju je prošlog februara počela da emituje jedna detroitska radio-stanica, dovoljno snažna da je slušaoci s dobrim aparatima ili poznavanjem jonosfere često mogu slušati i u Brdima kad su prilike povoljne. Paha Sapa je čuo tu stanicu - i tu kaubojsku emisiju s odličnom uvodnom muzikom - na slušalicama koje je dodao malom aparatu s kristalima; taj aparat mu je napravio Robert onog leta pre nego što je otišao u vojsku, pre dvadeset godina.

Paha Sapa se malčice osmehne i gleda po smetlištu u sobi. Čaršavi na Munovom krevetu, nekada beli, sad su uglavnom flekavi i žuti.

"Tonto? Odlično, Mune, mada ti ne vidim radio. Slušao si Usamljenog rendžera?"

Mun ispušta dah pun alkohola i spušta se na stolicu pored stola. Stolica ječi, ali ne popušta.

"Kakav Usamljeni rendžer, jebote? Tonto na španskom znači glupan, Tonto."

Pa, toliko o prefinjenosti.

Mun je priglup, ali ono nekoliko sedmica na Rašmoru dobro je radio na čekrku. Mada je bio i pijanica, a ispostavilo se da, kad se napije, uvek postane opak. Iako je gospodin Borglam žmurio na jedno oko kad ljudi u subotu ujutru, pa čak i u ponedeljak ujutru, dođu na posao mamurni, nije trpeo da se pije na poslu i nije trpeo Muna, koji je dolazio mamuran svakodnevno. Tamo na litici, ljudski životi zavise od trezvenosti i jasnog rasuđivanja ostalih, naročito radnika na čekrku, a Mun je bio mamuran, crvenih očiju i turoban svakog jutra do deset ili čak jedanaest.

Trezan, Mun je bio najdobroćudniji priglupi div na svetu, i ostali radnici su ga pokrivali - neko vreme - ali kad je gospodin Borglam, vrativši se s puta, najzad uvideo istinu, istog trenutka ga je otpustio.

Zato je Mun bio i iznenađen i sumnjičav kad je Paha Sapa prošle sedmice došao kod njega i ponudio mu neverovatnih pedeset dolara za nešto noćnog rada na spomeniku.

Otvorenih usta i svetlucavih sitnih očiju pod obodom šešira, Mun je nagnuo ogromnu glavu, koja kao da mu je iznikla pravo iz ramena, da pokaže nevericu.

"Noćni rad? Šta pričaš, mešanac? Na Rašmoru se ne radi noću jer nema svetla, pa zato nema noćnog rada, jebote."

"Za nedelju dana će biti, Mune - za vikend uoči predsednikovog dolaska u nedelju tridesetog. Čuo si da Ruzvelt dolazi na planinu, zar ne?"

"Nisam."

Dobra osobina Muna Mersera je što se ne stidi i što ne skriva svoje beskrajno neznanje.

Paha Sapa se nasmešio tada, pre tačno nedelju dana, dao Munu punu bocu jeftinog viskija i rekao:

"Pa, sada je izvesno da predsednik dolazi, Mune, u nedelju tridesetog. Biće velika svečanost i otkrivanje Džefersonove glave, a gospodin Borglam hoće da ti i ja noću pripremimo iznenađenje koje je smislio za predsednika i njegovu pratnju. Osim toga, zbog nečega bi hteo da to bude iznenađenje i za ostale radnike, pa pošto moramo da radimo sami i noću - mada kaže da će te subote mesec biti gotovo pun - gospodin Borglam je spreman da nam plati pedeset dolara."

Mun je sumnjičavo zaškiljio, i tada kao i sada. Pedeset dolara je pravo bogatstvo.

"Zašto bi gos'n Borglam 'teo mene, gos'n Bili Mešanac? Najurio me je, sećaš se? I to pred svima. 'Oće li da me ponovo unajmi zastalno?"

Paha Sapa odmahuje glavom.

"Ne, Mune. Gospodin Borglam neće pijance na platnom spisku, ali kao što rekoh, hoće da ovo bude iznenađenje za sve ostale radnike, za njihove žene, i za predsednika Ruzvelta, senatora Norberta i ostale glavešine dole na tribini. Ovo je jednokratni posao, Mune. Ali donosi pedeset dolara. "

Mun je bio smešniji nego ikada te večeri; škiljio je ispod oboda šešira i stezao cigaru zubima dok mu se oči nisu pretvorile u procepe (kao i sada) između nabora kože bez trepavica.

"Pokaži mi pare."

Paha Sapa je doneo svežanj novčanica, gotovo čitavu godišnju ušteđevinu, i izvukao pedeset dolara.

"Šta je tol'ka tajna da gos'n Borglam plaća meni i mešancu da to namestimo noću? Da neće da digne sopstvene kamene glavudže u vazduh?"

Paha Sapa se učtivo nasmejao, ali sav naježen.

"To je neka vrsta vatrometa. Mislim da će svečanost snimati filmske kamere i da gospodin Borglam hoće sve da iznenadi pravim spektaklom."

"'Oćeš da kažeš da onaj ljubitelj crnčuga Ruzvelt dolazi po mraku?"

"Ne, doći će pre podne, mislim, dok su senke na licima još dobre."

"Vatromet usred dana. To je bezveze."

Paha Sapa je slegnuo ramenima, očigledno razgaljen koliko i Mun čudnovatim mušicama Starog. "To je vatromet od vrlo mnogo dinamita, Mune. Mislim da će ličiti na dvadeset jedan topovski plotun u predsednikovu čast... znaš, kao što mu vojska priređuje kad se svira Pozdrav starešini... samo što ćemo malim eksplozijama po čitavom spomeniku ukloniti kamen koji ionako treba da se ukloni, tako da liči na zvanični pozdrav topovskim salvama. Bilo kako bilo, gospodin Borglam je rekao da smem da te unajmim samo za tu jednu noć, delom zato što se ne družiš ni sa kim pa se nećeš izbrbljati, ali ima još ljudi koje mogu da uzmem ako ti nećeš. To je pedeset dolara, Mune."

"Daj mi odma' pare. Znaš, unapred."

Paha Sapa mu da je samo jednu novčanicu od pet dolara, znajući da će je Mun potrošiti na piće u prva dva dana i da će biti manje-više trezan kad mu zatreba sledećeg vikenda.

* * *

Mun pije iz boce i ne nudi Paha Sapi da opere čašu i sipa i njemu. Gledajući kakve su dve čaše u sudoperi, Paha Sapi je drago zbog toga.

"Treba mi još deset dolara."

Paha Sapa odmahuje glavom.

"Slušaj, Mune, ti znaš da ti gospodin Borglam neće platiti ostatak dok se posao ne završi noćas. Sutra Džek Pejn i ja čitav dan bušimo pripremajući ovo iznenađenje... a pošto Džek već zna da se nešto sprema, mogu njemu da dam taj noćni posao i platim mu pedeset dolara... odnosno, četrdeset pet, koliko je ostalo. On će se sigurno sutra uveče pojaviti trezan."

"Pacer? Zajebi njega. Ti i matori ponudili ste meni taj posao, govno jedno mešanačko. Probaj samo da me zajebeš... "

Mun pokušava da se digne, ali Paha Sapa ustaje i lako ga gurne nazad. Šećeruša je jako piće, a Mun se verovatno naliva od utorka.

"Istrezni se do sutra, ozbiljno ti kažem. Ako budeš pijan ili ozbiljno mamuran kad uveče dođem po tebe, uzeću Pejna ili nekog drugog, gospodin Borglam mi je tako naredio. Ozbiljno mislim, Mune. Sutra budi potpuno trezan ili pedeset komada ide nekom drugom."

Mun istura donju usnu kao izgrđeno mrgodno dete. Paha Sapa misli kako će ubiti ovog pijanog glupana ako se rasplače. Nije mu to prvi put u životu da oseća kako u njemu raste stravična radost Ludog Konja na samu pomisao o tome kako zariva sekiru duboko u već skalpiranu lobanju ispod tog glupog šešira.

"U koje doba dolaziš po mene, Bili?"

Paha Sapa duboko uzdiše od olakšanja.

"Nešto pre jedanaest uveče, Mune."

"'Oćeš li tada da mi platiš?"

Paha Sapa se ne trudi čak ni da na ovo odmahne glavom.

"Ujutru. Pre zore. Kad završimo. Možda će gospodin Borglam doći da nas obiđe, pa će ti lično platiti."

"Ali pare su kod tebe, vido sam prošle nedelje!"

"To je bilo za nešto drugo, Mune. Slušaj, ja sam nagovorio gospodina Borglama da mi učini uslugu i tebi da ovaj poslednji posao. Nemoj da uprskaš stvar."

Mun pokušava jače da zaškilji, ali ne uspeva.

"Koji čekrk koristimo?"

"Sva četiri, čini mi se. Pitaću sutra gospodina Borglama, ali mislim da će nam trebati sva četiri."

"Čet'ri? Na litici ima samo tri čekrka, mešanac. Svraćam ja tamo ponekad, znaš. Ima samo tri čekrka na glavama."

"Iznad glava sada rade samo tri, to je tačno, ali ima jedan na zadnjoj strani, prošlogodišnji. Mislim da ćemo ukloniti nešto kamena iz kanjona Dvorane zapisa. I, Mune, još nešto."

"Šta?"

Paha Sapa podiže raspasanu košulju. Dugački kolt koji mu je konjički izviđač Kovrdžavi dao pre šezdeset godina utaknut mu je za pojas. Paha Sapa je uspeo da nađe municiju za njega i isprobavao je kolt, poslednji put koliko juče. Dobra stvar zaista kvalitetnog oružja, misli on, jeste to što zapravo nikad ne zastareva.

"Samo ovo, Mune. Još jednom me nazovi Tonto ili mešanac, pa koliko god da si pijan, razneću ti tu posranu praznu tintaru na toj tvojoj masnoj telesini. Je li jasno, glupa vrećo govana?"

Mun krotko klima glavom.

Paha Sapa odlazi do motocikla. Motor pali iz prve. Dugačka cev revolvera žulja Paha Sapu, pa ga baca na kožno sedište prikolice.

* * *

Nešto pre ponoći Paha Sapa, prema planu, najpre odveze magarce na planinu. Još dok uz škripu menja brzinu velikog kamiona, shvata koliko je taj plan glup. Trebalo je da natovari i dinamit i upaljače zajedno s magarcima i sve preveze odjednom. Ako dinamit eksplodira, razneće skoro ceo grad Kiston, i šta onda znače dva glupa lenja stara magarca? Paha Sapa nikad nije trpeo ništa, ni ljude ni životinje, koji ne zarađuju za život, a ovi magarci samo donose poštu i namirnice ocu Pjeru Mariju jednom do dva puta sedmično od Dedvuda uzbrdo do crkve.

Pa, noćas će biti drugačije. Ovi magarci - i ovaj stari magarac koji ih vozi uzbrdo - za promenu će noćas imati napornog posla.

Ðavolji i Advokat miruju za vreme vožnje. Nisu se obradovali kad im je Paha Sapa privezao grubo načinjene papuče od jute na kopita pre nego što ih je utovario u kamion, ali očigledno misle da se vraćaju svom starom životu sa sveštenikom iznad Dedvuda. Možda su pak samo pospani, ovako nenaviknuti da ih neko budi posle sutona, a možda se raduju hrpama slame i balama sena lukavo raspoređenim po platformi kamiona.

Paha Sapa im ne govori da su slama i seno za kasniji prevoz dinamita.

Put je prazan. Između borova se vidi malo naselje koliba i većih zgrada na planini Doun - koliba za čekrk, kovačnica, zgrada s kompresorom - i potpuno je mračno. Paha Sapa opaža da u ateljeu gospodina Borglama još gori svetio, ali ta građevina je bezbedno udaljena od velikog pošljunčanog parkirališta na čiji kraj on dovozi kamion, parkira ga u senci velikog drveća i istovara magarce.

Drveće sada baca senke jer se mesec - za dva dana će biti pun - uzdigao iznad krošnji i brda na istoku. Noćni avgustovski vazduh topliji je nego obično za ovu visinu i doba noći, a suva trava oživljava od zrikavaca i drugih buba dok Paha Sapa odvodi zbunjene magarce tridesetak metara od parkirališta. Strma staza do Dvorane zapisa počinje zapravo nekih sto pedeset metara dalje na padini brega, ali Paha Sapa ostavlja magarce ovde i želi da miruju dok se on vraća po dinamit. Zato ih čvrsto privezuje za borove, sapinje im noge i vezuje im oči maramama.

Ðavolji i Advokat slepo se ritaju, uznemireni zbog završne uvrede njihovom dostojanstvu.

Ovo je tek početak, misli Paha Sapa dok skida dva drvena samara s kamiona i stavlja ih na preneražene tovarne životinje. Donosi i savijene cerade i spušta ih na tlo išarano mesečinom.

Čitavog života Paha Sapa je voleo miris borovih iglica pod nogama noću, aromu koju ispuštaju hladeći se od vrelog sunca, a ova noć se po tome ne razlikuje. Shvata da bol koji ga je poslednjih nedelja tištao u utrobi i krstima iščezava, zajedno sa strašnim umorom koji ga već mesecima danonoćno prati.

To je to. Nema povratka. Najzad ovo radim.

Misli su mu slobodne, gotovo lepršave, pa mora samog sebe da podseti, zajedljivo, da je do sada samo prebacio dva magarca na brdo u nemoralne svrhe. Postoji zakon koji brani prevoz žena preko državnih granica u nemoralne svrhe. Postoji li sličan zakon i o magarcima?

Postojaće ako se ne pribereš, Crna Brda, grdi samog sebe. Zna da nije ni liznuo viski ni bilo koje drugo žestoko piće ili vino već više od četrdeset godina. Zbog čega ga onda obuzima ovo gotovo pijano veselje?

Zbog toga što najzad radiš ono o čemu si šezdeset godina mislio, gnjavatoru glupi, kaže sebi dok izbacuje menjač iz brzine i pušta kamion da polako sklizne s parkirališta i udalji se od spomenika, a onda najzad uključuje motor.

Iz zaliha dinamita izdvojio je dvadeset jedan sanduk najboljeg i spremio ih za utovar. U poslednje vreme leđa su ga toliko bolela da ga je brinuo i taj jednostavni zadatak da potovari sanduke - plašio se da će mu leda popustiti dok bude nosio teške sanduke uz rampu na kamion - ali sada radi s lakoćom. Sanduci tačno staju u visoko ležište na balama sena kako je i zamislio, a on između njih postavlja cerade i slamu da ih još bolje ušuška.

Ipak, uzdiše s olakšanjem izašavši iz takozvanih granica grada Kistona. Pošto mnogi stanovnici Kistona rade za gospodina Borglama, i pošto je sutra - ne, danas - za većinu njih radna subora, tri otrcane krčme nisu prepune kao obično petkom uveče, ali Paha Sapi bi ipak bilo krivo kad bi trucnuo na ovom zemljanom putu punom rupa i razneo u paramparčad sebe, kamion, krčme i dvadesetak kuća punih usnulih žena i dece.

Ako nitroglicerin ili dinamit eksplodiraju sada, misli Paha Sapa dok kamion puzi uz planinu, razneće samo njega, deo puta i nekoliko stabala, ali mršti se shvatajući da bi zbog užasno sušnog leta takva eksplozija verovatno izazvala šumski požar koji će progutati čitav Kiston i sve građevine na Dounu i Rašmoru.

Dvadeset jedan sanduk dinamita i jedan manji sanduk detonatora ipak nisu eksplodirali za vreme te truckave vožnje uzbrdo.

Paha Sapa zaprepašćeno shvata da je ne samo očekivao da sve odleti u vazduh, nego je nekako poremećeno, bolesno, neobjašnjivo, pomalo i razočaran što nije.

Ponovo se parkira u senkama i istovara dvadeset jedan sanduk dinamita i manju kutiju s upaljačima. Onda nečujno odvozi kamion s parkirališta na napušteni vatrogasni put kilometar i nešto nizbrdo i vraća se pešice kroz šumu. Gotovo puni mesec sija iznad bližih brda i kamenitih hridina, upliće se u krošnje borova iznad Paha Sape i najzad se oslobađa. Penje se zasenjujući zvezde; granitna lica i ramena na Rašmoru naziru se između borova i sijaju na mesečini belje nego po danu. Oči Džordža Vašingtona, najstarije na spomeniku, savršeno glume da slede Paha Sapu pogledom.

Pre nego što dovede zanemele magarce vezanih očiju do dinamita, Paha Sapa diže kutiju s upaljačima - pridržava je naslonjenu na grudi pomoću kožnog kaiša koji je namestio - i nosi je uz kanjon Dvorane zapisa.

Mesečina visoko na liticama kanjona liči na bele trake osenčenih ivica, no senke su veoma crne, a prilaz kanjonu i njegovo dno prošarani su korenjem drveća, razbacanim stenama i pukotinama. Paha Sapa žali što Borglam nije već sagradio široko zavojito stepenište o kom je govorio jutros - juče. Pokušava da se drži mesečine, ali senke su toliko široke i crne da u samom kanjonu mora povremeno da uključuje baterijsku svetiljku.

Oslonivši se na mesečinu, Paha Sapa se jednom spotakne i zamalo padne na zveketavu kutiju s upaljačima. Pruža desnu ruku da spreči pad i nalazi u mraku nisku stenu.

Dok se pažljivo ispravlja i sporije nastavlja napred, oseća da mu krv s odranog dlana kapa niz prste. Na to može samo da se nasmeši i odmahne glavom.

Pravougaona probna rupa za Dvoranu zapisa ne vidi se u kao mastilo crnim senkama na tom zidu, ali Paha Sapa vidi kraj zida kanjona ispred sebe i zna kad treba da stane. Pomoću svetiljke pronalazi otvor, uvlači se sagnut i polako dolazi do kraja slepog okna. Dinamit će postaviti bliže otvoru, pa bi hteo da bude siguran da pogrešan korak ili ispušten sanduk u tami neće aktivirati osetljive detonatore.

Vraćajući se do magaraca i dinamita iza ulaza u uski kanjon Paha Sapa se opire silovitom porivu da zazvižduće. Vadi iz džepa čistu maramicu, briše krv s dlana i prstiju i čudi se neobičnom oduševljenju koje ga obuzima.

Da li se ovako osećaju ratnici kad polaze u bitku?

* * *

"Jesi li ikada želeo da budeš ratnik?"

Robert je to neočekivano pitanje postavio ocu s velikim zakašnjenjem. Bilo je to u leto 1912. godine, na godišnjem logorovanju, a Robertu je bilo četrnaest godina. Mnogo puta pre toga logorovali su u Crnim brdima, ali tada je Paha Sapa prvi put poveo svog sina na sam vrh Šestorice dedova. Sedeli su na samoj litici i klatili nogama preko ivice sasvim blizu mesta na kom je Paha Sapa trideset šest godina ranije iskopao svoju jamu vizije.

"Hoću da kažem... zar nije većina mladića u tvom plemenu tada očekivala da će postati ratnici, oče?"

Paha Sapa se nasmešio.

"Većina. Ne svi. Znaš šta je vinkte, pričao sam ti. I šta je vičasa vakan."

"A ti si hteo da postaneš vičasa vakan, kao tvoj usvojitelj Vrlo Hromi. Ali reci mi istinu, oče... zar nikad nisi bio u iskušenju da postaneš ratnik kao većina momaka?"

Paha Sapa se priseća onog glupavog pohoda na Ponije kad su mu dozvolili da se pridruži starijim dečacima - i kad nije uspeo da drži konje mirne dovoljno dugo da izbegne ruganje ostalih, koji su se i sami povukli čim su videli koliki je ratni logor Ponija - a onda se seća kako je jurnuo u veliku bitku na Masnoj travi potpuno nenaoružan. Shvata da nije ni želeo da povredi vasičue tamo, nego je prosto pojahao s ostalim muškarcima i dečacima jer nije želeo da bude ostavljen.

"Roberte, mislim da zapravo nikad nisam želeo da budem ratnik. Istinski ne. Sigurno je u meni nešto nedostajalo. Možda je prosto bila reč o canl pe."

Četrnaestogodišnji Robert odmahuje glavom.

"Ti nisi bio canl waka, oče. Znaš vrlo dobro kao i ja da se nije radilo o kukavičluku."

Paha Sapa gleda retke oblake na jutarnjem nebu. Godine 1903, posle smrti Velikog Bila Slovaka u rudniku Napast, Paha Sapa je odveo svog petogodišnjeg sina iz Kistona i Dedvuda u Ravnice, gde su sedam dana logorovali na Mato Paha, na Medveđoj steni. Šestog dana Paha Sapa se probudio i otkrio da mu sina nigde nema. Kola kojima su došli još su bila skrivena, konji još privezani tamo gde su ih ostavili, ali od Roberta nije bilo ni traga ni glasa.

Tri sata je Paha Sapa tragao na sve stane po pet stotina metara visokom brdu koje se diže usred prerije, a kroz glavu su mu prolazile razne slike - čegrtuše, lavina stena, provalije, tuđini. Baš kad je Paha Sapa shvatio da mora da pojase do najbližeg naselja po pomoć, mali Robert ušao je u logor, prljav i gladan, ali živ i zdrav. Kad je Paha Sapa pitao sina gde je bio i zašto se skrivao, Robert je odgovorio: "Našao sam jednu pećinu, oče. Razgovarao sam sa sedokosim čovekom koji živi u toj pećini. Zove se isto kao i ja."

Posle doručka Paha Sapa je zatražio od Roberta da mu pokaže pećinu. Robert nije umeo da je nađe. Kad je Paha Sapa zatražio od dečaka da mu kaže o čemu je razgovarao sa starcem, Robert je rekao samo: "On kaže da je ono što mi je rekao i snovi koje mi je pokazao naša tajna - samo moja i njegova. Rekao je da ćeš ti to razumeti, oče."

Robert nikad nije otkrio šta mu je Robert Slatka Vradžbina rekao tog dana 1903, niti kakvu je viziju doživeo. Ali od tada su svakog leta Paha Sapa i njegov sin odlazili na logorovanje.

Robert je klatio dugim nogama preko ivice Šestorice dedova i gledao svog oca kad je tiho rekao:

"Are, khoyaphela he?"

Paha Sapa nije znao šta da odgovori. Za šta strepi, osim za život i dobrobit svog sina? Za šta je strepeo, osim za život i sreću svoje žene kad se razbolela ili za budućnost svog naroda? I je li to bila strepnja ili samo... znanje?

A možda je strepeo od nasilnosti tuđih sećanja koja su mu ležala u glavi i duši kao tamne kvrge, od utučenosti i navala besa Ludog Konja, čak i od uspomena Duge Kose na radosno ubijanje pod niskim suncem zimske zore uz svirku pukovske muzike na brdu iza.

Paha Sapa je samo odmahnuo glavom tog dana, ne znajući šta da odgovori, ali svestan da je njegov sin u pravu - on, Paha Sapa, nikad nije bio kukavica, ne u uobičajenom smislu - pa ipak svestan i dubine svog neuspeha kao oca, muža i Prirodnog slobodnog ljudskog bića. Pre tog logorovanja 1912, Paha Sapa je pomišljao da ispriča Robertu neke pojedinosti svoje hanblečeje na ovoj planini pre trideset šest godina, možda čak i pojedinosti vizije koju su mu Dedovi podarili, ali tada je shvatio da to nikad neće moći. Osim što je spomenuo Robertu da je ovde tragao za vizijom, nije mu rekao ništa o samoj viziji te sedmice logorovanja na planini, a Robert - zanimljivo - ništa nije pitao.

Robert Spori Konj nasledio je svetlu kožu svoje majke, njene oči boje lešnika i vitku građu, čak i njene duge trepavice, ali nije zbog tih trepavica izgledao ženskasto. Možda je, za razliku od svog oca, Robert bio rođeni ratnik, samo povučeni ratnik. U njemu nije bilo gneva i razmetljivosti Ludog Konja. U internatu u Denveru puštao je neko vreme starije dečake da mu se rugaju zbog imena i da ga nazivaju mešancem, onda ih je tiho upozorio, a kad su nasilnici neizbežno nastavili da ga zadirkuju, Robert ih je premlaćivao. I premlaćivao ih je sve dok nisu promenili ponašanje.

Sa četrnaest godina Robert je već bio deset centimetara viši od oca. Odakle mu ta visina Paha Sapa nije znao, jer je Kiša bila sitna, kao i njen otac, misionar i teolog, koji se odselio iz rezervata Pajn Ridž godinu dana pošto mu je kći umrla 1899. i umro pre nego što je 1901. počelo novo stoleće. Možda je moj otac, mislio je Paha Sapa, mladi Niski Jelen, bio visok uprkos svom imenu. (Čak i niski jeleni, shvatio je Paha Sapa, relativno su visoki.) Nikad mu nije palo na pamet da pita Vrlo Hromog, Ljutitog Jazavca, Ženu Tri Bizona ni bilo koga drugog koliko je njegov mladi otac bio visok pre nego što je otišao da pogine boreći se s Ponijima.

Godinu dana pred smrt prečasni De Planšet se odselio u Vajoming da bude bliže svom prijatelju Vilijemu Kodiju. Kodi je u Vajomingu osnovao grad, dao mu svoje ime i podigao nekoliko hotela za turiste koji će, bio je ubeden, dolaziti na prelepi zapad novootvorenom Berlingtonskom železnicom. Bufalo Bil je jedan hotel nazvao po svojoj kćeri Irmi, a putu koji je napravio od grada Kodija do parka Jelouston dao je ime Kodijev put. Drugi znak bogatstva ostarelog preduzetnika bio je ogromni ranč na južnom kraku reke Šošon. Kodi je na taj ranč doterao svu stoku s ostalih imanja u Nebraski i Južnoj Dakoti.

Kad su Paha Sapa i mali Robert početkom 1900. godine prvi put posetili bolesnog prečasnog De Planšeta i bogatog Kodija, više od hiljadu grla stoke lutalo je na skoro tri hiljade hektara prvorazredne ispaše.

Bufalo Bil, osedele, ali još duge kose, i dalje s bradicom i brkovima, svaki put je svog bivšeg zaposlenog i njegovog sina smeštao u glavnu kuću, a za vreme drugog i poslednjeg njihovog dolaska, u jesen 1900, baš pre nego što je prečasni De Planšet umro na dan prvog snega u Kodiju, Bufalo Bil posmatrao je dvogodišnjeg dečaka kako se igra s decom posluge.

"Sin ti je pametniji od tebe, Bili."

Paha Sapa se na ovo nije uvredio. Već je znao koliko mu je sinčić inteligentan. Samo je klimnuo glavom.

Bufalo Bil se nasmejao.

"Čoveče, računam da će izrasti pametniji i od mene. Jesi li video kako je rastavio onaj fenjer i ponovo ga sastavio? I nije razbio staklo. Jedva što je naučio da hoda, a već je inženjer. Kakvi su ti planovi za njegovo školovanje, Bili?"

Bilo je to dobro pitanje. Paha Sapa je morao da se zakune Kiši da će Robert pohađati dobre škole, a onda upisati univerzitet negde na istoku. Naravno, računala je s tim da će njen otac pomoći - starac je svojevremeno predavao religiju i retoriku na Jejlu i Harvardu - ali nije računala s tim da će i on umreti tako brzo posle nje. I nije računala s tim da će umreti siromašan.

Škole u blizini Kistona i Dedvuda, gde se Paha Sapa zaposlio u rudnicima kad su napustili Pajn Ridž, bile su rđave, a najčešće nisu ni primale indijansku decu. Jedina škola u Pajnd Ridžu bila je još gora. Paha Sapa je štedeo, ali nije imao pojma kako da plati sinu obrazovanje.

Vilijem Kodi potapšao ga je po leđima dok su gledali decu kako se igraju.

"Ostavi to meni, Bili. Sestra mi živi u Denveru i znam neke dobre škole tamo. Ona na koju mislim uzima dečake s devet godina i obrazuje ih sve do upisa na univerzitet. Verovatno je skupo, ali ja ću rado..."

"Imam ja novca, gospodine Kodi, ali bih vam bio zahvalan ako biste rekli neku lepu reč u školi. Ne uzimaju sve škole indijansku decu."

Kodi je gledao četiri mališana kako se igraju na podu. "Ko može da vidi da je Robert delom Indijanac, Bili? Ja to ne vidim, a družim se s tvojim narodom više od trideset godina."

"On se preziva Spori Konj."

Vilijem Kodi nešto je progunđao.

"Pa, možda nije pametan koliko mislimo, Bili, pa mu neće trebati dobra škola. A možda će se ljudi uskoro opametiti. Bilo kako bilo, može uvek da se nada."

* * *

Robert nije razočarao oca. Manje-više sam je naučio da čita pre četvrtog rođendana; do pete godine pročitao je sve knjige koje je Paha Sapa uspeo da mu nabavi. Nekako je naučio jezik Lakota kao da je rastao u bratstvu Ljutitog Jazavca, ali do šeste godine progovorio je i španski (gotovo sigurno zahvaljujući Meksikanki i njenoj porodici koji su ga čuvali dok je Paha Sapa bio u rudniku). Kad je 1907. pošao u školu u Denveru - putovanje od Crnih brda do Denvera tada je bilo pravi izazov pošto nije bilo direktne železničke linije, ali sam gospodin Kodi odvezao ih je nepopločanim putevima iz Vajominga - Robert je već pomalo govorio i čitao nemački i francuski. S lakoćom je učio u Denveru uprkos tome što je u Brdima retko odlazio u školu i što ga je podučavao otac.

Uistinu, Robert i njegov otac bili su nerazdvojni do tog septembarskog dana 1907. kada je Paha Sapa pogledao kroz ovalni zadnji prozor automobila gospodina Kodija u Denveru i video svog sina kako stoji okružen neznancima ispred zgrade od crvene cigle sa zelenim prozorskim kapcima. Robert kao da je bio suviše stidljiv ili zapanjen, a možda i suviše zainteresovan za ove neobične nove okolnosti, pa se nije setio da mahne ocu na rastanku. Ali pisao mu je svake sedmice i te i sledećih godina. Pisma su mu bila dobra, duga, puna novosti i, mada je Paha Sapa znao da je Robert te prve godine očajnički čeznuo za domom (osećao je bolnu nostalgiju svog sina u utrobi i srcu), dečak to nikad nije spominjao u pismima. Svake su se godine već u januaru dogovarali kuda će na letnje logorovanje.

"Jesi li ikad doveo mamu ovamo?"

Paha Sapa se trepćući prenuo iz sanjarenja.

"Na Crna brda? Naravno da jesam."

"Ne, mislim ovamo. Na Šestoricu dedova."

"Nisam baš. Došli smo na Brda kad je bila trudna s tobom i popeli smo se tamo..."

Paha Sapa je pokazao vrh jugozapadno od njih.

Robert se iznenadio, možda i zaprepastio.

"Na Harnijev vrh? Čudi me da si odveo mamu tamo - čak i što si ti otišao."

"Vasikunski naziv ne znači ništa, Roberte. Makar ne meni. Odande smo videli Šestoricu dedova - i sve ostalo. Do tog vrha vodila je jedna utabana staza, a do Šestorice dedova staze nije bilo. Video si kako je put dovde i dalje loš."

Robert je klimnuo glavom gledajući udaljeni vrh i očigledno zamišljajući majku kako stoji tamo i gleda ka njemu.

"Zašto pitaš, Roberte?"

"Pa, mislio sam na sva ona mesta na kojima smo logorovali otkako sam bio mali - Medveđa stena, Vetrovita pećina, Močvare, Šestorica dedova... "

Robert ih je nazivao imenima iz jezika Lakota, Mato Paha, Vašu Nija ("Mesto za disanje" umesto Vetrovita pećina), Maka Siču i tako dalje. Kad su bili sami uvek su lako prelazili s jednog jezika na drugi.

Paha Sapa se osmehnuo.

"I? "

Osmeh koji mu je Robert uzvratio bio je Kišin postiđeni osmeh.

"Pa, pitao sam se jesmo li na ta mesta odlazili i iz verskih razloga, a ne samo zato što su pogodna za logorovanje - i da li su važna za tvoj narod."

Paha Sapa je čuo "tvoj" umesto "naš", ali nije rekao ništa.

"Roberte, kad su belci pozvali razne Ikče vičase, Sahijele, poglavice, ratne vođe i vračeve drugih plemena u tvrđavu Larami 1868. da odrede granice indijanskih teritorija, beli vojnici i diplomate koji su govorili u ime dalekog Velikog belog oca rekli su da crtaju karte naše zemlje da bi 'upoznali i zaštitili i vašu zemlju kao i našu', a naše poglavice, vračevi i ratnici gledali su te karte i češali se po glavi. Zamisao da se postave granice oko zemlje jednog naroda nikad nije pala na pamet Prirodnim slobodnim ljudskim bićima niti predstavnicima ostalih prisutnih plemena. Kako da znaju šta mogu osvojiti u ratu sledećeg proleća ili izgubiti na jesen? Kako staviti liniju oko svoje zemlje u oblastima koje zapravo pripadaju bizonima i drugim životinjama koje žive na Crnim brdima... ili drugim plemenima koja tamo nalaze utočište, kad smo već kod toga? Ali onda su naši sveti ljudi počeli da obeležavaju na vasikunskim mapama sva mesta koja moraju pripasti njihovim plemenima i narodima jer su za njih sveta. Velikim krugovima opcrtani su Mato paha, Injan kara, Maka siču, Paha sapa, Vašu nija, Šakpe tunkašila, gde sada sedimo..."

Robert se već kezio dok je Paha Sapa nastavljao.

"Vasikuni su bili pomalo preneraženi videvši da samo Čejeni i Prirodna slobodna ljudska bića smatraju svetim ovako ili onako otprilike svaku stenu, brdo, stablo, potok, reku, klanac i komad prerije."

Robert se već smejao - onim slobodnim prirodnim, uvek neusiljenim smehom koji je više ličio na Kišin slatki smeh nego na Paha Sapin.

"Shvatam, oče. Svako mesto na Crnim brdima i u okolini deo je vere Ikče vičasa. Ali ipak, zar nikad... ne brineš... zbog mene u verskom smislu?"

"Tvoj deda te je krstio kao hrišćanina, Roberte."

Robert se ponovo nasmejao i dodirnuo očevu golu podlakticu.

"Jeste, i to nije mala stvar, zar ne? Zapravo, mislim da ti nisam pisao o tome, ali često odlazim u razne denverske crkve... ne samo u školsku kapelu, što je obavezno, nego i s ostalim učenicima, nekim nastavnicima i njihovim porodicama nedeljom. Posebno mi je bilo prijatno u katoličkoj crkvi u centru Denvera, gde sam prisustvovao misama s gospodinom Marčisonom i njegovima - naročito za Uskrs i druge katoličke praznike. Dopada mi se obred... miris tamjana... latinski jezik... sve."

Pitajući se šta bi njegova žena i njen otac, protestanski misionar i teolog, kazali na ovo, Paha Sapa je upitao:

"Razmišljaš li da pređeš u katoličanstvo, Roberte?"

Dečak se ponovo nasmejao, ali ovog puta tiho. Okrenuo se senovitom Harnijevom vrhu.

"Ne. Mislim da nisam sposoban da verujem kao što znam da si ti verovao... i verovatno i dalje veruješ... ni onako kako su verovali mama i deda De Planšet."

Paha Sapa je bio u iskušenju da mu ispriča kako je vera njegovog dede, prečasnog De Planšeta, slabila otkako mu je kći umrla tako mlada. To je opasnost, znao je Paha Sapa vrlo dobro, kada čovek ima samo jedno dete... jedno dete koje je jedina veza roditelja s nevidljivom budućnošću i, čudno ali istinito, sa zaboravljenom prošlošću.

Robert je još govorio.

".. .makar nijedna vera s kojom sam se do sada sreo, ali radujem se što ću videti i naučiti više na različitim mestima. Zasad bar, jedina vera koju mogu da nazovem svojom jeste... Oče, jesi li čuo za čoveka po imenu Albert Ajnštajn?"

"Nisam."

"Retko ko je čuo za njega, ali uskoro će se to promeniti. Gospodin Milič, moj nastavnik matematike i fizike, pokazao mi je rad koji je profesor Ajnštajn objavio pre tri godine, Uber die Entwicklung unserer Anschauungen iiber das Wesen und die Konstitution der Strahlung ¹⁴ a tvrdnje iznesene u tom radu, kako kaže gospodin Milič - zamisao da svetlost ima ubrzanje i može da se ponaša kao skup čestica, fotona, pa... to je za mene nešto najbliže veri u poslednje vreme."

Paha Sapa posmatra sina onako kao što ljudi gledaju fotografije ili slike vrlo dalekih rođaka.

Robert je odmahnuo glavom i nasmejao se kao da briše tablu.

"Znaš na šta me najviše podsećaju katoličke, metodističke i prezbiterijanske crkve u koje sam odlazio, oče?"

"Nemam pojma."

"Na Ples duhova Pajuta i na njihovog vrača o kom si mi davno pričao - Vovoku?"

"Da, tako se zvao."

"Pa, njegova poruka o dolasku spasitelja... valjda njega samog... i priča o nenasilju, o tome kako će se svima koji slede njegovo učenje voljeni i rodbina vratiti na zemlju, o povratku bizona i o tome kako će Ples duhova izazvati kataklizmu koja će odneti sve belce i nevernike, nešto kao progoni i sve ostalo u Knjizi otkrivenja... sve to mi zvuči vrlo hrišćanski."

"Mnogo nas je to pomislilo kad smo čuli, Roberte."

"Pričao si mi da su Vrlo Hromi i Bik Koji Sedi nameravali da čuju tog proroka u rezervatu Stojeća stena, ali da je Bik Koji Sedi ubijen kad se opirao hapšenju... "

"Tako je."

"Ali nikad mi nisi pričao o Vrlo Hromom. Rekao si mi samo da je umro ubrzo posle toga."

"Nema tu mnogo šta da se priča. Vrlo Hromi je umro nedugo posle ubistva Bika Koji Sedi."

"Ali kako? Mislim... znam da si mislio da je tvoj usvojitelj tunkašila ubijen dosta ranije, odmah pošto si imao Viziju i pošto je konjica jureći Kasterove ubice spalila vaše staro selo, ali ti si napustio školu koju su vodili sveštenici i otišao si u Kanadu da tražiš Vrlo Hromog kad si bio... čoveče, bio si mojih godina, oče."

Paha Sapa je zavrteo glavom.

"Gluposti. Bio sam dosta stariji... bilo mi je skoro šesnaest. Jedan sveštenik iz Kanade opisao je čoveka koji bi mogao biti moj tunkašila. Morao sam da odem i proverim."

"Ali ipak... oče, zaboga... odjahao si čak u Kanadu da nađeš jednog čoveka - i to usred zime, čini mi se da si mi tako rekao. Imao si petnaest godina. Kako si to izveo?"

"Imao sam pištolj."

Robert se nasmejao tako glasno da se Paha Sapa zaista uplašio da će mu sin pasti u ponor.

"Onaj teški vojni kolt koji je još kod tebe? Video sam na šta liči. Šta si lovio s tom strahotom? Bizone? Antilope? Pume?"

"Uglavnom zečeve."

"I našao si Vrlo Hromog? Posle toliko godina?"

"Nije prošlo baš toliko, Roberte. Manje od pet godina od Pehin Hanska kasate - od leta kad smo ubili Dugu Kosu na Masnoj travi... "

Paha Sapa je ućutao i protrljao slepoočnice kao da ga boli glava.

"Jesi li dobro, oče?"

"Jesam. Dakle, manje-više lako sam našao svog tunkašilu kad sam stigao gore u Babinu zemlju. Policajci u crvenim mundirima rekli su mi gde je i da treba da se vratim kući i povedem ga sa sobom."

"Kako je Vrlo Hromi preživeo napad u kom su izginule njegove žene i skoro čitavo selo?"

"Izašao je iz šatora kad je odred Krukove konjice u zoru uleteo u selo i jedan metak okrznuo ga je ovde..."

Paha Sapa je dodirnuo čelo i napipao ožiljak koji mu je ostavio kundak puške starog Vrane Kovrdžavog. Zastao je na trenutak s prstima na uzdignutoj beloj crti koju nosi već trideset šest godina. Prvi put mu je palo na pamet da su Vrlo Hromi i on nosili gotovo istovetne ožiljke.

"Vrlo Hromi se onesvestio u onom metežu. Ležao je pod kopitima konja u jurišu, ali dva mlada sinovca odnela su ga s bojnog polja, sakrila ga u vrbak i iznela ga odatle kad su ih sakrili dim od zapaljenih šatora i leševa. Kad se moj tunkašila dva dana kasnije osvestio, njegovog starog života, prijatelja, žena i doma - tiyospaye Ljutitog Jazavca - više nije bilo, a on je ležao na nosilima i kretao se ka severu da se priključi narodu Bika Koji Sedi u Babinoj zemlji."

"Ali Bik Koji Sedi vratio se iz Kanade pre njega."

"Tako je. Vrlo Hromi je dobio upalu pluća kad je Bik Koji Sedi poveo dvestotinak sledbenika na jug - ostali su ga napuštali, jedna po jedna porodica, sve dok od njegove tijospaje nije ostala samo senka nekadašnje sile od osamsto šatora. Našao sam Vrlo Hromog gore u selu od svega desetak propalih šatora i bez hrane. Moj tunkašila živeo je s dvadesetak staraca i žena suviše preplašenih da se vrate i suviše lenjih ili nezainteresovanih da ga neguju u bolesti."

"To je bilo... kada? Osamsto osamdeset druge?"

"Osamdeset prve."

"Znači, doveo si ga nazad, ali ne pravo u rezervat Stojeća stena."

"Ne, tamo smo otišli kasnije, da budemo s Bikom Koji Sedi. Prvo se odmarao i pokušavao da se oporavi živeći sa mnom u rezervatu Pajn Ridž, ali se nikad nije potpuno oporavio. Mislim da nije imao upalu pluća, jer se nije sasvim izlečio. Gotovo sam siguran da je to bila tuberkuloza."

Kad je počeo priču o svom voljenom dedi, Paha Sapa je potpuno prešao na jezik Lakota. Nekako je znao da o poslednjim danima Vrlo Hromog mora da se govori na tom jeziku, ali je takođe bio svestan da će ga Robert pratiti s naporom. Iako su dečku jezici odlično išli, Paha Sapa je znao da ima prilike da vežba ovaj jezik samo nekoliko sedmica leti i kad odu u neki rezervat. U tom jeziku, Paha Sapi tako prirodnom i lepom, jednostavno "hvala" - pilamayaye - doslovno bi se prevelo otprilike kao: "Prijatno mi činiš", a na pitanje za put do određene kuće odgovorilo bi se, na primer: "Chanu kin le ogna waziyatakiya ni na chanku okiz'u inicipa kin hetan wiohpeyatakiya ni, nahan tipi tokaheya kin hel ti. Nayasna oyakihi šni", što bi Robert morao da dokuči kao: "Ovaj put sever ideš i drugo raskršće odavde zapad ideš prva kuća tamo on. Promašiš nikako." Izjave vezane za tehnologiju još su teže za svakoga kome jezik Lakota nije maternji, pa obično pitanje koliko je sati postaje: "Mazaškanškan tonakca hwo?, odnosno "Metal ide ide šta?" Pre svega, u tom jeziku sve ima duh i slobodnu volju, pa umesto da se kaže: "Biće oluje" - pasivni oblik uopšte ne postoji u jeziku Lakota - valja reći: "Gromovita stvorenja uskoro dođu." Za četiri predivne godine braka čak ni Kiša, izuzetno inteligentna žena koja se družila s mnogim Lakotama, nije u potpunosti savladala jezik i često je, posle rafala ljubaznosti u rezervatima, morala da pita Paha Sapu šta je ko rekao.

Ali duh Vrlo Hromog zaslužio je da se njegova priča ispriča na jeziku Lakota, pa je Paha Sapa govorio sporo, kratkim rečenicama, zastajući s vremena na vreme da se uveri da ga sin prati.

"Vrlo Hromom nije se dopadao rezervat Stojeća stena, ali mu se sviđalo da živi blizu svog dobrog prijatelja Bika Koji Sedi. Kad je Bik Koji Sedi ubijen, nešto pre početka meseca u kom jelen odbacuje rogove - to je sedamnaesti decembar, a Bik Koji Sedi poginuo je petnaestog decembra 1890. godine po vasikunskom računanju vremena, sine moj - verujem da je samo rašireno verovanje u Ples duhova pajutskog proroka Vovoke sprečilo vasičue da pobiju sva Prirodna slobodna ljudska bića i plemensku policiju u Stojećoj steni."

Robert je, namršten od usredsređenosti, gotovo stidljivo podigao ruku da zatraži predah. Paha Sapa je zastao.

"Atewaye ki, émičiktunža yo - Oče moj, oprosti, no je li to zato što je pajutski prorok Vovoka propovedao nenasilje kao pravi hrišćani?"

"Delimično, sine moj, zato što je Vovokina poruka, sveta Plesačima duhova, glasila: 'Ne smete povrediti nikoga ni naneti zlo bilo kome. Ne smete se boriti. Morate uvek postupati pravedno.' Glavni razlog ipak je bilo to što je većina Prirodnih slobodnih ljudskih bića u rezervatu - naročito Hunkpape, koji su najduže slušali Plesače duhova - verovala u proročanstvo da će u proleće 1891, kad trava ozeleni, nestati i poslednji vasiču, i da će se njihova mrtva rodbina, bizoni i visoka trava vratiti. Većina Hunkpapa izvodila je Ples duhova odano i dobro; igrali su i molili se dok se ne onesveste. Mnogi su nosili čarobne košulje da ih štite od metaka. Verovali su u proročanstvo. Razumeš li me kad govorim ovako brzo?"

"Da, oče. Neću te prekidati dok god razumem. Nastavi, molim te."

"Kad je Bik Koji Sedi poginuo, Hunkpape su ostali bez vođe. Većina je pobegla iz rezervata, neki u skrovišta Plesača duhova, mnogi s poslednjim velikim poglavicom, Crvenim Oblakom, u Pajn Ridž, gde sam ja tada živeo. Vratio sam se u Pajn Ridž, ali Vrlo Hromi nije pošao sa mnom. On i Bik Koji Sedi blisko su se sprijateljili sa starim vođom Minekondžua Velikim Stopalom. I taj poglavica razboleo se te zime od upale pluća - a možda je i to bila tuberkuloza, kao kod Vrlo Hromog, pošto su obojica tada već iskašljavala krv - a bio je uveren da vasikunski generali nameravaju da ga uhapse, baš kao što su hteli da uhapse Bika Koji Sedi. Veliko Stopalo imao je pravo. Naredba za njegovo hapšenje već je bila poslata. Razumeš li me i dalje, sine moj?"

"Da, oče. Slušam te svim srcem."

Paha Sapa je klimnuo glavom. Popio je malo vode i dodao čuturu Robertu da i on pije. Visoko iznad njih crvenorepi soko kružio je na strujama toplog vazduha. Kao retko kad u životu, Paha Sapa se nije zapitao šta ptica sve vidi s te visine - mislio je samo na priču o kraju Vrlo Hromog i na to kako da je ispriča dobro, ali jednostavno.

"Vaštaj, trebalo je da ostanem s mojim tunkašilom, ali on tada nije hteo da pođe sa mnom u Pajn Ridž. Hteo je samo da se priključi bratstvu Velikog Stopala u zimovalištu - bio je to logor blizu Trešnjevog potoka, nedaleko od Pajn Ridža. Otpratio sam Vrlo Hromog, koji je ponovo jako kašljao, do logora Minekondžua i tamo ga ostavio, siguran da će se njegov prijatelj starati za njega. Stotinak Hunkapa takođe se pridružilo Velikom Stopalu. Mislio sam da je logor bezbedan i obećao sam Vrlo Hromom da ću doći da ga obiđem za mesec dana; nameravao sam da tada ubedim mog tunkašilu da na proleće pođe sa mom u Pajn Ridž. Trebalo je da ostanem s njim.

Nije prošao ni dan, a Veliko Stopalo je, ubeđen da vojnici i plemenska policija dolaze po njega, kazao svom plemenu i izbeglim Hunkpapama da rasture logor. Ipak je bio odlučio da ih povede u Pajn Ridž, u nadi da će ih Crveni Oblak, prijatelj Žderača masti, sve zaštititi.

Uskoro se bolest Velikog Stopala pogoršala; krvario je toliko jako da je putovao ležeći na pokrivačima prostrtim u kolima. Vrlo Hromi je takođe iskašljavao krv i vozio se s poglavicom u kolima, ali sedeći pored mladića po imenu Plaši Se Neprijatelja koji je terao kola. Dvadeset osmog decembra, dok su muškarci, starci, žene - uglavnom babe - i nešto dece prilazili Dikobrazovom potoku, videli su kako im se primiču četvorica vojnika iz Sedmog konjičkog puka."

Paha Sapa je zastao, napola očekujući da čuje reči duha koji mu se skriva u glavi. Nije čuo ništa. Ni četrnaestogodišnji Robert nije ništa rekao, mada je na spomen Sedmog konjičkog puka uzdahnuo poput starca. Znao je ponešto o iskustvu svog oca s konjicom.

"Veliko Stopalo istakao je belu zastavu na kola. Kad je konjički major dojahao do njih da razgovara - zvao se Vitsajd - Veliko Stopalo morao je da se iskobelja iz pokrivača skorelih od njegovih krvavih ispljuvaka. Vrlo Hromi, Plaši Se Neprijatelja i ostali pomogli su starom poglavici Minekondžua da ustane i othrama do majora Vitsajda, koji je ostao u sedlu.

Vitsajd je rekao Velikom Stopalu da mu je zapoveđeno da otprati poglavicu i njegove ljude do logora koji je konjica podigla pored potoka Čankpe Opi Vakpala. Velikom Stopalu, Vrlo Hromom i ostalima bilo je žao što neće videti Crvenog Oblaka i biti pod njegovom zaštitom u Pajn Ridžu, ali mislili su da je odlazak na ovaj potok dobar znamen. Jesam li ti pričao o važnosti tog mesta, Roberte?"

"Mislim da nisi, oče moj."

"Sećaš li se da sam ti pre nekoliko godina pričao o tome kako je ratni poglavica Ludi Konj poginuo u tvrđavi Robinson?"

"Sećam se."

"Pa, kad je Ludi Konj ubijen, nekoliko njegovih rođaka i prijatelja odnelo je njegovo telo. Nikome nisu rekli gde su sahranili srce Ludog Konja; zna se samo da leži negde uz potok Čankpe Opi Vakpala."

"Znači, taj potok bio je svetinja?"

"Bio je... važan. Veliko Stopalo, Vrlo Hromi i mnogi drugi smatrali su Ludog Konja najhrabrijim ratnikom našeg naroda. Činilo im se kao dobar znak što idu nekud gde će duh Ludog Konja moći da bdi nad njima."

"Molim te, oče, pričaj dalje."

"Kasnije smo saznali, uglavnom od konjičkog vodiča tog dana, mešanca po imenu Džon Šangro, da je majoru Vitsajdu naređeno da... Jesam li rekao nešto smešno, Roberte? Smešiš se."

"Izvini, oče, ali ako neki čovek ili dečak u Denveru kaže tu reč, moram da ga ošamutim."

Paha Sapa je protrljao ožiljak na čelu. Tog vrelog julskog dana nije nosio šešir i od sunca ga je pomalo hvatala vrtoglavica. Kad ispriča priču, predložiće da odu u senku drveća nešto niže od logora i pozabave se večerom.

"Koju reč, Roberte?"

"Wašicuŋeiŋea. Mešanac. Polutan."

"Oh. Pa, u svakom slučaju, ti nisi polutan. Majka ti je bila napola belkinja. Ti si... četvrtan, u najbolju ruku."

Matematika nikad nije išla Paha Sapi, i razlomci su ga nervirali. Rasni razlomci još više su ga nervirali.

"Molim te, oče moj, nastavi. Neću se više osmehivati."

"Gde sam stao? Ah, da... Izviđač Džon Šangro znao je da je majoru Vitsajdu naređeno da zarobi sve ljude Velikog Stopala i oduzme im oružje i konje. Šangro je ubedio majora da bi svaki pokušaj oduzimanja konja i oružja sigurno izazvao otpor. Vitsajd je zato odlučio da ne preduzima ništa dok Veliko Stopalo i njegovi ljudi ne stignu na potok, gde konjica može da upotrebi Hočkisove mitraljeze smeštene u pozadini. Šta je? Mrštiš se."

"Žao mi je što te ponovo prekidam, ali ne znam šta su to Hočkisovi mitraljezi."

"Video sam ih kad sam jahao s Trećim konjičkim pukom 1877... kao najgori izviđač u istoriji. Nisam ih odveo nikuda. Nove Hočkisove mitraljeze konji i mazge vukli su iza glavnine. Ličili su na Gatlingove mitraljeze korišćene u Građanskom ratu, samo su bili brži, smrtonosniji - sličniji zapravo Gatlingovim obrtnim topovima. Hočkisov mitraljez imao je pet okvira kalibra trideset sedam milimetara i mogao je da ispali četrdeset tri zrna u minutu, vrlo precizno, s dometom od dvesta metara, ako se dobro sećam. Svaki okvir imao je deset zrna i težio oko pet kilograma. Pamtim tu težinu jer sam, s dvanaest i trinaest leta, morao da nosim i podižem te proklete okvire na kola sa zalihama. Svaka kola nosila su stotine okvira, desetine hiljada zrna kalibra trideset sedam milimetara."

"Gospode bože."

Robert je ove dve reči prošaputao. Paha Sapa je znao da bi se dečakovi majka i deda uzrujali zbog ovog nehajnog svetogrđa, ali njemu to nije značilo ništa.

"Možeš da pretpostaviš kako se priča dalje odvija, sine moj. Stigli su do vojnog logora na potoku Čankpe Opi Vakpala. Bilo je vrlo hladno, kao što sam već rekao, i potok je bio zaleđen, a vrbe i topole bile su okovane mrazom. Vlati smrznute trave zarivale su se u mokasine kao bodeži. Bilo je sto dvadeset muškaraca, brojeći tu bratstva Velikog Stopala i Vrlo Hromog, i oko dvesta trideset žena i dece. Nisam mislio da nagovestim da su svi muškarci bili nemoćni starci - mnogi ratnici još su bili ratnici i učestvovali su u bici na Masnoj travi i ubistvu Duge Kose. Svi oni sutradan ujutru gledali su konjicu kako se postrojava i Hočkisove mitraljeze uperene u njih s vrha brda, i sigurno su se pitali da li to Sedmi konjički puk namerava da se osveti."

Robert je zinuo da nešto kaže, ali nije progovorio.

"Kao što sam rekao, lako je pogoditi šta je dalje bilo, Roberte. Činilo se da vasikunske vođe - ostatak puka stigao je te prve noći na potok, i pukovnik Forsajt je preuzeo zapovedništvo - pokušavaju da pomognu. Odveli su Veliko Stopalo u pukovsku bolnicu i obezbedili mu za spavanje šator topliji od starih plemenskih šatora. Vrlo Hromi noćio je u šatoru pored njegovog jer nije želeo da spava u vojničkom. Lični lekar majora Vitsajda pregledao je Veliko Stopalo, ali ništa se nije moglo preduzeti protiv bolesti koju su smatrali upalom pluća - a još manje protiv sušice. Vrlo Hromi, pričali su mi prijatelji kasnije, takođe je više kašljao na tom hladnom vetrovitom mestu.

Ujutru je zasvirala truba, Velikom Stopalu je neko pomogao da izađe, i razoružavanje je počelo. Ratnici i starci predavali su puške i stare pištolje. Nezadovoljni, vojnici su ušli u njihove šatore i pobacali sekire i noževe, čak i šatorsko kolje, na veliku gomilu u sredini kruga razoružanih ljudi.

Većina Hunkpapa i Minekondžua nosila je tog dana neprobojne Košulje duhova, ali niko nije očekivao borbu. Predali su oružje.

Samo što uvek ima neko ko to neće. U ovom slučaju bio je to vrlo mladi Minekondžu po imenu Crni Kojot. Neko mi je rekao da je Crni Kojot bio gluv i da nije čuo naređenja vojnika i svojih poglavica da spusti oružje. Drugi kažu da je dobro čuo, ali da je bio budala i razmetljivac. Bilo kako bilo, Crni Kojot je skakutao naokolo s uperenom puškom; nije ciljao ni u koga, ali je nije spustio na hrpu s ostalim oružjem. Onda su ga vojnici zgrabili i zavrteli, i čuo se pucanj - neki kažu da je opalila njegova puška, drugi kažu da nije, ali to je bilo dovoljno.

Možeš zamisliti šta se dalje dogodilo, Roberte, tog sunčanog, vrlo hladnog dana krajem meseca u kom jelen odbacuje rogove. Mnogi ratnici uzeli su puške i pokušali da se bore. Posle nekog vremena mitraljezi su raspalili po njima s brda. Kad je sve bilo gotovo, više od polovine plemena Velikog Stopala ležalo je mrtvo ili teško ranjeno... sto pedeset troje mrtvih prekrivalo je snežno bojište. Mnogi su se odvukli u žbunje ili u potok da tamo umru. Luiz Lasičji Medved, koja mi je ispričala ovo, rekla je da je gotovo trista od prvobitnih trista pedeset muškaraca, žena i dece koji su pošli s Velikim Stopalom izginulo tamo na potoku Čankpe Opi Vakpala. Sećam se i da je oko dvadeset pet vasičua poginulo tog dana. Ne znam koliko ih je ranjeno, ali ne mnogo više. Devojka po imenu Hakiktavin rekla mi je da su mnoge vojnike Sedmog puka pogodili njihovi drugovi ili krhotine mitraljeskih metaka koji su udarili u kamen ili kost. Oduvek sa radije mislio da to nije istina - da su pobijeni ratnici, starci i žene ipak uspešno uzvraćali paljbu.

Nisam još bio stigao do Pajn Ridža kad sam čuo pucnjavu, okrenuo se i pohitao ka potoku. Vrlo Hromi često me je vodio tamo kad sam bio mali, samo zato što je prelep i što je za njega vezano mnogo priča i legendi.

Počela je vejavica. Konj mi je uginuo, ali ja sam nastavio pešice, a onda sam ukrao konja nekih vojnika na koje sam nabasao u oluji. Kad sam stigao na potok, video sam da je Sedmi puk ostavio mrtve i teško ranjene, i da su se tela smrzla u čudnovatim položajima, zasuta snegom. Prvo sam našao Veliko Stopalo. Desna ruka i noga bile su mu savijene kao da je pokušavao da sedne, leđa su mu bila odvojena od tla, prsti leve ruke podignuti i skamenjeni u pokretu otvaranja, samo mali prst bio mu je podignut, a oko glave je imao žensku maramu. Levo oko bilo mu je zatvoreno, ali desno nije - vrane i svrake još mu nisu bile iskljuvale oči, verovatno jer su bile tvrde kao klikeri - i u njemu je bilo snega.

Vrlo Hromi je ležao desetak metara od Velikog Stopala. Nešto mu je, verovatno zrno iz Hočkisovog mitraljeza kalibra trideset sedam milimetara, otkinulo desnu ruku, ali našao sam je u blizini kako gotovo uspravno štrči iz snega, kao da mi moj tunkašila maše. Usta su mu bila razjapljena kao da je umro usred krika - mada ja radije mislim da je glasno pevao svoju Pesmu smrti. Bilo kako bilo, sneg je punio ta razjapljena usta dok nije počeo da se preliva na sve strane kao neka čista bela bljuvotina smrti, punio mu očne duplje i ocrtavao oštre jagodice.

Znao sam da će se vasikunska konjica vratiti, verovatno istog dana, da fotografiše bojište i pokopa mrtve, verovatno u jednu zajedničku grobnicu, i nisam mogao tu da ostavim telo Vrlo Hromog. Nisam imao lopate, čak ni noža, a telo mog tunkašile zaledilo se za hladnu zemlju. Spojili su se kao jedno. Ništa mu nije bilo savijeno - ni ruke, ni noge, čak je i otkinuta podlaktica štrcala uspravno iz snežnog nanosa. Čak i levo uho zalepilo mu se za smrznuto tlo. Kao da sam golim sleđenim rukama pokušavao da podignem odvaljeno stablo sa zemlje.

Posle nekog vremena sam seo, zadihan, smrznut, obamrlih šaka. Svestan da će konjički odred uskoro stići i zarobiti me - pričalo se da su malobrojni preživeli Hunkpape i Minekondžui odvedeni u zatvor u Omabu, gde je trebalo da završe i Veliko Stopalo i njegovi ljudi - pošao sam s tog polja smrti, i dan-danas odbijam da ga zovem bojnim poljem, i išao sam dok nisam naišao na ženski leš s tupim nožem za kuvanje u stisnutoj šaci. Morao sam da joj polomim prste kao grančice da bih izvukao nož. Tim nožem sam izlomio led između smrznutog kaputa Vrlo Hromog, njegovog smrznutog mesa i smrznute zemlje i oslobodio njegovo telo za manje od pola sata. Izvukao sam i odsečenu podlakticu iz koje je štrcala bela kost. Naslonio sam telo Vrlo Hromog na jabuku sedla pred sobom - bilo je kao da nosim dugačku, uvijenu i neukrotivu, ali vrlo laku granu topole - i privezao mu desnu ruku preko grudi trakama platna koje sam iscepao s košulje.

Samo s tim tupim nožem nisam mogao tog dana da sahranim Vrlo Hromog u smrznutu zemlju, ali sam ga odneo od, kako sam mislio, polja zla, i sahranio ga kilometrima daleko, tamo gde Čankpe Opi Vakpala podlokava visoku stenu i gde rastu veće, starije topole - prelepe waga chun, šuštava stabla kakva bi Vrlo Hromi ili Bik Koji Sedi odabrali za središte plesnog kruga. Napravio sam za svog tunkašilu najbolje pogrebno postolje koje sam mogao u granama tih savršenih šuštavih topola.

Nisam imao nikakvu haljinu da ga pokrijem, niti ikakvo oružje ni alat da ostavim pored njega. Ostavio sam mu onaj tupi nož pošto sam njime odsekao sebi kosu - bila je isprskana mojom i njegovom krvlju. Poljubio sam mu obe ruke - odsečenu sam podigao do usana - i poljubio sam ga u skamenjeno čelo, i šapatom sam se oprostio od njega. Onda sam odjahao na ukradenom vojnom konju skoro do samog Pajn Ridža, gde sam sjahao, pljesnuo iscrpljenu životinju po sapima i ostatak puta prešao pešice. Tri dana nisam ništa jeo, a izgubio sam dva nožna prsta od smrzotina.

Druge mrtve, saznao sam kasnije, istog popodneva sahranili su u zajedničku grobnicu. Niko nije znao gde sam pokopao Vrlo Hromog, a ja više nikad nisam otišao na to tajno mesto.

To je sve, Roberte. Hecetu. Mitakuye oyasin.

Neka bude. Svi ste mi rod - svi do jednog. Govorio sam."

* * *

Paha Sapa mora šest puta da se vraća s magarcima da bi preneo sav dinamit skriven u probnoj jami Dvorane zapisa. Mogao je to da obavi iz pet puta da je mislio da maleni magarci mogu da ponesu odjednom više od dva sanduka privezana za samare, ali bio je oprezan, pa je na poslednjoj turi uz kanjon jedan magarac nosio samo jedan sanduk dinamita, a drugi stotine metara žice i druge sitnice koje će Paha Sapi zatrebati u nedelju. Crnu žicu obojio je sivom bojom granita.

Rad ove noći nije naporan Paha Sapi, makar ne pošto su Ðavolji i Advokat shvatili - negde početkom treće ture uzbrdo - da su, makar za tu jednu noć, ponovo tovarne životinje, a ne razmaženi sveštenikovi ljubimci.

Dok Paha Sapa spušta poslednji sanduk u tunel i pokriva ga ceradom - beličastosivo platno gotovo se ne vidi naspram granita na sve slabijoj mesečini - jedan magarac kija i Paha Sapi je od toga lakše, kao da je sam uzdahnuo.

Vraća se niz uski kanjon i vidi da su, pošto se mesec pomerio i sija kroz krošnje na visokoj litici na zapadu kanjona, sve crne senke s prethodnih uspona sada blistave trake ili trapezoidi mlečnobele mesečine, i da su ranije bezbedna mesta oslonca sada podmukle senke. To nije važno. Upamtio je svaki korak puta posle sedam odlazaka gore (ubrajajući tu i onaj prvi, pešice, kad je nosio kutiju s upaljačima) i sedam silazaka.

Prisećajući se dugog prepričavanja priče o kraju Vrlo Hromog, Paha Sapa se setio tog davno prohujalog vremena na potoku Čankpe Opi Vakpala. Gledajući lica smrznutih, snegom pokrivenih oblika po polju u potrazi za Vrlo Hromim, posegao je, prvi put, u ono mračno mesto u kom je duh Duge Kose obitavao tih četrnaest godina blebećući na engleskom pohotna sećanja na svoju ženu. Duh se ritao i vrištao dok ga je Paha Sapa izvlačio i smeštao iza svojih očiju, terao ga da posmatra, da gleda i vidi, zabranivši mu sopstvenim Božjim glasom da bilo šta kaže.

Pošto je sahranio Vrlo Hromog, Paha Sapa je bacio duha Duge Kose nazad u ono mračno nemo mesto gde boravi od tada. Nije progovorio s njim (niti mu dozvolio da govori) punih jedanaest meseci, ali tog dana je započet njihov često prekidani dugi razgovor. Kasterov duh kasnije je rekao Paha Sapi kako je mislio da je dospeo u pakao i da mu je kazna da doveka gleda prizore kakve je video na polju pored Čankpe Opi Vakpale. Paha Sapa odmah je podsetio Dugu Kosu da su snežno polje i smrznuti ljudi i deca mogli biti i prizor s Vašite.

Duh i on nisu ponovo progovorili čitavu godinu.

Te noći duh ništa nije kazao. Naravno, uopšte nije ni govorio protekle tri i po godine, od puta za Njujork u proleće 1933.

Paha Sapa obilazi parkiralište i preseca nizbrdo kroz šumu do skrivenog kamiona. Ðavolji i Advokat su gotovo preumorni da se popnu uz rampu na kamion, a posle toga su preumorni čak i da žvaću seno.

* * *

Mesec je nestao na zapadu; nebo na istoku već svetli. Paha Sapa gleda na stari sat. Skoro je pet ujutru. Ima vremena da se vrati u Kiston, natovari Robertov motocikl na kamion pored magaraca - mogao je da ga smesti i u polasku, pored sanduka s dinamitom, ali bio je glupo sentimentalan i nije želeo da raznese sinovljev motocikl ako nitroglicerin eksplodira - i odveze nazad u Dedvud dve premorene životinje ocu Pjeru Mariju, a kamion rođaku Haudija Pitersona. Vratiće se kući na motociklu i stići će i da spremi doručak pre nego što se ponovo popne na radilište i započne dugo subotnje nadziranje bušenja stene i priprema za sutra - za nedelju - kada će se izvesti pokazne eksplozije pred počasnim gostima, predsednikom i filmskim kamerama.

Paha Sapa je toliko umoran da ga tog prelepog, ali vrelog jutra to tišti mnogo više od raka. Sve ga boli, do srži kostiju. Zna da će te noći, između subote i nedelje, čak i uz pomoć onog morona Muna, imati mnogo više napornog posla nego noćas, kad je samo vodio magarce gore-dole i preneo dvadeset jedan ne naročito težak sanduk s dinamitom. I moraće da počne ranije ako misli da namesti naboje i žice pre svitanja, i to u subotnju noć, kada svi ostaju budni dokasno.

Vozeći teški dodž neravnim putem prema Kistonu, trzajući se bez razloga kad god točkovi nalete na neku duboku rupu, Paha Sapa pokušava da se seti molitve kojom bi zatražio od Vakan Tanke ili od Šestorice dedova svemira ili od same Tajne snagu, ali ne može da se priseti reći nijedne takve molitve.

Umesto toga, seća se Dedovske pesme kojoj ga je Vrlo Hromi naučio u ranom detinjstvu, i peva.

Neko leži na tlu, na sveti način.

Tamo je neko - na zemlji leži.

Na sveti način naveo sam ga da hoda.

Izlazi iz šume baš kad sunce izviri iza brda na istoku i privremeno ga zaslepi - mora da pipa po pregratku za rukavice bez poklopca da nade naočari za sunce - i priseća se pesme koju je ljude naučilo samo Sunce.

S vidljivim licem se pojavljujem.

Na sveti način se pojavljujem.

Zelenilo stvaram prijatno da bude.

Činim da prijatno postane središte kruga naroda.

Posmatrajte moje vidljivo lice!

Četvoronošce i dvonošce naučio sam da hodaju;

Krila na nebu naučio sam da lete.

S vidljivim licem se pojavljujem.

Svom danu svetost dajem.

22
Na Šestorici dedova

Subota, 29. avgust 1936

Radilište je okruženo belim oreolom vreline. Ove poslednje nedelje avgusta temperatura u Crnim brdima najzad je pala ispod trideset pet stepeni, ali isklesana bela granitna krivina Rašmora i dalje usmerava sunčeve zrake i vrelinu kao konkavno ogledalo, pa ljudi okačeni o vrele čelične sajle trpe vrućinu od skoro četrdeset stepeni. Oko deset sati ujutru radnici već uzimaju tablete soli. Paha Sapa shvata da vidi bele oreole ne samo oko kamenih noseva i obraza što štrče iz granita nego i oko preplanulih lica s ispucalim usnama drugih radnika.

On zna da je ovaj privid samo posledica umora i nedostatka sna, pa ne brine zbog toga. Pojava je više prijatna nego uznemirujuća dok se ljudi s pneumatskim bušilicama, maljevima i čeličnim pijucima kreću svaki u svom nimbusu, a pulsirajući oreoli ponekad im se spajaju kad se primaknu jedni drugima.

Beli oreoli izazvani umorom ne smetaju Paha Sapi, ali bol od raka počinje da ga ometa.

On jače stiska zube i istiskuje bol iz misli. Čitavog subotnjeg jutra pokazuje Šeprtlji Pejnu gde da buši pet rupa za naboje koji će aktivirati sutrašnju "pokaznu eksploziju" za predsednika i druge zvanice. Svako voli dobru eksploziju. Ova će, kao i sve pokazne eksplozije u javnim prilikama, morati da izgleda i zvuči dovoljno značajno da civili na Dounu i u dolini ispod osete da se na planini nešto radi, ali ne sme biti prevelika da ih zaspe kamenjem i stenama.

Jedna grupa radnika namešta dodatnu dizalicu iznad Džefersonove glave. Dizalica će nositi zastavu - sašile su je pre dosta godina stare gospođe ili polaznice domaćičke škole ili tako neko iz Rapid Sitija - koja će sakriti Džefersona, a radnici takođe nameštaju užad i sajle koje će povući uvis ogromnu i tešku zastavu dok se dizalica bude pomerala u stranu. Samu zastavu okačiće tek sutra ujutru. Ovog usijanog prepodneva nema doduše ni daška vetra, ali jači vetar mogao bi da pocepa zastavu, uplete sajle i pokida platno. Posebna grupa okačiće zastavu sutra ujutru, nešto pre dolaska gostiju.

Predsednički voz trebalo bi da stigne u stanicu Rapid Sitija 29. avgusta kasno uveče, ali već se priča da će predsednik sutra, u nedelju, doći kasnije nego što je bilo planirano. Ruzvelt je u plan ubacio mnogo dužu službu u Episkopalnoj crkvi u Rapid Sitiju i ručak s mesnim vođama Demokratske stranke u hotelu Aleks Džonson (i dalje jedinom klimatizovanom hotelu u Južnoj Dakoti) pre dolaska povorke na Rašmor.

Borglam je na sve ovo pobesneo. Uz psovke je ponavljao svom sinu Linkolnu, svojoj ženi, gospođici Džun Kalp Zejtner, nadzorniku Džulijanu Spotsu, zabrinutim političarima iz demokratske stranke koji su pogrešili i javili mu se na telefon, Vilijemu Vilijemsonu (predvodniku odbora za doček predsednika) i smrknutim predstavnicima Tajne službe da će predsednik Ruzvelt morati da promeni plan i dođe ranije, kao što je on, Borglam, zahtevao, a Ruzvelt prvobitno obećao, ili će senke pogrešno padati na lica i upropastiti otkrivanje Džefersonove glave. Predsednikovi i guvernerovi ljudi mu objašnjavaju da je predsednik pomerio dolazak koliko god je moguće i da će stići najkasnije u pola tri.

Gatson Borglam reži na okupljene.

"To je dva i po sata prekasno, dođavola. Otkrivanje Džefersonovog spomenika i svečanost počinju tačno u podne. Recite to predsedniku! Ako hoće da učestvuje, moraće da dođe ovamo petnaestak minuta pre otkrivanja."

Borglam zatim izlazi iz ateljea u kom se grupa bila okupila i žičarom se penje na vrh spomenika.

Nekoliko veterana koji rade s Borglamom otkako je nagovorio predsednika Kalvina Kulidža da se zaputi u konjskim kolima (koja su se slomila, pa je ostatak puta predsednik morao da jaše) na ovo pusto mesto da bi "otvorio" radilište na netaknutoj planini desetog avgusta 1927, samo vrte glavom. Znaju da će gazda sačekati ovog novog predsednika.

Između bušenja glavni bušač Džim Laru priča Paha Sapi da je Kulidž jašući uzbrdo izgledao vrlo doterano u novim kaubojskim čizmama, rukavicama od jelenske kože s resama i sa šeširom dovoljnim da zaseni pola Južne Dakote. Na početku putovanja Ćutljivi Kal dozvolio je nekim Sijuksima iz šire okoline da mu stave na glavu ratnu perjanicu dugu do peta i da mu daju počasno ime Orao Predvodnik, na njihovom jeziku Vanbli Tokaha, mada je većina meštana zaključila da to znači Liči Na Konjsku Guzicu.

Doun Robinson, koji je odigrao veliku ulogu u nagovaranju Kulidža da dođe, jednom je pričao Paha Sapi da je najgore što su mesni belci uradili bilo to što su branom zatvorili potok u blizini Lovačke brvnare u Brdima u kojoj je predsednik odseo i doneli stotine debelih, odvratno nakljukanih, glupih pastrmki iz ribnjaka. Puštali su te glupe ribetine, po čitavo jato odjednom, u potok uz koji je Kulidž, koji nikada do tada nije pecao, s nelagodom stajao, i dalje u odelu s prslukom, kravati, krutom okovratniku i sa slamnim šeširom na glavi, i nespretno držao skupi štap koji su mu domaćini poklonili.

Kulidž je nekim čudom upecao prvu ribu za pet minuta. (Bilo bi gotovo nemoguće ne upecati ništa, pričao je Doun Robinson. Čovek je mogao da pregazi potok po ribljim leđima i ne pokvasi obuću, toliko je ribe pušteno.) Predsednik je nastavio da hvata ove glupe debele ribe iz mrestilišta, puštane na svaki sat kroz novopodignutu branu nešto dalje uzvodno. Toliko se radovao svojoj ribolovačkoj veštini da ne samo što je pecao satima svakog dana boravka u Lovačkoj brvnari, nego je zahtevao da se svakodnevno desetine pastrmki služe za doručak i večeru.

Meštani su se, osećajući ukus kvarnih iznutrica kojima je ta riba godinama hranjena, kiselo smešili i na silu gutali dok je Kulidž, sav srećan, svakome nudio da uzme još malo njegove pastrmke.

* * *

Prvih pet rupa Paha Sapa i Šeprtlja su izbušili do deset pre podne, a Paha Sapa je razvukao žice preko stene ispod Džefersonove glave i belog kamena spremnog za fino klesanje glave Tedija Ruzvelta i obezbedio ih narandžastim zaštitnim petljama. Radi bezbednosti, dinamit će u rupe staviti tek sutra ujutru, kad se svi sklone s radilišta.

Šeprtlja je bušio do iza podneva, a Paha Sapa mu je kazao da dođe posle pauze za ručak jer ima još posla.

"Za šta su ovi useci, Bili? To nisu rupe za eksploziv. To su samo... pa... veliki useci."

To je tačno. Paha Sapa mu je pokazao gde će proširiti useke pod ivicama stena i u pukotinama duž litice, od Vašingtonovog desnog ramena do krajnje zapadne tačke, zatim ka istoku iznad i oko strmog sedla između Vašingtonovih revera i desnog obraza Tomasa Džefersona, zatim ispod Džefersonove brade pa ponovo na istok levo od bezoblične mase koja će biti Džefersonova kosa s razdeljkom, ispod i levo i desno od prazne površine granita pripremljenog za klesanje Tedija Ruzvelta, zatim dalje udesno u senovita udubljenja između granita za Ruzvelta i Linkolnovog lica, pa niz Linkolnovu još nedovršenu bradu prekrivenu skelama i najzad čak i na tek raščišćenu stenu jugoistočno od Linkolnovog još nevidljivog levog uha. Šeprtlja i on radiće čitav dan na tim rupama, a Paha Sapa će nadzirati bušenje da se obavi na tačnim mestima.

Ti useci nisu rupe za eksploziv. Šeprtlja pretpostavlja da su to ležišta za nove skele ispod Vašingtona (tamo gde iz kamena nastaju njegova kravata i reveri), ispod Džefersona (gde još mora da se radi na vratu), preko granita spremljenog za Ruzvelta i ispod i s obe strane Linkolnove glave. Te pokretne skele sutra će se radi gostiju ukloniti pomoću čekrka, ali mnoge druge skele i prelazi oslanjaju se na čvrste nosače usađene u rupe slične vodoravnim usecima koje će Šeprdja bušiti sve do večeri.

Paha Sapa ne kaže da to nisu rupe za buduće skele.

Na obližnjoj skeli Haudi Piterson počinje da buši saće na donjem delu polja za Tedija Ruzvelta. Ovaj postupak obavljen je i na prethodna tri lica - eksplozijama se dopire do poslednjih slojeva čistog kamena pre nego što se pojavi "koža", a onda se bušaći kao Šeprtlja i Haudi naslanjaju svom težinom na bušilice (otuda skele umesto visećih stolica) i buše stotine uporednih rupa sličnih saću. Zatim klesari kao što je Red Anderson dolaze s velikim čekićima i dletima, odvaljuju slojeve kamena i otkrivaju glatku površinu koja će kasnije biti uglačana i oblikovana u skulpture.

Dole kod kućice s dizalicom - to je mesto najbliže litici do kog turisti mogu da došetaju - Edvold Hejs i drugi operateri drže primerak "saća" pričvršćen za zid i objašnjavaju radoznalim posetiocima da: ". ..Aha, ostavili smo nekoliko ovakvih saća netaknutih na planini. Nema ih mnogo. Vrlo su retka. Zato čuvamo ovo ovde, za uspomenu" Turisti svaki put pitaju da li bi Edvold (ili neki drugi operater) pristao da proda to zanimljivo kameno saće. Ne znam kako bih mogao, gospodine (ili gospođo). Vidite, to nije moje. Moj drug bi se razljutio kad bih ovo prodao, pošto je tako retko i sve... Naravski, ako vam je baš stalo, mogao bih možda da vam prodam i nekako se opravdam pred njim.

Trenutna cena za veliko saće je šest dolara. Turisti odlaze s komadom granitnog saća ispod muževljevog sakoa, gotovo trče do kola i kikoću se, radosni što su ovo izveli, a Edvold ili neko drugi telefonira na radilište: "U redu, momci, šaljite dole novo."

Cena saća određuje se prema veličini - dva, četiri ili šest dolara - i uvek je deljiva sa dva, zna Paha Sapa, jer se u okolini pola litra šećeruše prodaje za dva dolara. Proteklih godina su hiljade "retkih i jedinstvenih" kamenih saća promenile vlasnika.

Borglam je otišao posle sukoba s predsednikovim ljudima (možda, govorka se među radnicima, da iznese Ruzveltu svoj ultimatum), i glavni na radilištu je njegov sin, ali Linkoln je usredsređen na pripreme dizalice za zastavu i bušenje novih rupa oko glave predsednika Linkolna u nastanku, pa ne obraća pažnju na Šeprtlju i Paha Sapu i njihova naoko nevažna sitna bušenja svuda po litici. On zna da "Bili Slovak" priprema sutrašnju "pokaznu eksploziju" i mnogo ozbiljnije eksplozije za sledeću sedmicu, jer su se koža i obris glave Tedija Ruzvelta najzad pojavili.

Oglašava se podnevna pištaljka (ali ne i dublja sirena upozorenja na eksplozije, pošto ih Paha Sapa i drugi mineri izazivaju za vreme pauze za ručak i posle četiri popodne), i Paha Sapa polazi do kolibe s čekrkom da uzme metalnu kutiju s ručkom - jutros je u nju stigao da ubaci samo malo hleba i hladne govedine - a onda odlazi u senku kolibe s glavnom dizalicom i čekrkom na Džefersonovoj glavi.

U kolibi je vruće, ali nekoliko radnika, među njima i Paha Sapine kolege mineri Alfred Berg i Spot Denton, sede unutra s kutijama za ručak. Deo kolibe zauzima šuplja, metar i po visoka maska glatko obrijanog Abrahama Linkolna, deo skulpture koju je Borglam radio pre dosta godina. Ona obično stoji uz skele oko osnove Linkolna u nastanku, da ljudi mogu da je dodiruju radeći i "osete" Linkolna još zarobljenog u kamenu. Borglam je naredio da se za vreme eksplozija skloni ovamo.

Viski Art Džonson tapše kameni pod blizu Linkolnovog lica.

"Ovde ima mesta, Bili. Smesti se, skloni se sa sunca."

"Hvala, Arte. Odmah se vraćam."

Paha Sapa uzima kutiju s ručkom i bočicu od kola-kole u kojoj drži vodu, sada gotovo proključalu, pa se vraća uz Vašingtonovu glavu dok nagib ne postane toliko strm da mu se čini da će skliznuti preko Vašingtonovog čela na stene sto metara ispod. Tu se udobno sedi, zavaljeno, a na predsednikovom čelu ima jedno udubljenje, isklesano da bi se dočarala perika, u koje Paha Sapa može da stavi ručak i bocu bez straha da će se otkotrljati preko ivice.

Žvaćući hleb i meso, Paha Sapa gleda ka jugozapadu, prema Harnijevom vrhu.

Jednom mu je Doun Robinson pozajmio neku novu knjigu u kojoj je pisalo da je granit na Harnijevom vrhu star 1,7 milijardi godina. Milijardi. Prirodna slobodna ljudska bića nemaju reč za milijardu, ni za milion. Najveći broj na koji je Paha Sapa naišao nalazio se u frazi Wicahpi, opawinge wikcemna kin yamni, koja ima veze s tri hiljade zvezda vidljivih na savršeno vedrom nebu.

To je na neki način čudnovato, pošto je gotovo svaki vasiču s kojim je Paha Sapa za svojih sedamdeset i jednu godinu razgovarao o noćnom nebu, pa medu njima i Kiša i njen otac, po svemu sudeći mislio da se u savršeno vedroj tamnoj noći vide milioni pojedinačnih zvezda. Ali Ikče vičasa su znali da se na nebu vidi samo oko tri hiljade zvezda, čak i u najmračnijoj, najvedrijoj noći. Znali su to jer su ih prebrojali.

Jednom je, dok je Robert bio mali, možda na prvom logorovanju kod Medveđe stene, kad su pustili vatru da zgasne u gotovo besjajnu žeravicu i ležali na leđima posmatrajući zvezde, Paha Sapa upitao svog sina šta misli koliko zvezda pun mesec skriva iza sebe, u proseku, dok putuje noćnim nebom. Robert je rekao šest. Paha Sapa mu je objasnio da, u proseku, puni mesec ne skriva nijednu zvezdu, nego one izblede od njegove svetlosti. Seća se kako je Robert zinuo od čuda ležeći na ćebetu te noći, i seća se njegovog petogodišnjeg glasa.

"Jao, tata, gore je baš prazno, zar ne?"

Jeste, misli Paha Sapa sada, prazno je.

* * *

Kiša i on nisu imali pravi medeni mesec.

Venčali su se u novoj crkvi misije njenog oca u rezervatu Pajn Ridž, u tom nepreglednom prostranstvu suve zemlje i prašnjavog vetra istočno od Crnih brda, u jugoistočnom uglu onoga što će postati savezna država Južna Dakota. U vlažno, proleće 1894. godine Paha Sapa i nekoliko njegovih prijatelja Sijuksa - ali uglavnom Paha Sapa - sagradili su malu drvenu kuću s četiri prostorije u koju su se on i gospođa Kiša de Planšet Spori Konj uselili odmah posle venčanja, sredinom juna te godine. Paha Sapa gaji tople uspomene na to vreme, ali je taj neobični juni kad je leto prosto odbijalo da dođe u Ravnice zapravo bio pun napornog rada, hladan i vlažan - krov je strašno prokišnjavao. Bili nije radio u rezervatu u kom je Kiša predavala u misionarskoj školi, a njihova kućica bila je tik iznad brežuljka na kom su velika kuća njenog oca i crkva stajale na raskrsnici četiri utabane kolske staze. Bili je, kao i mnoga Prirodna slobodna ljudska bića koja su došla u Pajnd Ridž posle smrti Bika Koji Sedi i pokolja na potoku Čankpe Opi Vakpala, živeo u rezervatu, ali je radio kao najamni radnik i konjušar (mada mu kaubojstvo nikad nije išlo od ruke) na vasikunskim rančevima u pašnjacima bogatijem okrugu severno od rezervata.

Paha Sapa je uglavnom, čak i za vreme njihovog "medenog meseca", ustajao najkasnije u pola pet ujutru, oblačio se, stavljao sedlo i odjahivao na neki susedni belački ranč.

Kiša se nikad nije žalila. (Misleći o tome kasnije, Paha Sapa nije mogao da se seti da se Kiša ikad požalila.) Uvek je ustajala po mraku zajedno s njim da mu skuva kafu i pripremi dobar doručak, a onda mu je pakovala pristojan ručak u olupanu sivu kutiju koju još i sad nosi. Obično bi mu spremila nešto bolje od sendviča, ali ako mu je napravila sendvič, uvek bi odgrizla komadić s ugla - tako mu je izjavljivala ljubav usred dana. I posle više od trideset godina od njene smrti, Paha Sapa je svakodnevno gledao uglove sendviča, samo iz navike - odjeka tog kratkog vremena kad je bio voljen.

Kiša i Paha Sapa bili su nevini kad su konzumirali brak u toj kućici s krovom koji prokišnjava u rezervatu Pajn Ridž. Paha Sapu to nije iznenadilo, ali je Kiša kasnije, kad su sramežljivo razgovarali o tome, priznala da se iznenadila što Paha Sapa, dvadesetdevetogodišnjak u vreme venčanja, nije "imao više iskustva".

Nije to bila žalba. Ljubavnici su učili zajedno i poučavali jedno drugo.

Paha Sapa je žalio samo zato što su mu, kad je najzad poneo nevestu u bračnu postelju, u glavi odjekivala sećanja Ludog Konja i pornografski monolozi Duge Kose. Od ove dvojice čije je uspomene Paha Sapa mimo svoje volje nosio sa sobom, Ludi Konj je bio nežniji ljubavnik - kada se nije pario samo da zadovolji pohotu - a u nezakonitoj vezi mrtvog ratnika sa Ženom Crni Bizon, bratanicom Crvenog Oblaka (tada udatom za Nema Vode, dok je Ludi Konj tehnički, mada ne i istinski, bio u dogovorenom braku s bolešljivom Crnom Maramom) bilo je trenutaka najistinskije nežnosti. Čak i vrlo slikovita sećanja Duge Kose, kad je Paha Sapa na nesreću naučio engleski i mogao da shvati o čemu duh blebeće, bila su samo primer te najveće tajne u životu svakog ljudskog stvorenja - tajne intimnosti. Kroz neželjene reči i slike, Paha Sapa je osetio Kasterovu istinsku i postojanu ljubav prema njegovoj ljupkoj mladoj ženi i iskrenu iznenađenost mladog para seksualnom energijom koju je Libi unela u brak.

Svejedno, Paha Sapa nije želeo da se bilo čija seksualna prošlost meša s njegovim sopstvenim blagim uspomenama i mislima, i prilično uspešno je ućutkao sećanja Ludog Konja i oglušavao se o noćna blebetanja duha Duge Kose.

Tako je putovanje u Crna brda, u proleće 1898, bio Paha Sapi i Kiši prvi zajednički odlazak iz rezervata, osim onih košmarnih sedmica prethodne jeseni kad je Paha Sapa odveo Kišu u Čikago na strašnu operaciju.

To putovanje vozom u Čikago - prečasni De Planšet pošao je s njima jer je hirurg bio njegov bliski prijatelj - i operacija odigrali su se nedugo pošto je Kiša otkrila kvrgu u desnoj dojci. (Istina koju su samo njih dvoje znali bila je da je Paha Sapa otkrio tu kvrgu ljubeći svoju voljenu.)

Doktor Kompton je usrdno preporučio uklanjanje obe dojke, kao što je bilo uobičajeno u to vreme, iako dodirom u levoj nije otkriven nikakav tumor, ali Kiša je, oglušivši se o savete i oca i (prvi put) muža, odbila. Tada su bili u braku već četiri godine. Bili su u braku već četiri godine, a ona nijednom nije zanela, ali bila je rešena da jednog dana rodi. Mogu da dojim dete preostalom dojkom, šapnula je Paha Sapi neposredno pre nego što su je odvezli da je uspavaju. Druga dojka mi je bliža srcu.

Operacija je naoko uspela, čitav tumor je odstranjen, a drugi nisu nađeni, ali Kiša ju je jedva podnela. Bila je preslaba da putuje. Kad se uverio da će mu se kći oporaviti, prečasni De Planšet se vratio svojoj pastvi i crkvi u Pajn Ridžu, ali Paha Sapa je ostao još četiri sedmice sa svojom voljenom u malom pansionu pored čikaške bolnice.

Na jeziku Lakota Čikago se dugo zvao Sotoju Otun Vake, što otprilike znači "Grad dima", ali Paha Sapa se pitao da li je ikada Čikago bio tako mračan, zadimljen, crn i vetrovit kao tih beskrajnih novembarskih i decembarskih sedmica koje je proveo uz svoju voljenu. S prozora pored kreveta videla su se skladišta i velika ranžirna stanica po kojoj su vozovi tutnjali i vrištali danonoćno. U blizini su bili i obori, i zadah stoke pogoršavao je Kišine stalne mučnine od lekova. Paha Sapa je odbio ponudu Kišinog oca da sve plati (sveštenik je prolazio kroz krizu posle čitavog života provedenog u blagostanju) i uzeo je predujam od belog rančera Skota Džemsa Donovana samo za sobu i hranu. Lekarske račune otplaćivaće sledeće dvadeset tri godine svog života.

Zato su im, kad su stigli kući u rezervat na Božić 1897 - voz je kasnio čitav dan zbog osam metara snega na pruzi jugozapadno od Pjera - čak i golet Pajn Ridža i njihov maleni dom izgledali prelepo na belom snegu ispod plavog neba zapada. Kiša se zavetovala da će ovo biti novi početak za oboje i da neće dozvoliti raku da se vrati. (Godinu dana ranije, mislio je posle Paha Sapa, rekla bi da Bog neće dozvoliti raku da se vrati, ali video je da njegova nevesta dublje razmišlja o tome. Još je bila jedina učiteljica u misionarskoj školi, vodila je hor, nedeljom je predavala veronauku deci Indijanaca i nije se protivila ni mešala kad je njen otac zatražio od Paha Sape da se pokrsti pre nego što on odobri brak. Kiša je i dalje svakodnevno čitala Bibliju, ali Paha Sapa je ćutke posmatrao kako neke strane vere - makar episkopalne vere njenog oca - polako napuštaju njegovu ženu, baš kao snaga koju nikad nije povratila posle operacije.)

Sreću i vedrinu, međutim, jeste povratila. Do proleća 1898. njen veseli hitri smeh ponovo je ispunjavao njihovu kuću i Paha Sapino srce. Dogovarali su se da dozidaju još jednu sobu sledećeg proleća, kad Paha Sapa vrati dug rančeru Donovanu. U aprilu, smešeći se šire nego ikad osim na dan venčanja, Kiša je objavila da je trudna.

Put u Crna brda krajem maja desio se slučajno.

Iz nekih razloga rančer Donovan otpustio je neke radnike na dva meseca. Paha Sapa nije nalazio drugog posla, pa je pomagao prečasnom De Planšetu, opravljao crkvu i staru kuću koju su svi zvali parohijskim domom. Nastave nije bilo - deca su uvek raspuštana treće sedmice u maju jer su trebala roditeljima za obradu zemlje i čuvanje stoke na njihovim komadićima zemlje. Kišin otac morao je u Boston, da sredi poslove posle smrti svog starijeg brata. Prečasni De Planšet odsustvovaće najmanje mesec dana, verovatno i duže.

Kiša je predložila da Paha Sapa i ona uzmu crkvena kola, mazge i nešto opreme za logorovanje i odu da obiđu Crna brda. Četiri godine su živeli u blizini, a nikad nisu tamo otišli. Njen otac je rekao da mogu uzeti kola i mazge. Još dok je iznosila tu zamisao, već je spremala hranu za put.

Ne dolazi u obzir, rekao je Paha Sapa. Neće ni da misli o tome. Ona je u trećem mesecu trudnoće. Opasno je.

Šta je opasno?, pitala je Kiša. Nije ništa opasnije nego da ostanu u rezervatu. Njene obaveze kod kuće, odlazak po vodu, cepanje drva i poslovi u školi i crkvi mnogo su naporniji nego lagana vožnja do Crnih brda. Osim toga, ako se nešto desi, u Brdima će biti bliži gradu i lekarima nego ako ostanu u Pajn Ridžu. Na kraju krajeva, jutarnje mučnine joj već popuštaju i oseća se jaka kao bik. Ako mazge odbiju da vuku kola uz Brda, ona će ih vući... i opet će smatrati da je na odmoru.

Ne, rekao je Paha Sapa. Ne dolazi u obzir. Putevi su grozni, kola su stara, vožnja i truckanje i...

Kiša ga je podsetila da je, dok je on radio na Donovanovom ranču, ona terala ta kola i po trideset kilometara na dan, noseći pomoć bolesnima i nepokretnima po rezervatu. Zar ne bi bilo bolje kad bi on pošao s njom i kad bi sledeća vožnja tim kolima bila izlet, a ne samo rad?

Ne dolazi u obzir, rekao je Paha Sapa. Neću ni da čujem. Govorio sam.

Pošli su u ponedeljak ujutru i do večeri stigli na južne obronke Crnih brda. Paha Sapa je za staru pušku, retko korišćenu (kolt je zadržao), dobio od jednog narednika Sedmog konjičkog puka vojni šator, dva poljska ležaja i još opreme, a sve to je zauzelo dve trećine tovarnog prostora u kolima. Proleće je te godine došlo ranije, i polja su se šarenela od cveća. Prve noći bilo je toliko toplo da nisu ni podigli šator; prespavali su na kolima, a prostrli su pod sebe toliko pokrivača i madraca da su ležali iznad ograde. Paha Sapa je svojoj nevesti pokazivao važne zvezde i objašnjavao da se po savršeno vedroj noći vidi oko tri hiljade zvezda.

Ona je prošaputala: "Mislila sam da se vide milioni. Moraću ovo na jesen da kažem svojim učenicima."

Drugog dana pošli su širokim i obično praznim novim putem ka južnoj ivici samih Brda - bila su niska, talasasta, obrasla visokom travom, a po vrhu šumarcima - i usred tih naizgled beskrajnih valova pokazao joj je gde se u skrivenom šumovitom kanjonu nalazi Vašu Nija, Pećina koja diše. Nažalost, vasikunska porodica koja je dobila tu zemlju zabadava zatvorila je ulaz u pećinu, zaključala vrata i naplaćivala ulaz turistima. Paha Sapi je bilo nezamislivo da plati da bi ušao u Vašu Nija, pa su nastavili na sever.

Novi grad Kaster, smešten u širokoj dolini, sastojao se uglavnom od krčmi, kovačnica, štala i javnih kuća (neke kurve primale su siromašne rudare u šatorima), ali Kiša i Paha Sapa su se ulogorili na visokom travnatom brdu van grada i odlazili po hranu i sokove u prodavnicu s prugastom crveno-belom tendom.

Trećeg dana ušli su u samo srce Crnih brda. Njihove dve hrišćanski strpljive mazge vukle su prepuna kola uz strme izbrazdane staze kojima idu samo rudari i krda mazgi. Putanja poštanske linije Denver-Dedvud pružala se zapadno od njih. Njihove mazge, onako spore i promišljene, naučile su da odvuku kola s puta kad se teška tovarna kola sjure blatnjavom stazom odozgo ka njima.

U nekim širokim travnatim dolinama, pre nego što su izašli na više predele, Paha Sapa je pokazivao Kiši brazde i useke, ostatke Kasterove "naučne ekspedicije" na dotad na mape neubeležena Crna brda. Ekspedicija je bila u brdima 1874, dve godine pre smrti Duge Kose.

Kiša se prenerazila.

"Ti tragovi izgledaju kao da je vojska ovuda protutnjala prošle sedmice! Koliko je naučnika Kaster poveo sa sobom na ovu ekspediciju?"

Paha Sapa joj je ispričao.

Deset četa Sedmog konjičkog puka, dve pešadijske čete, dva mitraljeza u zapregama s mazgama, top od sedam i po milimetara, dvadesetak indijanskih vodiča (od kojih nijedan nije zapravo poznavao Crna brda), grupe civilnih vozara - neki od bradatih ljudi divljih očiju koji su provezli tovarna kola pored njih tog dana možda su prvi put ovamo došli s Kasterom - i beli vodiči (ali tog puta ne i Bufalo Bil Kodi), prevodioci za nekoliko indijanskih jezika, fotografi i nemački orkestar od šesnaest članova koji je svirao Kasterovu omiljenu pesmu Gari Oven s jednog kraja Brda do drugog. Sve u svemu, Kasterova "naučna ekspedicija" iz 1874. godine imala je preko hiljadu ljudi - ubrajajući tu i Freda, sina predsednika Granta, koji je uglavnom bio pijan i kog je Kaster jednom uhapsio zbog nedoličnog ponašanja - a putovala je na sto deset kola sa po šest mazgi, kakva se još koriste u Kaster Sitiju i Dedvudu.

Kiša ga je gledala razrogačenim očima kad je dodao: "Ah, da... i nekih trista goveda, dovedenih iz tvrđave Abraham Linkoln da bi ljudi svako veče dobili odreske."

"Je li bilo i... naučnika?"

"Nekoliko. Ali cilj ekspedicije ispunila su dva rudara koje su takođe poveli - Ros i Mekej mislim da su se zvali. Tražili su zlato. I našli su ga. Žderači masti povrveli su u Crna brda čim se to raščulo, a raščulo se pre nego što je Kasterova ekspedicija otišla."

"Ali zar nije vlada dala Crna brda tvom narodu - našem narodu - svega nekoliko godina pre toga? U tvrđavi Larami osamsto šezdeset osme? Zar nije potpisala sporazum u tom smislu? I obećala da će sprečiti belce da dolaze u Crna brda?"

Paha Sapa se nasmešio i uzdama pljesnuo mazge po sapima.

Uski novi zemljani put vodio je kroz prelepe Igle (koje će, više od četvrt veka kasnije, nadahnuti pesnika i istoričara Douna Robinsona da potraži vajara), a zatim u uže doline pune cveća, jasika i breza između visokih sivih granitnih vrhova. Uveče se Paha Sapa prisetio dobrog mesta za logorovanje uz potok, uterao kola u visoku travu i vozio skoro kilometar od puta do šumarka jasika čije je mlado lišće već treperilo na blagom majskom povetarcu.

Večere koje je Kiša spremala na putu bile su izvrsne, bolje od ičega što je Paha Sapa još od detinjstva jeo uz logorsku vatru, a logorovanje je bilo udobno zahvaljujući poljskim krevetima, stolicama i sklopivim stolovima Sedmog konjičkog puka.

Sunce je zašlo, večernja majska svetlost još se zadržavala, a mesečev srp tek što je izvirio iza visokog vrha na istoku kad je Kiša spustila metalnu šolju s kafom.

"Da li ja to čujem muziku?"

Bila je to muzika. Paha Sapa je zadenuo logorski nož za pojas i uzeo Kišu za ruku, pa su pošli kroz senoviti šumarak uz malo sedlo, a onda sišli između borova na drugu stranu. Kad su izašli iz borika i ponovo zašli među raštrkane jasike, oboje su stali. Kiša je stavila dlanove na obraze.

"Gospode bože!"

Pred njima se pružalo ljupko jezero - veliko za Crna brda - kog tu pre nije bilo. Paha Sapa je čuo za njega od radnika na ranču, ali nije tačno znao gde se nalazi. Godine 1891. potok na zapadnom kraju te doline, tamo gde se kamene stene slične iglama uzdižu jedna uz drugu, pregrađen je branom, a novo jezero nazvano je Kasterovo jezero. (Kasnije je naziv promenjen u jezero Silvan.) Pre tri godine, 1895, podignut je hotel na samoj obali, uz nevidljivu branu, pored visokih stena na samom zapadnom kraju jezera.

Paha Sapa je spustio ruku Kiši na rame.

Orkestar je svirao na širokoj terasi od kamena i drveta uz samu obalu. Vijugava staza oko jezera bila je delimično posuta sitnim belim šljunkom, svetlucavim pod zvezdama i mesečinom. Po verandi hotela, po terasi i stablima na drugoj obali svetleli su mnogobrojni kineski lampioni. Parovi u večernjoj odeći plesali su uz živahnu muziku, drugi su šetali svetlucavom belom stazom i po osvetljenom doku duž kog su u raznim čamcima i brodićima s fenjerima na pramcima sedeli parovi; muškarci su veslali, a žene su nazdravljale čašama s vinom.

Paha Sapa se osećao kao u snu u kom čovek dođe u svoj nekadašnji dom i zatekne ga potpuno drugačijeg, izmenjenog, kakav nikako ne može biti u stvarnom svetu.

Uz to je naišlo jače osećanje, snažno kao vrela voda u plućima.

Paha Sapa je gledao nasmejane plesače, vasičue u šetnji, muškarce u smokinzima, žene u dugim lepršavim haljinama s grudima obasjanim svetlošću fenjera, gledao je nad jezerom belim od mesečine hotel sa skupim sobama i trpezarijom u kojoj konobari, klizeći poput sablasti, donose fina jela nasmejanim ljudima, belim bračnim parovima, i shvatio je s mučninom u duši da je ovo to što bi njegova prelepa žena, njegova prelepa mlada uglavnom bela žena, kći čuvenog sveštenika, pisca četiri teološke knjige, koja je proputovala Evropu i velike američke gradove pre dvadesete godine... ovo bi Kiša de Planšet trebalo da ima, ovo ona zaslužuje, ovo bi imala da se nije...

"Prestani!"

Kiša ga je uhvatila za podlakticu i okrenula ka sebi. Orkestar je utihnuo i preko jezera stvorenog vasikunskom rukom zalebdeo je tihi zvuk pljeskanja. Kišino lice bilo je vatreno, a pogledom mu je prodirala u dušu.

Pročitala mu je misli. Često mu je čitala misli. Bio je siguran u to.

"Samo prestani, Paha Sapa, ljubavi moja. Živote moj. Mužu moj. Ono tamo..."

Pustila mu je ruku i prezrivo zamahnula prema hotelu, orkestru, plesačima, čamcima, šarenim fenjerima...

"To nema nikakve veze sa mnom i s onim što želim i što mi treba. Razumeš li me, Paha Sapa? Razumeš li me?"

Želeo je da progovori, ali nije mogao.

Kiša ga je ponovo uhvatila za mišicu i prodrmusala ga rukama snažnim od ženskih poslova. Mogla bi čelik da savije, shvatio je Paha Sapa. Pogled njenih vatrenih očiju boje lešnika može da probuši stenu.

"Nisam to nikad želela, dragi moj mužu, najdraži moj. Ono što želim je ovde..."

Dodirnula mu je grudi na mestu gde je srce.

"...i ovde..."

Spustila je dlan na zaobljen stomak, tik ispod preostale dojke.

"Razumeš li? Razumeš li? Jer ako ne razumeš... onda dođavola s tobom, Crna Brda iz naroda Prirodnih slobodnih ljudskih bića."

"Razumem."

Zagrlio ju je. Orkestar je ponovo zasvirao, bez sumnje nešto omiljeno u njujorškim plesnim dvoranama. Onda ga je Kiša potpuno iznenadila.

"Wayáchi yačhiŋ he?"

Nasmejao se glasno, ne zbog njenih grešaka u rodu, nego od čiste radosti što ona zna te reči. Otkud ih zna? Ne pamti da ju je ikada zamolio za ples.

"Han. Da."

Uzeo ju je u naručje, tamo u šumarku jasika iznad novog jezera, pa su plesali do duboko u noć.

* * *

U pet sati popodne Paha Sapa polazi s posla, a bele oreole oko radnika zamenila je tutnjeća glavobolja od koje mu se vrti u glavi dok silazi niz petsto šest stepenika.

Na litici je sve spremno za sutrašnju svečanost osim pet pravih pokaznih naboja eksploziva. Sutra ujutru niko neće smeti da se popne na liticu osim Paha Sape, da poveže te naboje. Malobrojna radna grupa razapeće odozgo zastavu na krak dizalice i sajle s čekrcima iznad Džefersonove glave. Ostale jutarnje završne pripreme obavljaće se dole na planini Doun, gde će se okupiti novinari, gledaoci i počasni gosti.

Borglam se vratio i poziva radnike koji će sutra postavljati zastavu, očigledno da bi im dao poslednja uputstva. Paha Sapi ne trebaju poslednja uputstva, pa se iskrada na parkiralište, pali Robertov motocikl i kreće niz planinski put za oblakom prašine iza radnika koji idu kućama.

Na trećini puta mora da skrene među drveće i siđe s motocikla; pada na sve četiri i povraća ručak. Posle toga glavobolja kao da mu malo popušta. (Paha Sapa je u životu istrpeo raznovrsne bolove, ali ovakvu glavobolju nije imao otkako mu je stari Vrana Kovrdžavi pre šezdeset godina skoro razbio glavu kundakom.)

Stiže kući i greje vodu; kupanje bi mu moglo olakšati bol i ukrućenost, ali u kadi ga osvaja san. S uplašenim trzajem budi se u ohlađenoj vodi i mraku. Je li se uspavao? Je li Mun odlunjao u neku točionicu pošto ga on nije pokupio na vreme?

Ali tek je devet i petnaest. U ovo doba godine ranije se smrkava. Paha Sapi se čini da je ponoć dok se briše i gleda kako voda ističe iz kade.

Ne može da večera, ali pravi sendviče i stavlja ih u staru vreću od jute - ne želi da ponese kutiju za ručak. Shvata koliko je glupo i sladunjavo to što je spreman da odleti u vazduh, ali ne želi da raznese kutiju za ručak u koju mu je Kiša pakovala hranu. Glupo, glupo, misli i odmahuje bolnom glavom. Ipak, ostavlja sendviče u vreći.

Odlazi u staru kistonsku kovačnicu, sada benzinsku stanicu, gde mu zaostali dečko Tomi puni mali rezervoar motocikla. Bilo bi besmisleno da mu zavera propadne jer je ostao bez goriva.

Vozeći se uz planinu po Muna (čiji je automobil početkom godine pretrpeo jedan pijani sudar previše, pa se Mun sada za prevoz oslanja na svoje isto tako pijane i nezaposlene prijatelje), Paha Sapa misli kako ova njegova zavera - tek odnedavno misli o svom planu kao o zaveri (Barutna zavera ¹⁵ zaključuje njegov umorni mozak) - sada zavisi od idiota Muna Mersera. Ako je Mun zaista odskitao sa svojim drugovima idiotima, verujući više u viski u subotu uveče nego u pedeset dolara u nedelju ujutru... pa, zavera je gotova. Paha Sapa jednostavno ne može da prenese sanduke s dinamitom od kanjona Dvorane zapisa do vrha litice, niti da ih rasporedi po litici bez pomoći bar jednog čoveka koji bi rukovao čekrkom.

Paha Sapa je proveo bezbrojne besane noći pokušavajući da smisli kako bi ipak mogao sve da obavi sam. Ako Muna nema, Paha Sapa zna da će provesti noć noseći ipak sam sanduke niz kanjon, oko doline i uz petsto šest stepenika, jedan po jedan, i da će zatim visiti nad provalijom bez ikoga da rukuje čekrkom. Ali on takođe zna i da noć nije dovoljno duga za taj plan, čak i kad bi imao snage.

Prema tome, sve opet zavisi od Muna Mersera. Paha Sapa hvata sebe kako recituje molitvu Šestorici dedova da mu pomognu s ovim jednim činiocem koji ne zavisi od njega samog. Molitva ga podseća da, najkasnije do sutrašnjeg podneva, treba najzad da sastavi svoju Pesmu smrti.

Neverovatno, kao čudom, Mun je kod kuće u dogovoreno vreme, čeka napolju, čak je i manje-više trezan.

Grmalja treba najpre smestiti u prikolicu - Mun na kraju liči na ogromni čep u maloj boci - a onda valja odvesti mali motocikl dodatno opterećen uz poslednjih kilometar i po puta do Rašmora. Nakon poslednjeg čuda, Paha Sapa prelazi motociklom prazno parkiralište i stiže pod zaklon krošnji. Mesec je izašao malo ranije i još je okrugliji.

"Zašto parkiraš ovde među drvećem?" Mun mršti tusto čelo.

"Možda će kiša. Nemam ceradu ni za motor ni za prikolicu."

Mun namršteno gleda gotovo potpuno vedro nebo. Kiša nije padala pet nedelja. Ipak zamišljeno klima glavom.

Tek je jedanaest uveče i iz vajarovog ateljea čuje se muzika. Paha Sapa odvodi Muna do podnožja stepenica i div ponovo zastaje.

"Hej! Mrzim ove stepenice. Što ne idemo žičarom?"

Paha Sapa gura Muna u znojava leđa.

"Ššš. Ovo treba da bude iznenađenje gospodina Borglama, zar si zaboravio? Nećemo koristiti opremu na struju i gorivo. Popećeš se do čekrka u kanjonu Dvorane zapisa - noćas sve radiš ručno, ne zaboravi - a ja ću otići okolo i gore. Samo pošalji sajlu dole... ja ovde imam sve kuke i kablove. Kad ti pošaljem gore sanduke s raketama za vatromet, samo ih složi ispred kolibe. Budi pažljiv. Treba nam predstava za predsednika sutra, a ne za nas dvojicu noćas."

Mun mrmlja da je shvatio i polako polazi uz stepenice. Paha Sapa se trza; čini mu se da će zveket grmaljevih potkovanih cokula domamiti Borglama ili nekog drugog da vidi kakva je to buka.

Sledeći sati prolaze kao u snu.

Paha Sapa nema šta da radi između dizanja sanduka, pa stoji u migoljavoj šari mesečine i gleda tamni obris dizalice iznad sebe, sve vreme očekujući da se Mun predomisli ili otkrije da su sanduci na kojima piše RAKETE ZA VATROMET - RUKUJ PAŽLJIVO! zapravo puni dinamita i jednostavno pobegne, ali to se ne dešava.

Najzad su svi sanduci i cerada otišli uvis, tanka čelična sajla spušta se poslednji put, Paha Sapa obasjava baterijskom svetiljkom tunel Dvorane zapisa da se još jednom uveri da je sve poslao gore, a onda kači radnu stolicu koja ga tu čeka, zviždi i opušta se dok ga sajla nosi sto metara uvis do vrha litice.

Sledećih pet sati na litici još više liče na san.

Kada bušač ili miner moraju da se kreću vodoravno preko litice, kao što Paha Sapa mora noćas, jedan radnik, "dovikivač", sedi na samom čelu kamene glave, vezan sigurnosnim sajlama. Posao mu je lak, pošto mora samo da dovikne nalog bušača ili minera operatoru čekrka u kolibi, a zatim da se nagne, viseći o sajlama - jedna vodi do čekrka, druga do kraka dizalice - i proveri kretanje radnika. Ponekad dovikivači izgledaju smešno jer vise gotovo vodoravno, stopalima oslonjeni o granit, s licem nadole, i sve vreme dovikuju dalja uputstva operatoru čekrka koji upravlja kretanjem nevidljivog radnika ispod sebe.

Pa, noćas nema dovikivača.

Paha Sapa je nekoliko puta objasnio Munu novi način rada, ali je sve opet ponovio pre nego što se otisnuo s ruba kose Džordža Vašingtona.

"Dovikivača nema, pa ćemo sve raditi s ovim užetom, Mune. Imam ga dovoljno da ide za sajlom. Ti drži jednu ruku na njemu ovde gde sam ga sproveo pored tvoje stolice. Jedan trzaj znači da staneš. Dva uzastopna trzaja znače da me podigneš. Dva trzaja s pauzom znače da me pomeriš udesno na istoj visini. Jedan trzaj, pauza pa dva uzastopna znače da me pomeriš ulevo."

Mun se žestoko mršti od bolne usredsređenosti, kao da, misli Paha Sapa, pokušava da shvati onaj članak Alberta Ajnštajna o kvantnom efektu koji je Robert spomenuo pre dvadeset četiri godine. Od tada je ceo svet čuo za Ajnštajna... osim, možda, Muna Mersera.

"Evo, Mune, sve sam ti zapisao ovde. Ako se zapetljamo, samo zakači svoju sajlu na žicu kraka, odšetaj do Džordžovog čela i vidi šta se desilo, važi?"

Mun se sumnjičavo mršti, ali klima glavom.

Na kraju sve ispada dobro kao da su imali dovikivača. Paha Sapa je isplanirao razmeštanje sanduka s dinamitom i upaljača (njih je spustio prve i stavio na bezbedno mesto, a onda je išao do kutije i nazad kao ptica do gnezda) tako da ne mora mnogo da se diže ili spušta, a i to malo pre i posle nameštanja svakog naboja. Uglavnom se praznih ruku rita, klizi, diže, namešta dinamit i učvršćuje ga, a zatim leti postrance kroz noćni vazduh i mesečinu koja ponovo sija.

Onda ga Mun podiže, pa prelaze na sledeći čekrk, nešto dalje istočno. Paha Sapa seda u stolicu s užetom u ruci i prijatni san o bestežinskom stanju počinje iznova. Neverovatno, kao čudom, sve ide kao po loju.

Šeprtlja je izbušio savršene rupe. Sanduci lako klize u njih, a skriva ih siva cerada. Najveći deo vremena odlazi na nameštanje upaljača (pošto umesto jednog štapina ili čak dela štapina treba da eksplodira čitav sanduk), a zatim na smeštanje i skrivanje dugačkih sivih žica.

U četiri i četrdeset tri završavaju. Čak su i upaljači iz druge kutije namešteni i prikriveni - one iz prve Paha Sapa je javno postavio za pokaznu eksploziju - uz ivicu stene koja se pruža istočno od Linkolnovog obraza.

Paha Sapa odveze Muna kući, daje mu četrdeset pet dolara i ne osvrće se dok u svitanje silazi motociklom niz dugo vijugavo brdo do Kistona i kuće. Neko vreme je brinuo da bi Mun mogao da se vrati na radilište i porazgovara s Borglamom o tajanstvenom poslu usred noći i sanducima dinamita s lažnim natpisima, ali sada zna bez ikakve sumnje da je Mun Merser suviše glup i sebičan da tako nešto primeti, da o tome razmisli ili priča o tako nečem. Mun će, zna, odspavati sat-dva, a onda će stopirati do točionice u Dedvudu koja radi nedeljom i napiće se za svih četrdeset pet dolara.

Sviće još jedan vreo avgustovski dan bez vetra.

Paha Sapa razmišlja da li da prilegne - osim u toploj kadi, oslanja se na svoju dugogodišnju sposobnost da se sam probudi kad treba - ali neće da se kocka. Oblači čistu košulju, umiva se hladnom vodom, pravi kafu i sedi neko vreme za kuhinjskim stolom ne misleći baš ni o čemu, a onda, kad čuje automobile drugih radnika sa spomenika, pere solju i stavlja je na mesto u čistoj polici, pere i sprema lonče za kafu, okreće se po kući poslednji put – već je spalio poruku koju je preksinoć ostavio u vezi s magarcima ako se njemu nešto desi - izlazi, pali sinovljev motocikl i pridružuje se manjoj nego obično povorci radnika u olupanim vozilima koja ide ka Rašmoru.

Gužva će, zna on, nastati kasnije.

23
Šestorica dedova

Nedelja, 30. avgust 1936.

Podne je, predsednika Ruzvelta nema, ali Borglam ne započinje svečanost bez njega. Paha Sapa je jedini na litici. Čuči pored Linkolnovog obraza - klesari još nisu otkrili bradu - sasvim desno, ali ipak vidi Džordža Vašingtona, zastavom skrivenog Džefersona i beli granit iz kog će iznići glava Tedija Ruzvelta. Tog dana na radilištu je još samo osam ljudi koji vire preko Džefersonovog temena gde čekrk, dizalica, koturače i nosači užadi pričvršćeni za skele drže divovsku zastavu dok ne dođe vreme da je pomere i sklone s vidika.

Planirano je da najpre eksplodira pet pokaznih naboja, zatim da zasvira orkestar, i da se zastava tek tada skloni s Džefersonovog lica. Posle zvaničnog otkrivanja Borglam i još neki obratiće se okupljenima i radijskim slušaocima. Nije bilo planirano da govori i predsednik Ruzvelt. Kao i na otvaranju groblja u Getisburgu, pre više od sedamdeset godina, prisustvo predsednika Sjedinjenih Država uglavnom je tehničko; drugi će govoriti.

Borglam je pozajmio Paha Sapi svoj drugi najbolji Cajsov dvogled da bi miner svakako video svog gazdu kad podigne i spusti crvenu zastavicu i tako da znak za aktiviranje pet naboja, a jaka sočiva jasno privlače sva lica u žižu.

Do jedanaest pre podne građanstvo iz okoline i radoznalci s čitavog zapada Južne Dakote stižu i ispunjavaju tribine iznad i s obe strane lože za počasne zvanice na planini Doun, baš tamo gde će, ako Borglam ostvari ono što želi (a kad nije?, misli Paha Sapa), nastati veliki centar za posetioce i otmeni vidikovac, a verovatno i divovski amfiteatar s hiljadama sedišta, predviđen isključivo za rodoljubive predstave - računajući tu, siguran je Paha Sapa, i promišljene programe pune slave i hvale za izvesnog vajara po imenu Gatson Borglam.

Zasad je Borglam samo poslao svog sina Linkolna da buldožerom poravna staze prema sredini gledališta, ispod i ispred svečane lože u obliku slova V i ostatka tribina. Predsednik Ruzvelt, saznao je Paha Sapa jutros, neće za vreme svečanosti izlaziti iz svog otvorenog automobila. Paha Sapa i bez dvogleda vidi mesto gde će predsednikov automobil stati, već okruženo glomaznim mikrofonima na stalcima, crnim kablovima, filmskim kamerama i mestima za fotografe ispod borova, ograđenim trakom. Sve ostale počasne zvanice biće iza predsednika dok on i Borglam budu gledali u planinu Rašmor.

Paha Sapa dvogledom nalazi Gatsona Borglama i naglo se trgne videvši da on kroz svoj najbolji dvogled gleda njega.

Pod običnim okolnostima Paha Sapa bi aktivirao eksploziju s vrha litice, čak i ovako malu, od svega pet naboja. Ovo mesto, uz Linkolnov obraz, predložio je tvrdeći da, zbog gužve, možda s litice neće uspeti da vidi Borglama i njegovu zastavicu.

Borglam se na ovo namrštio i zaškiljio.

"Priznaj, Bili, samo hoćeš bolji pogled."

Paha Sapa je slegnuo ramenima i nemo, premeštajući se s noge na nogu, priznao da je tako, ali nije on želeo da bolje vidi svečanost, nego eksplozije dvadeset sanduka dinamita duž litice.

Sedi na dvadeset prvom sanduku (povezani su da eksplodiraju pojedinačno, da bi video posledice svake eksplozije pre nego što eksplodira i ovaj), i u jednom trenutku probija ga leden znoj jer je uveren da Borglam kroz svoj moćni dvogled vidi sanduk i tačno zna šta je njegov miner naumio.

Ali ne... sivo obojene dodatne detonatorske žice pokriva i granitna prašina na Linkolnovom obrazu. Paha Sapa, istina, sedi na sanduku dinamita, pokrivenom poslednjom sivom ceradom od onih koje je doneo da bolje prikrije naboje. Tačno je, ima jedan detonator viška - manji je za pokaznu eksploziju, veći za sav ostali dinamit - ali postarao se da taj veći sakrije iza sanduka na kom sedi, pa ga Borglam ne bi mogao videti ni astronomskim teleskopom.

Paha Sapa gleda ostale prisutne, a kad ponovo stigne do Borglama, gazda se okrenuo, uvek lako uočljiv po jarkocrvenoj marami oko vrata u masi uglavnom obučenoj u bele košulje i tamne sakoe. Sam Borglam je sav u belom ili krem, vidi sad Paha Sapa - bele pantalone, bela košulja dugih rukava, beli nisu samo crvena marama i dvogled okačen oko vrata.

Paha Sapa spušta dvogled i naslanja se znojavim leđima na neobično hladan Linkolnov granitni obraz. Ljut je što mu ruke pomalo drhte dok vadi sat iz džepa. Za najviše dva sata Frenklin Delano Ruzvelt stići će na svečanost.

* * *

Ujutru posle plesa u šumarku jasika na jezeru preko puta novog hotela Kiša je izjavila da želi da se popne na Harnijev vrh, koji se nadnosi nad njih sa severoistoka.

Paha Sapa je skrstio ruke kao one lutke Indijanaca pred prodavnicama duvana, koje Indijanci zdušno mrze.

"Ne dolazi u obzir. O tome nema rasprave."

Kiša se osmehnula onim svojim naročitim osmehom koji je Paha Sapa u sebi uvek nazivao "osmeh s Ferisovog točka".

"Zašto ne, za ime sveta? Ti si sam rekao da je to kratka šetnja - najviše tri kilometra - i da nema napornog pentranja. Dete može to da pređe, tako si rekao."

"Možda. Ali ti nećeš. Mi nećemo. Ti si... trudna si."

Kiša se smeje, i od radosti zbog činjenice koju je Paha Sapa upravo izneo, i jer joj je njegova briga zabavna.

"Ići ćemo u mnoge šetnje za vreme ovog logorovanja, mili moj, a ja ću prilično hodati kod kuće u sledećih šest meseci. Ovo ovde samo je malo strmije."

"Kišo... to je planina. I to najviša u Crnim brdima."

"Taj vrh je visok svega nešto preko dve hiljade i sto metara, najdraži. Letovala sam u švajcarskim gradovima na većoj visini."

Paha Sapa u odgovor samo odmahuje glavom.

Primakla mu se, a njene oči boje lešnika bile su gotovo plave tog savršenog jutra. Posle plesa među jasikama vratili su se u svoj mali logor. Kiša je otišla do kola da uzme dva madraca koja su poneli na Paha Sapin zahtev - tvrdio je da ih nose za slučaj da ona "mora da prilegne". Videvši je kako diže madrace, Paha Sapa je potrčao da joj ih uzme iz ruku i unese ih u veliki vojni šator. Šta će nam ovo?, upitao je nedužno. Ponekad, otkrio je, njegova žena ume doslovno da prede, kao one mačke što se muvaju oko škole i crkve. Trebaju nam, najmiliji moj, jer nam naši vojnički kreveti, iako veoma udobni, neće biti zgodni kada dugo vodimo ljubav.

Ipak... tog vedrog majskog jutra Paha Sapa je odmahivao glavom, i dalje skrštenih ruku, s borama od mrštenja naizgled zauvek urezanim na bronzano lice.

Kiša je podigla prst na obraz kao da joj je nešto palo na pamet.

"A ako pojašem Kira?"

Paha Sapa je trepnuo i pogledao starog mazgova koji je, čuvši svoje ime, mrdnuo jedim izrovašenim uhom, ali nije podigao glavu s paše.

"Pa, možda, ali... Ne, mislim da..."

Kiša se ponovo nasmejala - ovog puta u potpunosti se smejala njemu.

"Paha Sapa, moj najdraži poštovani anungkison i hi i itancan i wicayuhe... ja neću da jašem jadnog Kira uz to brdo... niti bilo kuda. Kao prvo, on ne bi ostavio Dejzi. Kao drugo, izgledala bih kao Devica Marija na putu za Vitlejem, samo što nemam veliki stomak. Ne, ići ću pešice, hvala lepo."

"Kišo... u tvom stanju... mislim da ne treba... ako se nešto desi..."

Podigla je kažiprst da ga ućutka. S manje od pola kilometra, odmah iza niskog grebena, doprli su smeh i ženski povik. Paha Sapa je zamislio vasičue u nedeljnoj odeći kako igraju kroket ili badminton na dugačkom zelenom travnjaku što se spušta do jezera glatkog poput ogledala.

Osim toga, shvatio je šta mu žena nemo govori. Verovatno su ovde mnogo bliži medicinskoj pomoći, ako bude nevolja s njenom trudnoćom, nego što će biti narednih meseci u Pajn Ridžu.

Progovorila je tiho, meko i ozbiljno.

"Želim da vidim Šestoricu dedova, planinu o kojoj si mi govorio, ljubavi. Do tamo nema lakog puta, zar ne?"

"Nema."

Od postojanja hotela, novog jezera stvorenog ljudskom rukom i bele pošljunčane staze Paha Sapi se vrtelo u glavi, kao da živi u tuđoj stvarnosti ili na nekoj novoj, tek neodređeno sličnoj planeti. Sama pomisao da će jednog dana do Šestorice dedova voditi putevi izazivala mu je mučninu.

"Želim da vidim tu planinu, Paha Sapa - i planinu i pogled na čitava Crna brda. Staviću ručak u ovu staru vojnu kutiju za mape koju si poneo. Kako bi bilo da proveriš je li šator čvrst i hoće li Kir i Dejzi biti dobro dok nas nema tih nekoliko sati?"

Pogled s Harnijevog vrha (Brda zlog duha, kako ga je Paha Sapa još zvao u sebi) bio je neverovatan.

Poslednje stotine metara vrlo vidljive staze vodile su iznad niza grupa granitnog stenja. Pošto ih nije zanimalo da se pentraju uz nagomilano stenje do nekih tehnički "najviših vrhova", nastavili su do kamenih terasa okrenutih severu na visokom obronku planine.

Da, vidik je bio neverovatan u svakom pravcu.

Uz stazu kojom su došli pružale su se Igle, šume i niska brda obrasla travom i borovima sve do Vetrovite pećine i iza nje. Na severozapadu su se videli tamni borovi i sive stene samog srca glavnog masiva Crnih brda. Daleko na istoku Pustare su ličile na belu krastu ožiljka naspram ravnica. Dalje na severu uzdizao se jasni putokaz Medveđe stene. Na sve strane oko Brda prostirale su se Velike ravnice, koje su samo nekoliko sedmica u maju i junu, a i tada tek ako padnu rane prolećne kiše, bile zelene onako kako je Kiša jednom opisivala Irsku.

Sivi granitni vrhovi, igle i grebeni izbijali su na sve strane iz nestvarno tamnih borovih šuma, ali Šestorica dedova bili su jedina siva masa dorasla samom Harnijevom vrhu. Dugački greben doslovno im je ležao pod nogama. Kad je Paha Sapa poslednji put ovako video Crna brda, a posebno planinu Šestorica dedova, leteo je visoko u vazduhu s duhovima šestorice dedova.

"O, Paha Sapa, ovo je prelepo."

Zatim je, kad su malo posedeli na ćebetu koje je Paha Sapa rasprostro po stenovitom vrhu, dodala:

"Pričao si mi samo, ljubljeni, da si, kao dečak od jedanaest leta, ovde pokušao hanblečeju."

Uzela ga je za obe ruke.

"Pričaj mi o tome, Paha Sapa. Sve mi ispričaj."

Na sopstveno iznenađenje, ispričao joj je.

Kad je prepričao čitavu priču, sve doživljaje, sve što je video i čuo od Šestorice dedova, ućutao je, zapanjen i pomalo zgrožen što joj je sve to rekao.

Kiša ga je čudnovato posmatrala.

"Kome si još pričao o toj viziji? Svom voljenom tunkašili?"

"Ne. Kad sam našao Vrlo Hromog u Babinoj zemlji, bio je star, bolestan i sam. Nisam želeo da ga opteretim tako strašnom vizijom."

Kiša je zamišljeno klimnula glavom. Posle nekoliko dugih trenutaka remećenih samo šuštanjem povetarca kroz stene i nisko rastinje, rekla je:

"Hajde da ručamo."

Jeli su ćutke, što je Paha Sapi sa svakim minutom bilo sve zloslutnije. Zašto je svojoj voljenoj, ali uglavnom beloj ženi, ispričao ono što nije nikome? Ni Vrlo Hromom kad je imao prilike. Ni Biku Koji Sedi. Ni nikome od desetina Ikče vičasa koje je susretao proteklih desetak godina.

Oboje su gledali nešto što Paha Sapa nikada pre nije video, čak ni kad je leteo sa Šestoricom dedova. Visoka trava u beskrajnim ravnicama, zelenija tog majskog jutra nego ikada, njihala se na vetru koji, začudo, nije duvao gore na Harnijevom vrhu. Paha Sapi u misli dođoše nevidljivi prsti koji maze mačku. Bilo kako bilo, Kiša i on su gledali kako snažni udaljeni vetrovi njišu kilometre i kilometre trave; vazdušna struja bila je vidljiva, a donje strane vlati veoma svetle, gotovo srebrne. Talasi, shvatio je. Nikada u životu nije video okean, ali shvatio je da sada gleda u okean. Veći deo ravnice i prerije, znao je, podeljen je na bogataške rančeve i siromaške okućnice - rančevi će rasti, a siromaške njive propadati - ali tog dana s vrha zgrade i ograde od bodljikave žice bile su nevidljive kao istrebljeni bizoni i stoka koja ih je zamenila, štetočine što grizu korenje.

S ove visine samo se vetar igrao po talasima savršenog privida ponovo nastalog unutrašnjeg mora. Onda su otmene senke oblaka naišle preko tog mora tamne trave isprekidanog blistavim ovalima sunca. "Kad je sunce zasijalo kroz oblake i stvorilo srebrnaste barice u tamnom moru..." Barke u moru. Kad je pročitao tu zapanjujuću rečenicu? Ah, da, prošle godine, u Dikensovoj Sumornoj kući koju mu je Kiša preporučila jer joj se silno dopala, iako je odlazio na ranč po mraku i vraćao se po mraku, pa je vremena za čitanje bilo malo. Ipak, voleo je da čita knjige koje mu ona preporuči, pa da mogu da razgovaraju o njima nedeljom, a ponekad je i ona čitala neke njegove stare omiljene knjige. Takva je bila Ilijada. Kiša je priznala da je jedan nastavnik pokušao da je nagovori da pročita Ilijadu na grčkom, ali da su je od toga odbila koplja, krv, razmetanje i nasilna smrt. (Ali tog proleća, čitajući isti onaj Čepmenov prevod koji je ostavio tako jak utisak na Paha Sapu u školi oca Pjera Marija usred gotovo čulnih mirisa vrelog šatorskog platna, Kiša je rekla mužu da je od njega naučila da voli Homerovu pripovest o hrabrosti i sudbini.)

Hrana je bila dobra. Kiša je ispekla pitu na logorskoj vatri. Ponela je i limunove i, mada nije bilo leda, limunada iz pažljivo umotanih čaša bila je slatka i prijatna na jeziku. Samo što Paha Sapa uopšte nije osećao ukus.

Najzad, dok su sklanjali tanjire, rekao je:

"Slušaj, Kišo... ja znam da je takozvana Vizija bila samo halucinacija... izazvana dugim gladovanjem, vrućinom, isparenjima u kolibi za znojenje i mojim očekivanjem da... "

"Nemoj! Paha Sapa... nemoj!"

Nikada pre nije mu se obratila tim tonom, niti ga je više ikada čuo. Smesta ga je ućutkala.

Kad je ponovo progovorila, glas joj je bio toliko tih da je Paha Sapa morao da se nagne prema njoj na stenovitom Harnijevom vrhu.

"Najdraži moj... mužu moj i mili moj dečače... Vizija koja ti je podarena strašna je, srce mi se kida, ali nema sumnje u to da te je Bog - ili sila što vlada svemirom, koja god ona bila - odabrao da primiš tu viziju. Pre ili kasnije moraćeš u životu nešto da preduzmeš u vezi s njom. Odabran si da nešto učiniš."

Paha Sapa je odmahnuo glavom, ne shvatajući.

"Kišo, ti si hrišćanka. Vodiš crkveni hor. Predaješ u nedeljnoj školi. Tvoj otac... pa... Ti jednostavno ne možeš verovati u moje bogove, u moju Šestoricu dedova, u moju viziju. Kako bi..."

Ponovo ga je ućutkala, ovog puta položivši mu ruku na nadlanicu.

"Paha Sapa, zar nije drugo ime Vakan Tanke, pored Veliki duh, takođe i Tajanstveni?"

"Jeste."

"To je samo srce sve naše vere, dragi moj. Svačije vere, svih onih koji mogu da nađu i sačuvaju veru u svom srcu. Za razliku od mog oca, ja vrlo malo znam pouzdano. Moja vera je krhka. Ali jedno znam - i, da, u to verujem - da je u samom srcu svemira Tajna s velikim T. To mora biti ista ona Tajna koja nam je omogućila da nađemo ljubav i jedno drugo. Ta ljubav omogućila je čudo deteta koje raste u meni. Šta god da odlučiš da uradiš u vezi s tom vizijom, ljubavi, njenu stvarnost ne smeš poricati. Izabran si, najmiliji moj. Jednog dana moraćeš da odlučiš. Ja ne znam kakvu ćeš odluku morati da doneseš, a sumnjam da i ti znaš. Samo se molim... molim se tajni unutar same Tajne... da ti tvoj život, kada nastupi trenutak odluke, kaže kuda da kreneš. To će, plašim se, biti najteža odluka."

Paha Sapa je bio preneražen. Poljubio ju je u ruku, dodirnuo joj obraz, a onda grubo pro trljao svoj.

"Vovoka, onaj ludi stari pajutski prorok o kom sam ti pričao, sigurno je mislio da je i sam odabran. Na kraju se ispostavilo da je samo bio lud. Košulje plesa smrti nisu zaustavile metke. Video sam da je i Vrlo Hromi nosio takvu košulju, ispod stare otrcane vunene vetrovke."

Kiša se trgla, ali glas joj je bio snažan kao i pre.

"Taj starac je mislio da je izabran, ljubljeni. Ti jesi izabran. Ti to znaš, a sada znam i ja."

Vetar je iznenada stigao iz ravnica pod njima, zaigrao oko njih i zazviždao u pukotinama stena.

"Ali za šta sam odabran? Jedan čovek ne može da spreči nastanak vasikunskih Kamenih glava, ne može vratiti bizone niti povratiti vakan - svetu Tajnu - narodu koji ju je izgubio. Prema tome - za šta sam odabran?"

"Znaćeš kada dođe vreme, mili moj. Sigurna sam da ćeš znati."

Za vreme sporog povratka s Harnijevog vrha nisu progovorili, ali većim delom puta držali su se za ruke.

* * *

Važni gosti stižu u prve redove tribina daleko dole.

Paha Sapa kroz dvogled vidi sjajnu ćelu svog nekadašnjeg mentora Douna Robinsona. On zna da će stari pesnik i istoričar u oktobru napuniti osamdeset godina, ali da nikad ne bi propustio ovakvu svečanost, proslavu vidljivog dela zajedničke stvarnosti koja je nekada bila njegov usamljenički san (koliko god da se taj san izmenio).

Blizu Robinsona u prvom redu je stariji čovek koji kao da je omotao debeli peškir oko vrata, brade i levog obraza. To je senator Piter Norbek, a Paha Sapa zna da je Norbek, uz sanjara Douna Robinsona i pragmatičnog kongresmena Vilijema Vilijemsona, deo trojke koja se zalagala za spomenik na Rašmoru, gurala ga, zastupala ga pred Senatom i Predstavničkim domom, nalazila sredstva za njega i neumorno ga branila (često od ispada samog Gatsona Borglama) sve do trenutno gotovo dovršene tri glave. Ali senator Piter Norbek, koji je godinama gutao više uvreda od Borglama nego što bi većina ljudi istrpela od rođene žene, sada umire od raka čeljusti i jezika koji mu se povratio. Rak i brojne operacije najzad su mu oteli moć govora i pretvorili mu donju polovinu lica u noćnu moru koja bi uplašila decu i neke birače, ali Norbek je pustio bradu da prikrije ta pustošenja, a preko donjeg dela lica nosio je šal kao da mu je uobičajeni deo odeće - druga kravata, na primer, ili živopisna ešarpa.

Dok gleda kroz dvogled, laktom oslonjen na levo koleno, Paha Sapa vidi kako se Norbek naginje unazad da kaže nešto trojici ljudi u redu iza sebe. Pokazujući prema grupi užurbanih izveštača ograđenih konopcem, umirući senator izvodi brze pokrete i završava opisujući prstima spiralu uvis. Sva trojica političara - i Doun Robinson, tri stolice desno od Norbeka - smeju se od srca.

Vilijem Vilijemson se ne smeje. Kongresmen odabran da bude na čelu odbora za doček predsednika korača nervozno tamo-amo ispred niza visokih mikrofona.

Paha Sapa gleda na sat; dva i dvadeset osam. Vidi da je Gatson Borglam dole suviše zauzet razgovorima s važnim ljudima pa nema vremena da dotrči gore i spreči Paha Sapu čak i kad bi video kroz dvogled da se dešava nešto neobično. Borglam ima telefonsku vezu sa svojim sinom Linkolnom, zaduženim za osmoricu radnika na dizalici, a zvanični program svečanosti kaže da će upravo Linkoln, pritiskom na dugme, aktivirati pokaznu eksploziju na znak očeve zastavice, mada se zapravo uvek glavni miner stara za to. Paha Sapa sedi dovoljno napred uz Linkolnov obraz - takođe pokriven nekakvim peškirom, shvata sada gledajući granit na kom sedi - da vidi crveno-belu zastavicu Linkolna Borglama kada zamenik njegovog oca odozdo telefonom ponovi naređenje za eksploziju.

Kutije s upaljačima su, međutim, kod Paha Sape.

Po stoti put Paha Sapa gleda dvadeset mesta na koja je postavio sanduke s dinamitom i detonatore. Muči ga uvek ista briga - da će snaga eksplozije baciti veće i manje stenje sve do gledalaca i tribina. Ne bi trebalo da se to desi, pošto je dopola ukopao sanduke na odabrana mesta. Veliki Bil Slovak, koji je kratko vreme radio u grupi za rušenje kuća u Denveru pošto je napustio rudnik zlata Bogaljev potok gde su rđave mere bezbednosti izazvale smrt dvadeset trojice rudara u samo jednom urušavanju, rado je naglašavao svom mlađem drugu Paha Sapi da je najvažnija sila prilikom rušenja građevina Zemljina teža, a ne sama eksplozija dinamita. Implozija, a ne eksplozija, to je suština. Daj mi jedan štapin dinamita, govorio je Veliki Bil na pauzama za ručak dole u Goropadi pod sjajem karbidnih lampi, okružen kamenom prašinom, i srušiću Notr Dam. Treba samo ukloniti prave potpornje, a Zemljina teža obavite ostalo.

Paha Sapa se nada da će tako biti i prilikom ove eksplozije, ali svejedno postoji opasnost od letećeg kamenja. Sve je obavio vodeći računa o bezbednosti ljudi na litici i gotovo je siguran da predsednik, gosti i gledaoci na planini Doun neće stradati od sitnog letećeg kamenja, a još manje od neizbežnih zakotrljanih stena, ali ipak brine.

Paha Sapa shvata šta je trebalo da kaže svom sinu pre mnogo godina - Ja nisam ratnik i nikada neću biti. Nedostaje mi sposobnost da namerno povredim ljude.

To je istina, uviđa on sada. Uprkos neophodnim tučama u svom dugom životu, ubrajajući tu i one od pre pet godina, kad je počeo da radi za Borglama, nikad nije namerno povredio ili ubio drugo ljudsko stvorenje. Čak i kad se branio ili odbijao napade rasista, činio je to s najmanjom neophodnom silom, iako je znao, iz živih sećanja Ludog Konja i blebetanja duha Duge Kose, da je ponekad najveća moguća sila jedini odgovor.

Sada shvata, sedeći na sanduku dinamita s obe kutije s upaljačima na dohvat ruke, da je odlučio da ne baci sebe i Gatsona Borglama iz kabine žičare jer nije želeo da ubije vajara ako ima drugog izbora. A sada ima izbora. Bar još sledećih nekoliko minuta.

Odozdo se čuje galama, zatim pljesak, i povorka vozila ulazi na parkiralište. Sva vozila staju sa strane, samo jedan dugački otvoreni automobil ispred kog idu ljudi u crnim odelima poskakuje novim putem i staje ispred tribine; mikrofoni su tačno ispred suvozačkih vrata.

Jedan čovek izlazi sa zadnjeg sedišta otvorenog automobila i pozdravlja ga talas klicanja. Paha Sapa umiruje dvogled. To je vrlo omiljeni guverner Južne Dakote, Tom Beri, kauboj. On se naginje napred i razgovara trenutak-dva s čovekom na sedištu pored vozača, a onda se odmiče i ponovo maše okupljenima.

Gimnazijski orkestar svira Pozdrav starešini - Paha Sapa ga čuje dvaput, jednom normalno, drugi put metalno, kroz mikrofone priključene na zvučnike - a Frenklin Delano Ruzvelt, i dalje sedeći u automobilu, naravno, bez šešira, zabačene glave, s tamnim naočarima u kojima odsijava sunce, podiže otvoreni dlan, okreće se od Paha Sape i Borglama i maše svakome u polukružnom gledalištu, i onima koji sede i onima koji stoje. Stojeća publika je manje-više mirna, ali počasni gosti na bližoj tribini odgovaraju mu tako oduševljeno da zaglušuju poslednje tonove svečane pesme. Tri radij ska izveštača grozničavo brbljaju u glomazne mikrofone, ali te sprave nisu priključene na zvučnike u ovom prirodnom amfiteatru. Paha Sapa čuje samo, zakasneo i isprekidan kao sablasno mucanje, pomalo mlak pljesak i tihe povike iz mase. Na kraju krajeva, ovde su uglavnom republikanci.

Onda se čuje pištanje preblizu postavljenih zvučnika, pojačano prirodnim odjekom oble stene iznad Paha Sapine uske granitne ivice, i sve postaje još nejasnije i neprijatnije dok Vilijem Vilijemson otpočinje svoj govor dobrodošlice.

Paha Sapa privlači manju kutiju s upaljačima, pažljivo uzima krajeve dve žice koje je ogolio džepnim nožem, skida prašinu palcem i kažiprstom, uvlači ih u rupe na stubićima i pažljivo umotava viškove. Uverivši se da su kontakti čisti, čvrsto zavrće bakelitne poklopce na žicu.

"Upoznao sam jednog od ove četvorice predsednika koje nameravaš da digneš u vazduh, znaš. Rukovao sam se s njim. Razgovarao je sa mnom o mom diplomiranju na Vest Pointu. Kasnije je na prijemu upoznao Libi i rekao: 'Znači ovo je ta mlada dama čiji muž ide u juriš uz viku i klicanje?'"

Od glasa Duge Kose u glavi Paha Sapa samo što nije pao sa sanduka. Prokleti duh ćutao je skoro tri godine, i sad je našao da ponovo zablebeće.

"Bio je to Linkoln, naravno. Taj na čiji se obraz naslanjaš. Negde šezdeset druge nekoliko nas oficira iz armije generala Meklelana ozbiljno smo razgovarali o tome da odemo u Vašington i umesto tog nesposobnog gorile postavimo ratnog diktatora po našem izboru, glavom Malog Meka."

Paha Sapa maše rukom kao da tera komarca.

"Umukni. Ti si mrtav."

"Čekam samo da vidim hoćeš li ovo obaviti ili ćeš izgubiti hrabrost... ponovo."

Paha Sapa je mnogo puta čuo ovaj kasterovski smeh. Vasiču očigledno ni za života nije imao naročito privlačan smeh - zvuči kao nervozni kikot nestašnog dečaka - a ni posle šezdeset godina u grobu taj smeh nije postao ništa bolji.

"Ne možeš me sprečiti, Duga Koso."

Ponovo taj nepodnošljivi smeh.

"Da te sprečim? Ja i ne želim da te sprečim, Paha Sapa. Mislim da treba ovo da uradiš. Moraš ovo da uradiš. Krajnje je vreme."

Paha Sapa na trenutak zatvara oči da blokira beli sjaj, vrućinu, izludujuću dvostruku buku odozdo, ponavljanu i pojačanu u odjeku. Pita se da li ovaj vasikunski duh pokušava da ga zbuni... da ga prevari... ili samo da mu skrene pažnju u nastupajućem ključnom trenutku.

"Ništa od svega toga, druže stari", šapuće mu Kaster. "Ozbiljno ti govorim. Niko, a naročito ne potomak ratničkog naroda, ne može toliko dugo da trpi uvrede i udarce a da ne uzvrati - i to smelo. Uradi to, Paha Sapa. Raznesi te proklete kamene glave danas, pred kamerama, predsednikom i samim bogom. To neće ništa promeniti - tvoj narod ostaće poražen, nevažan i zaboravljen - ali to će biti ratnički odgovor na ogromno poniženje. Uradi to, za ime sveta. Ja bih."

Paha Sapa trese glavom, više da se oslobodi tog glasa nego u odgovor.

Čitavog ovog dugog dana, sve do sada, nije osećao ni umor ni bol na ovoj uskoj ivici po ovoj nepodnošljivoj vrućini. Sada ga bol preplavljuje kao da mu je Duga Kosa otvorio branu. Paha Sapa je odjednom toliko umoran da ne zna hoće li imati snage da povuče ručicu preko otpora navoja detonatorske kutije i aktivira je, i hoće li naći snage da podigne ručicu usporenu trenjem i pritisne je.

"Razumeš li šta ti govorim, Paha Sapa? Nisi spavao dve noći, bez predaha si radio na ovom brdu tri dana i tri noći. Onesvestićeš se, telo će ti se skotrljati niz ovu liticu i postaćeš fusnota u istoriji otkrivanja ovog spomenika - Bela kuća poslaće Borglamu telegram saučešća zbog strašne smrti jednog njegovog radnika - a ova prokleta Brda i dalje će stajati ovde. Raznesi ih odmah. Šta čekaš kog đavola?"

Paha Sapa podiže dvogled. Debeljko kog ne poznaje govori u glavni mikrofon. Predsednik Ruzvelt se smeši. Borglam se nehajno naslanja na predsednikov automobil i ne drži zastavicu.

Paha Sapa progovara nejasnim šapatom. Ne bi hteo da neko ko ga možda gleda odozdo kroz dvogled vidi kako mu se miču usne.

"Huliš, Duga Koso. Zar nisi obećao svojoj ženi da nećeš govoriti takve reči?"

Duhov smeh ponovo odjekuje Paha Sapi u lobanji, ali ovog puta nije toliko neprijatan.

"Jesam, tako je. Zavetovao sam se šezdeset druge u Monrou, u državi Mičigen, nedugo pošto smo se Libi i ja upoznali na zabavi za Dan zahvalnosti, i samo jedan dan pošto me je, nažalost, videla pijanog na ulici. Molio sam se, priznao sam greh i zakleo se da više neću dotaći piće i da više nikad neću izgovarati uzalud ime Gospodnje niti koristiti nepristojne reči, koliko god da me moj zanat i pakosni drugovi budu nagovarali. Samo što taj zavet nisam dao Libi, ne, ne - zakleo sam se svojoj starijoj sestri Lidiji. Lidija je kasnije to prenela gospođici Elizabet Bejkon, koja me je zaista videla u neoprostivom stanju gledajući krišom kroz razmaknute zavese svoje sobe na spratu u kući sudije Bejkona. Ali Libi je mrtva, moj indijanski druže, kao što je i tvoja draga žena mrtva, i sve zakletve ugasile su se s njima."

"Zaveži. Ti samo želiš da umrem. Želiš samo da se oslobodiš."

Duga Kosa se ponovo smeje. "Naravno da želim, đavo te odneo. Nisam ja duša koja čeka raj, nisam duh koji čeka da prođe uvis i u nedogled, ja sam samo tumor sećanja Pahe Bilija Sporog Konja Slovaka posranog Sape. Obojica smo umorni od ovog života, od ovog sveta. Šta ti čekaš, još bola i gubitaka? Šta iščekuješ, Paha Sapa? Aktiviraj taj posrani detonator smesta."

Paha Sapa trepće od bučnih psovki u bolnoj lobanji. Je li duh najzad potpuno poludeo?

A opet, zašto čeka? Čvrsto je namerio da aktivira pokaznu eksploziju, da odsluša govore i tek tad - pošto aktivira jedan štapin dinamita da privuče pažnju kamera i gledalaca - tek tada da aktivira dvadeset jedan sanduk eksploziva.

Duh je, međutim, u pravu... čemu čekanje?

Paha Sapa shvata, rumen od stida, da ipak želi da čuje hoće li predsednik govoriti iako nije predviđeno, i ako bude govorio, šta će reći. Shvata da je pet godina dizao stene u vazduh, pomagao klesanje, i sada želi da čuje šta predsednik Sjedinjenih Država misli o tome. Shvata, kroz umor čvrst kao granit iza njega, da želi da se predsednik i današnji gosti ponose poslom obavljenim na spomeniku.

"O, to je tako bedno, jebote...", započinje duh Duge Kose.

Paha Sapa ga ne sluša. Borglam se obraća predsedniku i gostima, a u ruci drži crvenu zastavicu.

Detonatore je odabrao lično Borglam, nemačke su proizvodnje i malo složeniji od starih kutija sa žicom i ručicom koje je Paha Sapa koristio u rudnicima.

Najpre hvata ručicu detonatora za pokaznu eksploziju, okreće je četiri puta i aktivira. Zatim je okreće ulevo, otpušta sigurnosni mehanizam i podiže je. Sve je spremno da pošalje struju u sve sanduke s dinamitom.

Borglam dovršava svoj kratki govor o združenoj upotrebi eksploziva, bušilica i dleta na ogromnoj skulpturi, i naglašava, kao i uvek, da su vajarske alatke zapravo obavile manje od tri procenta ukupnog uklanjanja kamena.

Okrenuvši leđa predsedniku i gledaocima Borglam teatralno podiže zastavicu. Na litici iznad Džefersonove glave skrivene zastavom Borglamov sin Linkoln, razgovarajući telefonom s nekim dole, podiže svoju zastavicu, crveno-belu.

Paha Sapa u poslednjem trenutku pogleda dole da se uveri da je aktivirao kutiju za pokaznu eksploziju, a ne onu sivim žicama povezanu s dvadeset sanduka dinamita. Pred očima mu je mutno od umora, pa mora brzo da pogleda kroz dvogled da ne propusti znak.

Borglam spušta zastavicu dramatično, kao da da je znak za početak trke u Indijanopolisu.

Paha Sapa pritiska ručicu do kraja.

* * *

Nikada u životu nije bio ljut kao tog majskog dana 1917. godine kad mu je njegov sin Robert rekao da je stupio u Vojsku Sjedinjenih Država i da se sprema za borbu u Evropi.

Decembra 1916. Robert je završio privatnu školu u Denveru i proleće proveo u očevoj kolibi u Kistonu, a zatim u Dedvudu popunjavajući prijave za razne koledže i univerzitete i uopšte lenstvujući. Paha Sapi se nije dopalo što je dečko potrošio skoro čitavu ušteđevinu na gotovo nov harli dejvidson. (Jedan Robertov bogati školski drug iz Denvera dobio je motocikl na poklon za maturu i odmah ga slupao. Robert je vrlo jeftino kupio olupinu iz 1916, poslao delove na očevu adresu i od januara do aprila je veselo opravljao.) Uprkos prvobitnom protivljenju, Paha Sapa je pomagao Robertu nedeljom i kad god nije radio u rudniku Houmstejk, i priznao je sebi da uživa u tihim časovima rada sa sinom u šupi koja im je služila kao garaža. Uglavnom su ćutali, uglavnom su radili svaki za sebe, ali bili su neobično bliski, kao što to mogu biti samo otac i sin. Paha Sapa je kasnije često mislio o tim danima.

Robertove ocene - Paha Sapa je uvek znao da su dobre, ali ne i koliko su dobre - i oduševljene preporuke manje-više poznatih nastavnika iz denverske škole dečaku su do aprila 1917. donele osam stipendija. Robert je, na svoj uobičajeni neobjašnjivi (njegovom ocu) način, poslao posebne prijave pod dva imena istim koledžima i univerzitetima. Oba imena zakonski su mu pripadala zahvaljujući rupama u državnim i federalnim zakonima - Robert Spori Konj i Robert de Planšet. U prijavama pod dedinim imenom naglasio je svoju vezu s pokojnom majkom i dedom belcem, kao da je siroče, a kao svoju adresu za poslednjih devet godina naveo adresu škole u Denveru. U prijavama pod indijanskim imenom naveo je svog živog oca, Sijuksa iz plemena Lakota, a kao ranije adrese rezervat Pajnd Ridž i Paha Sapinu kolibu u Kistonu.

Krajem aprila Robert je obavestio oca da je Robert de Planšet ne samo primljen na Prinston, Jejl i još tri univerziteta iz Lige bršljana, ¹⁶ nego je od njih dobio i velikodušne ponude za stipendije. S druge strane, Robert Spori Konj dobio je ponude za stipendije od koledža Dartmut i Oberlin, kao i od Državnog univerziteta Crna brda u obližnjem Sperfišu u Južnoj Dakoti... gradiću odakle su potekle pastrmke koje je pecao Ćutljivi Kal.

Paha Sapu je ljutilo što se Robert poigrava s nečim tako važnim kao što je visoko obrazovanje, ali se i ponosio. Onda se ponovo razljutio kad je čuo da Robert, koji je odavno objavio svoju nameru da se školuje ne samo van Južne Dakote, nego i van zapadne obale, razmišlja o ponudama manje poznatih škola koje su ga primile.

"Gde su koledži Dartmut i Oberlin, Roberte? Zašto uopšte razmišljaš o njima kad ti Prinston i Jejl nude stipendije?"

Bilo je kasno uveče i radili su završna doterivanja na prikolici motocikla kad su poveli ovaj razgovor. Robert se osmehnuo onim širokim sporim osmehom tako omiljenim među devojkama.

"Dartmut je u Nju Hempširu, a Oberlin u Ohaju, oče. Daj mi tu okastu devetku."

"Ali zašto ih uopšte razmatraš pored univerziteta iz Lige bršljana?"

"Pa, Dartmut pripada Ligi bršljana... na neki način. Osnovan je 1769, mislim, kraljevskom poveljom tadašnjeg guvernera, predstavnika Džordža Trećeg, sa zadatkom da obrazuje i pokrštava Indijance iz te oblasti."

Paha Sapa je zagunđao i obrisao znoj s lica, ostavivši masnu prugu na obrazu.

"A koliko je... Indijanaca... tamo diplomiralo od tada?"

Robertov široki osmeh blistao je pod svetlom gole sijalice od šezdeset vati.

"Gotovo nijedan. Ali sviđa mi se njihov moto: 'Vox clamantis in deserto.'"

"'Glas puzavice u pustinji?'"

"Blizu si, oče. 'Glas vapijućeg u pustinji.' S tim bih mogao da se poistovetim."

Paha Sapa je izvio obrvu.

"Je li? Smatraš da su Crna brda, tvoj dom, pustinja?"

Robertov glas postao je tih i ozbiljan.

"Ne. Volim Brda i želim da im se vratim jednog dana, ali mislim da je glas našeg naroda ovde dugo vapio bez odgovora."

Paha Sapa je zastao i okrenuo se sinu na reči "naš narod" - nikada pre nije to čuo od Roberta - ali njegov sin mrštio se zagledan u zavrtanj koji je stezao.

Paha Sapi se iznenada steglo grlo; nakašljao se.

"A u čemu je privlačnost tog koledža iz Ohaja... kako se zove... Oberlina? Imaju li i oni zgodan moto?"

"Verovatno, ali sam ga zaboravio. Ne, prosto mi se dopada njihov stil, oče. Primali su crnce još negde osamsto trideset četvrte... a žene i pre toga. Posle Građanskog rata diplomci s Oberlina prvi su počeli da predaju u školama oslobođenika na jugu. Neke su noćni jahači ubili zbog toga."

"Znači, kažeš da bi želeo da poučavaš crnce na Jugu? Imaš li ti pojma o tome koliko je snažan obnovljeni Kju Kluks Klan? Ne samo na Jugu nego svuda?"

"Da, obratio sam pažnju na to. I, ne, ne želim da poučavam - ni na Jugu ni bilo gde drugde."

"A šta želiš, Roberte?"

To pitanje mučilo je u poslednje vreme Paha Sapu mnogo više nego Kasterov duh. Sin mu je tako bistar, tako zgodan, tako poseban, i tako dobar učenik da bi - ako odbaci indijansko ime koje zapravo i ne pripada njegovom ocu - mogao da postane šta poželi: advokat, lekar, naučnik, matematičar, sudija, poslovni čovek, političar. Robert je oduvek bio radoznao prema svemu, ali nerad da se usredsredi na jednu oblast zanimanja, izluđujuće ravnodušan kad je reč o budućoj karijeri.

"Ne znam, oče. Mislim da bih morao u Dartmut na godinu-dve... To je škola slobodnih veština, pa ne moram odmah da odaberem glavni predmet. Zapravo, voleo bih da budem kao ti kad odrastem, ali ne znam kako to da postignem."

Paha Sapa se mrštio i zurio sinu u teme sve dok Robert nije podigao glavu.

"Budimo ozbiljni, Roberte."

Robertove oči - oči njegove majke - bile su ozbiljne i potamnele kao Kišine kad je Paha Sapi saopštavala nešto važno.

"Ja jesam ozbiljan, Ate... Aateway Ki. Želim da postanem dobar čovek kakav si ti oduvek. Mitakuye oyasin! Svi ste mi rod!"

Robert je prihvatio ponudu Dartmuta iz Nju Hempšira, popravio motocikl i odlazio na duge vožnje stazama po preriji svakog dana - a često i po mesečini - a onda je, 6. aprila, mesec i jedan dan posle svoje druge inauguracije, predsednik Vilson, odabran zbog obećanja da neće uvući Sjedinjene Države u evropski rat, zatražio u Kongresu objavu rata Centralnim silama - Nemačkoj, Austrougarskoj, Turskoj i Bugarskoj.

Pet sedmica posle toga Paha Sapa se vratio kući posle dvanaestočasovne smene u rudniku i zatekao sina kako stoji u kuhinji obučen u smeđu uniformu i visoke obojke, sa šiljatim šeširom Američkih ekspedicionih snaga. Robert je spokojno objasnio da se odvezao nekoliko kilometara do Vajominga i prijavio se u vojsku, da je regrutovan u 91. diviziju i da sutra polazi na osnovnu obuku u tvrđavu Luis u državi Vašington.

Paha Sapa nikad u besu nije dotakao sina. Dok su njegovi poznanici beli očevi tukli decu, posebno sinove, za svaki nestašluk, Paha Sapa nikad nije podigao ruku na sina, a gotovo nikad nije podizao ni glas. Pogled ili lako stišan ton bili su uvek dovoljni, nikad nije bio u iskušenju da sina izudara.

Tog trenutka, u kuhinji kolibe u Kistonu, 8. maja 1917, za dlaku nije udario sina - i to ne bi bio običan šamar; Paha Sapa bi tukao sina pesnicama, batinama bi ga naterao na pokornost kao što je kasnije umirio siledžije koje su ga izazivale na Rašmoru, da se nije naterao da sedne za sto. Tresao se od besa.

"Zašto, Roberte? A koledž? A Dartmut? A tvoja budućnost? Nade tvoje majke? Moje nade? Zašto, za ime sveta?"

Robert je takođe drhtao od osećanja, mada od kog tačno - da li od stida, od straha pred očevim gnevom, od uzbuđenja, ogorčenosti ili nervoze - Paha Sapa nikad nije saznao. Video je samo kako se obično mirne ruke njegovog sina tresu i čuo laki drhtaj u uvek spokojnom glasu.

"Moram, oče. Moja zemlja je u ratu."

"Tvoja zemlja?"

Paha Sapi je došlo da skoči na noge, zgrabi svog za glavu višeg osamnaestogodišnjeg sina za preveliku vojničku bluzu, pokida mu dugmad i baci ga kroz zatvorena vrata od mreže.

Uspeo je samo da ponovo prokrklja:

"Tvoja zemlja?"

Osetio je tada da je potpuno omanuo pokazujući sinu Medveđu stenu, Pustare i sama Crna brda, Šestoricu dedova obasjane suncem, šume jasika i borova, livade u dolinama, travom obrasla brda dalje na jugu i ravnice u kojima je vetar vidljiv dok nevidljivom rukom miluje kožu sveta. Shvatio je, prekasno, da je trebalo da odvede Roberta u dolinu potoka zvanog Čankpe Opi Vakpala, gde rasute kosti Paha Sapinog voljenog tunkašile leže pod prastarom topolom i gde je srce Ludog Konja sakriveno tajno, tako da ga nijedan vasiču nikad ne uznemiri.

Sve što je uspeo da kaže, treći i poslednji put, bilo je:

"Tvoja... zemlja?"

Robert de Planšet Spori Konj nije zaplakao, koliko je njegov otac znao, otkako je imao godinu i po dana, ali sada se činilo da je na ivici suza.

"Moja zemlja, oče. I tvoja. U ratu smo."

Paha Sapa se osetio telesno loše. Stezao je ivicu kuhinjskog stola iz sve snage.

"To je rat između vasikunskog cara i vasikunskog kralja, Roberte, u koji su uvučeni mnogi drugi vasikunski parlamenti, premijeri i starci sa zadahom iz usta koji govore mnoštvo jezika. Bez ikakvog razloga. Bez ikakvog razloga. Znaš li koliko je engleskih mladića poginulo na Somi, Roberte... samo prvog dana?"

"Više od devetnaest hiljada, oče... prvog dana pre doručka. Čitavog prvog dana bilo je više od pedeset sedam hiljada žrtava. Više od četiristo hiljada vojnika Britanskog carstva poginulo je i ranjeno u toj bici, više od dvesta hiljada Francuza - a to nije ni bila njihova bitka - i više od četiristo šezdeset hiljada Nemaca."

"Preko milion mrtvih i ranjenih u samo jednoj bici, Roberte... zbog čega? Šta su jedna ili druga strana dobile posle te bitke?"

"Ništa, oče."

"I ti se dobrovoljno javljaš za to? Želiš da se uključiš u to potpuno... ludilo."

"Da. Moram. Moja zemlja je u ratu."

Seo je preko puta oca i nagnuo se ka njemu.

"Oče, sečaš li se kad mi je bilo pet godina, kad si me prvi put odveo na Medveđu stenu?"

Paha Sapa je samo s mučninom zurio u sina.

"Sećaš li se da sam nestao na nekoliko sati i da sam ti ispričao kad sam se vratio u logor da sam razgovarao s jednim finim čovekom koji se zove kao ja? Robert Slatka Vradžbina - i ti si ga sreo, znam da jesi."

Paha Sapa nije mogao ni da klimne ili odmahne glavom. Gledao je svog sina kao da mu već gleda grob.

"Pa, rekao sam gospodinu Slatkoj Vradžbini da nikome neću reći šta mi je kazao tog dana, oče, ali prekršiću reč i kazaću ti ovo... Rekao mi je da mi nije suđeno da umrem smrću ratnika. Da neću poginuti na bojnom polju niti od ratničke ruke. Da li ti je sad lakše, oče?"

Paha Sapa je stegao sina za zglob šake tako jako da su kosti jeknule.

"Zašto, Roberte? Dartmut? Tvoj pravi život pred tobom? Zašto... ovo?"

Robert je na trenutak spustio glavu, a onda je pogledao oca pravo u oči.

"Pre nekoliko meseci, dok smo radili na harliju, pitao si me šta želim... u životu. Nisam ti odgovorio. Godinama sam se plašio da ti kažem istinu, ali već dugo znam šta želim da radim, šta moram da radim... Želim da budem pisac."

Paha Sapi te reči nisu imale nikakvog smisla. Video je samo vojnički šešir, sada spušten na sto, crnog orla raširenih krila na dugmetima koporana i bronzane krugove na visokom okovratniku uniforme - na levom su bila utisnuta slova U.S., na desnom ukrštene puške, oznaka pešadije.

"Pisac? Misliš, izveštač, novinar?"

"Ne, oče. Romanopisac. Ti voliš da čitaš... Stalno čitaš romane. Od tebe sam naučio da zavolim knjige, Dikensa, Servantesa, Marka Tvena i sve ostale. Ti to znaš. Siguran sam da bi me i majka tako upoznala s knjigama; bila je učiteljica, znam, ali nije bila uz mene, a ti jesi. Želim da budem pisac... romanopisac... ali da bih mogao da pišem o bilo čemu, moram prvo da živim. Ovaj rat, takozvani Rat za kraj svih ratova, koliko god to bilo izopačeno - a znam baš kao i ti da jeste izopačeno, znam da u njemu nema više slave nego u užasnoj železničkoj nesreći ili automobilskom udesu, ali ovaj rat će biti najveći događaj veka, oče. Znaš da je tako. Kako da saznam ko sam, od čega sam načinjen ili kako reagujem na puščanu paljbu - možda sam kukavica, ali sada to ne znam - kako da saznam sve to, kako da saznam nešto o sebi ako ne odem? I kunem ti se svime što nam je obojici sveto - majčinim grobom i uspomenom na njenu ljubav prema obojici - da neću poginuti u bici."

I nije. Održao je reč - ili reč Roberta Slatke Vradžbine.

Posle deset meseci obuke 91. divizija prevezena je brodovima najpre u Englesku, a krajem leta 1918. u Francusku. Male plave vojne koverte s pismima ispisanim Robertovim zbijenim rukopisom stizale su svake sedmice, bez izuzetka, baš kao i svih godina školovanja.

Avgust 1918. bio je ispunjen dodatnom obukom kod mesta Montinji Le Roa.

Paha Sapa je kupio veliku mapu i pričvrstio je na kuhinjski zid.

U septembru je Robert ova divizija otišla na front i pisma su počela da stižu s adresa kao što su Vojd, Panji Sir Mer, Sorsi Sir Mer i Sorsi.

Paha Sapa je kupio kutiju dečjih bojica i crtao crvene i plave kružiće na mapi.

Tog septembra i oktobra Robert i njegova divizija borili su se da unište nemački klin kod Sen Mijela, zatim u žestokoj Bici kod Argonske šume, a onda su se pregrupisali u mestima jezivo poznatih imena kao što su Flandrija i Ipr. Robert je pisao o zabavnim događajima iz rovova, o smislu za humor mladića sa zapada Sjedinjenih Država s kojima se družio, o navikama i običajima Francuza i Belgijanaca - dvadeset šestog oktobra, u mestu zvanom Šato Rimbek, belgijski kralj Albert telefonirao je štabu divizije da poželi dobrodošlicu američkim vojnicima. Robert je pisao da su, uprkos kiši, vrućini, vlazi, buvama i pacovima u savezničkim rovovima, ljudi iz 91. divizije bili krajnje oduševljeni kraljevim pozivom i recima dobrodošlice.

Kasnije će Paha Sapa saznati koliko su zapravo strašne bile borbe u takozvanoj Četvrtoj bici kod Ipra, od 30. oktobra do 11. novembra 1918. godine. Robert je bio usred najgorih okršaja. Njegov komandant izdao mu je pismenu pohvalu, a Robert, redov unapređen u narednika, u to vreme već je bio nosilac i tri odlikovanja. Granate, meci, žice, otrovni gasovi i bajoneti nisu ga ni dotakli.

U jedanaest pre podne 11. novembra 1918. potpisano je u jednom železničkom vagonu u Kompjenju primirje i nastupila je obustava vatre. Sukobljene vojske povukle su se s borbenih linija. Poslednji saveznički vojnik koji je poginuo na Zapadnom frontu bio je Kanađanin po imenu Džordž Lorens Prajd; nemački snajper usmrtio ga je tog dana u deset i pedeset osam.

Devedeset prva divizija vratila se u Belgiju da sačeka demobilizaciju i povratak kući. Robert je pisao o tome kako je okolina lepa početkom zime uprkos pustošenjima za četiri ratne godine, i o tome da se u slobodno vreme viđa s jednom mladom damom iz sela i na svom školskom francuskom razgovara s njom, njenim roditeljima i sestrama.

Ono što je kasnije nazvano španskom groznicom izbilo je u Kanzasu, u tvrđavi Rajli - nekadašnjem boravištu generala Kastera i Libi - i uskoro se proširilo po čitavom svetu. Ovaj čudnovato mutirani virus običnog gripa bio je najsmrtonosniji među mladima i telesno snažnima. Tačan broj žrtava virusa gripa nikad neće biti utvrđen, ali neke procene spominju i do sto miliona ljudi - trećinu stanovništva čitave Evrope i dva puta više od ukupnog broja vojnika izginulih u Velikom ratu.

Robert je umro od zapaljenja pluća, najčešćeg uzroka smrti među mladićima obolelim od ovog gripa, u vojnoj bolnici blizu svog stana južno od Denkerka, a sahranjen je na Američkom vojničkom groblju u Flandriji, blizu belgijskog sela Varegema, zajedno s trista šezdeset sedam svojih drugova.

Paha Sapa je vest dobio na Badnje veče 1918. Još dva Robertova pisma, koja su putovala sporijim i zaobilaznijim putevima, stigla su posle obaveštenja o smrti, a oba su govorila o lepotama Belgije, o njegovoj radosti zbog čestih susreta s mladom (bezimenom i možda ne onom istom) damom, o zadovoljstvu koje crpe iz francuskih knjiga, o dubokoj zahvalnosti što je preživeo rat bez većih muka od lakog kašlja protiv kog se bori, i o žudnji da vidi oca kad 91. divizija bude potpuno demobilisana u februaru ili martu.

* * *

Paha Sapa već po zvuku prve eksplozije zna da nešto nikako nije u redu.

Pet naboja za pokaznu eksploziju, svaki od četvrtine štapina dinamita, ukopanih duboko u sirovi kamen ispod uskog grebena između Vašingtona i Džefersona, namestio je da eksplodiraju uzastopno tako brzo da posmatračima zazvuče gotovo istovremeno - BAM, BAM, BAMBAMBAM. Pokazna eksplozija bila je zamišljena da napravi malo vesele buke, da razbaca što je više moguće granitne prašine i raznese što je manje moguće kamena.

Ova eksplozija je preglasna. Deluje preozbiljno, podrhtavanje prožima Paha Sapu kroz stenu pod njim i zaobljeni uspravni kameni obraz Abrahama Linkolna, drhte mu zubi, kosti i bolna utroba.

I vrlo je usamljena.

Paha Sapa diže glavu i vidi da se njegov prvi najveći strah ostvario.

Ovo je eksplozija za privlačenje pažnje, naboj koji je ukopao tik desno uz obraz Džordža Vašingtona, i napravila je veliku rupu u samom obrazu.

Paha Sapa spušta pogled i vidi pogrešan detonator iz kog vode sive, a ne crne žice. On čuje, mada ne vidi, metež na bukom pogođenoj padini ispod sebe dok se filmske kamere na postoljima okreću i svi, od najmanjeg deteta do predsednika Sjedinjenih Država, zapanjeno dižu glave prema delu planine s kog su tone i tone granita odletele u vazduh u ogromnom oblaku prašine.

Paha Sapa ne može ništa da preduzme. Naboji su povezani u nizove, ali struja je već potekla prema upaljačima svih sanduka.

Nije hteo da se ovo dogodi sada. Duh Duge Kose pomeo ga je baš kad...

Drugi, treći, četvrti i peti naboj eksplodiraju istovremeno. Desna očna duplja Džordža Vašingtona izleće napolje, čelo prvog predsednika puca i pada noseći usput i ratoborni kljun granitnog nosa.

Treća eksplozija raznela mu je usta i bradu i bacila vrlo daleko kroz gusti avgustovski vazduh komade granita veličine automobila. Četvrta eksplozija razara Vašingtonov desni obraz, ostatke usta i deo leve obrve. Od pete se sve što je ostalo posle prethodne četiri ruši uz tresak.

Komadi kamena veći od Paha Sape pogađaju lice Abrahama Linkolna i ostavljaju na njemu ožiljke, iznad, ispod i pored mesta gde je miner Indijanac donekle zaklonjen. Ispod njega ljudi vrište, pištanje mikrofona i zvučnika još odjekuje stvarnošću.

Džeferson se raspada delotvornije nego Vašington, kao što i odgovara trećem po redu u svakom poslu.

Najveći deo pet eksplozija odigrava se ipak iza ogromne, još razapete zastave, pa Džeferson liči na osuđenika na smrt streljanjem koji je zatražio vrlo veliki povez za oči.

Paha Sapa nije želeo da se ovo desi dok je zastava još na mestu. To je bio glavni razlog njegove rešenosti da čeka.

Moja zemlja, oče. I tvoja. U ratu smo.

Paha Sapa nije u to verovao tada, a ne veruje ni sada, kad zemlja nije u ratu, ali nije nameravao da uništi veliku zastavu koju su tako strpljivo sašile stare gospođe i gimnazijalke iz Rapid Sitija.

Neverovatno, ali tanka tkanina donekle prigušuje eksploziju. Onda se, brže od oka, divovska zastava čepa na parčiće dok tone smrvljenog kamena lete uvis i napred u sve većem oblaku sive prašine i plamena.

Komadi zastave gore.

Džefersonova isturena brada odlazi prva, klizi u delovima ka hrpi starog kamenja ispod. Pusti silu teže da obavi posao, Bili momče.

Zastava je izgorela i raznesena, a Džefersonov nos, oči i čitav levi obraz su nestali, pretvoreni u prah. Sada se dešava i ono nezamislivo.

Pošto pomere krak dizalice u stranu i dignu zastavu uz razne sajle i konopce, osmorica Borglamovih radnika trebalo je da pođu prema petsto šest stepenika. Njihov posao za taj dan bio bi okončan, a Borglam je želeo da predstavi svog sina predsedniku Ruzveltu pre nego što se svi raziđu.

Ali sada Linkoln Borglam i njegovi ljudi kao da pokušavaju da urade još nešto - da podignu zastavu? Da stignu do drugih naboja pre nego što eksplodiraju?

Ni za šta od toga nema vremena, ali Paha Sapa, obuzet mučninom i užasom, vidi male crne prilike kako se još bore s krakom dizalice dok eksplozija šalje tu široku dizalicu uvis i razbacuje zapaljene komade zastave po čitavom temenu Džefersonove raznesene glave. Kroz granitnu prašinu i dim vidi sitne prilike kako trče, padaju... da li to neki čovek pada sa zapaljenom tkaninom i pocrnelim kamenjem?

Paha Sapa se moli svakom bogu kog zna da to nije čovek.

Onda eksplodira svih pet sanduka na steni spremnoj za Teodora Ruzvelta.

Ova eksplozija baca najviše kamenja prema Paha Sapi i gledaocima. Sanduke je gurnuo veoma duboko, vođen mišlju da ne razore samo postojeće glave, nego i da uskrate Borglamu i bilo kom budućem vajaru mogućnost da ikada nađe dovoljno kamena za buduće spomenika. Taj cilj sada je ostvaren, jer su raznesene Vašingtonova i Džefersonova glava, i siva površina pripremljena za klesanje Teodora Ruzvelta. Dobrog kamena više nema. Krhotine čela, uha, delovi nosa Vašingtona i Džefersona ostaće ruševine zauvek, ali više nema dovoljno kamena za nove radove. Čitav prostor ostavljen za Tedija Ruzvelta je nestao.

Usred buke, rafala kamenja i rastućeg oblaka prašine, Paha Sapa je zgrabio dvogled da poslednji put pogleda Gatsona Borglama i goste na planini Doun.

Pogrešno je sračunao. Kamenje veće od njegove pesnice, veće od njegove glave, leti između krošanja borova i jasika i pada među gledaoce kao kiša meteorita iz svemira.

Ljudi s tribina za stajanje već su se razbežali kao žrtve iz Pompeja ili Herkulanuma; trče preko parkirališta i u panici zaboravljaju automobile. Oni zarobljeni na bližim tribinama polegali su na daske, muževi pokušavaju da zaštite žene od kamene kiše, beli oblak samo što nije stigao do njih, a pogađa ih i veće kamenje s litice Teodora Ruzvelta. Paha Sapa vidi senatora Norbeka kako stoji, bez šala koji su odneli uzastopni vazdušni udari; od raka opustošena vilica i brada izgledaju kao krvava najava onoga što čeka ostale.

I predsednika...

Paha Sapi se utroba grči na ovu pomisao.

Gotovo je zaboravio, sve dok predsednički automobil s posebnim ručnim komandama nije stao, da je predsednik Frenklin Delano Ruzvelt bogalj; on ne može ni da stoji bez čeličnih proteza oko sasušenih nemoćnih nogu, ne može se ni pretvarati da hoda bez nekoga na koga se oslanja punom težinom. Predsednik Sjedinjenih Država ne može da trči.

Za tri sekunde koliko gleda dole pre nego što mu sve veći oblak prašine i završne eksplozije potpuno ne zastru vidik, Paha Sapa vidi agenta Tajne službe, čoveka koji je posmatrao tribine leđima okrenut predsedniku i Rašmoru, kako se okreće i skače na vozačko sedište moćnog predsedničkog automobila, ubacuje u rikverc i uzmiče od kiše kamenja i oblaka prašine usput gotovo oborivši guvernera Toma Berija. Urlik motora čuje se uprkos eksplozijama, kricima i tutnjavi kamenja. Predsednikova glava još je zabačena, gotovo veselo, samo se umesto osmeha na licu vidi veliko zanimanje, možda i čuđenje (ali ne užas, opaža Paha Sapa). Pogled mu je i dalje prikovan za smrt četvorice kamenih prethodnika na litici.

Gatson Borglam pak stoji gde je i bio, raširenih nogu, s rukama na bokovima, i zuri u sve bliži oblak prašine i sitnog letećeg kamenja kao pesničar kad čeka protivnikov udarac.

Glava Abrahama Linkolna eksplodira iznad i oko Paha Sape.

Po nekakvom urođenom nagonu za opstanak, Paha Sapa se baca na uski greben još dok stena puca iznad i okolo.

Linkolnovo masivno čelo otpada u jednom komadu i pada, promašivši Paha Sapu za pola metra, kao jeziva masa veća od kuće, teža od bojnog broda. Zenice iz Linkolnovih očiju - isklesane granitne šipke duge metar, koje iz daljine stvaraju privid pravih svetlucavih ženica - lete preko doline kao kamene rakete, a jedna proleće kroz pečurku prašine i probada Borglamov atelje kao koplje.

Linkolnov nos otkida i odnosi dva metra dug komad grebena svega desetak centimetara od Paha Sapinih ispruženih prstiju koji slepo traže oslonac.

Od sledeće dve eksplozije Paha Sapa oglušuje; bacaju ga skoro dva metra u vazduh. On pada popreko na greben, noge mu vise iznad stotinak metara duboke, prašinom ispunjene provalije, ali krvavim prstima leve ruke nalazi ivicu, hvata, stenje i s mukom se opet uskoprca gore, kroz kišu kamenja i neizrecivo glasne eksplozije. Košulja i radne pantalone su mu u krpama. Krvari iz stotina ranica od komadića kamena, a desno oko mu se zatvorilo od otoka.

Ali živ je i - nelogično, podlo, licemerno - bori se da ostane na ruševnom grebenu usred haosa i ostane živ.

Kako je ovo moguće?

Poslednji sanduk dinamita mu je tik do lica. Trebalo je da eksplodira s ostalima. Je li upaljač možda oštećen?

Paha Sapi nagon za opstankom kaže da gurne sanduk s ivice pre nego što eksplodira. Neka se pridruži bučnom, klizavom, trzavom, prašnjavom metežu tamo dole. U tom deliću sekunde Paha Sapa se suočava s punim razmerama svog kukavičluka: radije će umreti na vešalima za nedelju-dve nego da odmah bude raznesen na atome.

Ipak ne gura sanduk preko ivice grebena koji se urušava.

Umesto toga lomi nokte kidajući daske na poklopcu sanduka. Mora da sazna zašto nije eksplodirao.

Razlog je, vidi on kroz gustu zagušljivu prašinu, taj što u sanduku dinamita nema, ni jednog jedinog štapina, iako je bio tu sinoć kad ga je sakrio i pažljivo povezao unutrašnji detonator i žice.

U sanduku je samo jedan list papira.

Paha Sapa vidi svoje ime napisano na papiru i ispod toga nekoliko nažvrljanih rečenica, ne sasvim čitljivih u zaošijanoj prašini, ali rukopis je potpuno prepoznatljiv. Uprkos prašini koja obavija sve i ne da Paha Sapi ni da vidi ni da diše, nema nikakve sumnje. Poruka je napisana krupnim, ali preciznim rukopisom njegovog sina Roberta.

Greben pod njim popušta.

* * *

Paha Sapa se budi uz trzaj.

San, dremež... nemoguće! Druga Vizija? Ne. Ne. Nikako. To je samo san. Ne. Kako je mogao... Niko ne može da zaspi usred... tri besane noći, tri dana teškog rada, vrućina. Duh Duge Kose blebeće i uspavljuje ga. Ne, nemoguće. Čekaj, šta je propustio?

Otežući kao Vil Rodžers, ¹⁷ guverner Tom Beri završava govor. Zvuk se odbija od zvučnika, od tri netaknute glave i od stene pripremljene za Tedija Ruzvelta. Borglam uzima reč, ponovo drži crvenu zastavicu... ne, to je prvi put.

Paha Sapa se pita je li umro. Možda je Hamlet bio u pravu - spavati, možda sanjati. Uh, tu je kvaka. Smrt bi bila dobrodošla bez snova, ali preživljavati ovo ponovo u snovima...

Borglam objašnjava zašto mi - kraljevsko mi, bezimenih šezdeset radnika i on - koristimo dinamit za uklanjanje površinskog kamena, ali klesanje obavljamo ručno.

Malo sutra, misli Paha Sapa. Gleda dole. Kablovi nisu povezani s detonatorom. San se lepi za njega kao mokar mrtav majmun. Glava mu tutnji od bola, čini mu se da će se ispovraćati preko ivice grebena... preko ivice koja se srušila pod njim pre nekoliko trenutaka. Vrtoglavica mu još čuči u unutrašnjem uhu i utrobi.

Borglam diže crvenu zastavicu.

Paha Sapa povezuje žice, upliće ih i stavlja bakelitne poklopce. Ožiljcima išarane obamrle šake uradile su ovo hiljadama puta, pa ih pušta da rade same. jedino čemu dozvoljava da mu omete um jeste provera boja žica. Crne su. Pokazni naboji. Sve je povezano, ručica je okrenuta četiri puta udesno, sigurnosni prekidač okrenut je ulevo i otpušten, ručica je podignuta. Paha Sapa drži desnu ruku na ručici, levom podiže dvogled.

Za razliku od sna, Gatson Borglam sada ne okreće leđa predsedniku i ne maše zastavicom dramatično kao starter u Indijanopolisu. Borglamova leva ruka leži na naslonu predsednikovog automobilskog sedišta, napola je okrenut ka predsedniku, gleda liticu i nehajno pušta zastavicu da padne.

BAM, BAM, BAMBAMBAM.

Paha Sapa se telesno ne seća da je pritisnuo ručicu detonatora, ali pritisnuta je, naboji su aktivirani.

Paha Sapinim zaglušenim ušima ove eksplozije četvrtina štapina zvuče više kao puščana paljba nego kao eksplozije dinamita. Količina raznesenog kamena je simbolična, oblak prašine zanemarljiv, ali gledaoci dole pljeskaju. Predsednik Ruzvelt, čudno, pruža ruku Borglamu i njih dvojica se rukuju kao da je ishod eksplozije bio sumnjiv.

Iznad Paha Sape nešto se kreće. Linkoln Borglam i njegovi ljudi pokrenuli su krak dizalice i podigli zastavu. Tomas Džeferson zamišljeno posmatra plavo nebo. Zvuči pravog pljeskanja i onog pojačanog, zakasnelog, odbijaju se od stenja oko Paha Sape.

Borglam se ponovo naginje nad mikrofon. Ton mu je naredbodavan; izdaje predsedniku Sjedinjenih Država neposrednu zapovest.

"Želim da vi, gospodine predsedniče, zvanično proglasite ovaj spomenik hramom demokratije, da pozovete narode sveta da u sledećih sto hiljada godina dolaze, čitaju, i vide kakvi su se to ljudi ovde trudili da uspostave samoupravu u zapadnom svetu."

Ponovo pljesak. Paha Sapi sve zvuči kao da dopire iz velike daljine; njegove ruke vezuju i provlače gole žice sivo obojenog kabla za drugu detonatorsku kutiju. Borglamova fraza o pozivanju naroda sveta zvuči mu poznato, izvedeno, dok okreće ručicu četiri puta udesno i pušta struju. Da, zna... liči na prevod govora s otvaranja Olimpijskih igara u Berlinu početkom meseca. Pozivam mlade sveta...

I baš liči na Borglama da ne spomene lica koja još nije ni isklesao, nego "hram demokratije" i sva dokumenta spremljena u Dvoranu zapisa koja je zasad samo probna jama u nepoznatom kanjonu iza glava.

Sto hiljada godina vasikunske vlasti nad Crnim brdima. Paha Sapa diže ručicu dok ne škljocne na mesto. Sve je spremno.

Frenklin Delano Ruzvelt nije pozvan da govori, niti je to u planu - Paha Sapa se ne seća ni da je Abraham Linkoln bio pozvan da govori u Getisburgu (Robert bi to znao da mu kaže), ali zna da šesnaesti predsednik nije bio glavni govornik, a ovaj trideset drugi predsednik nije uopšte ni pozvan da govori - no, savladan osećanjima ili politikom (baš kao što je Paha Sapa i očekivao), Frenklin Delano Ruzvelt diže ruku i privlači sebi teški krug mikrofona.

Tonovi poznati s radija, ohrabrujući ritam - zbog zvučnika i odjeka sve zvuči kao radio - razležu se od planine Doun do Rašmora i dalje u svet.

"...Video sam fotografije, video sam nacrte i razgovarao sam s odgovornima za ovo veliko delo, ali nisam imao predstavu, do pre deset minuta, ne samo o veličini, nego ni o večnoj lepoti i važnosti ovog spomenika.

...Mislim da treba da razmislimo o Amerikancima za deset hiljada godina... da razmišljamo i pitamo se šta će naši potomci - a ja mislim da će i dalje biti ovde - misliti o nama. Nadajmo se... da će verovati da smo se iskreno trudili svakog dana i svakog pokolenja da sačuvamo pristojnu zemlju za život i pristojnu vlast pod kojom ćemo delovati."

Pljesak je sada glasniji, Paha Sapa ga čuje pre nego što se razlegne odjek iz zvučnika. Poneko i kliče u ovoj uglavnom republikanskoj masi. Paha Sapa podiže dvogled i opaža Ruzvelta kako se okreće od široko nasmešenog Borglama i maše onim često ismevanim pokretom, zabačene veličanstvene glave, osmehnut - nedostaju mu samo muštikla i cigareta da slika bude potpuna. Vidi i da je sirotom senatoru Norbeku šal skliznuo - san s mučnom realnošću pokušava da se uvuče u javu - ali od raka unakaženi tvorac i zaštitnik Rašmora smeši se osmehom leša.

Vreme kao da se iskrada od Paha Sape. Je li ponovo zadremao? Je li poludeo? Podiže dvogled vreo od sunca.

Borglam se gotovo nehajno naslanja na predsednički automobil. Sunce je ugrejalo i taj metal, i Paha Sapa vidi kako Borglam belim rukavima štiti kožu od vrelih (jesu li otporna na metke?) crnih vrata. Važne zvanice sada se muvaju oko automobila i namršteni agenti Tajne službe neke potiskuju.

Mikrofon je sklonjen - odnosno, radijski izveštači blebeću u svoje mikrofone, ali zvučnici ne prenose njihove reči - i Paha Sapa ne bi trebalo da čuje šta predsednik i gazda govore. Ali ipak čuje.

Ruzveltov glas je opušten, zadovoljan, iskreno radoznao.

"Gde ćete staviti Tedija?"

Borglam se napola okreće i pokazuje levo od Paha Sape objašnjavajući da će glava Tedija Ruzvelta nastati od svetlijeg granita između Džefersona i Linkolna.

"Sve sam nacrtao u svom ateljeu."

Borglam poziva predsednika u svoj atelje - na licu mesta. Liči na Borglama da očekuje od predsednika Sjedinjenih Država da prihvati njegov iznenadni poziv i ostane da se druži dok Borglam kasnije pravi roštilj za sve.

Ruzvelt se smeši i odgovara.

"Doći ću jednog dana ponovo da sve pomnije pregledam."

Borglam se takođe smeši i klima glavom, očigledno verujući predsedniku. Paha Sapa poznaje svog šefa doslovno spolja i iznutra. Kako bi neko mogao da ne želi da ponovo dođe ovamo? Osim toga, biće još mnogo svečanosti - otkrivanje glave Abrahama Linkolna, verovatno sledeće godine, zatim Tedija Ruzvelta, naravno, 1940, ako sve bude išlo po Borglamovom planu (a Paha Sapa zna i da Borglam očekuje da će Frenklin Ruzvelt ostati predsednik još najmanje tri-četiri mandata), zatim Dvorana zapisa negde 1950. godine...

Paha Sapa podiže glavu i žmirka na suncu. Linkoln Borglam i njegovi ljudi savili su i sklonili ogromnu zastavu, osigurali krak dizalice i koturače i pošli ka stepeništu. Linkoln bi morao da požuri ako hoće da bude predstavljen... gledaoci se razilaze, zvaničnici ustaju, agenti Tajne službe i predsednički pomoćnici raščišćavaju put za automobil.

Sada je vreme, shvata Paha Sapa. Sada. Ovog trenutka.

Kutija detonatora još mu je između nogu, ručica je još podignuta.

On još sedi i sat kasnije; podiže glavu, uzima dvogled i gleda.

Gotovo nikog više nema. Predsednikov automobil odavno je otišao. Parkiralište je skoro pusto. Tribine se rasklapaju.

Nešto se kreće iznad Paha Sape, on podiže glavu i vidi Gatsona Borglama kako se spušta ka njemu. Od stotinak radnika naučenih da se kreću po litici i licima Rašmora, niko ne lebdi lakše ni sigurnije od Gatsona Borglama.

Gazda se dočekuje na ivicu, ustaje iz stolice i otkopčava kaiševe. Gleda detonatorsku kutiju, još obezbeđenu i spremnu medu Paha Sapinim kolenima.

"Znao sam da nećeš to uraditi. Gde si posakrivao sanduke s dinamitom?"

Držeći desnu ruku na ručici, Paha Sapa pokazuje razna skrovišta svuda oko glava.

Borglam odmahuje glavom - nosi šešir širokog oboda, a crvena marama još mu je oko vrata - seda na ivicu i oslanja snažnu podlakticu na koleno.

Paha Sapa se bori protiv praznine oko sebe da bi progovorio.

"Koliko već dugo znate šta spremam?"

Borglam pokazuje zube žute od duvana.

"Ne znaš? Oduvek sam znao šta nameravaš, Paha Sapa, ali sam oduvek znao i da to nećeš uraditi."

Ova izjava nema smisla, ali Paha Sapa oseća potrebu da pita Gazdu otkud zna njegovo pravo ime. Detonator je i dalje spreman, ručica je još podignuta.

"Paha Sapa, sećaš li se našeg susreta u Houmstejku? I rukovanja?"

"Naravno."

Paha Sapin glas je slab, šupalj i poražen, baš kao što se on i oseća.

"Tako si vraški nadmen, starče Crna Brda. Misliš da jedini na svetu imaš taj dar. Pa... nisi jedini. Primio si deliće moje prošlosti onog dana kad smo se rukovali - poslao sam ih u tebe - ali i ja sam dobio deliće tvoje prošlosti, i budućnosti. Video sam ovaj dan jasno kao i naše zajedničko sećanje na tvoj potez s Kasterom ili lice tvog tunkašile."

Paha Sapa gleda Borglama, trepće i pokušava da shvati, ali ne shvata. Borglam se smeje, ali ne svirepo, ne pobednički. To je umoran, pa ipak čudnovato zadovoljan smeh.

"Znaš, Paha Sapa, taj lekar kome krišom odlaziš u Kasper običan je šarlatan. Svi to znaju. Treba da odeš kod mog doktora u Čikago."

Paha Sapa na ovo nema odgovora. Borglam gleda Vašingtona, zatim Džefersona, i najzad belo granitno polje iz kog će nastati Tedi Ruzvelt.

"Mislim da smo na predsednika ostavili snažan utisak. Sada moram u Upravu parkova da izmolim još sto hiljada dolara da ovo završim. Misliće da lažem kad im kažem da mi treba samo sto hiljada, i biće u pravu... ali s tim ćemo moći da nastavimo."

Borglam krivi vrat ukrašen crvenom maramom da pogleda Abrahama Linkolna nadnesenog nad njih.

"Onog dana u rudniku video sam između ostalog i da ću četrdeset prve... pa, videćemo je li to tačno. U ostalo sam poverovao, ali ne moram u to da poverujem ako ne želim. Da skinemo sada te proklete žice?"

Paha Sapa ćuti dok Borglam odvaja žice od detonatorskc kutije. Gazda baca sive žice u stranu i nežno spušta kutiju pored prve. Na njegovom mestu Paha Sapa bi bacio kutiju preko ivice, ali te kutije su skupe, a Borglam štedi kad god može. Ne privatno, naravno, nego na radilištu.

Kad je detonator razoružan, Paha Sapa najzad može ponovo da govori.

"Da li policija stiže, gospodine Borglame? Čekaju li dole?"

Borglam ga gleda.

"Ti znaš da dole nema policije, Paha Sapa. Ali moraš reći mom sinu gde su sanduci. Mogu li se upotrebiti za posao?"

"Većina može. U šupi pored kuće imam još dinamita, samo nije tako dobar. Trebalo bi da neko pogleda i pobaca to."

Borglam klima glavom. Vadi iz džepa maramicu, takođe crvenu, i briše znoj sa čela.

"Pa, Linkoln će se pobrinuti i za to. Pogledaćemo štapine u tim sanducima i zasad ćemo ih skloniti u skladište eksploziva. Ti ćeš uzeti odmor... otputovaćeš na neko vreme?"

Paha Sapa ništa ne razume.

"Puštate me da idem?"

Borglam sleže ramenima. Paha Sapa uviđa, ne prvi put, koliko su snažne vajareve šake, mišice, ramena i ličnost.

"Ovo je slobodna zemlja. Odavno nisi bio na pravom odmoru. Radićemo ovde na Linkolnovoj glavi do septembra i počećemo sa saćem na Ruzveltu u oktobru. Ali kad se vratiš, imaću posla za tebe."

"Mora da se šalite."

Borglamov osmeh i pogled pokazuju da se ne šali.

"Mislim da više ne bi trebalo da budeš miner, starče, mada znam da bi sve bilo u redu. Mislio sam da možda radiš s Linkolnom na nadzoru bušenja i miniranja na Ruzveltovoj glavi, a onda s drugom ekipom kad se ozbiljno poduhvatimo Dvorane zapisa i kapitela. Razgovaraćemo kad se vratiš s odmora."

Obojica ustaju, opušteni na uskoj ivici, između njih i šezdeset metara duboke provalije nema ničega osim iskustva i osećaja za ravnotežu. Dugi avgustovski dan gasi se u zlatno predvečerje koje odjednom, oštro, neobjašnjivo, deluje više kao blagoslov jeseni nego stalna kušnja beskrajno blistavog leta.

Borglam seda u stolicu i vezuje se, a Paha Sapa diže glavu i vidi da se druga stolica spušta za njega na gotovo nevidljivoj čeličnoj sajli.

24
Uz Masnu travu

Septembar 1936.

Paha Sapa je natovario prikolicu motocikla spreman da pode u zoru, ali Linkoln Borglam s grupom radnika dolazi rano da pogleda ostatak dinamita i preveze ga nekuda. Borglam mlađi zna šta se desilo i ponaša se stidljivo, gotovo snuždeno, ali mineri Klajd Denton zvani Fleka i Alfred Berg, kao i Red Anderson, Haudi Piterson, Šeprtlja Pejn i ostali, vrlo su zbunjeni dok tovare sanduke na kamion.

Pitanje postavlja Red.

"Kuda ćeš, Bili?"

Paha Sapa im kaže istinu.

"Kući."

Iskopao je limenku od kafe iz dvorišta, pa mu je sav novac koji ima u prikolici. Natovario je i sve što mu može zatrebati do kraja života - nešto hrane za put, malo odeće, preveliku kožnu jaknu koju mu je Robert ostavio kad je otišao u rat i napunjeni kolt.

Linkoln Borglam mu pruža ruku i Paha Sapa, iako zbunjen, ne vidi zašto bi je odbio. Onda pali motocikl i silazi nizbrdo do puta kroz Kiston.

Najpre zastaje u kovačnici da napuni rezervoar gorivom. Jednooki Džin Ternbol muva se naokolo i kaže mu vedro:

"Jesi čuo da je Mun Merser sinoć pogino?"

Paha Sapa proverava ulje. Zastaje.

"Mun? Kako?"

"Bio je mrtav pijan tamo u Dedvudu, krenuo je iz Devetke i ušo kolima u onu gadnu krivinu gore iznad Houmstejka. Flini kaže da se prevrto stotinak metara i udario u neku hrpu kamenja. Nije čak ni ispo - a vozio je kabriolet - nego mu je otkinulo glavu."

"Mun nije imao kola. Nikakva."

"To je tačno. Ukro je od jednog pajtaša u Devetki, od onog krupnog Poljaka što radi u rudniku, znaš ga ti, onog čija sestra je baš omiljena kod madam Delarž, a Flini kaže da je baš popizdeo zbog toga."

Pa, misli Paha Sapa, plaća trideset centi i izlazi iz grada poslednji put, moja mala zavera ipak je odnela jedan život.

* * *

Umesto da pođe u Rapid Siti, Paha Sapa vozi na zapad, a onda na sever, poslednji put kroz Crna brda. Put ga vodi pored Rašmora, i on zastaje samo jednom, zapadno od spomenika, na krivini odakle se vidi samo glava Džordža Vašingtona gotovo tik iznad puta.

Osim nekoliko kamiona za prevoz balvana, na putu nema nikoga sve do Lidsa. Svežije je nego pre, i to ne samo od vetra na putu, pošto stari motocikl retko ide brže od šezdeset kilometara na sat, a sunce se za samo jedan dan nekako prebacilo s letnjeg na ranojesenje svetio. Od Lidsa kreće kanjonom u Sperfiš, a brujanje malog motora odbija se o litice s obe strane.

Iza Sperfiša (Paha Sapa uvek pomisli na ugojene pastrmke u ribnjaku kako sanjaju ružne snove o povratku Kalvina Kulidža), nastavlja ka severu prema Bel Fušu, ali skreće levo na neasfaltirani Auto-put 24 pre tog gradića. Mala bela tabla na kojoj piše da je ušao u državu Vajoming išarana je rupama od metaka i sačme i gotovo je nečitljiva.

Krenuo je ovim putem, a ne pravo u Montanu, jer želi ponovo da vidi Mato tipi - vasičui je zovu Ðavolja kula. Jednom je bio ovde sa sinom na logorovanju, kad je Robertu bilo osam godina.

Breg visok dvesta šezdeset pet metara, sa širokim ravnim vrhom i duboko izbrazdanim bokovima - liči na okamenjeno stablo veličine vasikunskih Kamenih divova - najsvetije je mesto Kajova, koji ga zovu Tsuae, odnosno Visoko na steni, ali sva plemena pozajmila su od Kajova priču o sedam sestara koje su se, bežeći pred ogromnim medvedom, popele na panj kad im je wagi tog panja doviknuo: "Popnite se na mene." Kad su se popele, panj je počeo da raste, a divovski medved ga je grebao kandžama, pa se brazde i danas mogu videti na kamenu.

Naravno, devojčice nisu mogle da siđu dok je medved bio dole (a medved nije hteo da ode), pa im je Vakan Tanka dozvolio da se uznesu na nebo, gde su postale sazvežde od sedam zvezda koje vasičui zovu Plejade. (Neke Kajove i danas tvrde da je sedam sestara postalo Veliki Medved. Paha Sapa je oduvek smatrao da Kajove maštom nadoknađuju svoju nedoslednost.)

Paha Sapa i Robert dolazili su na Mato tipi 1906. Te godine predsednik Teodor Ruzvelt proglasio je to mesto nacionalnim spomenikom. Usledila je zvanična žalba, ne samo Kajova, nego i Lakota, Čejena, Arapaha i Vrana, ali Uprava parkova - koja kontroliše pristup nekadašnjim svetim mestima - unajmila je antropologa koji je objavio (Paha Sapa se seća da je pročitao izjavu u Džornalu Rapid Sitija 1934, pre samo dve godine) sledeće: "Gotovo je nemoguće da je bilo koje pleme boravilo u blizini Nacionalnog spomenika Ðavolja kula dovoljno dugo da on zauzme značajno mesto u njihovom životu, religiji i mitologiji."

Paha Sapa se na ovo nasmešio i zamislio kako bi se Vrlo Hromi glasno nasmejao. Ne samo da se stena već pokolenjima pojavljuje u pričama većine plemena - Vrlo Hromi je Paha Sapi i drugim dečacima ispričao najmanje deset različitih verzija legende o sedam sestara - nego antropolog nije znao, za razliku od Vrlo Hromog, pa čak i Roberta, koliko brzo Prirodna slobodna ljudska bića i druga plemena stvaraju nove mitove o svakoj okolini u kojoj se nađu i zatim te mitove - ili novi pogled na stvarnost - unose u središte svoje misli.

Zapanjujuće, ali na stazi koja vodi ka kuli nalazi se kapija, a čovek u uniformi Uprave parkova i s vojničkim šeširom iz Prvog svetskog rata traži pedeset centi za ulaz. Paha Sapa se okreće i odlazi. Video je sasvim dovoljno kule prilazeći, a neka je proklet ako plati za razgledanje stene slične velikom stablu onoliko koliko je nekada platio ulaznicu na Svetsku izložbu.

Mora malo da se vrati da bi izašao na seoske puteve; to su samo dve brazde koje vode prerijom ka severu i uključuju se u Auto-put 212 u Montani. Na tim stazama nema znakova da ga obaveste da je napustio Vajoming i ušao u Montanu negde iza grada zvanog Rokipoint (koji čini jedna prodavnica s benzinskom pumpom).

Paha Sapa staje na raskršću da kupi koka-kolu; usamljena zgrada usred beskrajne prerije i okolnih brda pokazuje koliko je pust ovaj deo zemlje. Novčanice iz limenke za kafu stavio je u zadnji džep i oseća se bogatim.

Dečko za pultom je vasiču pritupastog izgleda. Uzimajući Paha Sapin novčić od pet centi naginje se preko ispucalog drvenog pulta i zaverenički šapuće:

"Hej, poglavico, 'oćeš da vidiš nešta baš zanimljivo?"

Paha Sapa ispija kolu zabačene glave, u jednom gutljaju. Od duge vožnje i vajominške prašine silno je ožedneo. Pošto je dečko šaputao, on odgovara šapatom.

"Čekaj da pogodim... tele s dve glave?"

"Ma ne, nešta bolje. Istorijski zanimljivo. Niko osim nas što živimo ovde ne zna za to."

Istorija. Paha Sapa obožava istoriju. Osim toga, shvata, on je i žrtva istorije. (Kao i svako drugi.)

"Koliko košta? I koliko će trajati?"

"Još pet centi. I to je nekol'ko minuta odavde, najviše deset."

Pošto se poslednjih dana oseća kao bogataš, Paha Sapa gura dva novčića preko pulta, jedan za istoriju, drugi za još jednu kolu.

Pešače zapravo petnaest minuta. Dečko se kreće nekako neusaglašeno, kao rđavo vodena marioneta, klateći rukama i nogama, bacajući stopala na sve strane, ali uspeva da sprovede Paha Sapu preko polja pored dva bika s opasnim namerama u pogledu, zatim preko ograde od bodljikave žice, uz brežuljak s nekoliko borova na vrhu i niz padinu do široke doline obrasle niskom travom.

"Evo ga. Prava stvar, a?"

Paha Sapa pomišlja da je ovo šala zaostalog momka, ali onda opaža stare brazde i rupe na samom dnu doline, stare tragove kolskih točkova od niskog grebena na istoku do još nižeg daleko na zapadu.

Dečko gura palčeve pod naramenice i postaje slika i prilika građanskog ponosa.

"To su kolotrazi generala Džordža Armstronga Kastera, poglavico, od kad je davno, davno doveo ovamo Sedmi konjički s kolima, stokom, topovima, rezervnim konjima, čak je i ženu doveo, kako sam čuo... To mora da je bila prava ludnica. Je l' ti drago što si ovo vido?"

"Vredelo je pet centi, sinko. Taj Kaster se muvao svuda."

Paha Sapa ispija drugu kolu i baca bocu preko niskih palmi i drugog zakržljalog rastinja prema tragovima točkova.

Dečko viče: "Hej!", trči za bocom i donosi je nazad kao verni, ali pomalo drhtavi, trapavi i priglupi retriver.

"To je cent kaucije, poglavico."

* * *

Paha Sapa logoruje pored puta na šumovitoj visoravni usred pustih sedamdeset kilometara Montane između Epsija i Ešlenda. Uveren je da će ova dugačka visoravan obrasla borovima što se pruža u pravcu sever-jug postati nacionalni park i dobiti ime po Kasteru.

Nije poneo šator, nego je na dno prikolice stavio dve spakovane cerade, jednu da prostre pod sebe, a drugu za nadstrešnicu ako padne kiša. Noć je topla i vedra. Mesec je tek počeo da se smanjuje i, mada izlazi kasno, ometa Paha Sapu u brojanju zvezda. Paha Sapa shvata da je to isti gotovo pun mesec pod kojim je nedavno visio s Rašmora razmeštajući dinamit. Taj događaj čini mu se izgubljeniji u istoriji nego tragovi Kasterovih kola za koje je platio da ih vidi. Negde severno od borove šume ili obližnje visoke prerije kojoti počinju da zavijaju. Zatim se čuje usamljeni, dublji, mnogo strasniji urlik - Paha Sapi zvuči kao urlik vuka, iako u Montani u poslednje vreme ima sve manje vukova - i kojoti zaćute.

Paha Sapa se seća kako je Doun Robinson govorio o drevnoj grčkoj maksimi o agonu, nadmetanju, o tome kako život sve razdvaja u kategorije jednakog, većeg i manjeg. Kojoti odaju poštovanje agonu svojim prestravljenim ćutanjem. Paha Sapa tačno zna kako im je.

Tragajući za prijatnijim, mada još bolnim mislima, Paha Sapa se seća kako je puni mesec obasjavao obris Mato tipija kad su on i Robert logorovali ovde 1906, i kako je s osmogodišnjim sinom razgovarao do duboko u noć. Možda je tog leta Paha Sapa shvatio koliko je istinski nadaren njegov sin.

Paha Sapa leže i sniva jedan san. U snu ponovo leži na ivici Rašmora, glava Abrahama Linkolna eksplodira i raspada se oko njega, greben pod njim se mrvi, ali ovog puta on uspeva da pročita poruku iz praznog sanduka.

Rukopis je Robertov, naravno, a poruka kratka.

Oče,

Dobio bih špansku groznicu i da sam otišao u Dartmut ili ostao kod kuće s tobom. Ovako sam bio s hrabrim prijateljima i na kraju sam ispunio svoj usud upoznavši najlepšu devojku na svetu. Groznica bi me našla bilo gde. Devojka možda ne bi. Važno je da to shvatiš. Majka se slaže sa mnom.

Robert

Paha Sapa se budi iz sna plačući. Kasnije ne zna tačno je li ga na plač naterao Robertov potpis ili rečenica puna bolne, zlobne nade: "Majka se slaže sa mnom."

* * *

Ujutru posle kratkog putovanja ka zapadu između niskih talasastih brda obraslih niskim borovima i podeljenih prerijom s niskom travom za ispašu ubrzo stiže u Severni čejenski rezervat. Prema njegovom iskustvu svi Indijanci iz rezervata su turobni i sumnjičavi prema tuđinima, a prastari prodavač u jedinoj prodavnici u Bazbiju, gde je zastao da kupi kobasicu, potvrđuje taj utisak, iako su se Čejeni i Sijuksi oduvek dobro slagali. Odmah iza Bazbija, zna Paha Sapa, ući će u veliki rezervat Vrana, i njime će putovati do kraja (do kraja života, misli i smesta odbacuje tu sladunjavu samosažaljivu misao), a Vrane i Lakote nikad se nisu dobro slagali, istorijski gledano. Zna da će se na teritoriji Vrana turobnost pretvoriti u otvoreno neprijateljstvo i nada se da neće morati nigde da staje.

Malo prodavčeve turobnosti ne smeta Paha Sapi. Od cilja ga deli svega pedesetak kilometara. Može da sprovede svoje namere u delo pre zalaska sunca. Zbog nečega mu je važno da sve obavi po danu.

Nekoliko kilometara iza Bazbija motor staje. Paha Sapa parkira motocikl na niskoj travi pored puta, vadi ceradu i polako rastavlja motor na sastavne delove. Ne žuri, a rad na motociklu uvek ga podseća na sate, noći i nedelje koje je proveo popravljajući motocikl s Robertom.

Sati prolaze dok Paha Sapa sedi na suncu uz sivi motocikl i pažljivo reda delove u tačnom međusobnom odnosu i poretku: usisne ventile, pedale, osetljive opruge, svećice (prilično nove), poklopce ventila, glave cilindara, bregastu osovinu... Sve stavlja na mesto, spreman da ih sastavi i vezanih očiju, baš kao što je Robert sigurno naučio da rastavi i sastavi svoju pušku marke enfild, model 1917, kao što je učio da prepoznaje delove i dodirom, a ne samo vidom, pazeći da se podmazani delovi ne napraše.

Pokvario se desni cilindar malog motora od 61 kubika. Šipka između klipa i radilice izgorela je i slomila se.

Paha Sapa uzdiše. Nekakva bedna garaža, takođe bivša kovačnica, stoji uz pretrpanu i smrdljivu prodavnicu u Bazbiju, ali sve da je i dalje kovačnica, on ne bi mogao da popravi nosač. Treba mu nov.

Na njegovoj mapi nema nijednog grada ka zapadu kroz neprijateljsku oblast Vrana, kako i dalje misli o rezervatu, pa vraća na mesto sve delove koje može, stavlja polomljeni nosač, klip i šipku u torbu u prikolici i po nesnosnoj vrućini gura motocikl šest kilometara nazad do Bazbija. Dva stara automobila prolaze pored njega, oba voze Indijanci, ali ne staju da mu ponude pomoć ili prevoz. Vide da je tuđinac.

Tamo u Bazbiju - severno od puta vide se neke kuće, drveća nema, i Paha Sapa procenjuje broj stanovnika Bazbija na oko sto duša - mehaničar u prodavnici-garaži isti je onaj starac koji mu je ranije preko volje prodao kobasicu. Stari Čejen ima najmanje osamdeset godina i priznaje, na Paha Sapino pitanje, da se zove Džon Čudna Sova, ali brzo dodaje da se odaziva samo na "gospodine Čudna Sovo". Gospodin Čudna Sova proučava delove koje je Paha Sapa poredao na jedinoj čistoj površini prljave tezge i ozbiljno ga obaveštava da je kvar u tome što je nosač šipke između klipa i radilice spaljen i polomljen. Paha Sapa mu zahvaljuje na dijagnozi i pita gde da nađe rezervni deo. Gospodin Čudna Sova ostavlja ga da čeka i savetuje se s dvojicom starijih ljudi i jednim šiparcem kog su vikom dozvali da pomogne u trenucima krize.

U redu, objavljuje gospodin Čudna Sova najzad, za nešto tako egzotično kao što je harli dejvidson J s V-motorom moraće da pošalju po deo ne u Garioven ili u skladište rezervata, pa ni u Hardin, nego čak u Bilings. A pošto Tomi ide u Bilings samo petkom ujutru, a danas je utorak, on neće doneti deo pre petka uveče, verovatno u vreme večere, a gospodin Čudna Sova zatvara tačno u pet, svakog dana, bez izuzetka, i ne otvara ni radnju ni garažu subotom i nedeljom, bez obzira na galamu koju dižu žitelji Bazbija tražeći da otvori, pa će tek u ponedeljak, sedmog septembra (danas je prvi septembar) gospodin Čudna Sova, mladi Rasel i možda ovaj ovde Džon Crveni Soko, koji je nekada posedovao motocikl, moći da se late posla.

Paha Sapa klima glavom u znak da je razumeo.

"Prolazi li ovuda neki autobus? Idem do bojišta kod Liti Big Horna, to je svega pedesetak kilometara odavde."

"Šta ćeš tamo, za ime sveta? Tamo nema ničega. Nema čak ni restoran."

Paha Sapa se smeši kao da u potpunosti uviđa kolika je to ludost.

"Ima li autobusa, gospodine Čudna Sovo?"

Ima. Prolazi kroz gradić svake subote na putu iz Bel Fuša do Bilingsa, ali ne staje kod starog bojnog polja. Zašto bi stajao? Autobus, međutim, nosi poštu u upravu rezervata, nešto niže od bojišta.

"Šta mislite, da li bi neko odavde hteo da zaradi neki dolar i odveze me do Liti Big Horna pre subote?"

Sledi ozbiljna rasprava o tome, ali se na kraju tri starca saglašavaju da je Tomi Brojač Vrana zaista jedini koji bi mogao ili hteo da odveze bilo koga do bojišta, i da bi to morao obaviti za vreme svoje redovne ture do Hardina i Bilingsa, u petak, za tri dana, i Tomi bi vožnju verovatni naplatio tri dolara, a ne dolar, i želi li gospodin Spori Konj da proda pokvareni motocikl za... pa, recimo... deset dolara? Sva je prilika, slažu se i stari severni Čejeni i dečko, da motocikl uopšte ne može da se popravi. Pregoreli nosač je strašna stvar, i ko zna kakve je nevolje već izazvao u motoru? Gospodin Čudna Sova spreman je da plati deset dolara za pokvareni motocikl i da ubedi Tomija Brojača Vrana da odveze nepoznatog Lakotu do uprave rezervata za jedan dolar, ne za tri.

Paha Sapa predlaže da plati tri dolara da bi dobio na upotrebu alat gospodina Čudne Sove i zatvorenu garažu u petak uveče, kad se Tomi Brojač Vrana vrati s potrebnim delom. Gospodin Čudna Sova misli da je tri dolara za upotrebu alata poštena cena, ali da iznajmljivanje garaže i korišćenje električnog osvetljenja iziskuju još dva dolara.

Pregovaračka veština matorog gnjavatora ostavlja na Paha Sapu silan utisak. On pita:

"Znate li nekim slučajem, gospodine Čudna Sovo, da li je izgubljeno pleme Izraelićana možda dolutalo ovamo i naselilo se u Bazbiju u Montani?"

Tri starca i momčić uopšte ne shvataju pitanje, ali po tome kako se zgledaju jasno je da su već zaključili da je ovaj nezvani Sijuks potpuno lud.

Paha Sapa potvrđuje njihovu dijagnozu smehom.

"Nije važno. Pristajem da platim pet dolara za upotrebu alata i garaže i korišćenje svetla u petak uveče."

Gromki šištavi glas gospodina Čudne Sove podseća Paha Sapa na mehove kakvi su korišćeni dok je garaža bila kovačnica.

"I ne zaboravite cenu samog nosača i, naravno, dolar za Tomija koji će ga doneti čak iz Bilingsa."

"Naravno. Mogu li negde da odsednem tri noći dok se Tomi ne vrati iz Bilingsa?"

Ovo savetovanje trojice starih i jednog mladog Čejena daleko je kraće od prethodnih. Niko u Bazbiju ne želi da primi Sijuksa na stan, rečeno je Paha Sapi bez ikakvog uvijanja, čak ni za gotov novac, ali gospodin Čudna Sova ga obaveštava da nešto niže uz put ima jedan potok obrastao topolama, gde gospodin Spori Konj može da logoruje. To bi bilo besplatno, ali gospodin Spori Konj morao bi da obeća da se neće olakšavati u potok ili u blizini jer, znate, žitelji Bazbija koriste tu vodu.

Paha Sapa svečano da je reč da se neće olakšavati na pedeset metara od potoka i uzima cerade, vetrovku, čuturu i kožnu torbu iz prikolice. Kupuje dodatnu veknu hleba i baterijsku svetiljku od gospodina Čudne Sove u prodavnici. Zapazio je korito potoka - gotovo suvo u ovo doba godine - i niz topola na samrti kad se vozio ka zapadu i ponovo kad je gurao motocikl nazad u Bazbi. Do potoka nema ni kilometar, a sunce neće zaci još satima.

Hodajući ka sve nižem suncu, Paha Sapa u dubini duše zna da bi najpametnije bilo da prosto nastavi - da digne palac i odveze se s nekim do rezervata Vrana na zapadu, ili da nastavi pešice ako niko ne stane. Do bojišta ima samo pedesetak kilometara. Može da pešači po noćnoj svežini pazeći na zmije koje izgmižu da upijaju toplotu zemlje i šljunka na putu, i da stigne na Masnu travu do sutra popodne. Prelazio je i veće razdaljine za dan i noć mnogo puta za svojih sedamdeset jednu godinu, i to pod mnogo gorim okolnostima nego što su ovako prav put i prijatno vreme početkom meseca smeđeg lišća.

Paha Sapa, međutim, zbog nečega ne može podneti da ostavi Robertov lepi sivi motocikl s narandžastim i smeđim obrubima na milost i nemilost gospodine Čudne Sove, gospodina Crvenog Sokola i nevidljivog, ali pretećeg Tomija Brojača Vrana. Osim toga, pita se jesu li vrane koje Tomi broji one leteće ili one mrgodne, rezervatske.

Ionako ćeš ostaviti motocikl negde za koji dan, kaže mu razboritiji i hladniji deo uma.

Da, negde. Ali na bojnom polju. Tamo gde on odabere, a ne tamo gde ga primora polomljeni nosač. Došao je čak dovde na voljenoj Robertovoj mašini, prešao je na njoj mnogo kilometara i gotovo dvadeset godina, i želi na njoj da pređe i ostatak puta.

* * *

Očekivalo bi se da Paha Sapa bude nervozan za ta tri dana i tri noći čekanja, tako blizu svog cilja, a ipak zaglavljen blizu ove nedođije zvane Bazbi on nekako nastrano uživa u vremenu ispunjenom opuštanjem, razmišljanjem i čitanjem pored ovog suvog nazovipotoka. (Ono malo vode u gotovo suvom koritu leži po dnu u baricama i udubljenjima od otisaka papaka - neko u blizini Bazbijaodgaja stoku - i tih nekoliko krugova smeđe nepomične vode očigledno je primilo dobru količinu izmeta i mokraće. Ali goveđe, ne ljudske, pa Paha Sapa shvata zabrinutost gospodina Čudne Sove i stanovnika Bazbija. Po vodu za piće i kafu Paha Sapa mora da otpešači nazad do radnje i plati gospodinu Čudnoj Sovi dva novčića da bi napunio svoje dve male čuture na njegovoj pumpi.)

Paha Sapa je našao zaklonjeno mesto, nevidljivo s puta, i namestio obe cerade tako da se brzo skloni kasnije kad počne kiša (a kosti mu govore da će pasti). Postarao se da postavi logor iznad potoka da ne bude iznenađenja ako od kiše nabuja. Svako ko je živeo na Zapadu duže od nedelju dana, misli on, preduzeo bi ove mere.

To ga podseća na opštu poplavu avgusta 1876, najkišnijeg meseca u njegovom životu, a s tom uspomenom dolazi i talas griže savesti i praznine zbog gubitka ptehinčala huhu kanunpe od kosti teleta, najsvetije lule njegovog naroda. Očajanje i stid su bolni kao da je lulu izgubio juče.

A šta oseća zbog svog najnovijeg neuspeha?

Godine 1925, na preporuku Douna Robinsona, pročitao je pesmu Šuplji ljudi izvesnog T. S. Eliota. Još pamti dva poslednja stiha, i čini mu se da prikladno opisuju njegovo stanje uma.

Ovako svetu dođe kraj

Ne s tutnjem već s cviljenjem ¹⁸

Doun Robinson objasnio mu je da se tutnjava i cvilež u pesmi odnose na neuspeh Barutne zavere Gaja Foksa, kad god da je to bilo u engleskoj istoriji. (Odjednom zamišlja Robertov glas, uvek oduševljen, nikad cepidlački, kako uzbuđeno šapuće: "Hiljadu šest stotina i pete, oče. Foks i njegovi prijatelji pokušali su da dignu parlament u vazduh, ali burad s barutom otkrivena je u podrumu Doma lordova pre nego što je Foks stigao da upali fitilje, i konačni cvilež bio je njegov, razumeš, cvilež pod mukama. Presuda je glasila da bude mučen, obešen, rastezan i raščerečen; prvo je došlo vešanje, ali samo delimično, da bude skoro, ali ne sasvim mrtav, ali on je svima uskratio priliku da mu još živom raspore utrobu bacivši se s vešala i slomivši vrat.)

"Hvala ti, Roberte...", šapuće Paha Sapa svom odsutnom sinu, "...baš to mi je trebalo da me razvedri."

Koliko god se šalio, Paha Sapa ipak zna da je sada i sam Šuplji čovek.

Pošto je nemo obećao svom voljenom tunkašili da će štititi svetu lulu životom, izgubio ju je... i to bežeći od nekih debelih vašljivih Vrana.

Pošto je obećao Vrlo Hromom, Ljutitom Jazavcu, Grlatom Sokolu i drugim svetim ljudima da će se vratiti s vestima o svojoj viziji, nije se vratio na vreme... i nije im čak ni rekao ništa o viziji. Do današnjeg dana nije otkrio pojedinosti vizije o vasikunskim Kamenim divovima nikome živom osim svojoj ženi.

Pošto je uz samrtničku postelju svoje voljene žene obećao da će zauvek paziti njihovog sina i brinuti se za njega, pošto joj se zakleo da će se postarati da Robert bude školovan i srećan čovek, dozvolio je dečaku da ode u vojsku, pa u rat, da umre mlad u tuđoj zemlji među tuđincima, neiskorišćenog dara i mogućnosti.

Pošto je obećao sebi da će sprečiti Kamene divove da ispune svoj usud i niknu iz svetog tla Crnih brda, zatru bizone i pokradu bogove, prošlost i budućnost Ikče vičasa i ostalih plemena, Paha Sapa je i to obećanje prekršio. Nije uspeo ni da raznese dinamitom nekakvu posranu stenu.

Više nema u čemu da omane.

Odnosno, gotovo nema. Prošle sedmice, svestan da može omanuti i poslednji put, Paha Sapa je otišao u Dedvud i kupio nove metke za kolt, a onda ih isprobao u jednom zabačenom kanjonu. Čak i barut, znao je, slabi i propada s vremenom.

Ovako svetu dođe kraj

Ne s tutnjem već s cviljenjem.

Ali on je umoran od cviljenja. A vreme tutnjave je prošlo.

* * *

U četvrtak uveče počinje kiša, a oko ponoći pretvara se u pljusak na koji su Paha Sapu upozorile bolne kosti i tetive. Dobro je zategnuo cerade, visoko iznad tragova najvišeg vodostaja potoka, uspravnu je okrenuo suprotno od pravca vetra, i čista geometrija dve cerade zategnute konopcima daleko od podnožja topola, dobre mete za gromove, čije trule grane mogu da otpadnu i od najslabijeg daška vetra, sačuvala je Paha Sapu suvog pod pokrivačima cele te olujne noći.

Poslednju raskoš baterijske svetiljke koju je kupio od gospodina Čudne Sove - dvostruko skuplje od ijedne druge - koristi da čita Ambasadore Henrija Džemsa. Uzimao je tu knjigu iz biblioteke u Rapid Sitiju - uporno, između čitanja drugih knjiga - gotovo deset godina. Jednostavno ne može da je završi. Nije mu nejasno samo značenje Džemsove knjige, nego i značenje svake pojedinačne rečenice. Sama priča toliko je beznačajna, toliko prenaduvana, toliko sitna i mutna da se Paha Sapa iskreno pitao je li Henri Džems pokušao da prikrije potpuni nedostatak priče iza ovih lutajućih, izuvijanih, gramatički i jezički nedokučivih rečenica i bujica reči i odeljaka naizgled nepovezanih s mislima ili ljudskom komunikacijom. Pokušaji tumačenja ove knjige podsećaju Paha Sapu na zbunjenost i preopterećenost prvih sedmica učenja pod rukovodstvom jezuita u školi pod šatorom u Dedvudu, naročito na strpljivo spokojno podučavanje oca Pjera Marija koji je, shvata sada Paha Sapa zapanjeno, imao svega dvadesetak godina kad je predavao njemu i ostalim dečacima.

Onda zašto, pita se Paha Sapa pod napadima oluje na ceradu, zašto ustrajava na ovom nečitljivom romanu kad je s lakoćom pročitao stotine drugih? Treba da odustane.

Robert se divio Henriju Džemsu i voleo je njegove knjige, pa je Paha Sapa uporno uzimao Ambasadore iz velike biblioteke u Rapid Sitiju i vraćao ih savladavši svega stranu-dve. Borba s ovom knjigom podsećala je Paha Sapu na ono što je čuo o bitkama u Velikom ratu, makar o onim iz vremena pre nego što su pred kraj Amerikanci (i njegov sin) stupili u rat - toliko životne snage i topovskih granata straćeno na tako malo osvojenog blatnog zemljišta.

Istinska nevolja, misli Paha Sapa isključujući svetiljku (mogao bi da čita uz stalne bleske munja kad bi želeo) ipak je to što mora da vrati knjigu u biblioteku. Zato ju je i poneo. Nije on lopov.

Negde između ovog potoka i Kasterovog bojišta mora da kupi koverat i nađe poštu. Zdrav razum kaže da bi gospodin Čudna Sova mogao da ispuni oba ova zahteva, ovde usred prerije, ali nije tako. Kad je Paha Sapa pitao može li da kupi veliki koverat i marku, gospodin Čudna Sova zagledao se u njega - ponovo - kao da ima posla s luđakom.

Munje sevaju, gromovi pucaju, potok raste, ali Paha Sapa spava, suv, bez snova, u dobro nameštenom zaklonu, uznemiravan samo odjecima cvileža izmučenih džemsovskih rečenica.

* * *

U petak ujutru oluja je prošla i nebo je vedro, mada je malo hladnije nego obično početkom septembra. Paha Sapa pakuje logor, kači cerade na sunce da se osuše i kreće pešice ka severu duž krivudavog potoka.

Pada mu na pamet da se svet smanjuje kako on sam stari. Kad je bio mali, pre Masne trave i teških godina života, bratstvo Ljutitog Jazavca lutalo je od Misurija na istoku do Babine zemlje na severu, od planine Grand Teton na zapadu južno niz reku Plat do Stenovitih planina i skoro sve do španskog grada Taosa, pa nazad na istok kružeći po Kanzasu i Nebraski do samog srca sveta u blizini Crnih brda.

Paha Sapa se seća slike bratstva u pokretu, obično s još nekoliko grupa zbog bezbednosti; ratnici su jahali napred, starci i žene su pešačili, manja deca su se igrala i trčala s obe strane povorke, a stariji konji i psi vukli su nosiljke. Često su izlazili na travnate visoravni i viđali ogromna krda bizona. Ponekad su pak prelazili brda i posmatrali planinske vence u daljini i magli, znajući da će ti beli vrhovi uskoro biti njihovo odredište. Svet Ikče vičasa tada nije imao granica...

"Zato što ste vi Sijuksi, ubice, pobili ili rasterali sva ostala plemena."

Paha Sapa iznenađeno zastaje. Glas u njegovoj glavi jači je nego inače.

"Mislio sam da si otišao."

"Kuda da odem? Zašto da odem? I kuda si ti pošao i zašto? Ne zbog mene, nadam se. Meni je svejedno gde ćeš sve da okončaš."

"Ne činim ništa zbog tebe, Duga Koso."

Kasterov odbojni smeh odjekuje mu u glavi. Paha Sapa se osvrće da vidi gleda li ga neko od domaćih Čejena kako razgovara sam sa sobom. U blizini je samo jedna crna krava na brežuljku; posmatra ga onim spokojnim, glupim pogledom punim poverenja koji se može nazvati samo telećim.

"Odlično. Razgovarali smo o tome kako ste vi Sijuksi samo branili svoju zemlju i porodice, što će istoričari uskoro govoriti ako već ne govore, a zapravo ste ratovali sa svim što hoda na dve noge. I pobili sve što ima četiri noge. Vaše ratovanje bilo je nasumično kao i vaša stara navika da naterate stotine bizona da skoče s litice da biste uživali u komadu džigerice."

To je tačno, misli Paha Sapa. Smeši se i preko volje. Neprijatelj, ovaj neprijatelj, poznaje Indijance - poznavao ih je - mnogo bolje nego njihovi vasikunski takozvani prijatelji intelektualci. Svakog proleća, leta i jeseni ratnici Ljutitog Jazavca namazali bi se ratnim bojama i pojahali u rat bez drugog razloga osim što je bilo vreme da se pođe u rat. Muškarac iz plemena Prirodnih slobodnih ljudskih bića bez nečega protiv čega bi se borio prosto nije bio prirodno slobodno ljudsko biće. Ratovanje protiv drugih plemena i tuđina ponekad je delovalo neophodno, ali ako nije bilo neophodno, kao što gotovo nikad i nije bilo, borbe bi ipak otpočele. Bile su neophodne samih sebe radi. Bile su predah od žena i njihovog brbljanja, od smrada, buke i kolotečine života u selu, u šatoru, predah koji su skoro svi muškarci jedva čekali. Rat je bio ispit hrabrosti i borbene veštine kakav se drugde nije mogao naći. Nadasve, naravno, rat je bio zabavan.

Ali još dok priznaje sve ovo samom sebi, Paha Sapa shvata da Kaster nije završio govoranciju.

"Kad je vojska pozvala vaše vođe na prve mirovne pregovore u tvrđavi Larami osamsto pedeset prve, vi Sijuksi stalno ste govorili o teritorijama koje su vaše oduvek, iako ste ih zapravo oteli od Ankara, Hidatsa i Mandana na putu ka zapadu iz Kanade i Minesote. Hvalisali ste se zemljama koje vam pripadaju od pamtiveka, ali koje su zapravo pripadale Vranama i Ponijima svega nekoliko godina ranije. Vi Sijuksi bili ste svirepa nemilosrdna otimačka mašina."

"Nismo uzeli zemlju Čejenima."

"To nije zato što niste pokušali, moj crvenokoži prijatelju. Osim toga, rado ste se udruživali s Čejenima i Arapahoima da zajedno ubijate Ponije, Ponke, Ote, Misurije, sva slabija plemena."

"Bili su slabi. Zaslužili su da umru ili izgube zemlju. Tako se onda razmišljalo."

"I dalje se tako razmišlja, Paha Sapa. Makar belci tako razmišljaju. Pogledaj onog Hitlera o kom si čitao kad smo išli u Njujork pre tri godine. On zna cenu slabosti - i svoje i svojih protivnika. Ali ta tvoja takozvana Prirodna slobodna ljudska bića više nemaju petlju da na taj način žive i umiru - sopstvenom hrabrošću, uzimajući ono što žele od onih preslabih da se odbrane. Vi ste sada glupi debeli Indijanci iz rezervata, nosite kaubojske šešire, radite za vasičue i čekate njihove otpatke."

Paha Sapa na ovo nema odgovora. Misli o godinama koje je i sam proveo radeći za Žderače masti. Misli o otresitoj, častohlepnoj, smeloj energiji koja izbija iz Gatsona Borglama, koju on udiše i izdiše, i shvata da je više ne vidi ni u kome iz svog naroda, ne izostavljajući ni sebe samog.

"Kad su Mičel i Ficpatrik sazvali prvobitni sastanak osamsto pedeset prve u tvrđavi Larami, imali su posla s Čejenima koji su ubili i skalpirali dvojicu Šošona iako su im prethodno obećali bezbedan prolaz da bi došli na sastanak... "

Glas duha svrdla kao one parne bušilice koje je Paha Sapa slušao gotovo svakodnevno u proteklih pet godina.

"Kad je Mičel pomogao da se strasti smire i ubedio Čejene da se izvine i plate Šošonima krvarinu u noževima, ćebadi, duvanu i obojenim tkaninama - a sve to su Čejeni dobili od belaca kao mito svega sedmicu-dve ranije - Čejeni su ipak morali ponovo da uvrede Šošone na gozbi pomirenja i da posluže kuvanog psa."

Paha Sapa mora da se osmehne.

"Da, Šošoni nikad nisu zavoleli pseće meso."

"Ali ti jesi, zar ne, prijatelju?"

Paha Sapa dobro pamti gozbe iz svog detinjstva, seća se kako je radosno s drugim dečacima po kotlu kašikom tražio pseću glavu. Bila je prava poslastica. Od same uspomene pošla mu je voda na usta.

"Jesi li skoro pojeo štene nekog suseda u Kistonu, Paha Sapa?"

"Šta to radiš, Duga Koso? Pokušavaš da me razljutiš?"

"Zašto bih te ljutio? I šta ćeš uraditi sve i ako pokušavam da te izazovem... ubiti me iz pištolja? Kad smo već kod toga, zašto na Liti Big Hornu? Zašto ne ovde? Svi potoci i reke u Montani su isti, zar ne? Ovako bi neko makar iskoristio motocikl. Stari gospodin Čudna Sova čini mi se kao pristojan tip... koliko to severni Čejen može da bude, hoću da kažem. Taj pohlepni matori skot je verovatno bio na Liti Big Hornu kao pohlepni mladi skot, borio se uz tvoje rođake i pljačkao iskasapljena tela moje braće onog dana kad ste me svi vi ubili."

Paha Sapa shvata da duh zaista pokušava da ga razljuti. Nema pojma zašto.

Glas duha nastavlja.

"Imam jedno pitanje za tebe, gospodine Crna Brda. Zašto vi, samozvana 'Prirodna Slobodna Ljudska Bića Dok Ostali Uopšte Nisu Ljudi' niste nikada pobili - ili pokušali da pobijete - Probušene Noseve, Ravnoglave, Jute, Krije iz ravnica, Pigane, Banoke i Crne Noge?"

"Svi ostali bili su ili predaleko ili previsoko na planinama - mada smo pokušali da zatremo neke - ali Crne Noge su jednostavno bili previše žilavi. To je strašan narod, Duga Koso. Muškarci bi te ubili samo da bi ti povadili zube i igrali se njima bacajući ih po ćebetu kao kockice, a žene bi ti odsekle ce i okačile ga na stub šatora kao igračku za decu."

Duh se ponovo smeje.

Paha Sapa se vraća u logor, pakuje osušene cerade, zatvara torbu i pešice polazi nazad u Bazbi.

* * *

Na put kreće oko ponoći.

Siroti Tomi Brojač Vrana dobio je zadatak od gospodina Čudne Sove da pazi da Paha Sapa ništa ne ukrade, ali je oko deset uveče zaspao. Paha Sapa brižljivo vraća alat na mesto i, ostavivši mladića da spava, odgura popravljeni motocikl tridesetak metara do puta pa ga tek tu pali.

Električni farovi bili su novina za motocikle 1916. godine i Paha Sapa je popravio, ali nikad nije zamenio prvobitni far na Robertovom harliju. Mlaz koji baca treperav je i u najboljem slučaju bled. Na putu ka zapadu noćas Paha Sapa bi ga rado isključio i snalazio se po mesečini, ali nebo su zastrli čvrsti oblaci i prigušili mesečev sjaj. Ipak, ima dovoljno svetla da Paha Sapa vidi koliko su kuće Vrana s obe strane puta, zapravo kolibe i šupe, propale... nimalo drugačije, shvata, od većine koliba i šupa u rezervatu severnih Čejena, a ni od onih u Pajn Ridžu i drugim rezervatima Sijuksa u Južnoj Dakoti.

"Duga Koso? Generale? Jesi li tu?"

"Možeš me zvati pukovnik. Šta hoćeš sad? Da mi kažeš koliko su propale brvnare i šupe u okrugu Vrana?"

"Ne, hteo sam da ti objasnim zašto nisam pritisnuo ručicu detonatora na Rašmoru. Ove kolibe su me navele na razmišljanje o tome."

"Znam zašto nisi pritisnuo ručicu, Paha Sapa. Izgubio si hrabrost. Imaš li neko drugo objašnjenje?"

"Groblje u Pajn Ridžu... ono pored crkve i škole episkopalne misije. Groblje na kom su sahranjeni Kiša i njen otac."

Duh na ovo ćuti. Brujanje i pljuckanje popravljenog motora, sada potpuno ispravnog, jedini je zvuk u noći. Prilično je sveže, pa je Paha Sapa obukao dugačku kožnu jaknu koju mu je Robert ostavio.

Paha Sapa pomišlja da zaćuti - ovaj nezahvalni duh ne zaslužuje ni razgovor, a kamoli objašnjenje - ali posle nekog vremena ipak nastavlja.

"Povremeno su dečaci iz rezervata - pa i odrasli muškarci, mislim - krišom ulazili na groblje noću i malo uništavali. Krstovi i spomenici bili su većinom drveni, naravno, pa su ih utirali i lomili, ali neki veći spomenici - nadgrobni spomenik prečasnog De Planšeta, na primer - bili su kameni, pa su ih mali zlikovci udarali dletima i čekićima, razbijali ono što mogu, a prevrtali ono što ne mogu."

Duhov glas zvuči umorno.

"Ti nisi hteo da budeš običan grobljanski razbojnik."

"Kad sam čuo kako i Borglam i predsednik govore da će Rašmor stajati sto hiljada godina, mogao sam samo da zamislim razorene i polomljene delove glava kako leže tamo toliko dugo. Svaka kultura poštuje svoje mrtve vođe - tebi se odaje počast tamo gde smo pošli. Pomisao da ću biti kao oni rušitelji koji dolaze na groblje zbog svoje gluposti i nemoćnog besa, vođeni porivom da uništavaju sećanja na druge ljude jer sami ne umeju ništa da stvore... to mi je delovalo pogrešno."

"Vrlo plemenito od tebe, Paha Sapa. Znači, radije ćeš dozvoliti da vasikunske Kamene glave jašu tvoja sveta Crna brda i preriju nego da budeš rušilac."

"Tvoje vasikunske Kamene glave već stoje i uradile su nam ono što je trebalo, Duga Koso. Uništenje Borglamovog životnog dela to ne bi promenilo. Pogledaj obe strane puta."

Treperavi skakutavi far obasjava vrlo malo, ali pod oblacima prigušenom mesečinom nazire se još koliba s nabijenom zemljom u dvorištima ispred njih, grupice potleušica umesto naselja, smeće gde je nekada rasla visoka prerijska trava.

"Znam. Prošao sam ovuda poslednjeg dana života, sećaš se? Pamtim kako je prerija svetlucala posle jutarnjih kiša. Sećam se kako su se cvetna polja pružala u nedogled, baš kao i krda bizona. Vi Indijanci oduvek ste bili prljavi, Paha Sapa. Mogli smo da nanjušimo vaše gomile đubreta na trideset kilometara. Jedino zbog čega ste delovali plemenito jeste činjenica da ste se stalno kretali i ostavljali za sobom gomile trulih leševa i brda smrdljivog đubreta da ih izgaze bizoni. Onda smo mi došli i oduzeli vam prostor za kretanje."

"Tako je."

To nije istina, makar ne puna istina, ali Paha Sapa je preumoran za raspravu.

* * *

Izlazi na tvrdi put - asfaltiran - nešto pre dva po ponoći. Video je prethodno putokaze ka bojištu na putu iz Bazbija, a sada ga novi upućuju ka jugu duž ovog puta. Ovako ili onako, Kasterovo bojno polje nalazi se oko kilometar i po ka jugu i zatim dva-tri kilometra u pravcu iz kog je došao.

Grad Garioven - nazvan očigledno po omiljenoj pesmi Kastera i njegovog puka - čine dve kuće pored puta ka jugu, a uprava rezervata sastavljena je od tri zgrade pored puta ka severu. Paha Sapa skreće desno i vozi osamnaest kilometara na sever do gradića Hardina - malog, ali dovoljno velikog da ima prodavnicu mešovite robe i poštu. Šištanje i brujanje guma po asfaltu zvuči mu čudno.

* * *

Na bojno polje stiže tek oko jedanaest uveče.

Ne želeći da bude uhapšen zbog skitnje u Hardinu (kao nepoznati Indijanac koji se muva po belačkom gradu usred noći Paha Sapa zna da je to moguće, iako njegov motocikl pokazuje da nije skitnica koja je upravo iskočila iz teretnog voza, a ima i pun džep novca da to dokaže), on po mraku nalazi prodavnicu i poštu, pa ponovo izlazi iz grada i odlazi nešto dalje uz reku, zatim se sklanja s vidika, iza vrba, i prostire ceradu da sačeka zoru. Zašto je osećao da mora to da uradi na bojištu po danu umesto po mraku ni njemu samom nije bilo jasno, ali znao je da ne želi da ode tamo noću.

Možda se, mislio je zajedljivo ležeći i brojeći ono malo zvezda što se udostojilo da se pokaže između sporih oblaka, ovaj Indijanac koji je skoro čitav život nosio duha u sebi ipak plaši duhova.

Zora je bila mlečnobela i oblačna, vrlo hladna za peti septembar, a vetar toliko jak da je Paha Sapa iz torbe izvadio džemper da ga obuče ispod Robertove prelepe, savršeno ostarele i izbledele kožne jakne. Za razliku od radnje gospodina Čudne Sove, u Hardinu su subotom radile i pošta i prodavnica mešovite robe, ali pošta tek od pola deset. Pre nego što je najzad izmerio, žigosao i predao Džemsove Ambasadore poštanskom službeniku, stavio je u paket dolar, mada je bio siguran da je kazna za kašnjenje mnogo manja. Kad je pošao iz grada, odjednom je shvatio da je mrtav gladan. Viđao je Indijance, Vrane s crnim kaubojskim šeširima, kako onim svojim neobičnim hodom, napola kao kauboji, napola kao patke s bruhom, ulaze u restoran u Glavnoj ulici. Paha Sapa je parkirao motocikl ukoso na ivičnjaku između starih fordova i sklepanih pokušaja da se napravi kamionet pogodan za ranč i ušao da doručkuje. Poručio je dva jajeta (na oko), odrezak (srednje pečen), palačinke, tost i sok od pomorandže, i zamolio je konobaricu - takođe iz plemena Vrana, ali manje smrknutu od većine svojih saplemenika - da mu stalno donosi kafu i sirup od javora.

"Obilan obrok za osuđenika na smrt?" .

Paha Sapa je poskočio na iznenadi glas u uhu i okrenuo se. Oko njega nije bilo nikoga. Usne mu se nisu vidljivo micale kad je odgovorio.

"Tako nešto. Gladan sam."

"Jesi li već sastavio svoju Pesmu smrti?"

Griža savesti ponovo je preplavila Paha Sapu. Ratnici plemena Lakota nisu se grozničavo trudili da sroče svoje posmrtne pesme ako su za to imali malo vremena pre smrti - ponekad su te pesme sastavljali njihovi rođaci i prijatelji, i recitovali ili posle ratnikove smrti - ali Paha Sapa nije imao živih rođaka ni prijatelja i činilo mu se da će izdati Vrlo Hromog, koji je mnogo držao do toga, ako makar ne pokuša. Često se pitao je li Vrlo Hromi stigao da stvori svoju pesmu smrti pre nego što su zapraštali mitraljezi.

Nikakva lična posmrtna pesma do sada nije pala na pamet Paha Sapi, a nije ni sada, za vreme najbogatijeg njegovog doručka u poslednjih nekoliko godina, koji je zalio s pet šolja kafe. Setio se samo jedne pesme, koju je čuo s devet ili deset godina, i to lično od Vrlo Hromog.

Wi-Ä‡a-hÄ‡a-la kiǺ< he-ya

pe lo ma-ka kiǺ< le-Ä‡e-la

te-haǺ< yuǺ< -ke-lo e-ha pe-lo

e-haǺ<-ke-Ä‡oǺ< wi-Ä‡a-ya-ka pe-lo

Starac

kaže

zemlja

samo traje.

Govoriš

istinu.

U pravu si.

Zvučalo je dobro. Ako ne smisli ništa do bojišta, udaljenog svega petnaestak minuta ka jugu, pokušaće ovo da izrecituje u svojim poslednjim trenucima.

Sada je, međutim, prošaputao duhu:

"Nisam još. Smisliću nešto."

Odgovor duha bio je tih i - shvatio je Paha Sapa iznenađeno - ozbiljan.

"Osim Garija Ovena, najviše sam voleo pesmu Devojka koju ostavljam. Zapovedio sam pukovskoj muzici da je svira na dan kad smo poslednji put izjahali iz tvrđave Abraham Linkoln. Od te pesme uvek su neki vojnici i sve okupljene žene slinili."

"Da raščistimo nešto, Duga Koso. Želiš da recitujem Devojku koju ostavljam kao svoju Pesmu smrti?"

"Zašto da ne? Nekako se odnosi na nas obojicu, mada je Kiša ostavila tebe, a ne ti nju. Ja sam ostavio Libi za sobom - oboje smo znali da se to može desiti, mada mislim da zapravo nismo verovali u to - ali ona me nikad nije napustila. Sve te godine udovičke samoće... "

Paha Sapa je bio dobro raspoložen posle ogromnog doručka - svakako najboljeg još od Kišine smrti - i nije želeo da mu to pokvare sumorne misli, ni njegove ni duhove.

"Pa, ja nemam pukovsku muziku sa sobom danas, pa mislim da neću pokušati s tom pesmom."

Onda je, bez razmišljanja, šapnuo:

"Plašiš li se, Duga Koso?"

Očekivao je onaj izbezumljujući deranski smeh, ali nije ga čuo.

"Metka u mozak - u tvoj mozak - ne. Ali kad već pitaš, plašim se da će taj čarobni metak kalibra četrdeset pet tebe zauvek osloboditi muka a mene neće ubiti - pošto sam, na kraju krajeva, ipak samo duh. Zamisli kako bi mi bilo još svesnom preko ostataka tvojih čula da si pokopan, da ti telo truli u zemlji... dole u mraku i ilovači, s crvima, ko zna koliko dok ti i poslednji ostaci mozga ne istrunu i..."

"Dobro, dobro. Hoćeš li da ostavim poruku i zatražim da me spale?"

Paha Sapa je hteo da se našali, mada mu je bilo pomalo muka posle ove podsticajne bujice slika, ali duh Duge Kose očigledno ga je shvatio ozbiljno.

"Bio bih ti zahvalan, prijatelju."

Paha Sapa je odmahnuo glavom, video da su gosti u drugim separeima primetili da šapuće sam sa sobom, ostavio vrlo veliku napojnicu, platio račun i otišao u toalet - s tekućom vodom, kakav nije imao na raspolaganju već mesecima (njegova koliba u Kistonu imala je poljski toalet), a što je i inače bilo prava raskoš.

"Obilno pražnjenje creva za osuđenika na smrt."

"O, dođavola, zaveži, preklinjem te."

Paha Sapa je pomislio da nikada u životu nije naglas izgovorio reč preklinjati, i osetio se smešno zbog toga, ali duh generala (potpukovnika u vreme smrti) Džordža Armstronga Kastera ipak je ućutao dovoljno dugo da Paha Sapa uživa u čudima unutrašnjeg toaleta.

Toalet je bio veoma čist.

* * *

Kasno prepodne ponovo skreće s Auto-puta 87 - savremenog puta s dve trake kojim gusto saobraćaju kamioni i tamni automobili - na pošljunčani put kojim je izašao iz Bazbija. Prilaz bojištu odvaja se desno od tog puta. Nekakva kapija stoji na ulazu u park, spomen-obeležje ili šta je već, ali nema nikoga, i Paha Sapi je drago zbog toga. Već je potrošio dovoljno ušteđevine na obilni doručak.

Paha Sapa ne oseća gotovo nikakvo prepoznavanje vozeći sinovljev motocikl uskom trakom puta duž grebena na kom je Kaster umro. Ispod grebena je Masna trava - vasičui je još zovu Liti Big Horn - i on vidi ogromne topole tamo gde su se stotine šatora Sijuksa i Čejena pružale u nedogled iza okuke doline na jugu.

Duhova samonametnuta ćutnja nije drugo trajala.

"Žalim samo zbog jednog."

"Misliš, osim toga što si sebe i trećinu puka odveo u smrt?"

Paha Sapa zažali zbog ove misli dok mu se još stvara u glavi. Utakmica je suviše odmakla, kako bi rekli radnici i igrači bejzbola na Rašmoru, za sitna peckanja.

Duh kao da ga nije čuo.

"Žalim samo što nisam imao prilike da vozim - jašem, kako god se to zvalo, taj motocikl koji ste ti i dečak popravili. Jednom sam vozio bicikl, ali to nije isto."

Paha Sapa mora da se nasmeje.

"Zamišljam čitav Sedmi konjički puk na harlijima."

"Trebale bi nam kožne jakne. I nove oznake."

"Možda lobanje."

Stižu na, kako piše na maloj tabli, BRDO POSLEDNJE ODBRANE. Paha Sapa parkira motocikl i maša se za kofer, ali ga ne uzima. Stavio je kolt u platnenu vreću s trakom za rame, ali je ostavlja u koferu. Ovo nije prikladno mesto. U blizini su parkirana tri automobila - dva stara forda i jedan otmeniji ševrolet. Paha Sapa vidi nekoliko ljudi u letnjoj beloj odeći kako šetaju između belih krstova i nadgrobnih spomenika po travnatoj padini brda.

Zastaje kraj kamenog spomenika postavljenog nedugo posle bitke. Imena poginulih iz Sedmog konjičkog puka ispisana su na bronzanoj tabli pozlaćenoj od starosti i dodira.

"Jesmo li danas turisti, gospodine Paha Sapa?"

"Mislio sam da bi želeo da vidiš gde si poginuo."

"Ne naročito. Osim toga, moje kosti nisu tu sahranjene. Preneli su me u Vest Point. Libi je sahranjena tamo, pored mene."

Paha Sapa gleda nizbrdo i otvara vid za duha u sebi. Nema imena na baš svim spomenicima postavljenim tamo gde su iskasapljena tela nađena i sahranjena.

Zašto je pojahao uz klanac na brdo s ratnicima tog dana? Ne uspeva da se seti. Da izvede potez? Kao mladi šegrt za svetog čoveka nije zapravo ni mario za tako nešto... ili je bar tako mislio.

Paha Sapa seda na motocikl i vozi ka jugu duž grebena. Pošljunčani putić jedva je širi od pešačke staze. Iza ovog brda nema vozila. Za deset minuta spori motocikl prelazi šest-sedam kilometara koji su razdvajali Kastera i njegove ljude od ostatka Sedmog konjičkog puka - i spasenja. Ali Rino i Bentin nisu ni pokušali da ih spasu, zna Paha Sapa; samo su slušali pucnjavu na severu dok, jezivo, nije utihnula. Imali su svojih nevolja.

Na maloj tabli pored pešačke staze piše VIROV POKUŠ J DA SP S K STERA. Neka slova su izbrisana puščanim mecima. Paha Sapa stiže do pošljunčanog parkirališta na kom netaknuti natpis kaže: BOJIŠTE I SPOMENIK RINA I BENTINA.

Duh šapuće gotovo nečujno, iako je unutar Paha Sapine glave.

"Libi se do smrti borila protiv postavljanja spomenika Rinou ili njegovog spominjanja bilo gde na bojištu. Čim je umrla, podigli su mu spomenik."

,Je li ti krivo?"

"Nije."

Paha Sapa ostavlja kofer u prikolici, ali sad iz njega vadi platnenu torbu i prebacuje traku preko ramena. U torbi su kobasica, malo hleba i napunjeni kolt.

Ide preko smeđeg vrha brda prema liticama i dolini.

"Vraški te boli, zar ne, Paha Sapa?"

Paha Sapa razmišlja da ne odgovori, ali ipak odgovara.

"Da. Rak me danas baš žestoko hvata."

"Da li bi... uradio ovo... samo zbog raka? Mislim, i da nisi omanuo na Rašmoru?"

Paha Sapa ne odgovara jer ne može. Nada se ipak da nije došao ovamo s koltom samo zbog bola i bolesti. Malo ga tišti to što nikad neće saznati.

Nalazi zgodno mesto da sedne, gotovo nevidljivo s parkinga. Trava mu je kad sedi gotovo do ramena. Oblaci se razilaze i krpice sunca klize po talasastim brežuljcima i zavojitoj dolini, a trava se mlitavo klanja vetru.

"Bentin i Rino su imali bolje brdo", kaže duh, tonom spokojnim i stručnim, a ne zavidnim i ogorčenim. "Ja bih se ovde držao čitav dan i noć s mojim ljudima... da sam dobio ovo brdo."

"Je li to važno?"

Čuje se slabašni odjek tužnog smeha, kao da ga duh već napušta. Ali ne sasvim.

"Paha Sapa, jesi li video one gavranove? Pratili su nas uz put sve do ulaska."

Paha Sapa ih je video, a vidi ih i sada kako sede dvadesetak metara dalje na ispucaloj staroj ogradi koja vodi od parkinga i možda obeležava granicu parka. Dva gavrana ga posmatraju. Posmatraju ih.

To mu se ne sviđa. Kome bi se sviđalo? Gavran je za Lakote simbol smrti, ali u raznim pričama smrt ima razne simbole. Neki kažu da gavrani nose vanagije umrlih ljudi uz Mlečni put na početak putovanja duše. Drugi, među njima i Vrlo Hromi, nisu u to verovali.

Pokušava da se seti kako Lakote kažu za gavrana. Beše li kagi taka ili kangp. Ne može da se seti. Zaboravlja sopstveni jezik. To sada nije ni važno.

Paha Sapa seda prekrštenih nogu u travu i vadi teški revolver. Miriše na ulje za podmazivanje i topli metal. Pod upadnom iglom ostavio je prazno mesto da ne bi slučajno pogodio sebe u nogu - po savetu starog Vrane, izviđača Sedmog konjičkog puka, mrtvog već više od pedeset pet godina - ali kad je nategao obarač metak je došao pod iglu.

Odlučio je da ne razvlači. Obaviće to bez gluposti, bez Pesme smrti, bez ikakvih obreda. Odlučuje se za desnu slepoočnicu i sada na nju naslanja cev.

"Čekaj. Obećao si mi... spaljivanje."

Paha Sapa za dlaku spušta revolver.

"Napisao sam sve. Na salveti. U toaletu restorana."

"Ne verujem ti."

"Šta si radio? Dremao?"

"Ne obraćam ja pažnju baš na sve što radiš, znaš. Naročito u takvim prilikama. Gde ti je poruka? Hoće li je neko sigurno naći?"

"U džepu košulje. Da li bi umuknuo na minut? Samo na minut?"

"Pokaži mi poruku."

Paha Sapa uzdiše - istinski razdražen - i pažljivo spušta oroz. Vadi salvetu iz džepa košulje i diže je pred oči, misleći kako je Kaster pravi govnar do poslednjeg trenutka njihovog, nažalost, dugog suživota. Poruka napisana olovkom počinje s: "Moje želje", i ima svega jednu rečenicu.

"Zadovoljan?"

"Pogrešno si napisao ostaci - ne piše se ostatci."

"Hoćeš da se vratim u restoran i ponovo pozajmim olovku od konobarice?"

"Ne."

"Zbogom, Duga Koso."

"Zbogom, Paha Sapa."

Paha Sapa podiže revolver, nateže ga i spušta prst na obarač. Sunce mu greje lice. Duboko, tužno udiše.

"Gospodine Spori Konju!"

Ovo nije duh; ovo je ženski glas. Paha Sapa se trzne i gotovo povlači obarač. Spušta oroz, stavlja revolver na tlo, osvrće se preko ramena i vidi da mu kroz visoku travu prilaze dve žene.

Sedi tako da od njegovog tela verovatno ne vide revolver. Brzo ga spušta u torbu i nezgrapno ustaje. Svaka ćelija tela urla mu od bola.

"Gospodine Spori Konju! To ste vi, zar ne? Motocikl je bio Robertov, to znam. Videla sam ga na fotografiji hiljadu puta. Dao mi je tu fotografiju. Videla sam i vašu, ali nisam uspela da je zadržim."

Žene su obučene u skupe moderne haljine i nose šešire širokog oboda. Starija je možda blizu četrdesete, a njen naglasak kao da je francuski. Mlađa liči na stariju i nema više od sedamnaest-osamnaest. Oči su joj blistave boje lešnika.

Paha Sapa je veoma zbunjen. Osvrće se ka putu i vidi parkiran dugački elegantni pirs-erou iz 1928. Sunce je izašlo iza brzih oblaka i preobrazilo skupi beli automobil u nešto suviše zaslepljujuće lepo za ovaj svet. Pored automobila stoji brkati muškarac i Paha Sapa, oglupelo, shvata da je to vozač. Starija žena i dalje govori.

"...pa smo na Rašmor stigle tek juče, a gospodin Borglam je bio vrlo ljubazan i bilo mu je žao što vas nismo zatekle. Sva naša pisma i telegrami su zalutali, vidite, jer smo vas tražile pod imenom Vilijem Spori Konj de Planšet, po imenu i kistonskoj adresi koje nam je Robert dao u bunilu - na svim vraćenim pismima stajalo je 'ne može se uručiti' - a pisale smo i misiji u rezervatu Pajn Ridž. Ali gospodin Borglam nam je rekao da ćete biti ovde, na Kasterovom bojištu, pa sam naložila Rodžeru da juri kao vetar, i sad smo tu i... oh!... vi jeste gospodin Vilijem Spori Konj, zar ne? Paha Sapa za prijatelje i porodicu?"

On samo glupavo zija. Kolt u torbi teško mu leži do nogu. Najzad uspe da izusti neke zvuke koji oponašaju govor.

"Borglam? Borglam nije znao kuda idem. Borglam nije mogao da vam kaže... Niko nije znao gde sam... "

Prekida, shvatajući šta mu žena govori.

Njen glas s tim naglaskom gotovo je muzikalan.

"O, da. Bio je prilično siguran da ste se zaputili... je li 'zaputiti se' tačan izraz? Čak nam je rekao da ćete biti na drugom brdu, ne na prvom, gde je veliki spomenik."

Paha Sapa lizne usne. Ne može da otrgne pogled od dveju žena. Na ogradi daleko iza njega jedan gavran optužujuće grakće.

"Izvinite, gospođice. Malo sam... pometen. Kako ste rekli da se zovete? Kažete da ste poznavali mog sina?"

Žena rumeni i na trenutak izgleda kao da se ljuti na samu sebe, ili možda kao da joj se plače.

"Duboko se izvinjavam. Naravno. Vi niste primili moja pisma... sada to znamo. Ni telegrame u poslednjih mesec dana."

Pruža ruku. Ne nosi rukavice.

"Ja sam gospođa Rene Zigmon Adler de Planšet. Vaša... kako se to kaže na engleskom? Da. Vaša snaha. Udala sam se za Roberta novembra 1918... Četrnaestog novembra, da budem precizna. Moj otac, gospodin Vanden Dalen Adler iz Belgije, bio je, naravno, zabrinut zbog tog braka jer je Robert bio... "

Zastaje. Paha Sapa joj pomaže.

"Indijanac?"

"Ne, naravno, nije to bila nevolja. Nikakva. Stvar je u tome što je Robert bio... ne mogu da se setim prave reci... goj. Da, goj. Mi smo Jevreji, vidite, iz jedne od najstarijih jevrejskih porodica brusača dijamanata u čitavoj Belgiji, ali poslednjih godina... Pa, vi shvatate šta se dešava u Nemačkoj i Evropi, gospodin Hitler i sve to... pa moj otac premešta posao i porodicu u Denver i Njujork. U Denver jer, znate, Florin verenik Moris je oduvek želeo da stvori... kako se to kaže? - ranč s govedinom, a u Njujork, naravno, zbog očevog posla s dijamantima pošto je on, ako nije neskromno da kažem, vodeći brusač i trgovac dijamantima u Belgiji i nada se da će isti takav ugled steći i u Americi. Flora i ja došle smo ranije da bismo... O, bože! O, teško meni!"

Diže ruke na lice.

"Toliko sam se uzbudila što sam vas upoznala, dragi moj gospodine Spori Konju. Brbljam kao, kako vi to kažete? Kao zapaljena kuća. Najponiznije se izvinjavam što vas nisam upoznala... Mila moja Flora, i tebi se izvinjavam."

Govori brzo nešto na francuskom ili belgijskom ćutljivoj devojci s tim očima boje lešnika, a onda se okreće preneraženom, skamenjenom Paha Sapi.

"Gospodine Spori Konju, dozvolite da vam predstavim našu kći, moju i mog milog Roberta, vašu unuku gospođicu Floru Dalen de Planšet. Njen verenik ostao je u Briselu da pomogne mom ocu da dovrši poslove, ali pridružiće nam se sledećeg meseca u..."

Devojka pruža ruku i svi zvuci zamiru dok Paha Sapa zuri u tu ruku. Oblik šake i ti dugi prefinjeni prsti - čak i malčice izgrizeni nokti - toliko su poznati starom Paha Sapi da mu se srce steže.

Uzima njenu ruku, tu ruku, njenu ruku, u svoje.

I čini mu se kao da je ipak ispalio metak.

Blistava svetlost rasprskava mu se u glavi. Vidi završni zaslepljujući blesak, obuzima ga užasno osećanje rušenja svih granica, neka bujica uliva se u njega i prska napolje, užasni uragan buke prigušuje sve misli i opažaje, i on pada napred prema zapanjenoj ženi... pada... pada... pada... nestaje.

25

Čuje lepet gavranovih krila i oseća ubod kandži dok jedan gravan grabi njegov nagi - njegovo duhovno biće - i odnosi i nagi i sve što je od njega ostalo uvis, daleko od zemlje obrasle visokom travom.

Prva reakcija duha Paha Sape je bes. On shvata da je prestao verovati u bilo kakvo neprekidno postojanje posle smrti, a sada mu je to postojanje dokazano - dok gavran leti uvis, s drugom pored sebe i Paha Sapinim nagijem u kandžama, dok leti ka oblacima, nebu i Mlečnom putu gde će Paha Sapin duh morati da hoda doveka - on shvata da ne želi da hoda, čak ni ponovo sjedinjen s precima, po Mlečnom putu. Želi da ostane na Zemlji obrasloj visokom travom i da razgovara s ovom ženom koja tvrdi da mu je snaha, da je žena njegovog sina koga je izgubio, i s devojkom koja toliko liči na njegovu ljubljenu Kišu da ga je od samog pogleda na nju srce zabolelo kao da je probodeno nazubljenom ratnom strelom.

Paha Sapa odjednom shvata da može da vidi, ali ne svojim očima. Nosi ga gavran i on je gavran.

Ovo iskustvo je novo i zastrašujuće. Leteo je on pomoću čarolije i pre, ali uvek nekako uvis - kao dečak dizao se poput balona, raširenih ruku na ogromnom dlanu jednog od Šestorice dedova, lebdeo je uvis u čarobnoj kabini divnog točka gospodina Ferisa - a ovaj lepet, ovaj munjeviti let napred kroz vazduh prosto je zapanjujući.

Gavran gleda dole i Paha Sapa vidi bojno polje kako ostaje daleko iza i ispod njega. Beli pirs-erou sićušan je kao bela kost u travi.

Voleo bi da je pobliže razgledao ovaj automobil iz 1928, možda i da se provozao u njemu. I leteći u nebo ka životu posle smrti, Paha Sapa misli kako porodica njegove snahe Belgijanke mora da je vrlo bogata kad ima ovako dobar automobil.

Gavran gleda levo i Paha Sapa vidi da i drugi gavran leti tamo; perje mu je toliko crno da se čini da upija sunce, mišići mu bez napora pokreću krila. Oko drugog gavrana uopšte ne liči na ljudsko; savršeno je okruglo i obrubljeno sitnim belim mrvicama mišića sličnim sintkala vaksus, svetim belim kamenčićima koje je Paha Sapa prikupljao za kolibu za znojenje za vreme svoje hanblečeje, i neljudske je boje ćilibara. To je oko grabljivca, više vučje nego ljudsko, ali iza tog hladnog gavranovog oka Paha Sapa na trenutak opaža razigrano plavetnilo jasnih očiju Duge Kose - istih onih plavih očiju u koje je mladi Paha Sapa gledao pre šezdeset godina u trenutku Kasterove smrti. Znači, nagi Duge Kose takođe je ponesen uvis.

"Govorio sam ti da si duh!", hteo bi Paha Sapa da dovikne drugom gavranu, ali njegovo duhovno biće nema glasa.

Pa ipak, plavo ljudsko oko iza okruglog gavranovog oka kao da je trepnulo Paha Sapi u poslednjem zbunjenom pozdravu baš pre nego što je gavran skrenuo na sever dok je Paha Sapa nastavio blago ka jugoistoku. Kakav god da je usud Duge Kose sada kad je najzad oslobođen u istinsku smrt - a Paha Sapa može samo da se nada da taj usud obuhvata i Libi - on leži negde drugde i Paha Sapi će ostati nepoznat.

Paha Sapin gavran se penje i penje sve dok se oba kraja horizonta ne poviju naniže, a plavo nebo iznad oblaka gotovo sasvim ne pocrni. Pojavljuju se zvezde.

Gavran tada prekida uspon. Ne idu na Mlečni put. Ne još. Gavran gleda dole i Paha Sapa bez iznenađenja opaža Crna brda, tamna usred srčanog mišića od crvenkastih stena, ostrvce u nepreglednom okeanu jesenje smeđe trave. Wamaka-ognaka e'cantge - srce svega postojećeg.

Odjednom se iznenađuje jer gavran poleće naniže.

Iznenađuje se ponovo videvši da Crna brda ponovo okružuje veliko more, skrivajući od pogleda svu zemlju ispod vode. Pita se hoće li biti kažnjen ponovljenom vizijom o Kamenim divovima koji se dižu iz Crnih brda, zatiru bizone i način života njegovog naroda.

Neće.

Nema glasova u njegovoj glavi, Šestorica dedova mu ovog puta ne govore, ali odjednom shvata da su velike vode obasjane blistavim mlazom Vakan Tankine svetlosti zapravo plime i oseke vremena.

Gavran sklapa krila i ponire, u gracioznoj strahoti tog drevnog pokreta postaje grabljivac nad grabljivcima što se obrušava na još nevidljivu, ali već bespomoćnu žrtvu kojoj nema spasa, a zatim, krila još pripijenih uz crno telo, ne trepnuvši udara kljunom u more vremena. Voda je pakleno hladna.

* * *

U jednom trenutku voda nestaje. Nebo je plavo i bez oblačka. Gavran leti vodoravno, tristotinak metara iznad zemlje. Ali sve je... drugačije.

Paha Sapa vidi Mato Pahu, Medveđu stenu, napred i levo, ali sama stena izgleda drugačije. Ona je, seća se on visokog veselog glasa svog sina, lakolit, nametljiva masa lave koja gura uvis ranije nataložene, uglavnom već erodirane slojeve, magma koja se ugurala u hladniji kristalni kamen tokom eocena. Paha Sapa nema pojma šta je to eocen, ali se jasno seća da mu je Robert pričao da Medveđa stena ima slično geološko poreklo kao Ðavolji toranj u Vajomingu i sama Crna brda.

Samo što se ova stena sada uzdiže usred drugačije okoline.

Neglas u glavi obaveštava Paha Sapu da gleda u voljena Crna brda i Velike ravnice od oko jedanaest do trinaest hiljada godina pre svog rođenja. Kraj je leta, početak jeseni, ali vazduh je hladniji, i dok se gavran spušta, Paha Sapa vidi da su Veliki Teton i Stenovite planine na zapadu potpuno pokriveni snegom. Na tim vrhovima krajem avgusta i početkom septembra gotovo da nema snega, ali sada liče na bele zidine.

Iskusno Paha Sapino oko opaža mnoge druge jedva primetne razlike. U ravnici i podnožjima brda ima suviše stabala, neka su visoke vrste borova i jela koje ne rastu oko Medveđe stene.

U preriji je trava visoka i zelena; Paha Sapa takvu nije video ni u proleće, a kamoli krajem leta. Još nije popasena.

Gavran proleće pored reke i Paha Sapa odmah zna da u njoj ima suviše vode za ovo doba godine, i da je matica plavičastobela, puna finog praha od ostataka glečera na zapadu i severu.

Glečeri.

Gavran maše krilima, leti čudesno brzo, uzleće, ponire, a Paha Sapin duh leti s njim. Životinje!

U ravnici pasu milioni bizona, ali ima i drugih životinja, ne samo antilopa i jelena. Sami bizoni su krupniji, većih rogova, ali u blizini su krda malih konja boje sirove kože, kakve Paha Sapa nikad nije video. Nisu to odgajena krda iz njegovog detinjstva, niti potomci konja odbeglih od Španaca pre stotinak i više godina, nego manji, divljiji, neobičniji konji iz vremena od pre jedanaestak hiljada godina.

Između krda bizona i manjih grupa divljih konja nailazi povorka slonova. Slonovi!

Gavran graciozno kruži svega osamdesetak metara iznad porodice debelokožaca. Nisu ovo cirkuski slonovi, nego nekakvi mamuti, mada nisu dlakavi kao oni koje je viđao na slikama i čije su kosti Kiša i on videli izložene na Svetskoj izložbi u Čikagu. Uši su im manje, ali su im kljove duge i krive. Jedno slonče, ne više od metar i osamdeset - drži majku za rep dok divovi oprezno koračaju po žilavoj travi. Dok krdo prilazi reci, vođa trubi, a odnekud iz borove šume na drugoj obali drugi mamut mu odgovara.

I lav kašlje. Nešto dalje zavijaju vukovi.

Kad bi imao telo, Paha Sapa bi sada zaplakao.

Vidi lavlju porodicu, napola skrivenu niskim rastinjem, kako se izležava uz reku. To su... obični lavovi... takvih ima u denverskom zoološkom vrtu, ali opet nekako nisu. Slobodni su, veličanstveni, spokojni u svom okruženju. Posao obavljaju lavice, prikradaju se polako malim grupama antilopa i konja na pojilu.

Senka prelazi preko gavrana - njegovog gavrana - i crna ptica uspaničeno skreće. Senku baca veliki ćelavi orao; on kruži visoko na nebu i gleda laviće. Paha Sapa se pita hoće li orao, čak i ovoliki, imati smelosti da pokuša da zgrabi makar i najmanjeg lavića pod budnim okom njegovih roditelja?

Dovoljno je star da zna da će svaki mesožder ubiti i pojesti bilo šta ako mu se ukaže prilika. Ponekad, zna Paha Sapa, čak i najpraktičnije ptice i velike životinje ubijaju više zbog radosti ubijanja nego zbog hrane.

Druge velike životinje koje opaža Paha Sapa čak i ne prepoznaje - jedna liči na kamilu vrlo dugog vrata, druga je takođe dugovrata, ali ima debele noge i malu glavu, a krupna je kao omanji bizon i kreće se kroz žbunje prema drveću smešno sporo poput lenjivca.

Paha Sapa želi da misli da je ovo san, ali vrlo dobro zna da nije. Kamile, lenjivci, krda čudnih malih konja, ogromni mamuti, lavovi i jaguari u lovu i divovski grizliji stvarni su u ovom svetu, kad god da je taj svet postojao. Ovo je vizija, ali nije san.

Možda preplašen blizinom orla, njegov gavran leti na jug pored Medveđe stene i Crnih brda, i sve vreme se uspinje. Rašmor ne postoji. Planina Šestorica dedova cela je i netaknuta.

Ali pre nego što gavran odleti od prerije, ravnica, šuma i reke, Paha Sapa na trenutak vidi nešto neobično - grupicu ljudskih stvorenja kako dolazi sa severa. Nisu Ikče vičasa niti bilo koje drugo pleme koje bi možda prepoznao; lica su im dlakava, nose sirove debele životinjske kože, koplja su im daleko grublje izrađena od bilo čega što bi Indijanci iz Ravnica napravili.

Jesu li mu to preci, ili preci njegovih predaka, ili prosto tuđinci? Ubeđen je da su tek stigli sa severa posle dugogodišnjeg lutanja po zemlji koja se tek pojavila posle povlačenja mora i glečera.

Osim toga - u ovo je bio uveren ne znajući tačno kako - nekoliko naraštaja po dolasku ovih dlakavih ljudi u ovaj Novi svet, svi veliki grabljivci i većina krupnih životinja koje je upravo posmatrao s toliko radosti - lavovi, kamile, mamuti, veliki lenjivci, čak i konji - biće lovom istrebljeni ovde i svuda po Severnoj Americi.

Prvi put za šezdeset godina Paha Sapa uviđa istinu iza istine Vizije o vasikunskim Kamenim glavama.

Žderači masti su, istrebivši bizone, samo dovršili ono što su Paha Sapini preci i njihove ranije povorke ozbiljno započeli pre deset hiljada godina - zatiranje svih krupnih veličanstvenih vrsta nastalih na ovom kontinentu.

Starešine njegovog naroda - sada preobraženi u krivonoge kauboje - mogu svečano da se sastaju u predstavama plemenskih saveta, a reumatični starci mogu da provode dane u kolibama za znojenje, da se šepure u staroj odeći, perlama i perju svojih bližih predaka i da laskaju sebi da su u svoje vreme bili duhovno nadmoćniji, da su njihova plemena štitila prirodni svet, ali... istini za volju... i oni i ljudi pre njih, njihovi duboko poštovani preci i ovi dlakavi neznanci koji im možda uopšte nisu preci, zbrisali su zauvek prelepe vrste mamutskih slonova, kamila, lavova, šumskih bivola, geparda, jaguara, lenjivaca i ogromnih bizona uz koje bi današnji odrasli bizon delovao kao tele, da i ne spominje domorodačku vrstu žilavih konjića koji su ovde nastali i istrebljeni čovekovom rukom mnogo pre nego što su Španci uvezli njihove evropske srodnike.

Gavran sada leti veoma visoko, a Paha Sapi je srce klonulo.

Suncem okupani okean vremena pod njim ponovo je naišao, okružio Crna brda i polako se povukao.

Gavran opet ponire.

* * *

Čak i s ove visine, s koje se vidi krivina horizonta, Paha Sapa vidi da se spušta u neku blisku budućnost sopstvenog vremena. Takođe zna (ali ne zna otkud, a nema koga da pita) da je i dalje subota, peti septembar - mada pojma nema koje godine, stoleća ili milenijuma.

Na Crnim brdima četiri glave Rašmora svetlucaju kao ćela na suncu. Nešto dalje na jugu svetluca se nešto belje, granitno, kao da je iskasapljen i drugi planinski vrh, ali gavran ne skreće na tu stranu, a Paha Sapa ne vidi ono što gavran ne gleda.

Medveđa stena je tamo gde i treba da bude, mada je čak i s ove visine očigledno da su borovi na nižim padinama i duž grebena spaljeni. Paha Sapu to ne brine; prerijski požari plamteli su preko stene nebrojeno puta; koliko, zna samo Veliki duh, ako je odlučio da broji tako nešto.

Ali vasikunski gradovi su mnogo veći - Rapid Siti, Bel Fuš, Sperfiš, čak i sićušni Kiston u Brdima - a između naraslih gradova sunce se ogleda u prozorima bezbrojnih rančeva, ekonomskih zgrada, skladišta, kuća i novih građevina.

Gavran leti na sever baš kao i pre nekoliko minuta i jedanaest hiljada godina.

Paha Sapa vidi da su Velike ravnice isečene u geometrijske parcele još više nego za njegovog života. U ovoj ne tako dalekoj budućnosti najmanje jedan auto-put ima četiri široke trake, po dve u oba pravca, podeljene širokom trakom smeđe trave, sličan novinskim fotografijama futurističkih nacrta puteva u Nemačkoj koji su nazivani Kraftfahrtstraße 1931, kad je dovršen prvi deo puta s četiri trake između Kelna i Bona, ali koje Hitler - za Paha Sapinog upravo okončanog života - oduševljeno zove Reichsautobahn, što Paha Sapa prevodi otprilike kao: "Auto-putevi Rajha." Nemački kancelar poslao je svoje krizom izmučene ljude na izgradnju tih autobanova po čitavoj Nemačkoj, a Njujork tajms je objavio stav da ne najmanje važna svrha tog sistema puteva može biti i brzo prebacivanje vojske s granice na granicu.

Ovaj novi autoban čudnovato opasuje severne bokove Crnih brda duž samih brazdi drevnog "Trkališta" iz legendi Lakota, i na njemu ima više automobila i kamiona nego što je Paha Sapa ikada video ili čak zamišljao. Čak ni u Njujorku 1933. nije bilo ovakve luđačke saobraćajne gužve i jurnjave. Automobili, kamioni i drugi neopisivi oblici što žure ka istoku i zapadu duž četiri duge zakrivljene trake obojeni su svim mogućim živim bojama i bleskaju na suncu.

Pošto je u njegovoj mladosti železnica - Gvozdeni konj za Vrlo Hromog i druga Prirodna slobodna ljudska bića iz pokolenja starijeg od Paha Sapinog - bila najbrži način putovanja u Americi, Paha Sapi je teško da poveruje da će ovi autobanovi uskoro povezati čitavu zemlju. (Osim, misli Paha Sapa pronicljivo, ako nedugo posle njegove smrti ne otpočne nastavak Velikog rata u kom će Nemačka pobediti i okupirati Sjedinjene Države.)

Preriju pod njim ipak nisu okupirali Nemci, priznaje on dok se gavran spušta, nego stoka.

Domaća goveda, ta glupa prljava stvorenja nastala u Evropi, Aziji ili negde drugde, preplavljuju sada ravnicu, suviše brojna da bi prerija mogla da ih ishrani. Dok je radio za rančera Donovana (rđavo, priznaje, jer nikad nije naučio da bude dobar kauboj), Paha Sapa se smešio slušajući Donovana i druge starce iz okoline kako pričaju o "velikim starim tradicijama" rančeva na Zapadu. Najstarije od tih tradicija nastale su pre pedeset do sedamdeset pet godina.

U toj bliskoj budućnosti, udaljenoj možda svega dvadeset, trideset ili pedeset godina od ovog divnog septembarskog dana 1936. u kom je Paha Sapa umro, on vidi da stoka radi isto što i uvek - pase travu do korena, pase sve dok pustinja ponovo ne zavlada severnoameričkim ravnicama, zagađuje izmetom sve reke i potoke do kojih stigne i odvratnom težinom lomi im korita, ostavljajući tragove u prašnjavim pustim ostacima nekadašnjih gordih pašnjaka, tolike da s velike visine gavranovog leta Paha Sapi rezervoar za vodu usred hiljada praznih hektara liči na središte točka prečnika dvadeset kilometara sa svetlim paocima goveđih tragova.

A da bi zaštitili svoje svete glupe krave, vasikunski rančeri (i njihovi verni indijanski drugovi) zatrli su preostale grabljivce - poslednje vukove, poslednje grizlije, poslednje pume - i objavili rat ostalim vrstama kao što su prerijski psi (vlada mit da goveda lome noge kad stanu u njihove jame), pa čak i bezopasni kojoti. Paha Sapi se čini da vidi odsjaj sunca na milionima mesinganih čaura izbačenih dok su ubijane sve ove vrste čiji je zločin to što su smetale... kravama.

Ovaj peti dan septembra neke nepoznate buduće godine je... veoma topao. Paha Sapi se, usađenom u gavranova izuzetno osetljiva čula, čini da je kraj jula ili početak avgusta. Kad su leteli visoko, video je da nema snega na vrhovima Grand Tetona i Stenovitih planina na zapadu i jugozapadu, čak ni na vencu na kom je Paha Sapa bio kao dečak, a pleme Ute mu je nadenulo naziv Nikad Leto.

Ovde će, sve do kasne jeseni, biti vrelo i bez snega.

Kružeći iznad reke, Paha Sapa vidi da ravnicu ne dele samo četiri kružne trake novog autobana severno od Crnih brda prema Rapid Sitiju, niti mnogo opterećenija (i asfaltirana!) mreža državnih i okružnih puteva, vatrogasnih puteva i staza ka rančevima, pa čak ni kvadrati, pravougaonici i trapezoidi placeva ograđenih bodljikavom žicom - a ograđena je sva zemlja, koliko vidi - nego su sada sve travnate ravnice i visoravni iz njegovih ranijih vizija i godina njegovog detinjstva izdeljene u geometrijske oblike nemilosrdnom pašom goveda.

S jedne strane ograde od bodljikave žice iznad koje gavran leti na struji vetra trava je niska, nezdravog izgleda, lišena najlepših biljnih vrsta, ali je s druge strane gotovo potpuno popasena.

Otisci papaka, blato i brazde iza goveda - bizoni nikad ne idu u povorci po jedan, ali glupa goveda uvek idu tako - dozivaju pustinju nazad.

Paha Sapa je jednom čuo Douna Robinsona kako govori grupi fizičara o opasnostima od povratka pustinje, ali se ta pretnja činila daleka oko 1920, kad se nastojalo da se dovede što više goveda i ljudi. Paha Sapa sada vidi posledice. Delovi Velikih ravnica Sjedinjenih Američkih Država s kojih zemlju nisu odneli suše i vetrovi u vreme Velike krize sada su popaseni, izgaženi, išarani putevima, prenaseljeni i pregrejani - koji god razlog bio što je ovoliko toplo - i pustinja se vraća. Gavran se uspinje i Paha Sapa vidi kako je nekada plava reka sada smeđa od goveđeg izmeta i blata koje se sliva s izgaženih golih obala.

Jedan glas, ne glas njegovog sina ali veoma sličan, šapuće mu nešto bez reči.

U staro vreme, čak i hiljadama godina pre nego što su njegovi preci i drugi pre njih zatrli najveće grabljivce i preživare osim bizona, visokom travom obrasle velike prerije od reke Misisipi sve do Stenovitih planina ostajale su zdrave zahvaljujući međusobnim uticajima prirodnih sila.

Bizoni su, za razliku od domaćih goveda, jurili i lutali nadaleko i rasipali seme zdrave visoke trave koje više nema. Njihovi papci, za razliku od papaka ovih krava, sabijali su seme u zemlju. Bizon je pasao travu ne kidajući korenje i ne ubijajući biljku kao ova goveda, i nikad nije pasao dugo na istom mestu. Njegov izmet đubrio je travu koja je pružala zaštitu i dom hiljadama sada iščezlih vrsta.

Pašnjacima je neophodna vatra da bi se obnavljali. Gromovi su obezbeđivali vatru, a nije bilo nikoga, ni Indijanaca ni Žderača masti, da te požare spreče, a Prirodna slobodna ljudska bića, čak i kad su se raštrkala po ravnicama, po navici su svake godine palila prerijske vatre.

Tako su postupali i Asinboini, rečne Vrane, severni Arapahoi i Šošoni, Crne Noge, Krvavi i ravničarski Kriji. Tako su činila i stara plemena koja su prvo pobili Sijuksi, a onda belačke bolesti - Mandani, Hidatse, Santiji, Ponke, Ote i Arikani.

Ti narodi palili su preriju redovno iz nekih svojih razloga, ponekad zaboravljenih, ponekad da bi isterali divljač - a ponekad samo da bi se zabavljali posmatrajući plamen i uništenje - ali vatra je uvek pomagala obnovi i zdravlju raznih vrsta prerijske trave, biljaka i cveća.

Svega toga više nema, naročito ne u ovoj bliskoj budućnosti koju mu gavran pokazuje.

Hiljade međusobno povezanih vrsta sada su se svele na dve - na ljude i goveda, na Žderače masti i njihove debele glupe životinje koje daju meso, a obe vrste se stalno sve više goje.

Oh, ptice se i dalje sele preko ovog novog sveta u kom trava više ne raste, ali čak i vrste ptica nestaju brže nego što ljudska bića mogu to da opaze. Uništenje pojila, zatiranje svih vrsta trava i četvoronožaca u preriji, isušivanje, paša i asfaltiranje mesta gde su se ptice nekad parile... da, još se mogu naći razne ptice, ali uglavnom kradljive skupljačice smeća kao što su svrake. One u potpunosti odgovaraju retkim preostalim divljim životinjama, na primer kržljavim kojotima koji preživljavaju na ivicama sveta ljudi i goveda, a njihove tužne njuške nagoveštavaju da su svesni povratka pustinje.

Gavran skreće na jug i ponovo se penje, a Paha Sapa se nada da se više neće spuštati. Raduje se smrti.

Neka se plime i oseke vremena smenjuju kao i do sada; zašto bi on, Paha Sapa, morao da vidi štetu koju čovek nanosi i nanosiće svom svetu i sebi?

Paha Sapa više oseća nego što vidi da se ivice mora vremena boje u krvavocrveno duž oba horizonta dok besne drugi Veliki ratovi. Možda ljudi toliko vole goveda, misli on turobno, jer vole masovne pokolje.

Gavran je stigao u ledene gornje slojeve vazduha i tu zastaje, lebdi nepomično na nekoj nevidljivoj struji. Zvezde se ponovo pojavljuju na potamnelom dnevnom nebu, a horizont je opet savijen kao ratnički luk.

Paha Sapa, cinik i nevernik većim delom svog sada okončanog života, uspeva da se pomoli iskrenije nego ikada.

"Molim vas, o, Vakan Tanka, Dedovi, posrednici moji, Veliki duše, Tajno koju niko od nas nikada neće shvatiti, o, bože, ne pokazuj mi više. Umro sam; molim te, pusti me da budem mrtav. Od srca žalim zbog svoje uloge u onome što si mi pokazao, ali ne kažnjavaj me novim vizijama. Život mi je zbog vizija bio tužan i zakržljao. Pusti me da umrem i budem mrtav, o gospodaru, bože mojih predaka."

Gavran se nemilosrdno obrušava još jednom.

* * *

Nekoliko trenutaka nema zvukova ni slika, nema pokreta ni opažaja, samo saznanje.

Njegova unuka, gospođica Flora Dalen de Planšet, uskoro će postati gospođa Morisa Dunklbauma Oksa kad njen verenik zatvori sve poslove njenog dede u Briselu i pridruži joj se u Americi, i trudna je.

Ova sedamnaestogodišnja lepotica, koja bi lako mogla biti bliznakinja njegove voljene Kiše, nosi Paha Sapinog (i odsutnog gospodina Vandena Dalena Adlera) praunuka. Dečak će dobiti ime Robert. Srećni par imaće još četvoro dece, sva će poživeti, ali Paha Sapa je Robertovu dušu dotakao svojom sposobnošću vizije unapred kad je uzeo ruku svoje unuke trenutak pre nego što ga je pogodila kaplja. I upravo Robertova budućnost ponela ga je napred kroz vreme baš kao ovaj okean vremena ispod.

Rođen 1937, Robert Adler Oks postaće i naučnik i pisac; milioni ljudi uživaće u njegovim naučnopopularnim knjigama i televizijskim serijama. Struka će mu biti fizika, ali kao i njegov deda Amerikanac, prvi Robert, i on će se usavršiti i u drugim naukama, kao što su geologija, nauka o životnoj sredini i meteorologija Marsa i drugih planeta. Robert Adler Oks biće gost kontrolne stanice u Hjustonu jula 1969. kada prvi čovek zakorači na Mesec, i zajedno s drugim naučnicima ludiraće se kao dete na raspustu.

Od troje dece Roberta Oksa ono srednje, Konstanca (koja će pisati pod muževljevim prezimenom kao K. H. O. Grin), nastaviće očevu tradiciju i istaći će se i kao pisac i kao naučnik. Rođena 1972, Konstanca Helen Oks Grin biće veliki istraživač sve do druge polovine XXI veka. U doba uske specijalizacije u nauci njena interesovanja biće neobično široka - baviće se klimatskim promenama, genetikom i etnologijom. Njena knjiga Svet koji smo stvorili, svet koji bismo mogli stvoriti prodaće se u više od dvadeset miliona primeraka širom sveta.

Ali drugačijeg sveta.

A stvarna promena sveta je cilj tri vrlo tražene knjige i više od dvesta naučnih radova koje je Konstanca Grin objavila za života. Njena posebna oblast... ne, njena strast, njen san, njena misija, njen cilj, njen razlog za život - biće obnova pleistocenske mega-faune u Velikim ravnicama Severne Amerike.

Čak kad zađe u godine i kao svetski ugledna naučnica bude rukovodila projektima obnove divljine u više od trideset zemalja, Velikim ravnicama Severne Amerike i dalje će pružati najviše pažnje i ljubavi.

Pojedinosti ima dovoljno da zaokupe deset hiljada Koni - deset hiljada Konstanci Helen Oks Grin.

Kad se popasene i preopterećene prerije lišene mnogih vrsta konačno nađu na samrti u XXI veku, kad rančevi propadnu čak i uz brojne državne subvencije i posle hiljada pokušaja "razgranavanja delatnosti", kad se pustinje vrate tamo gde ih nije bilo stotinama i hiljadama godina, kad mali i srednji gradovi opuste, kad ljudsko stanovništvo počne da nestaje istom brzinom kojom i poslednji jadni ostaci privrede u oblasti, doktorka Konstanca Helen Oks Grin provešće veći deo svog dugog života nalazeći rešenja za preporod ne samo mnogih biljnih i životinjskih vrsta, nego i čitavih ljudskih naroda.

Možda njen glas Paha Sapa čuje dok se gavran spušta taj poslednji put. A možda je to opet tihi glas najstarijeg i najmudrijeg od Šestorice dedova. A možda je pak to mudri šapat Vrlo Hromog ili meki glas njegove najdraže Kiše.

Najverovatnije je da će sve te glasove Paha Sapa uskoro čuti.

Gavran leti nisko nad Crnim brdima. Borglamove četiri Kamene glave su na svom mestu, od vremena malo sivlje nego pre. Ili se nisu ni pretvorile u kamene divove što gaze sve pred sobom, ili je dan njihovog koračanja i Žderanja masti već prošao.

Još dok gavran kruži na visokim termalnim strujama, Paha Sapa vidi da je na dvanaestak kilometara jugozapadno od Rašmora još jedna planina pretvorena u spomenik. Ovaj spomenik je veći i noviji, od sjajnijeg i beljeg granita.

Glasovi svih koje je voleo i poštovao i koje će voleti šapuću mu u uho.

Ovo je Ludi Konj na konju. Za razliku od glava na Rašmoru, koje su samo deo velike mase kamena, ovde je isklesana čitava planina, oblikovana dletima i eksplozijama u daleko većim razmerama.

Pošto je silne godine proveo u rudnicima i na vrhovima planina izvodeći merenja i procene precizne koliko je to ljudski moguće, naročito na izvajanim stenama ili onima koje će se uskoro vajati, Paha Sapa i protiv svoje volje i sada procenjuje i odmerava.

Tri predsedničke glave na kojima je radio bile su visoke po dvadesetak metara. Glava Ludog Konja na ovom novom ogromnom spomeniku visoka je tridesetak metara.

Bilo je zamišljeno da na Rašmoru budu samo predsedničke glave i mestimični nagoveštaji ramena - reveri Džordža Vašingtona, na primer, i grubi zglobovi šake Abrahama Linkolna na reveru (još nezapočeti kad je Paha Sapa zauvek otišao), ali ovde su čitav trup i obe ruke Ludog Konja oslobođene iz kamena dinamitom, a zatim isklesane i uglačane u glatkom belom kamenu. A ispod Ludog Konja je njegov konj. Umetnički stilizovana i razbarušena glava s gustom grivom spuštena je i okrenuta u dinamičnom pokretu, kao da joj je uzde povukla moćna ruka, leva noga konja je podignuta i savijena, fino isklesana od mišićavih grudi do delikatnog članka i kopita u vazduhu.

Paha Sapa vidi da je leva ruka Ludog Konja kruto ispružena iznad prefinjeno isklesane grive pastuva, i da ratni poglavica pokazuje nešto prstom.

Čitava skulptura visoka je 195 i široka 171 metar.

Dok gavran kruži na snažnim toplim strujama koje izbijaju iz suncem zagrejanih stena - ovaj budući peti septembar još je topliji od prethodnog u viziji budućnosti - Paha Sapa vidi da isklesano lice Ludog Konja gotovo uopšte ne liči na poglavicu za života. To se može i oprostiti, misli on, jer Ludi Konj nikad nije dozvolio da ga fotografišu ili naslikaju njegov portret.

Paha Sapino oko uvežbano da posmatra velike skulpture mnogo više zamera to što je kvalitet klesanja i skulpture daleko niži od dela Gatsona Borglama. Poza je nategnuta, nezgrapna i viđena već mnogo puta, i Paha Sapa ne vidi nikakvu nijansu sličnu onima što su ih Borglam i njegov sin velikim trudom postigli u svojim naporima da golom silom i pneumatskim bušilicama načine najbleđe senke i sićušne nagoveštaje mišića lica mrtvih predsednika, nabranih čela i prefinjenih izraza.

Ovaj ogromni zdepasti Indijanac pružene ruke i njegov čudnovato evropski izdeljani skakutavi konj izgledaju Paha Sapi u poređenju s Borglamovim delom kao da ih je neki učenik u trenucima dosade izdeljao tupim nožem od kalupa sapuna.

Ne pitajući glasove u sebi, on zna da Sijuksi, Čejeni i ostala obližnja plemena mrze ovaj spomenik. Ne zna njihove razloge za to i ne želi da ih zna. U suštini, ne mora da pita; već zna u sebi. Žali samo što nema još jednu priliku da upotrebi svoje sanduke dinamita.

Kad bi imao glasa, Paha Sapa bi povikao: "Dovodiš me ponovo u budućnost da vidim ovo? Ima li ovoj kazni kraja?"

Ali on nema glasa.

Ipak, gavran ostavlja ogromnu karikaturu Ludog Konja za sobom, skreće na sever i ponovo leti uvis, maše krilima i odleće od Crnih brda, ponovo leti iznad Medveđe stene i stiže nad Velike ravnice.

Promene su ovde odmah očigledne.

* * *

Beskrajni krivudavi autoban je još tu, ali izgleda star i posiveo, a saobraćaja ima malo. Gradovi su mnogo manji. Rapid Siti, čini se, samo je trećina naselja iz Paha Sapinog vremena, a ne može se ni uporediti s besmisleno velikim gradom iz druge vizije. Sperfiš je gotovo nestao. Dedvud, Kiston, Kasper i Lid zaista su nestali, shvata Paha Sapa - nema belačkih gradova nigde na Crnim brdima dok gavran leti na sever.

On ne zna kakva je nesreća izazvala nestanak tolikih naselja, ali mu se koža duhovnog bića ježi dok razmatra mogućnosti.

Prava iznenađenja još ga čekaju.

Odmah severno od čudnovato praznog autobana svi nekadašnji znaci naseljenosti i onoga što vasičui uvek zovu civilizacijom prosto nestaju.

Dok se gavran spušta, Paha Sapa vidi da su državni i okružni putevi... iščezli - razneseni, preorani ili prosto zarasli. Samo jedva vidljive ravne linije obrasle zdravim rastinjem nagoveštavaju gde su se pružali.

Paha Sapa shvata da nema ni rančeva. Nikakav rat ni prirodna nesreća ne mogu ovo da urade, zar ne? Da uklone zgrade ne ostavivši ni temelje, a da ne dotaknu autoban, umanjeni Rapid Siti i druge gradove na jugu i istoku? Ne, nikakav rat, pošast ni prirodna katastrofa ne mogu biti odgovorni za ovo. Oblast je ispražnjena namernim, isplaniranim raseljavanjem i pažljivim demontiranjem i uklanjanjem svega što je čovek ovde stvarao više od stoleća... ali zašto?

Zašto bi vasikuni srušili i sklonili rančeve, ambare, puteve, dalekovode, kanalizacione odvode, rezervoare za vodu, ograde, vozila, gradove, gradiće, pse, svinje, živinu, goveda i druge važne vrste - pa i sebe same - koje su gotovo dva veka sejali po zemlji?

Paha Sapa shvata dok se gavran i dalje spušta da se duž autobana visoka ograda pruža na obe strane do u nedogled. Gavran pazi da ne sleti na tu ogradu, nego na staru drvenu tarabu u blizini na kojoj nema žice.

Odavde nadalje nedostaje još nešto, shvata Paha Sapa - ograde. Bodljikava žica. Sve ograde koje su rasecale preriju čitavog dvadesetog veka, delile je na sve manje komade, prosto su... iščezle.

Na ogradi stoji tabla. Paha Sapa ne zna da li gavranov mali, ali promućurni mozak ume da čita, ali on sam ume.

OPASNO - VISOKI NAPON

Dvadesetak metara levo diže se zamršena dvostruka kapija s okruglim šipkama na dnu. Paha Sapa pretpostavlja da je kapija automatska. (Na kraju krajeva, ovo je budućnost.)

Natpis na kapiji, za razliku od upozorenja na visoki napon, potpuno mu je nerazumljiv.

R.O.P.M. Placevi 237h-305J

Pristup samo s dozvolom

Upozorenje: Nema hrane, zaklona ni usluga sledećih 294 km

Upozorenje: Opasne životinje

Upozorenje: Ljudi mogu biti agresivni

Vlasnici dozvola ulaze na sopstvenu odgovornost

Ministarstvo unutrašnjih poslova SAD i Odsek za R.O.P.M.

Gavran poleće s ograde i leti preko nje kao da je nema. Negde u ovoj divljoj oblasti je i Medveđa stena. Paha Sapa vidi gde je nekada bio krivudavi put do podnožja, možda parkiralište i centar za posetioce, možda čak i zgrada s toaletima i nekakvim malim muzejom.

Svega toga više nema, ostalo je samo obilje korova tamo gde su nekada bili asfalt, beton i temelji.

Medveđa stena i njena okolina obrasli su bogatim raznovrsnim rastinjem. U Paha Sapino doba bilo je samo borova po samim brdima, uz nešto kržljave kleke. Sada je celo brdo obraslo raznim borovima i jelama. Podno brda u Paha Sapino vreme rasle su samo juke i retka trava; sada je to područje bogato raznovrsnim zelenilom od kog većinu Paha Sapa ne prepoznaje.

On vidi izbledele trake - molitvene zastavice - i krpice nekada šarenih platnenih kesica za duvan okačene o grane hrastova i drugog listopadnog drveća uz obalu potoka ispod brda. To nema smisla. Darove su ostavili Sijuksi ili Čejeni... ali zar električna ograda i tabla na kapiji nekoliko kilometara nazad ne kažu da je ovo za većinu ljudi zabranjena zona?

Gavran ponovo poleće na sever već poznatom putanjom do reke na kojoj je Paha Sapa pre šezdeset godina izgubio najsvetiju lulu svog plemena i na kojoj su Kasterove konjičke jedinice pobile veći deo Paha Sapine šire porodice i bratstva.

Ovde je još toplije nego na Crnim brdima, ali zemlja pod gavranovim krilima nije pustinja. Daleko od toga.

Trava je gušća i zelenija nego oko Medveđe stene. Paha Sapa je kao dete video samo male površine istinski visoke prerijske trave; sada se ona prostire na sve strane koliko gavranovo oko vidi s visine od hiljadu i po metara. Talasa se na vetru sporije i vijugavije nego što Paha Sapa pamti kako je božja ruka milovala krzno sveta - kraću travu oko njegovog sela.

Nema pojma kako se ova drevna visoka prerijska trava vratila.

Požar. Krda bizona. Vatra. Vreme.

Glas u njegovom uhu je Kišin, njegove praunuke Konstance, Vrlo Hromog, Robertov i najmudrijeg od Šestorice dedova.

Paha Sapa je na ivici suza koje ne može da prolije, ali još ne razume.

Gavran se obrušava, leti svega petnaestak metara iznad travnatog brda, i Paha Sapa vidi.

Bizoni. Puna dolina. Puna brda na severu. Krdo se proteže kilometrima na istok, zapad i sever. Hiljade bizona. Desetine hiljada. Stotine hiljada. I više.

Gavran skreće na zapad prema reci.

Na planinama daleko na zapadu - može ih videti samo čarobno grabljivačko gavranovo oko - nema ni pahulje snega. Čak ni na vrhovima nema ničeg belog. Reka je uža, a vodostaj dosta niži, očigledno je ne puni istopljeni sneg s ovih suvih dalekih visova.

Voda je, međutim, bistra i tamna, izgleda dovoljno čista da se može piti bez brige; čak i u Paha Sapino doba bilo je ubedljivih razloga da se ne pije iz obližnjih potoka.

Gavran kruži i Paha Sapa uzdiše - uzdiše njegov bestelesni nagi.

Životinjski svet ovde na obalama reke bogat je i brojan.

Osim nepreglednih krda bizona tuda trče i krda svetlih konjića. Nisu to oni koje je video pre jedanaest hiljada godina, ali liče na njih. Vrlo liče.

"Konji Pševalskog."

Paha Sapa nema pojma ko je taj gospodin Pševalski, ali dopadaju mu se njegovi konji - mali, žilavi, divlji, crnogrivi i plahi kao svaka divljač. I potpuno uživa u umilnom glasu.

Povorka kamila izlazi iz belogorične šume da pije vode.

"Baktrijske kamile iz pustinje Gobi umesto istrebljene vrste Camelops hesternus - zapadne kamile - koja se razvila ovde vrlo uspešno u pleistocenu. Neverovatno koliko im je slična DNK."

Paha Sapa nema ni najblažu predstavu o tome šta je DNK ili šta je bila, ali mogao bi doveka da sluša ovaj glas. Želi da glas nikad ne ućuti.

"Ovde su u pleistocenu postojale četiri vrste Proboscidea - Mammuthus columbi, najrasprostranjeniji kolumbijski mamut, Mammut americanum, američki mastodont, Mammuthus exiliis, patuljasti mamut - ne toliko uobičajen - i tvoj i moj stari prijatelj Mammuthus primigenius, dlakavi mamut kog smo videli rekonstruisanog na Svetskoj izložbi u Čikagu."

Paha Sapa na ovo nemo plače.

"Posle mnogo proba zaključili smo da je genotip ugroženog azijskog slona najbliži našim nestalim prijateljima. Osim toga, dobro se prilagođava toplijoj klimi Velikih ravnica. No, ovde ima i nekoliko hiljada afričkih slonova - spašavamo ih od ekoloških nesreća koje pustoše Afriku poslednjih trideset godina."

Slonovi?, misli Paha Sapa dok jedno malo krdo upravo izlazi iz visoke ustalasane trave na niskim brežuljcima i polako silazi ka obali. Jedno maleno slonče htelo bi da istrči ispred krda, ali njegova majka - ili neka ženka - blago ga zaustavlja savijenom surlom.

Kad se slonovi pojave, grupa baktrijskih kamila i skupine račvorogih antilopa beže s pojila. Drže se istočne obale reke.

Na zapadnoj obali veliki čopor lavova saginje se da pije.

"Iz istočne Afrike. Poslednji od svoje vrste. Ovde im ide izuzetno dobro. Krda u istočnom delu, iza reke Misuri, sada broje hiljade. Zbog nečega više vole tu oblast. Izdajemo samo četiristo dozvola za pešačenje u toj oblasti godišnje, a dobijamo preko milion zahteva."

Pešačenje?, ponavlja Paha Sapa u sebi.

Iz visoke trave na drugoj obali iskrsava jaguar i s istom lakoćom nestaje. Paha Sapa nije siguran je li ga zaista video. Nešto nalik na divovskog lenjivca posmatra jaguara iz šume. Kandže su mu duge i crne. Obale reke nisu izrovane goveđim papcima, a obrasle su zapanjujuće brojnim vrstama rastinja. Trava ponegde izgleda kao brižljivo održavani travnjak.

"Jedna od pratećih posledica napasanja raznovrsnih biljojeda."

Nekoliko stotina metara uzvodno ćelavi orao šestari tražeći strvinu ili ribu. Paha Sapin gavran ovog puta se ne plaši. Paha Sapa misli - ovo se ne menja, orlova uvek ima.

Gavran se ipak uspinje i leti ka jugoistoku. Obilazak je sigurno gotov. Paha Sapa hoće da zaviče, da zaplače, ali najviše bi hteo da ponovo čuje hor voljenih glasova, no zna da je obilazak završen.

"Nije još gotovo, Paha Sapa. Još nisi video ono najbolje."

Minut kasnije on ih opaža kroz gavranove neverovatne oči. Malu skupinu belih oznaka kilometrima daleko i kilometrima ispod njega u toj rečnoj dolini. Zatim skupinu belih trouglova kilometrima dalje na suprotnoj strani, duž travnatog grebena.

Gavran skreće desno i spušta se ka grebenu.

Dragi Veliki duše, misli Paha Sapa, dragi Vakan Tanka, daj da je ovaj san istina.

U dolini s bliže strane belih trouglova dečaci čuvaju malo krdo konja. Konji su krupnija verzija onih čudnih divljih konjića koje je Paha Sapa video kako jurcaju prerijom. Veliki su kao poniji, ali nisu krotki. Dečaci se očigledno prilično muče da sačuvaju malo krdo uhvaćenih konja.

Gavran se i dalje uspinje prema grebenu.

Ovo je mala indijanska grupa, nema više od dvadeset šatora, ali svi su visoki i dobro načinjeni. Stubovi su od oguljenih borovih stabala prave dužine, kao prsti šake; prva tri tvore zvezdu, a oblik zvezde stvara vrtlog snažnog svetla koje moćnom dobrodošlicom dočekuje stanare. Kad se postave valjano, deset stubova šatora predstavljaju najdublju pouku kosmosa - ohokicilapi uzajamnog poštovanja prema svemu - a svi stubovi namešteni su kako treba i pokriveni čistim svetlim kožama bizona s kojih je pažljivo sastrugana dlaka. Šatori su poređani ukrug, kako su Prirodnim slobodnim ljudskim bićima zapovedili Žena Ptica i Šestorica dedova, kako bi ljudski domovi ponovili sveti oblik koluta samog svemira.

Dok gavran sleće na šatorski stub, po selu se kreću ljudi i Paha Sapa vidi da je na njima rukom šivena odeća, slična onoj kakvu je i sam nosio kao dečak... slična, ali ne muzejske kopije. Mnogi komadi kože su istovetni, od antilope, jelena ili bizona, glatko istrugani, žene su ih omekšale žvakanjem, ali ima i drugih materijala i boja, koje Paha Sapa ne prepoznaje. Na jedan šator oslonjen je ratni štit i on zapanjeno shvata da je presvučen kožom slona.

Prolazi neki stariji čovek, verovatno važan, zaključuje Paha Sapa na osnovu perli na mokasinama i savršene bluze i pantalona, ali ovaj ratnik na glavi i ramenima nosi kožu, grivu i razjapljenu čeljust lava.

Paha Sapa bi zatreptao kad bi imao očne kapke.

Ovo su Prirodna slobodna ljudska bića. Paha Sapa kroz gavranove vrlo osetljive uši čuje da ljudi razgovaraju tihim, čudnovato naglašavanim jezikom Lakota. Paha Sapa onda shvata na šta ga taj govor podseća - na Robertov laki naglasak dok je učio jezik od oca. Možda je nekim ovim ljudima maternji jezik engleski, a jezik Lakota usvojili su kasnije. A možda se samo narečje vremenom izmenilo, kao što biva u svim jezicima.

Onda se događa nešto neobično.

Četiri dečaka sede na brvnu u blizini i bacaju noževe u krug nacrtan u prašini - tu igru je Paha Sapa dobro poznavao kao dete - a odjednom se čuje muzika.

Jedan dečak napušta igru, poseže u džep pantalona od jelenske kože i javlja se na nešto što je svakako telefon, ali mali i tanak kao karta za igranje. Dečak je kratko govorio, i dalje na tečnom lakotskom, a onda je sklopio neverovatni telefon, stavio ga u džep i vratio se u igru.

"Jesi li video dovoljno da shvatiš, Paha Sapa? Trebale su nam godine da shvatimo da je ekosistem projekta obnove pleistocenske megaflore bezvredan ako ne obnovimo i najvažnijeg grabljivca kasnog pleistocena - čoveka. Samo što ovog puta neće biti masovnih istrebljenja izazvanih našim prisustvom. Upravljanje populacijom ne odnosi se samo na četvoronošce. Koni je prva među nama uvidela ko zaslužuje izbor - pravo - da živi u rezervatima, dok god se pokorava pravilima epohe u koju je došao da živi. Dečji telefoni... pa, ponešto se ne može uskratiti ni u jednoj kulturi, i saglasili smo se da su telefoni važni za bezbednost. Odrasli mogu da odluče da žive među jaguarima, lavovima i grizlijima, ali deca moraju biti u stanju da pozovu pomoć. No, telefoni rade samo unutar rezervata, a deca moraju da ih predaju kad napune petnaest godina ako hoće da ostanu ovde."

Paha Sapa zna da sanja, ali to mu ne smeta. Kao i Hamlet, u vezi sa smrću najviše se plašio da će i dalje sanjati.

Ali sve je u redu.

Gavran poleće, maše krilima, najpre kruži da dobije na visini, onda se upućuje na jugozapad.

Paha Sapa iz vazduha vidi na severoistoku nešto što je ranije prevideo. Čelična traka pruža se rečnom dolinom u pravcu istok-zapad, a ispod nje se polako kreću kola od srebra i stakla.

Paha Sapa odmah zna šta je to. Video je slike Wuppertal Schwebebahna - jednošinske železnice u nemačkom gradu Vupertalu, napravljene i otvorene negde oko 1900. godine. Baš kao na slici, on sada vidi vitke vagone kako vise ispod šine, a zidovi vagona, uglavnom stakleni, ne ometaju mu pogled. Gavranskim očima on vidi putnike čak i s razdaljine od nekoliko kilometara, iako leti stotinama metara iznad. Neki sede, neki stoje. Podsećaju Paha Sapu na vesele putnike Ferisovog točka 1893.

"Trista dozvola za obilazak pešice i nekoliko komercijalnih logora za safari, naravno, ali godišnje više od četrdeset pet miliona ljudi - turista - plaća da se provoza kroz Rezervat obnovljene pleistocenske megafaune u Velikim ravnicama. Rezervat je postao najveća turistička atrakcija Severne Amerike. Koliko god da ne želim da odeš, Paha Sapa, sad je vreme da podeš kući."

Paha Sapa se trenutno oseća kao onog dana na Ferisovom točku u Velikom Belom Gradu - onih prvih sati provedenih s Kišom.

Ne moram da idem, misli on. Već sam u boljem raju nego što su moj narod ili Kišin otac mogli i da zamisle. Ali ako je vreme da pođem u raj, spreman sam.

Združeni smeh glasova pomalo liči na Robertov, prilično na Kišin, jedva na smeh Vrlo Hromog, donekle na smeh neke nepoznate dame i nimalo na smeh Šestorice dedova. Poslednje reči koje će ikada čuti od glasova zvuče čudno.

"Raj? Malo sutra. To krštenje ti je baš pomutilo pamet, Paha Sapa. Ima toliko neobavljenog posla."

* * *

Gavran leti ka zapadu, zatim ka severu.

Okean vremena nailazi, prekriva sve poput niskih oblaka, a zraci sunca na vodi kao da se pomeraju s letom ptice. Paha Sapa pokušava da se seti omiljene rečenice iz Sumorne kuće, ali ne može da sastavi suvislu misao.

Gavran se ovog puta ne spušta; obrušava se gotovo uspravnom putanjom, što prestravljuje Paha Sapu.

Ne... ne mogu. Nisam spreman... neću...

Gavran ne sluša nikoga. Ne usporava luđački pad prema smeđim brdima obraslim visokom smeđom travom.

Udar je strašan.

* * *

Lagali su.

Koliko god da ga vole - a on zna da ga vole - lagali su.

Ovo jeste raj.

Paha Sapa leži na vrhu stepeništa pored Kolumbijske fontane ispred Upravne zgrade Belog grada, s glavom u Kišinom krilu, a Kiša ga zabrinuto gleda. Njega baš briga što su se ljudi okupili oko njih.

Usne su mu suve, ali on šapuće svojoj zabrinutoj ljubljenoj: "Tokša ake wancinyankin ktelo."

"Videćemo se kasnije." Tu rečenicu naučio ju je pre svega dva sata na Ferisovom točku, i ona je njihov međusobni zavet ljubavi. Oboje to znaju. Nijedno to još nije izreklo.

"O, gospodine Spori Konju, sad nam je mnogo lakše."

Ovo ne govori Kiša, nego starija žena. Majka.

Njegova snaha. Gospođa Rene Zigmon Adler de Planšet. (Čudno mu je što upoznaje nekoga ko se preziva isto kao njegova draga.)

Žena na čijem mu krilu počiva glava nije dvadesetogodišnja Kiša, nego njegova unuka kojoj je sedamnaest i po godina, koja je odnedavno trudna i verena, gospođica Flora Dalen de Planšet.

Paha Sapa pokušava da sedne, ali ga tri para ruku guraju nazad.

Došao je i brkati vozač - Rodžer - shvata Paha Sapa. Doneo je vodu u - zapanjujuće - kristalnom bokalu. Pruža kristalnu čašu s - još neverovatnije, nemoguće - pravim ledom, i Paha Sapa poslušno srkuće ledenu vodu. Neizrecivo mu prija.

Rodžer mu pomaže da sedne, i dok dame stoje i stresaju sa sebe suvu travu i lišće, šapuće Paha Sapi nešto na francuskom, belgijskom ili najverovatnije irskom, i kriomice mu pruža malu srebrnu pljosku. Paha Sapa pije.

Nije pio viski od svoje sedamnaeste godine, i nikad nije okusio bolji.

Rodžer mu pomaže da ustane dok ga obe dame beskorisno guraju, vuku i cimaju belim ručicama. Paha Sapa se njiše, ali uz Rodžerovu pomoć ostaje da stoji.

"Bio sam siguran da sam mrtav. Bio sam uveren da me je udarila kaplja."

Rodžer progovara, sada s prilično američkim naglaskom:

"Pogodilo vas je sunce, najverovatnije. Bolje da se sklonite u hlad."

Na kraju rečenice Paha Sapa čuje neizgovoreno "starče". Samo klima glavom.

Čudnovato sredovečna žena njegovog sina, Rene (Paha Sapa se usrdno nada da će uskoro preći na ti), kaže:

"Monsieur... oprostite, moram da se navikavam na američke izraze... gospodine Spori Konju.

"Molim vas, zovite me Paha Sapa. To znači Crna brda i to je moje pravo ime."

"Ah, oui... da... naravno. Robert mi je to rekao. Gospodine Paha Sapa, mi smo odseli... ovaj... ne mogu da se setim kako se zove, ali to je jedini pristojan hotel u Bilingsu... Rodžer zna kako se zove... ako pođemo odmah, možemo zajedno da ručamo tamo u restoranu. Mislim da imamo o mnogo čemu da razgovaramo."

Paha Sapa odgovara odnekud iz daljine, ali sasvim iskreno.

"Da, bilo bi mi drago."

"I, naravno, moramo odmah da vas sklonimo sa sunca. Morate da pođete s nama. Rodžere, pomozite monsieur... gospodinu... Paha Sapi da ode do automobila."

Paha Sapa zaustavlja Rodžera pre nego što mu pruži ruku. Gleda ženu svog sina.

"Samo Paha Sapa, gospođo... mogu li ja vas zvati Rene? To je divno ime, podseća me na jedno koje vrlo volim." ¹⁹

Gospođa Rene Zigmon Adler de Planšet jako porumeni i Paha Sapa na trenutak jasno vidi lepu devetnaestogodišnju devojku u koju se njegov sin romantično zaljubio. Shvata da je njihov brak trajao svega nekoliko dana pre nego što su grip i smrtonosna upala pluća nasrnuli na Roberta, a svestan je i da postoji duga i ozbiljna priča - verovatno vezana s užasom njenog oca i čitave porodice zbog zeta nejevrejina - koja objašnjava zašto ga ona nije pre potražila.

Želi sve da čuje. Blago kaže:

"Krenuću za vama u grad na motociklu. To je Robertov motocikl, kao što znate, i ne bih hteo da ga ostavim ovde. Biće sve u redu. Držite me na oku u ogledalu, Rodžere, i ako počnem da vozim ili da se ponašam čudno, zaustavite me."

Vozač se kesi ispod brkova i klima glavom. Sve četvoro kreću ka putu i parkiralištu.

"Oh, monsieur... gospodine... zaboravili ste ovo."

Unuka pruža Paha Sapi platnenu torbu s koltom. Ako ju je težina torbe iznenadila ili ako je zavirila u nju, ništa ne govori i ničim to ne pokazuje.

"Hvala vam, gospođice."

Ponovo razgovaraju o planu, zatim mala povorka polazi. Dugački beli pirs-erou okreće se iz tri poteza, a harli dejvidson pućka za njim.

Prolazeći pored Kasterovog spomenika Paha Sapa staje, a limuzina nastavlja pred njim. Gledajući kameni spomenik i bele nadgrobne ploče po brdu, odjednom shvata - Mog duha više nema.

To nije potpuno prijatan osećaj. Kao što je tek juče shvatio, Džordž Armstrong Kaster bio je u braku s Libi dvanaest godina, a on sam bio je venčan s Kišom četiri godine pre nego što je ona umrla, ali Paha Sapa i Kasterov duh proveli su zajedno šezdeset godina, dva meseca i nekoliko dana.

Paha Sapa vrti glavom. Bol kao da mu je malo uminuo.

Gleda ka jugoistoku, prema dalekim i nevidljivim Crnim brdima i svemu što je tamo ostavio... i svemu što još tamo može da vidi i uradi.

Šapuće, ali reći nisu upućene kostima ni sećanjima pokopanim na ovom bojištu u Montani, nego ljudima koje je voleo, protiv kojih se borio, onima s kojima je radio i živeo, koje je gledao kako tiho odlaze, koje je zauvek gubio i ponovo nalazio na svetim mestima posvuda, daleko odavde, a opet sasvim blizu.

"Toksha ake čante ista wacinyankantin ktelo. Hecetu. Mitakuye oyasin!"

Videću vas ponovo okom moga srca. Neka bude. Svi ste mi rod - svi do jednog!

Epilog

Rašmor kakav je bio zamislio Gatson Borglam nikad nije dovršen.

Osim podrobnih planova da dovrši klesanje Vašingtovonog, Džefersonovog i Linkolnovog trupa, s kaputima i reverima, i detaljno klesanje leve ruke Abrahama Linkolna koja drži rever, Borglam je uporno tvrdio da je neophodno dovršiti i odavno planiranu entablaturu i Dvoranu zapisa, koje su već bile započete.

Entablatura je prvobitno, u okviru Borglamove potrage za novcem i zvaničnom podrškom oko 1920, trebalo da bude na velikom delu planine desno od četiri glave, s tekstom uklesanim na poravnatu, potpuno belu površinu oblika teritorije Lujzijane, i to slovima višim od prosečnog čoveka. Prikladni tekst je (prema Borglamovim tvrdnjama i prvim izjavama) trebalo da sastavi Kalvin Kulidž. Borglam je preklinjao Kulidža da napiše tekst kad je ovaj bio na prvom otkrivanju spomenika 1927, i Kulidž je preko volje pristao.

Bivši predsednik počeo je polako da sastavlja svoju poruku narodu koji će tu živeti za sto hiljada godina pošto je napustio dužnost 1929, i 1930. je dovršio dva pasusa koja je Gatson Borglam dao novinarima. Svetska štampa gotovo se razbolela od smeha i pljuvanja po Kulidžovoj krutoj Poruci. Kulidž je privatno besneo jer ta dva objavljena odeljka nije on napisao. Nadmeno kao i uvek, Borglam je uzeo sebi slobodu da ih prepravi pre nego što ih je objavio.

Uprkos privatno izraženom besu bivšeg predsednika, Borglam je otpočeo radove na mestu buduće entablature; dinamitom i dletima izradio je ogromni broj 1776 kojim je počinjao tekst. Kulidž se zatim povukao iz tog posla. Uprkos molbama odbora za podizanje spomenika, bivši predsednik odbijao je da napiše ijednu reč. Sledeće godine, 1931, Kulidž je pitao jednog prijatelja, Pola Belamija, koji mu je bio u gostima u njegovom domu u Masačusetsu, koliko misli da "ima odavde do Crnih brda". Belami je smatrao da ima najmanje dve hiljade kilometara, a moguće je i više.

"Pa znate, gospodine Belami", rekao je Kulidž povukavši dim iz cigare, "to je najbliže što želim da priđem Borglamu."

Kulidž je umro 1933. Nimalo pometen, Borglam je 1934. svoju zamisao o entablaturi izneo Herstovom lancu novina i predložio nacionalni konkurs, otvoren za sve Amerikance, za izbor "rukopisa" za entablaturu. Borglam je ponudio novčane nagrade, medalje (po sopstvenom nacrtu, naravno) i fakultetsku stipendiju za pobednika.

Nacionalna uprava parkova, koja je do tada preuzela nadzor nad Rašmorom, smatrala je ovu zamisao rdavom, a tako je mislio i najverniji i najuspešniji pristalica Borglama i Rašmora, senator iz Južne Dakote Piter Norbek. Borglam se oglušio na zabrinutost i upozorenja i držao se svoje ideje. Ubedio je Frenklina Ruzvelta da bude u žiriju, zajedno s prvom damom Elinor Ruzvelt, ministrom unutrašnjih poslova Haroldom Ajksom, devetoricom senatora Sjedinjenih Država i raznim drugim istaknutim ličnostima. Kompanija za izradu pisaćih mašina Andervud pristala je da za nagrade pokloni dvadeset dve nove mašine.

Godine 1935. žiri, u kome su bili predsednik Ruzvelt i prva dama, preporučio je petoro finalista. Borglamu se nijedan tekst nije dopao i sve ih je odbacio. Glavnu nagradu najzad je osvojio mladić iz Nebraske po imenu Vilijem Burket, a novac i stipendija omogućili su mu da usred Velike krize četiri godine pohađa koledž.

Burket je bio toliko zahvalan da je zatražio da bude sahranjen u nedovršenoj Dvorani zapisa, u kojoj je 1975. Uprava parkova postavila preko dva metra visoku bronzanu ploču s punim tekstom njegovog eseja. Zahtev za sahranu Uprava parkova je odbila.

Dvorana zapisa i ogromno stepenište do nje bili su središte Borglamovog nacrta za "Hram demokratije" na Rašmoru, pa je u zimu 1938-39. počeo ozbiljno da radi na ulaznom tunelu. Zbog zvonjave pijuka u skučenom prostoru i neverovatnih količina fine prašine radovi u tunelu bili su opasni i gotovo nemogući. Borglam nije odustajao.

U leto 1939. kongresmen Frensis Kejs, u ime odbora za dodelu sredstava, lično je pregledao uslove rada na ulazu u Dvoranu zapisa i izvestio da su gotovo nemogući i da su izgledi da će radnici dobiti silikozu i potom tužiti vladu vrlo visoki.

Radovi na Dvorani zapisa stali su zauvek na zvuk pištaljke jednog julskog popodneva 1939. godine. Pošto su radnici 1941. napustili planinu, otkriveno je da su se divokoze uselile u četiri i po metra širok, šest metara visok i dvadeset tri metra dug tunel.

Glava Teodora Ruzvelta, četvrta i poslednja na Rašmoru, zvanično je otkrivena 2. jula 1939. godine uveče, devet godina posle otkrivanja glave Džordža Vašingtona. Te noći lica na spomeniku bila su prvi put potpuno osvetljena, makar nakratko, a Borglam je to izveo prvo raketama i vazdušnim bombama, a onda uključivši dvanaest snažnih reflektora. Pevač Ričard Irvin otpevao je novu pesmu Irvina Berlina Bog blagoslovio Ameriku. Iako predsednik Ruzvelt nije prisustvovao svečanosti, na otkrivanje je došlo oko dvanaest hiljada gostiju, a prisutne su zabavljali filmski kauboj iz doba nemog filma Vilijem S. Hart i grupa "plesača Sijuksa u punoj opremi".

Borglam je objavio da ga još čekaju godine, a možda i decenije rada na spomeniku. Preostalo je dosta "lupanja" - doterivanja crta lica naročitim pneumatskim čekićima - a trebalo je takođe dinamitom i klesanjem oblikovati ramena, Linkolnovu ruku i tako dalje. Nije gubio nadu u pogledu Dvorane zapisa - nadao se poboljšanju provetravanja i drugih bezbednosnih mera čim sredstva budu opet potekla.

Februara 1941. Borglam je ponovo počeo da se umiljava Ruzveltu i Kongresu. Ubeđivao je predsednika da mu odobri veća sredstva kako bi "Hram demokratije" bio potpuno dovršen, što mu je i obećao 1936, dok je boravio u Beloj kući. Borglam se zaputio u Vašington da zahteva nova sredstva - kao što je radio svakog proleća proteklih četrnaest godina - a ovog puta njegova žena Meri pošla je s njim. Zastali su u Čikagu da Borglam održi nekakav govor, i u tom gradu je i otišao kod lekara specijaliste zbog nevolja s prostatom.

Lekar je preporučio operaciju i Borglam je odlučio da to odmah skine s vrata pa da se vrati na radilište da bi upravljao prolećnim radovima.

Niz krvnih ugrušaka od operacije zadržao je Borglama u bolnici dve nedelje, a 28. zgromila ga je vest da je predsednik Ruzvelt odlučio da skreše sve troškove nevezane za odbranu i neće više odobravati novac za projekte kao što je Rašmor.

Šestog marta 1941, tačno nedelju dana pošto je primio vesti od Ruzvelta, posle niza embolija izazvanih ugrušcima, Gatson Borglam umro je u čikaškoj bolnici.

Mnogi radnici koji su na spomeniku proveli gotovo petnaest godina smatrali su da Borglama treba sahraniti u nedovršenom tunelu Dvorane zapisa, ali Uprava parkova nije htela ni da čuje. Borglamovi posmrtni ostaci privremeno su pokopani u Čikagu, a tri godine kasnije preneseni su na groblje Forest Lon u Glendejlu u Kaliforniji. Pomen Borglamu održan je u kongregacionističkoj crkvi u Kistonu, ukrašenoj belim zvonikom, a prisustvovali su radnici i Gazdini prijatelji iz okoline.

Uprava parkova, Kongres i Odbor za Maunt Rašmor bili su spremni da obustave radove iste sedmice, ali radnici su zatražili da Odbor imenuje Borglamovog sina Linkolna za novog direktora, koji će nastaviti i "dovršiti radove u skladu sa željama svog oca".

Odbor je pristao, ali to je bio simboličan gest. Sa svega šezdeset hiljada preostalih dolara, dvadesetdevetogodišnji Linkoln Borglam usredsredio je poslednje mesece rada na doterivanje pojedinosti na licu Tedija Ruzvelta i dovršavanju okovratnika i revera Džordža Vašingtona.

Poslednje radno leto proteklo je dobro i ličilo je, makar posmatračima sa strane, na sva prethodna delotvorna leta; ekipa je igrala bejzbol, zbijale su se šale petkom dok se silazilo niz petsto šest stepenika, subotom su se održavale igranke, nedeljom je u Borglamovoj kući priređivan besplatan bioskop, mnogi mamurni ljudi ponedeljkom ujutru nisu dobijali sok od paradajza kad se popnu uz petsto šest stepenika.

Ipak nije bilo isto, svi su to na radilištu znali. Ništa u sve uznemirenijem svetu s jeseni 1941. nije bilo isto.

Poslednja sirena je zapištala i poslednja pneumatska bušilica zaćutala trideset prvog oktobra 1941.

* * *

Priča o tastu Paha Sapinog sina Roberta, belgijskom Jevrejinu gospodinu Vandenu Dalenu Adleru, ispričana je kasnije, 1955, u knjizi Opstanak jevrejskog brusača dijamanata iz Belgije i pretočena 1959. u niskobudžetni film pod naslovom Dijamanti ili smrt. Mekdonald Keri glumio je Adlera, Rut Roman njegovu ženu (Zigmon u stvarnom životu, Suzan u filmu), a dvadesetpetogodišnja Megi Smit tu je ostvarila svoju drugu filmsku ulogu kao Rene. Film nikad nije prebačen na VHS ili DVD, a istoričari ga danas znaju po predivnom dubokom fokusu fotografije Pola Bisona i sumornoj, potpuno neprikladnoj muzici džez trubača Dizija Risa. Neki ljubitelji Zvezdanih staza znaju za film zbog kratkog i prilično nezgrapnog pojavljivanja glumca Leonarda Nimoja (navedenog u podeli kao "Leonard Nemoj") u ulozi pratioca gestapovskog oficira Hajnriha, potpuno opsednutog sprečavanjem bekstva porodice Adler iz Belgije. (Hajnriha je preglumio Henri Roulend, a taj lik pojavio se, bez navođenja u podeli, i u daleko boljem filmu Kazablanka sedamnaest godina ranije. Nemoj-Nimoj imao je samo četiri rečenice u filmu, ali njegov očajni nemački naglasak nekako su upamtili svi istinski ljubitelji Zvezdanih staza.)

U stvarnosti je priča o brusaču i trgovcu dijamantima Vandenu Dalenu Adleru jedna od najuspešnijih priča o spašavanju neke jevrejske porodice iz Belgije pred Drugi svetski rat.

Kad je rat izbio 1939, Belgija je imala oko devet miliona stanovnika, od čega oko devedeset hiljada Jevreja. Više od osamdeset hiljada tih Jevreja živelo je u dva najveća grada, Briselu i Antverpenu. Pre rata su belgijski Jevreji većinom - više od tri četvrtine njih - bili privatnici, uglavnom u poslovima s dijamantima. Trgovina dijamantima u luci Antverpen bila je gotovo potpuno u jevrejskim rukama.

Nemačka je napala i okupirala neutralnu Belgiju maja 1940. godine. Hiljade Jevreja pobegle su iz Belgije za vreme invazije, a mnogi su deportovani u Francusku (gde su uskoro ponovo potpali pod nemačku vlast), pa je u novembru 1940. u zemlji ostalo oko pedeset pet hiljada Jevreja. Izveštaji o broju belgijskih Jevreja stradalih u ratu znatno se razlikuju. Dokumenti američke optužbe na suđenjima ratnim zločincima u Nirnbergu tvrde da je "oko 50.000" Jevreja deportovanih iz Belgije ubijeno u gasnim komorama logora Aušvic-Birkenau između aprila 1942. i aprila 1944, neki belgijski istoričari tvrde da je "više od polovine jevrejskog stanovništva Belgije preživelo rat", a savremeni revizionistički istoričari kažu da "Belgija doslovno nije izgubila nijednog pripadnika svoje jevrejske zajednice". Takozvani Anglo-američki istražni odbor objavio je 1946. da je od ukupno 5,7 miliona evropskih Jevreja stradalih tokom rata pedeset sedam hiljada bilo iz Belgije. Jedan istoričar Jevrejin kasnije je izneo broj od dvadeset šest hiljada. Istoričari se u ovome pogledu nikako ne slažu.

Gospodin Vanden Dalen Adler bio je jedan od prvih bogatih belgijskih Jevreja koji je na vreme ozbiljno shvatio Hitlerov uspon i rano odlučio da nešto preduzme. Nameravao je da čitavu svoju širu porodicu izvuče iz Evrope do oktobra 1936.

Pomoglo mu je to što su se 1936. četiri najvažnije berze dijamanata u Belgiji (s oko osamdeset odsto trgovaca Jevreja) ujedinile u Federatie der Belgische Diamantbeurzen, federaciju dijamanata. Vanden Dalen Adler izabran je za prvog predsednika te federacije.

Da je želeo, Adler je lako mogao da ukrade dijamante ili gotovinu za svoje ciljeve, ali on je upotrebio sopstvenu, znatnu imovinu - oko milion dolara, što bi danas bilo oko petnaest miliona. Imao je spisak od sto dvadeset četiri člana porodice za koje je smatrao da ih može izvući iz Evrope tokom 1936; većina onih koji nisu bili u Belgiji živela je u Francuskoj (odakle se porodica iselila u Belgiju krajem osamnaestog veka), ali neki su živeli u drugim evropskim zemljama, između ostalih i u Nemačkoj. Adler je spasao njih osamdeset petoro. Ostali su, iz raznih razloga, odbili da beže.

Godine 1936. zakoni o useljavanju Engleske, Sjedinjenih Država i većine drugih zemalja bili su stvarani da spreče dolazak Jevreja - čak i bogatih Jevreja - ali Vanden Dalen Adler je tri godine podmićivao zvaničnike i podmazivao te zakone. One rođake koje nije uspeo da prebaci u Englesku ili Sjedinjene Države (kuda je poslao svoju staru majku, dve sestre, kćer, unuku i njenog budućeg muža), nekako je poslao u Latinsku Ameriku. Adler je verovao da nijedna zemlja u Evropi nije bezbedna od nacista, a 1936. premišljao se i u vezi s Engleskom. Dvanaestoro srodnika uz njegovu pomoć tajno je otišlo u Palestinu, iako je to bilo izuzetno opasno. Adler je kasnije priznao svom biografu da, uprkos svom uspehu u trgovini dijamantima u Americi, žali što i sam nije otišao u Palestinu i pomogao u stvaranju izraelske države.

Adleru je položaj predsednika dijamantske federacije u poslednjim mesecima priprema za spašavanje porodice neizmerno pomogao. Nikome u Antverpenu i Belgiji nisu bila sumnjiva njegova česta putovanja u Englesku, Sjedinjene Države i druge zemlje. A osim nekih retkih poštanskih maraka, dijamanti su bogatstvo koje se najlakše prenosi.

Vanden Dalen Adler kasnije će reći da se najviše ponosi time što je, spasavši osamdeset pet članova svoje šire porodice (ne računajući njega samog), u Sjedinjene Države stigao s manje od sto dolara od prvobitnog miliona. Do 1940. Adler je novim poslovima s dijamantima u Americi povratio gotovo čitav imetak, ali je najveći deo posle rata potrošio na kupovinu pušaka i drugog oružja za Palestinu kako bi pomogao nastanak jevrejske države.

Adler je umro od srčanog udara 1948, svega tri sedmice posle proglašenja države Izrael.

* * *

Doktor Robert Adler Oks, rođen 1937. u Denveru, država Kolorado, jednom je izjavio: "Moja profesija je fizika; moja religija je čovečanstvo."

Tačno je da je Oks prilično mlad počeo da stapa svoju blistavu karijeru fizičara i svoje umeće da objasni nauku javnosti. Njegova prva knjiga, Suštinske radosti fizike, prodavala se manje-više dobro i našla se na nekim top-listama 1960, kad su Oksu bile svega dvadeset tri godine. Njegova knjiga iz 1974, Čovečanstvo i tajna; naučni pogled u kosmos, i dalje je jedna od pet najprodavanijih knjiga popularne nauke u istoriji izdavaštva. Krajem sedamdesetih godina Oksova nepovezana, gotovo nehajna televizijska serija za BBC Čovek, tajna i nauka, nastala uz korišćenje tehnike Džejkoba Bronovskog iz njegove serije Nastanak čoveka - neobaveznog ćaskanja i obilazaka raznih mesta na svetu da bi se sagledale istorija i ljudski doprinos fizici i drugim naukama kroz vekove - bila je, po priznanju samog doktora Karla Segana, najvažnije nadahnuće za njegovu kasniju američku seriju Kosmos.

Od devet knjiga koje je Robert Oks objavio radeći decenijama kao fizičar i popularizator nauke, po sopstvenom priznanju najviše se ponosio malom, privatno objavljenom knjigom pod naslovom Razgovori s mojim tunkašilom. U ovoj knjižici Oks pripoveda o "letovanjima" koja je između četrnaeste i dvadeset druge godine života provodio sa svojim pradedom Sijuksom u Crnim brdima u Južnoj Dakoti. Uprkos pradedinim poodmaklim godinama, njih dvojica su odlazili zajedno na logorovanja.

Razgovori s mojim tunkašilom izazvali su prilično komešanje među Oksovim prijateljima naučnicima širom sveta, pošto je, osim dugih rasprava o verovanjima plemena Lakota i njihovom stavu prema hrabrosti i životu, fizičarev stari tunkašila objašnjavao i kako je poznavanje astronomije dalo njegovom narodu ono što je starac nazivao Wakan Wast'e, odnosno "svemirsku božansku moć."

Starac je objašnjavao kako se nova sazvežda skrivaju unutar starih kao što je Wicincala Sakowin, "Sedam devojčica", i kako se, kada to sazvežđe dođe do određene tačke na letnjem nebu, Prirodna slobodna ljudska bića okupljaju na Hinan Kaga Paha, na Harnijevom vrhu u Crnim brdima, i pozdravljaju povratak Gromovitih stvorenja. Oks je takođe naveo i objašnjenje svog tunkašile kako da nađe i prati kretanje ovalnog sazvežđa Lo Inanka Ocanka, Trkališta, i priču o tome kako se njegov narod, kada to sazvežđe zauzme odgovarajuće mesto na prolećnom nebu, okuplja na Pe Sia, duhovnom središtu Crnih brda (starac nije otkrio tačno mesto, ali Robert Oks nagoveštava da je to mesto na kom je njegov voljeni tunkašila podigao svoju brvnaru) radi obreda zvanog Okisat'aya wowahwala, odnosno Dobrodošlice povratku celokupnog života u miru.

U knjizi su navedene desetine drugih astronomskih priča vezanih za određene geografske tačke kao što su Ðavolji toranj u Vajomingu (gde se slavi letnja dugodnevnica), Medveđa stena u Južnoj Dakoti i razna nekadašnja zimovališta Prirodnih slobodnih ljudskih bića u Nebraski i na zapadu Južne Dakote. Na svakom mestu slavilo se fino pomeranje izvesnih zvezda unutar poznatih sazvežda i svako je bilo vezano za neki pradrevni obred. Astronome koji su čitali Oksovu knjigu prenerazila je, međutim, činjenica da mu je njegov pradeda otkrio kosmologiju i nivo astronomskih posmatranja poznatih Indijancima iz Velikih ravnica o kojima etnografi, istoričari i naučnici nisu imali pojma.

Sve je na noćnom nebu i na zemlji povezano, otkrio je tunkašila Roberta Oksa, ne samo simbolički ili obredno, nego i nečim što je starac nazivao Cangleska Wakan, odnosno Sveti kolut.

Naučnici iz desetina polja, odavno ubeđeni da Sijuksi, Čejeni i ostala plemena iz Ravnica nisu imala ozbiljnu astronomiju, morali su da prilagode svoja uverenja i udžbenike otkrićima iznesenim u maloj privatno objavljenoj knjizi doktora Oksa.

Oks je u dvadeset drugoj godini života poslednji put posetio svog tunkašilu i istog leta je objavio svoju revolucionarnu doktorsku tezu Revidirane varijacije brzine fenomena izazvanih smicanjem u solarnom i astronomskom kretanju usled kvantnog efekta. Tezu je posvetio svom pradedi.

Doktor Oks povukao se 2007, sa sedamdeset godina, i sada je penzionisani profesor rizike na univerzitetu Kornel i vodeći konsultant Kosmičkog teleskopa Džems Veb, naslednika Habla, koji će najranije 2013. godine biti lansiran u Sunčevu orbitu daleko iza Meseca.

* * *

Doktorka Konstanca Grin, rođena 1972, paleoekolog, stručnjak za životnu sredinu i etnolog, nazvana u časopisu Tajm "ženskim Leonardom dvadeset prvog veka", svoje zanimanje za ljudske aspekte raznih svetskih pokušaja obnove pleistocena pripisuje logorovanjima na koja je kao devojčica odlazila sa svojim ocem, doktorom Robertom Oksom.

U intervjuu BBC-ju iz 2009. doktorka Grin - poznata kao Koni ne samo svojim prijateljima i studentima, nego i većini ljudi širom sveta - rekla je ovo:

Kad mi je bilo deset godina, tata me je poveo na logorovanje u Južnu Dakotu, na mesto zvano Medveđa stena. Logorovanje na Steni ili u njenoj okolini dozvoljeno je samo američkim starosedeocima, ali tata je nekako pribavio dozvolu, pa smo se ulogorili blizu vrha ovog zanimljivog lakolita. Osim zvečarki, opasnosti gore nije bilo, pa me je tata puštao da lutam sama dok god ne odem predaleko da može da me dozove. Jednog popodneva - padala je kiša, sećam se - srela sam... mislim, sanjala sam o... u svakom slučaju, s deset godina odjednom sam shvatila da, ako želimo da obnovimo velike grabljivce u svetu, i u drugim zemljama kao i na umirućem američkom Zapadu, ta obnova - a tu reč već sam čula da koriste moj otac i njegovi prijatelji - mora da uključi i ljudski činilac. Domorocima treba ponuditi izbor. Ne možete... mislim, prosto ne možete... održati kulturu u životu pokušavajući da je okamenite duboko uronjenu u drugu kulturu. To je nemoguće. Svede se na oblačenje kostima nekoliko puta godišnje, na pevanje starih pesama u koje retko ko više veruje, u izvođenje plesova svojih praprapradedova, često samo da bi se dobilo nešto para od turista. To tako ne ide. Ali ako zaista želimo da izdvojimo te milione hektara zemlje i u njih dovedemo najbliže genetske srodnike vrhunskih grabljivaca i drugih iščezlih vrsta nastalih tamo, vrsta koje su tamo živele, koje su posedovale tu zemlju, zašto ne bismo doveli i prvobitne ljude, pomislila sam? Zašto im ne bismo dali mogućnost izbora? Tada sam to smatrala dobrom idejom - imala sam deset godina, ne zaboravite, ali moji roditelji imali su čudnovatu naviku da me slušaju - a tako je mislila i čitava moja porodica.

* * *

Paha Sapa više nikad nije radio za Gatsona Borglama, mada se pričalo da su ostali prijatelji sve do Borglamove smrti.

Paha Sapa je poslušao jedan savet svog nekadašnjeg gazde i otišao je kod njegovog lekara. Ispostavilo se da je dijagnoza koju je 1935. postavio "šarlatan iz Kaspera" bila pogrešna. Januara 1937. Paha Sapi je operacijom uklonjeno dugogodišnje i veoma bolno začepljenje creva. Operacija je bila uspešna, nisu nađena maligna tkiva, začepljenje se nije vratilo i Paha Sapa do kraja života nije trpeo jače bolove.

Te 1937. Paha Sapa se preselio duboko u Crna brda i podigao tamo mali, ali udoban dom. Nije postao pustinjak; često je putovao da obiđe unuke i stare prijatelje kao što je Borglam. Ali posle Drugog svetskog rata u narodu Ikče vičasa pričalo se da u Crnim brdima živi starac koji se zove Crna Brda, i neki su - u početku stariji, ali kasnije i mlađi - polazili na dug put do Brda da posete ovog Paha Sapu, razmene s njim priče i, sve češće, da mu postavljaju pitanja o Starim vremenima.

Nekako je nastala i legenda da je taj starac šezdeset godina nosio u sebi duha Duge Kose Kastera.

Sve više mladića iz plemena Lakota - a zatim i devojaka - dolazilo je kod Paha Sape, najpre iz obližnjeg rezervata Pajn Ridž, zatim iz Pupoljka, a onda iz rezervata plemena Brule, Vrane, Krik, Jankton, s Čejenske reke i iz Stojeće stene. Onda su, zapanjujuće, počeli da dolaze i mladi i stari Čejeni, Vrane, čak i Crne Noge, iz svojih rezervata u severoistočnom uglu Vajominga i Montane. Kad su počeli da se pojavljuju pripadnici plemena iz Kalifornije i države Vašington - iz plemena za koja Paha Sapa nikad nije ni čuo - starac se smejao i smejao.

Paha Sapa je odbijao da razgovara s etnolozima željnim podataka, domorodačkim apologetama, kao i s čuvenim osnivačem Pokreta američkih Indijanaca, ali je uvek imao vremena da sedne, porazgovara i popuši lulu s mladima i starima koji, kako bi to vasičui rekli, dođu bez zadnjih namera. Mnoga Prirodna slobodna ljudska bića koja su ga posetila poslednjih godina pamtila su njegovog radoznalog praunuka Roberta, i to po daru slušanja, neobičnom za vasičua, govorili su. Starcu su često dolazili i drugi praunuci, ili je on putovao u Denver ili drugde kod njih. Čak i kad ga je pred kraj života artritis veoma mučio, nije se žalio i nije otkazivao putovanja.

Mnogi Paha Sapini posetioci iz tih poslednjih decenija pamte da mu je jedna od omiljenih rečenica bila: "Le anpet'u waste!" Ovo je dobar dan.

Jedan mladi Lakota je to čuo i pitao je Paha Sapu je li možda želeo da ponovi staru čuvenu izreku Ludog Konja i drugih starih ratnika: "Ovo je dobar dan za umiranje!", ali Paha Sapa je samo odmahnuo glavom i ponovio: ,,Le anpet'u waste!"

Ovo je dobar dan za život.

Paha Sapa je umro u svom domu u Crnim brdima avgusta 1959. Imao je devedeset tri godine.

Prema sopstvenoj želji, napisanoj olovkom na staroj salveti, Paha Sapa je kremiran, a veći deo pepela sahranjen je pored njegove žene Kiše na starom groblju Episkopalne misije u rezervatu Pajn Ridž.

Ali, prema tim istim željama, nekolicina prijatelja i rođaka, medu njima i njegov praunuk Robert, uzeli su deo pepela i rasuli ga ili pokopali negde duž rečice Čankpe Opi Vakpala, gde, pričalo se, srce Ludog Konja i izbledele kosti starog vičasa vakana Vrlo Hromog, čiju je mudrost pred kraj života Paha Sapa rado prenosio, takođe počivaju spokojno na tajnim svetim mestima, okruženi potpunom tišinom osim šuštanja vetra u visokoj travi i lišću drveća waga chun.

O autoru

Den Simons je rođen 1948. u gradiću Piorija. Odrastao je u više malih gradova američkog Srednjeg zapada. Jedan od njih, Brimfild, poslužio je kao inspiracija za imaginarni Elm Hejven, mesto u kom se odvija radnja dva Simonsova romana - Leta noći i Uklete zime.

Kao student, Simons je dobio najviša univerzitetska priznanja za literarni i novinarski rad. Po diplomiranju se zaposlio kao nastavnik i na tom poslu ostao sledećih osamnaest godina u različitim mestima ruralnih delova Amerike. Dobitnik je nekoliko nagrada za prosvetni rad, uključujući i Nastavnik godine države Kolorado.

Prvu priču Simons je objavio 1982, dana kada se rodila njegova kći. Godine 1987. se u potpunosti posvetio pisanju i od tada veći deo vremena provodi u planinskoj kolibi na 3000 metara visine, u Stenovitim planinama. Jedan je od malobrojnih pisaca današnjice čiji rad obuhvata toliko žanrova - od fantastike, horora i trilera, preko istorijskih romana do mejnstrim fikcije. Preveden je na više od dvadeset jezika i objavljen u preko trideset zemalja.

1 Džems Entoni Marfi (James Anthony Murphy, 1894-1924), američki vozač na trkama i prvak 1922. i 1924. (Prim, prev.)

2 General Vilijem Selbi Harni (William Selby Harney, 1800-1889), general konjice SAD u vreme rata s Meksikom i Indijanskih ratova. (Prim, prev.)

3 Ime nacionalnog parka Jelouston (Yellowstone) na engleskom znači Žuta stena. (Prim, prev.)

4 Bruno Rihard Hauptman (Bruno Richard Hauptmann, 1899-1936) osuđen je na smrt i pogubljen zbog otmice sina pukovnika proslavljenog američkog pilota Čarlsa Lindberga. (Prim, prev.)

5 Fibi En Mozi (Phoebe Ann Mosey, 1860-1926), poznata kao Eni Oukli (Annie Oakley) bila je izuzetno vest strelac i jahač i glavna zvezda Kodijeve predstave; smatra se prvom američkom ženskom superzvezdom. (Prim, prev.)

6 U franjevačkom manastiru Svete Marije de la Rabida u španskom gradiću Palos de la Frontera Kolumbo je boravio dve godine i iz njega je isplovio na svoje prvo prekookeansko putovanje. (Prim, prev.)

7 Misli se na pripadnike snaga Konfederacije u Građanskom ratu. (Prim, prev.)

8 Ime savezne države Minesote (Minnesota) Amerikanci su uzeli iz jezika Indijanaca Dakota, a znači otprilike "voda boje mleka". (Prim, prev.)

9 Engleska reč za jecaj je moun (moan). (Prim, prev.)

10 Vilijem Šekspir, Henri IV, Prvi deo, II čin, 3. scena, Celokupna dela Vilijema Šekspira, Kultura, Beograd, 1963, preveli Živojin Simić i Sima Pandurović. (Prim, prev.)

11 Vilijem Šekspir, Henri IV, Drugi deo, II čin, 3. scena, Celokupna dela Vilijema Šekspira, Kultura, Beograd, 1963, preveli Živojin Simić i Sima Pandurović. (Prim, prev.)

12 Devetog aprila 1865, posle poraza u Bici kod Apomatoksa, snage Juga potpisale su predaju Severu u tom mestu. (Prim, prev.)

13 Ejmos i Endi (Amos 'n' Andy) bila je popularna humoristička radijska emisija u SAD, emitovana od 1928. do 1953. godine, a glavni junaci bili su Afro-amerikanci. (Prim, prev.)

14 Razvoj naših pogleda na sastav i suštinu zračenja. (Prim, prev.)

15 Barutna zavera je naziv za neuspeli pokušaj grupe katoličkih plemića da 5. novembra 1605. ubiju engleskog kralja Džemsa Prvog eksplozijom baruta u Gornjem domu parlamenta. (Prim, prev.)

16 Liga bršljana (engl. Ivy League) zajednički je naziv za najstarije i najuglednije koledže u SAD - Harvard, Jejl, Dartmut, Pensilvanija, Braun, Kornel, Prinston i Kolumbija, a ime je dobila po starim, bršljanom obraslim zgradama. (Prim, prev.)

17 Vilijem Pen Ader Rodžers (William Penn Adair Rogers, 1879-1935), slavni američki kauboj, komičar, pisac i vodviljski izvođač, poreklom iz plemena Čiroki. (Prim, prev.)

18 Tomas Sterns Eliot, Izabrane pesme, Beograd, BIGZ, 1978, prepev Ivan V. Lalić. (Prim, prev.)

19 Francusko ime Rene i ime Paha Sapine voljene Kiše, engl. Rain, zvuče vrlo slično. (Prim, prev.)