DEN SIMONS

DECA

NOĆI

Preveo

Nikola Pajvančić

Laguna

Naslov originala

Dan Simmons

THE CHILDREN OF THE NIGHT

Copyright © 1992 by Dan Simmons

Translation copyright © 2016 za srpsko izdanje, LAGUNA

Kupovinom knjige sa FSC oznakom pomažete razvoj projekta odgovornog korišćenja šumskih resursa širom sveta.

SW-COC-001767

© 1996 Forest Stewardship Council A.C.

Za decu

Pisac crta skicu u pravom “Drakulinom zamku“.

Uvod u Decu noći

Uopšte nisam planirao da provedem deo proleća i leta 1991. u potrazi za Vladom Cepešom — istorijskim Vladom Nabijačem, uzorom za Drakulu iz priča — kroz postrevolucionarnu Rumuniju i Transilvanske Alpe. To se prosto samo tako desilo.

Zapravo, nikada me nije previše zanimalo da pišem o onim starinskim vampirima što piju krv; činilo mi se da je iz te teme isisano sve zanimljivo i originalno, da se tako izrazim. Takođe, objavio sam metaforični megaroman o vampirima Strvinarska uteha, dugačak čitavih 1.000 stranica, o vampirima uma — drevnim bićima koja žive među nama, upravljaju našim postupcima i hrane se energijom smrti i strave — tako da sam računao da sam završio s pisanjem o vampirima.

Međutim, 1990. uznemirila me je sudbina stotina hiljada siročića otkrivenih u Rumuniji posle “revolucije” 1989, koja je okončana smaknućem diktatora Čaušeskua (i njegove žene), ali posle koje su zemljom i dalje upravljali isti potrošeni stari aparatčici. Čaušeskuovi drakonski (a to je reč koja ima isti koren kao reči “dragon“, “drakul” i “Drakula — sin zmaja”) propisi o kontroli rađanja i oporezivanju svake porodice sa previše dece doveli su do toga da je više od 60.000 dece prosto odbačeno u ogromne magacine koji su predstavljali sirotišta: zamislite petsto metalnih kolevki u velikoj, hladnoj, prenatrpanoj prostoriji. Medicinska nega u tim sirotištima — što ću uskoro lično otkriti — bila je... zanimljiva. Deca gotovo nikada nisu vađena iz kolevki i kaveza, nikada nisu grljena i dodirivana i nikada im nije pružana nikakva ljubav, a bolničarke su prolazile između njih i davale im injekcije krvi odraslih — da dobiju snagu. Ta teorija je najveću popularnost doživela negde 1985. (Upotrebljavali su čak i isti špric za desetinu dece.) Koristili su “krv odraslih” koju su kupovali od davalaca sa ulica Bukurešta i drugih velikih rumunskih gradova, a to su uglavnom bile HIV pozitivne prostitutke, narkomani i beskućnici. Bolničarke u rumunskim stovarištima smrti ubrizgavale su deci hepatitis B i sidu.

Pošto sam to proučavao izdaleka, napisao sam 1990. pripovetku s naslovom “Sva Drakulina deca“, ali sam ubrzo shvatio da moram da je pretvorim u roman — u kome ću kombinovati užas rumunske siročadi i “sirotišta” s legendom o Vladu Cepešu, Vladu Nabijaču, Drakuli — Sinu Zmaja.

I zato sam shvatio da moram da putujem u Rumuniju da sve to vidim, i ono iz prošlosti i ono iz sadašnjosti, sopstvenim očima. Tih godina me je istraživanje materijala vodilo u mesta kao što su uličice Kalkute i seks-klubovi u Bangkoku za vreme oružane revolucije, pa je moja supruga, kada sam joj rekao da idem u Rumuniju nedugo posle revolucije i pozvao je da pođe sa mnom, sve to lepo sažela rečenicom: “Zašto za tvoje knjige nikada nije potrebno istraživanje na jugu Francuske?”

Neko ko jeste želeo da tog poznog proleća i leta 1991. ide u Evropu bila je Klaudija Logerkvist, moja svastika. Klaudija je rođena u Berlinu, i želela je da vidi nedavno prisajedinjeni istočni deo Nemačke — Berlinski zid je pao otprilike u isto doba kada je Čaušesku streljan — da bi tražila povraćaj porodične imovine koja je četrdeset pet godina bila u rukama istočnonemačke države. Pošto je Klaudija lingvista — već je tečno govorila maternji nemački i francuski, i bavila se podučavanjem stranih jezika — ponudio sam da joj platim put u Evropu ako svrati do Rumunije sa mnom (pošto prethodno nekoliko meseci pohađa časove rumunskog koje ću ja platiti). Verovao sam da bih s nekim ko govori francuski (kao većina rumunskih intelektualaca), nemački (veći deo Transilvanije, dela Rumunije koji je mene zanimao, bio je nekada saksonski i pripadao Austrougarskom carstvu pa se nemački tu i dalje ponegde govorio) i pomalo rumunskog mogao da uspem u nečem naizgled nezamislivom — da lutam po Rumuniji bez “vodiča-prevodioca“ (tj. doušnika tajne policije — Sekuritatee). I tako smo pošli, pošto smo prethodno pripremili nekih dvesta kartica s korisnim rumunskim frazama (kao što su: “Ne, nisam agent CIA“) sa Klaudijinih časova rumunskog.

Teorija se u praksi ostvarila. Bili smo sami, lutali smo po Rumuniji nekoliko nedelja u potrazi za pričom o sirotištu i za istorijskim Vladom Cepešom pre nego što smo košmarnim vozom otputovali iz Bukurešta u Budimpeštu, a onda sjajnim hidrogliserom Dunavom iz Budimpešte u Beč. (Gospođa Logerkvist, kojoj se kasnije pridružio suprug, uspela je da povrati svoju imovinu u Istočnoj Nemačkoj.)

Rumunija se u maju 1991. nije istinski oporavila od svoje “revolucije” iz decembra 1989. niti se zaista povezala sa zapadnim svetom. Prvi hotel u kome sam rezervisao sobu — hotel Atene — bio je zatvoren “zbog renoviranja” (tenk je srušio čitavu jednu stranu zgrade). Još nije bilo Hercovog rentakara, nije bilo restorana brze hrane — glavna invazija sa Zapada sastojala se od mercedesa iz Zapadne Nemačke (koje su vozili špekulanti s nekretninama, nemački preduzetnici i pornografi) koji su jurili 150 na sat po izrovanim putevima napravljenim za volovske zaprege i ovce. Drugog dana u Bukureštu iznajmili smo rumunski automobil — raspadnutu dačiju prema kojoj je istočnonemački trabant izgledao kao porše — i krenuli smo u provinciju.

Što se sirotišta — i siročadi — tiče, o njima ćete čitati u romanu. Sve detalje sam video svojim očima ili sam ih preuzeo iz Njujork tajmsa i drugih proverenih izvora. Ali, dok pričam o svojoj potrazi za Vladom Cepešom, imajte na umu da su ljudi svugde gde smo Klaudija i ja išli — od pločnika odmah ispred bukureštanskog hotela do sićušnih srednjovekovnih sela u zabitima Transilvanskih Alpa — nudili da nam prodaju siročiće. “Dobre, zdrave, muške“ siročiće — “ne maloumnike“. Pošto su gotovo sva deca prepuštena košmarnim sirotištima po Rumuniji živela u tako neljudskim uslovima da nijedno nije bilo zaista zdravo i da su gotovo sva imala teške probleme u razvoju, kao i druge hendikepe, ti ljudi su nudili da nam prodaju rumunsku decu koja nisu siročad — često dete viška, koje seoska porodica više ne može da izdržava, neko Ciganče (vodili su nas u svoje čerge) ili ponekad ukradenu decu.

Naš boravak tamo u maju 1991. poklopio se s poslednjim velikim naletom američkih parova koji su dolazili da nađu i spasu “rumunske siročiće” — većina američkih parova nam se predstavljala kao hrišćanski fundamentalisti — nedugo pre nego što su rumunske vlasti zabranile takva “usvajanja”. (Klaudija i njen suprug Ðžim već su imali dvoje divne dece, a ja i Karen, moja supruga, imali smo devetogodišnju kćerku Džejn, tako da niko od nas nije tražio dete za usvajanje. Ponekad smo, međutim, slušali ponude i išli okolo da bismo videli kako oni u suštini prodaju svoju decu strancima.) Da, bilo je nekih državnih sirotišta koja su prodavala decu — užasno bolesnu i oštećenu decu — na veliko.

Posle tih poseta smo u američkoj ambasadi u Bukureštu videli američke usvojitelje i njihovu “siročad”, obično zdravu decu, ali još premalu da govore, kako čekaju u dugačkim redovima na američku vizu.

Umesto da nađemo smeštaj u nekom od retkih “modernih” hotela, Klaudija i ja smo na kraju uzeli sobe (jedno tri kilometra udaljene jedna od druge, sa slabo osvetljenim hodnicima, gde je obično radila tek svaka deseta sijalica) u hotelu Bukurešt — košmarnoj zgradi kakve su Rusi posebno voleli dok su bili praktično vlasnici Rumunije između Drugog svetskog rata i “revolucije” od pre godinu i po dana. Dakle, priču o siročadi i sirotištima ostaviću za sam roman, i preći ću na našu potragu za istorijskim Vladom Cepešom.

Naše prvo putovanje dačijom u provinciju bilo je do jezera i ostrva Snagov, trideset kilometara od Bukurešta. Tu su se nalazili nekakav napušteni nacionalni park na jednoj obali legendarnog jezera i jedan od Čaušeskuovih “letnjikovaca“ nalik na utvrđenje na suprotnoj obali. Diktator i njegova žena bili su mrtvi i trulili u grobu, ali su oko letnjikovca još patrolirali naoružani stražari a jezerom plovili vojni čamci.

U zatvorenom parku su, međutim, ipak iznajmljivali čamce na vesla. Imali su jedan koji je bio u plovnom stanju jer je mladi par veslao po obližnjoj laguni. Kad su napokon pristali uz obalu, Klaudija i ja smo potrošili malo bogatstvo da bismo ga iznajmili i veslali nekih kilometar i po iz lagune, do ostrva Snagov. Odmah smo primetili da čamac ozbiljno pušta vodu, tako da sam — jer pojasa za spasavanje, naravno, nije bilo — morao da veslam iz sve snage dok je Klaudija šakama vadila vodu, i pritom pazim da mi torba sa skicama i svim sveskama ne padne na dno čamca. Pošto se Klaudija uznemirila zbog velike udaljenosti ostrva, zbog mračne oluje koja se približavala i munja koje su sevale iznad jezera, kao i zbog toga što se naš mali čamac brzo punio vodom, pokušao sam da je umirim: “Ne brini. Jezero izgleda prilično plitko. Mislim da vidim travu na dnu. Ako budemo morali, iskočićemo pa ćemo hodati do obale.”

Pa... ne. Ispostavilo se da je Snagov najdublje jezero u Evropi. Na nekim delovima dubina ni danas nije izmerena. Vlad Cepeš je na ostrvu podigao utvrđenje, kao i nasip koji ga je spajao sa obalom. Nasip je mogao da se provali kad

se pojave neprijatelji. Još se mogu čuti predanja o kricima utopljenih vitezova koji se čuju ispod vode, a ako se čovek dovoljno pažljivo zagleda u dubinu, navodno može da vidi njihova tela i lica u oklopu i s kacigama.

Mi smo primetili samo neverovatnu buku, koju smo pripisali nekoj čudnoj vrsti žabe koja krešti i krekeće iz plićaka oko jezera. Zajedno s neprekidnom grmljavinom prilično je... uznemiravala.

Stigli smo na ostrvo Snagov i u usamljeni manastir koji tu sada postoji, gde je, suprotno zvaničnoj istoriji, ali uz potvrdu svakog rumunskog istoričara s kojim smo razgovarali, Vlad Cepeš sahranjen — obezglavljen — 1476. godine. Tridesetih godina dvadesetog veka rumunski arheolozi su iskopali Vladov grob u kapeli (bio je, neverovatno, dubok deset metara), ali su otkrili da je prazan i da je u njemu samo

nekoliko oglodanih životinjskih kostiju i konjskih lobanja. Nekoliko godina kasnije otkrili su veoma neobično grobno mesto čak i za svrgnutog vladara — odmah ispred svetog oltara — i našli, takođe duboko zakopan, obezglavljeni leš sa istrulelim ostacima kraljevske odeće i prstenom zmaja. Lobanja nije nađena. Vlasti su naredile da se posmrtni ostaci utovare u kamion i prevezu u Bukurešt, samo trideset kilometara daleko, ali kamion nikada nije stigao — kostur i prsten nikada nisu nađeni.

U drugom delu našeg putovanja, posetili smo grad Brašov, podignut u Vladovo doba, gde se zamak koji nije imao nikakve važnosti u životu Vlada Cepeša i njegovoj krvavoj karijeri danas slavi kao “Drakulin zamak“ i gde se dovode turisti koje zanima Drakula. Zamak Bran izgleda autentičnije, ali nije pravi. Pravi “Drakulin

Zamak Bran u Brašovu — sada lažni “Drakulin zamak“ za turiste.

zamak“ — sa istorijom koja je gotovo previše strašna da bi se u nju poverovalo — jeste oronula ruševina mnogo dalje od Bukurešta, duboko u Karpatima, i niko sa kime smo Klaudija i ja razgovarali nije želeo da nam kaže kako da ga nađemo. U maju 1991. Vlad Cepeš nije bio popularna tema za razgovor s rumunskim intelektualcima, državnim službenicima ili seljanima.

Niko, međutim, nije mogao da sakrije Vladovo rodno mesto — Sigišoaru u Transilvaniji — gde je rođen u zimu 1431. godine — i to je bilo naše sledeće odredište. Kuća u kojoj je Vlad rođen sada je bila skroman restoran.

Rodno mesto Vlada Cepeša u Sigišoari u Transilvaniji

Na znaku ispred restorana nalazi se sklupčani zmaj raširenih kandži. To je bio originalni pečat Drakula (zmaja) koji su nosili i Vlad Cepeš i njegov otac. Jedino što je restoran nudio bila je bedna, bezukusna čorba, ali time što smo je naručili, stekao sam vremena da se išunjam “u potrazi za ve-ceom“ i da na vrhovima prstiju idem uz drevno stepenište kojim se mladi Vlad penjao u svoju sobu pre skoro šeststo godina. Postojale su dve spavaće sobe koje su gledale na dvorište, pa sam krišom provirio u njih i kroz te prozore. Po raspoloživim podacima, već sam znao da su pogledi na kulu sa satom i sudnicu bili važni Cepešu. Rečeno Vladovim glasom, iz Dece noći:

Sa ovih prozora sam gledao... sa ovih uzanih prozora koji me sada obasjavaju tako slabašnim svetlom... Sa ovih prozora sam kao dete od tri ili četiri godine gledao kako vode lopove, razbojnike, ubice i utajivače poreza iz pretrpanih ćelija na Većničkom trgu preko puta do gubilišta u Filigranskoj tamnici. Sećam se lica tih zatočenika, tih osuđenika: bila su neumivena, krvavih očiju, upalih obraza, bradata i mahnita, očajnički su se osvrtali oko sebe dok se u svakome budila svest da mu je ostalo samo još nekoliko minuta života pre nego što mu se uže stegne oko vrata i dželat ga gurne sa platforme. Sećam se kako su jednom tri žene držali odvojeno u Većničkoj kuli, i gledao sam hladnog jesenjeg jutra kako ih u okovima vode iz kule i preko trga, pa sa trga na ulicu, i onda nizbrdo, van domašaja mojih željnih očiju. Ali, oh, ti trenuci neometanog posmatranja dok sam klečao ovde na sofi u očevoj sobi koja je bila i dvor i privatna odaja... oh, ti beskonačni trenuci ekstaze!

Sibinj je živopisan srednjovekovni grad. Njegov prostrani, kaldrmisani centralni trg nije se mnogo promenio od doba kada je bio jedno od uporišta Vlada Cepeša. Čak su i pojedinačne kuće, sa pospanim prozorima, bile ljupke. (Kad smo

sporednim putem odlazili iz Sibinja, Klaudija i ja smo videli dačiju ispred nas kako propada u toliko duboku rupu da su virili samo prtljažnik i zadnji točak. Vozač, naizgled nimalo uzrujan, izvukao se na zadnja vrata, popeo se na prtljažnik svojih kola pa iskočio na ulicu — i otišao kao da su takve drumske nezgode svakodnevna pojava. Čovek po ulicama i putevima Transilvanije mora oprezno da vozi.)

Jedne subote sam izašao u večernju šetnju i zatekao trg i parkove Sibinja pune ljudi.

Sutradan, u nedelju, ponovo sam otišao u šetnju i otkrio da su sve ulice i svako dvorište, park i javni prostor bili potpuno pusti. To sigurno nije bilo zato što je nedelja dan za crkvu: odlazak u crkvu je u Rumuniji decenijama obeshrabrivan i kažnjavan. Kao da se oglasila sirena pa su svi u Sibinju pobegli u skloništa.

Dok sam lutao živopisnim vijugavim ulicama, čuo sam avetinjsku i nekako poznatu melodiju. Činilo se da istovremeno dopire iz svih pravaca. Iznenada sam je prepoznao — bila je to špica TV serije Dalas. Svi su u Rumuniji nedeljom po podne gledali Dalas. (Kasnili su nekoliko sezona; kada sam bukureštanskom taksisti rekao da će Džej Ar biti ubijen nekoliko sezona kasnije, on je briznuo u neutešan plač.)

Godine 1463. sultan Mehmed II napao je Vlašku i Transilvaniju na čelu oko 60.000 profesionalnih vojnika — mahom janičara — i 30.000 bašibozuka. Vlad Cepeš nije mnogo pomogao u smirivanju situacije kada je godinu dana ranije napao teritorije koje su držali muslimani, pa se hvalio da je ubio više od 28.000 Turaka.

Sada, u svojoj oslabljenoj tvrđavi u Trgovištu — kula Kindija je jedan od retkih ostataka prvobitnih utvrđenih položaja — Vlad se našao u ozbiljnom škripcu. Većina vojnika ga je napustila i mnogi su prešli kod Vladovog mlađeg brata Radua, koji je sklopio mir sa sultanom. Pošto mu je ostalo samo nekoliko hiljada vojnika, ali i nekoliko hiljada zarobljenih Turaka u lancima, Vlad je doneo neobičnu stratešku odluku.

Godine 2000, kada sam završio rad na scenariju za film Deca noći — na njemu sam sarađivao sa svojim dobrim prijateljem, talentovanim nemačkim režiserom Robertom Ziglom — u prvoj sceni sam prikazao Mehmeda II kako vodi svoje hiljade Turaka i janičara kroz poslednji prevoj pre Trgovišta i pobede. Napreduju kroz gustu maglu i iznenada ulaze u šumu čudnih stabala, bez granja. Sa tih pravih, golih stabala u magli čuje se stalan zvuk padanja nalik na kišu — kap, kap, kap, kap. Iznenada, neki sultanovi izvidnici pogledaju u svoj oklop, koji je postao krvav, i počinju da vrište. Magla se malčice diže i Mehmed II se osvrće oko sebe na tom poslednjem prevoju pred Trgovištem, tako blizu završetku osvajačkog pohoda.

“Šuma“ se sastoji od gotovo tri hiljade turskih zarobljenika nabijenih na visoke kočeve. Kaplje njihova krv. Sultan okreće vojsku i povlači se, tako da brojčano slabiji Vlad pobedonosno ostaje u Trgovištu. Danas čak i rumunski istoričari kažu da je Vlad priredio gozbu dok je gledao kako njegovi vojnici nabijaju na kočeve i kasape Turke. Neke je nabio još žive, da bi ih sultan Mehmed II video kako se grče i čuo vrištanje.

Na kraju je Raduova veća vojska oterala Vlada Cepeša u planine gde je sagradio svoje poslednje uporište — zamak Poenari — pravi Drakulin zamak. Da bi naterao zidare da rade na njemu, Vlad je u obližnjem gradu priredio uskršnju gozbu za svoje bojare (plemiće) i njihove porodice. Dok je gozba trajala, gradska kapija je zatvorena i Vladovi vojnici su zarobili sve bojare, pobili starce, slabe žene i malu decu. Preostalih hiljadu novih bojara-robova okovao je i poterao na marš smrti u taj zabačeni kraj, na usamljenu liticu gde je želeo da podigne svoje konačno uporište.

Vladovim glasom iz Dece noći:

Zamak je i tada bio star i napušten, kule su se urušile a krov velike dvorane propao. U njemu sam se krio tokom bega od sultana i Hunjadija, i tada sam rešio da ga obnovim kao Drakulin zamak, svoje uporište i poslednje utočište.

Položaj je bio savršen — visoko na zabačenom grebenu iznad reke Arđeš, koja useca svoj duboki kanjon još iz Vlaške, pa kroz planine Fagaraš, u južnu Transilvaniju. Duž Arđeša pruža se samo jedan uzan i opasan put i, kada je vreme lepo, lako ga je braniti pošto se zamak jednom obnovi. Nijedan neprijatelj, bio Turčin ili hrišćanin, neće moći da priđe Drakulinom zamku a da ga ne primetimo.

Prvo sam, međutim, morao da ga obnovim.

Na obali reke sam podigao peć, a cigle iz te peći je ljudski lanac od bojarskih robova prenosio uzbrdo iz ruke u ruku. Seljani iz okoline bili su zaprepašćeni što vide takve robove, odevene u plemićku raskošnu uskršnju odeću.

Ja sam iz sedla nadgledao ponovnu izgradnju drevne srpske ruševine. Obnovio sam pet kula, dve su se dizale na najvišoj tački grebena, a tri su bile niže na severnoj padini. Ciglom i kamenom sam udvostručio debljinu već debelih zidina, da odbiju čak i najtežu tursku đulad. Bedemi su bili visoki i preko osamdeset stopa i nicali su iz samog kamena litice tako da se činilo kao da su neprekinut, okomit zid od hiljadu stopa. Središnja dvorišta i kule bili su prilagođeni prostoru između velikih tornjeva, kao i gruboj topografiji grebena koji je na najširem mestu bio širok jedva stotinu stopa. Sa južne strane grebena pružao se veliki nasip, a sa njega se dizao drveni most, jedini način da se uđe u tvrđavu. Srednji deo mosta uvek je bio dignut, i izrađen je tako da je mogao i da se spusti i omogući ulazak, ali i da se sruši u ambis kada se preseku dva debela kabla.

Na sredini Drakulinog zamka, naredio sam nekolicini preživelih bojara-robova da iskopaju bunar dubok više od hiljadu stopa, do podzemne pritoke Arđeša. Reka ponornica je izdubila pećine u planini pa sam naredio izgradnju tajnog prolaza za beg iz bunara u pećine koje su hiljadu stopa niže izbijale na obale Arđeša. Kažu mi da seljani dan-danas pećine duž reke nazivaju pivnica ili “podrum”. Sa tunelima za bekstvo, dubokim lagumima, pećinama i ukopanim jamama za mučenje, Drakulin zamak je zaista imao “podrum”.

Nekoliko bojara je preživelo četvoromesečnu obnovu mog novog doma. Njih sam u nizu nabio na kolac na litici koja gleda na selo.

Klaudija i ja ni na jednoj mapi nismo videli put za zamak Poenari — pravi Drakulin zamak. Nijedan rumunski profesor, intelektualac ili istoričar sa kojim smo razgovarali nije bio spreman da nam objasni put do tog mesta — većina je tvrdila da više ne postoji.

Ipak smo ga našli. Seoce nekoliko stotina metara ispod ruševina zamka bilo je neobično za Rumuniju — gotovo pet decenija komunističku i ateističku zemlju — zato što su svaka kuća, svaka vrata, svaki krov i svaka ograda imali krst. A svi krstovi bili su okrenuti ka ruševinama Drakulinog zamka visoko gore na planini.

Tridesetih godina dvadesetog veka — u kratkotrajnom pokušaju da pretvori Vlada Cepeša u “oca nacije”, nalik na Džordža Vašingtona, rumunski režim je ugradio više od hiljadu betonskih stepenika u šumoviti obronak planine koji je vodio do ostataka zamka porušenog u zemljotresu. Dok je beton još bio svež, čopori vukova su trčali uz njih i ostavili otiske šapa koji i danas postoje. Sami u kišnoj šumi, Klaudija i ja smo pratili otiske šapa visoko na planinu.

Kada smo stigli do ruševina, zaprepastilo nas je prisustvo usamljenog “čuvara” koji nije govorio engleski. Nosio je debelu knjigu za koju smo pomislili da je možda zvanična knjiga gostiju i ponudili smo, na rumunskom, da se u nju upišemo. To nije bila knjiga gostiju; bila je njegova lična Biblija. Želeo sam da nacrtam skice, ali je čuvar — koji je izgledao kao da mu je veoma neprijatno — uporno zahtevao da odemo jer je on morao da ode zato što, rekao je na rumunskom, “uskoro pada mrak — noć je preblizu”. Bilo je pola četiri, kasnog majskog popodneva.

U Rumuniji se priča — posebno u selima oko reke Arđeš iznad kojih se još diže ruševina Drakulinog zamka — da je posle Vladove pobede (zapravo zastrašivanja) sultana Mehmeda II i Turaka, vojska Vladovog brata Radua napokon opsela zamak Poenari. Jedne noći je Radu naredio strelcu da ka neosvojivoj utvrdi odapne strelu s porukom. U poruci je obećao smrt svim stanovnicima Drakulinog zamka i — glasi predanje — strela je proletela kroz otvoreni prozor sobe Vladove naložnice i zarila se duboko u drveni stub njenog kreveta s baldahinom. Ona je pročitala poruku, obuzeo ju je očaj i — takođe po predanju — bacila se sa zidina u reku Arđeš.

Do današnjeg dana, kroz taj deo kanjona, uverljivo su nam objašnjavali mnogi seljani na rumunskom, nemačkom, francuskom i pomalo na engleskom, nekoliko dana svake godine reka Arđeš teče crvena kao krv.

Nadam se da ćete uživati u Deci noći.

Den Simons

Kolorado, jun 2012.

Prvo poglavlje

U Bukurešt smo stigli gotovo odmah pošto je prestala pucnjava, sleteli smo na aerodrom Otopeni nešto posle ponoći 29. decembra 1989. Nas šestoro su, u sklopu poluzvanične “Međunarodne posmatračke komisije” dočekali odmah kod lirdžeta kojim smo doleteli, pa su nas proveli kroz zbrku i gužvu koja je trebalo da predstavlja rumunsku postrevolucionarnu carinu i onda nas potrpali u VIP kombi Nacionalne turističke organizacije, da nas odvezu u grad. Za mene su do stepenica aviona doneli i invalidska kolica, ali sam pokazao da mi ne trebaju i u kombi sam ušao sam.

Nije bilo lako.

Dona Veksler, osoba za vezu iz američke ambasade, pokazala je dve rupe od metaka na zidu blizu mesta gde je čekao kombi, ali je doktor Ejmsli umanjio značaj toga tako što je prosto pokazao kroz prozor dok smo se vozili kružnim prilazom koji spaja terminal sa auto-putem.

Tenkovi sovjetske proizvodnje stajali su duž glavne saobraćaj nice, gde obično čekaju taksiji, a njihove dugačke cevi bile su uperene ka ulazu na aerodrom. Mitraljeska gnezda zaštićena džakovima peska nizala su se duž auto-puta i na krovu aerodroma, a neonske lampe su žutim svetlom obasjavale šlemove i puške vojnika na straži, dok su im lica bila sakrivena u dubokoj senci. Drugi ljudi, neki u uniformama redovne vojske, a drugi u zbrda-zdola skupljenoj opremi ustanika, ležali su i spavali pored tenkova. Na trenutak je iluzija pločnika prekrivenih telima mrtvih Rumuna bila savršena i meni je zastao dah, pa sam nastavio da dišem tek kada sam video da se jedno telo mrda, a drugo pripaljuje cigaretu.

“Prošle nedelje su odbili nekoliko protivnapada lojalista i Sekuritatee” prošaputala je Dona Veksler. Njen glas je nagoveštavao da je to nešto o čemu ne treba pričati javno, poput seksa.

Radu Fortuna, čovečuljak koga su nam na brzinu predstavili na terminalu kao vodiča i vezu s prelaznom vladom, okrenuo se u sedištu i široko osmehnuo kao da ga nije sramota da priča ni o seksu ni o politici. “Ubili mnogo pripadnika Sekuritatee” rekao je glasno, a osmeh mu se dodatno proširio. “Triput Čaušeskuovi ljudi pokušali da zauzmu aerodrom... triput izginuli.”

Vekslerova se osmehnula i klimnula glavom pošto joj taj razgovor očigledno nije prijao, ali se doktor Ejmsli nagnuo između sedišta. Poslednja ulična svetiljka nekoliko trenutaka mu je obasjavala ćelu pre nego što smo zašli u tamu pustog auto-puta. “Znači Čaušeskuov režim je stvarno gotov?”, upitao je Fortunu.

U iznenadnoj tami video sam tek načas blesak Rumunovog osmeha. “Čaušesku gotov, da, da”, rekao je. “Odveli su i njega i onu njegovu kravetinu u Trgovište, znate... kako se ono kaže... na suđenje.” Radu Fortuna se ponovo nasmejao, što je nekako zvučalo i detinjasto i okrutno. Shvatio sam da sam zadrhtao u tami. U kombiju nije bilo grejanja.

“Na suđenje”, nastavio je Fortuna, “a tužilac kaže: ’Vi oboje ludi?’ Razumete, ako su Čaušesku i Čaušeskovica ludi, onda ih možda vojska pošalje u ludnicu na sto godina, kao što rade naši ruski prijatelji. Znate? Ali Čaušesku je rekao: ’Molim? Molim? Ludi... Kako se usuđujete! To je drska provokacija!’ A njegova žena kaže: ’Kako možeš to da kažeš majci ove nacije?’ I onda tužilac kazao: “Dobro, niste ludi. Sami ste rekli.” A onda su vojnici vukli slamke, toliko njih je htelo da baš oni to obave. Onda su oni kojima se posrećilo izveli Čaušeskuove u dvorište i mnogo pucali na njih.”

Fortuna se toplo nasmejao, kao da se priseća omiljene anegdote. “Da, režim je gotov”, rekao je doktoru Ejmsliju.

“Možda nekoliko hiljada pripadnika Sekuritatee to još ne znaju i još pucaju na ljude, ali to će se završiti uskoro. Veći problem predstavlja šta da uradimo sa jedan od tri čoveka koji je špijunirao za staru vlast, a?“

Fortuna se ponovo nasmejao, i na iznenadnom svetlu farova vojnog kamiona koji je dolazio iz drugog pravca, video sam njegovu siluetu dok je slegao ramenima. Sada se na unutrašnjosti prozora kondenzacija polako mrznula. Prsti su mi se ukočili od studeni i jedva sam osećao nožne prste u apsurdno otmenim cipelama marke bali koje sam obuo tog jutra. Dok smo ulazili u grad, sastrugao sam malo leda s prozora.

“Znam da ste vi mnogo važni ljudi sa Zapada”, rekao je Radu Fortuna, a dah mu je stvarao oblačak koji se dizao ka krovu kombija kao odbegla duša. “Znam da ste vi čuveni zapadnjački milijarder gospodin Vernor Dikon Trent, koji plaća ovu posetu”, rekao je pokazavši glavom ka meni, “ali se bojim da sam ostala imena zaboravio.”

Dona Veksler nas je predstavila. “Doktor Ejmsli je iz Svetske zdravstvene organizacije... Otac Majki O’Rork predstavlja i Čikašku nadbiskupiju i fondaciju Spasimo decu.“

“Ah, lepo što imamo i sveštenika“, rekao je Fortuna, a meni se učinilo da u njegovom glasu čujem nešto nalik na ironiju.

“Doktor Leonard Paksli, profesor ekonomije na Univerzitetu Prinston“, nastavila je Vekslerova. “Dobitnik Nobelove nagrade za ekonomiju 1978.“

Fortuna se naklonio starom profesoru. Paksli tokom leta iz Frankfurta nijednom nije progovorio i sada je delovao izgubljeno u ogromnom kaputu i naborima debelog šala: starac u potrazi za klupom u parku.

“Dobro došli“, rekao je Fortuna, “iako naša zemlja trenutno nema ekonomiju.”

“Majku mu, je li ovde uvek ovako hladno?”, začuo se glas duboko iz slojeva vune. Profesor nobelovac je zatrupkao sitnim stopalima. “Pingvini bi pali u nesvest.”

“I gospodin Karl Beri, koji predstavlja kompaniju AT&T“, završila je Vekslerova.

Bucmasti biznismen pored mene dunuo je u lulu, izvadio je iz usta, klimnuo glavom Fortuni pa se vratio pušenju, kao da je lula neophodan izvor toplote. Na časak mi se ukazala suluda vizija kako se nas sedmoro u kombiju tiskamo oko žara Berijeve lule.

“A kažete da našeg sponzora, gospodina Trenta, već znate”, dovršila je Vekslerova.

“Da“, reče Radu Fortuna. Oči su mu sjaktale dok me je gledao kroz dim Berijeve lule i maglu sopstvenog daha. U tim sjajnim očima gotovo da sam video svoj lik — veoma star čovek, duboko usađene oči utonule još dublje od umora, telo smežurano i sparušeno u skupom odelu i kaputu. Siguran sam da sam izgledao stariji od Pakslija, stariji od Metuzalema... stariji od samog boga.

“Koliko razumem, niste prvi put u Rumuniji?”, nastavio je Fortuna. Video sam kako vodičeve oči jače sjaje dok smo ulazili u osvetljeni deo grada. Neposredno posle rata proveo sam neko vreme u Nemačkoj. Prizor koji se video kroz prozor iza Fortune podsetio me je na te dane. Na Trgu palate bilo je još tenkova, crnih obrisa za koje bi neko pomislio da su napuštene gomile starog metala da nas jedna kupola nije pratila u prolazu. Bilo je i pocrnelih ljuštura izgorelih automobila i bar jedan oklopni transporter koji je sada bio samo komad čađavog čelika. Skrenuli smo levo i prošli pored Centralne univerzitetske biblioteke; njena zlatna kupola i kićeni krov srušili su se između čađavih, izrovašenih zidova.

“Da“, rekao sam. “Bio sam ovde i ranije.”

Fortuna se nagnuo ka meni. “A možda će sada neka vaša kompanija da ovde otvori postrojenje, je li?“

“Možda.”

Fortunin pogled nije se odvajao od mene. “Mi ovde radimo veoma jeftino”, prošaputao je toliko tiho da sumnjam da ga je čuo bilo ko sem Karla Berija. “Veoma jeftino. Radna snaga je ovde veoma jeftina. Život je ovde veoma jeftin.”

Skrenuli smo levo sa pustog Bulevara pobede, ponovo desno na Bulevar Nikolaja Balčeskua i onda je kombi uz škripu guma stao ispred najviše zgrade u gradu, dvadesetdvospratnog hotela Interkontinental.

“Ujutru, gospodo”, rekao je Fortuna dok je ustajao i mahao ka obasjanom foajeu, “videćemo novu Rumuniju. Želim vam san bez snova.”

Drugo poglavlje

Naša grupa je sledeći dan provela na sastancima sa “zvaničnicima“ prelazne vlade, većinom pripadnicima nedavno obrazovanog Fronta nacionalnog spasa. Dan je bio tolika mračan da su se ulične svetiljke uključile na širokom Bulevaru Nikolaja Balčeskua i Bulevaru republike. Zgrade se nisu grejale... ili se to bar nije primećivalo... a ljudi s kojima smo razgovarali izgledali su gotovo istovetno u ogromnim, sivim vunenim kaputima. Tog dana smo razgovarali sa jednim Ðureskuom, dvoje Tismaneanusa, jednim Borosojuom, za koga se ispostavilo da uopšte nije predstavnik novih vlasti... uhapšen je odmah pošto smo završili razgovor s njim... nekoliko generala među kojima su bili i Popesku, Lupoj i Ðurđu, i na kraju s pravim vođama, među kojima su bili i Petre Roman, predsednik prelazne vlade, Jon Ilijesku i Dumitru Mazilu, koji su bili i predsednik i potpredsednik u Čaušeskuovom režimu.

Njihova poruka bila je ista: čitava država nam stoji na raspolaganju i biće večno zahvalni na pomoći koju uspemo da obezbedimo u Americi. Političari su se prema meni ophodili s najvećim poštovanjem zato što su čuli moje ime i zbog ogromnog novca koji sam predstavljao, ali čak je i u toj učtivoj pažnji bilo nečeg pomalo odsutnog. Bili su poput ljudi koji usred haosa hodaju u snu.

Pošto smo se te večeri vratili u Interkontinental, posmatrali smo kako gomila ljudi  većinom, činilo se, kancelarijskih radnika koji su na kraju radnog dana krenuli iz kamenih košnica u centru grada  mlati tri muškarca i ženu. Radu Fortuna se osmehnuo i pokazao široki trg ispred hotela gde je gomila narastala. “Tu... na Univerzitetskom trgu prošle nedelje... kada je narod došao da demonstrira i peva, znate? Vojni tenkovi gazili ljude, mnoge pobili. To su verovatno doušnici Sekuritatee.“

Pre nego što se kombi zaustavio ispred hotela, nakratko smo videli vojnike kako uz udarce kundacima odvode te navodne doušnike, dok je gomila nastavila da ih pljuje i udara.

“Ne biva kajgana bez razbijenih jaja”, promrmljao je naš profesor dok ga je otac O’Rork streljao pogledom, a Radu Fortuna se zadovoljno smeškao.

“Covek bi pomislio da je Čaušesku bio bolje pripremljen za opsadu”, rekao je doktor Ejmsli posle večere. Zadržali smo se u trpezariji pošto se činilo da je tu toplije nego u našim sobama. Konobari i neka vojna lica besciljno su šetkali kroz taj veliki prostor. Novinari su brzo večerali, uz maksimum buke, pa su se preselili tamo gde novinari idu da piju i budu cinični.

Radu Fortuna nam se pridružio na kafi, i onda nam je pokazao svoj uvežbani kez pun razmaknutih zuba “Hoćete da vidite kako je Čaušesku bio spreman?”

Ejmsli, otac O’Rork i ja smo rekli da nas to zanima. Karl Beri je rešio da ode u svoju sobu i pokuša da razgovara sa Amerikom a doktor Paksli je pošao za njim, gunđajući kako će ranije leći. Fortuna nas je poveo napolje na studen, pa mračnim ulicama do čađave ljušture predsedničke palate. Iz senki je izašao stražar, digao kalašnjikov i zatražio lozinku, ali je Fortuna nešto tiho rekao i ovaj nas je propustio da prođemo.

U palati nije bilo svetla sem povremene vatre u buretu kraj kojeg su se grejali dobrovoljci i vojnici. Na sve strane bio je isprevrtan nameštaj, zavese počupane sa visokih prozora, papiri razbacani po podu a pločice umazane nečim smeđim. Fortuna nas je poveo uzanim hodnikom, kroz niz prostorija koje su izgledale kao rezidencijalne, pa se zaustavio kod nečega što je ličilo na običan plakar. Unutar plakara nalazila su se samo tri petrolejke na polici. Fortuna je zapalio petrolejke, dao jednu Ejmsliju a jednu meni, pa dodirnuo ispupčenje na zadnjem zidu. Pokretna ploča se otvorila i pojavile su se kamene stepenice.

“Gospodine Trente“, zaustio je Fortuna, namršteno gledajući moj štap i staračke, drhtave ruke. Svetlost fenjera bacala je nestalne senlce po zidovima. Pružio je ruku da zatraži petrolejku. “Ima mnogo stepenica. Možda...“

“Mogu“, procedio sam. Zadržao sam fenjer.

Radu Fortuna je slegnuo ramenima i poveo nas dole.

Sledećih pola sata bili su kao u snu, gotovo halucinantni. Stepenište je vodilo u komore pune odjeka iz kojih su se granali izukrštani kameni tuneli i druga stepeništa. Fortuna nas je vodio dublje u taj lavirint, a naša svetla su se odbijala od zakrivljenih tavanica i glatkog kamena.

“Gospode bože“, šaputao je doktor Ejmsli posle desetak minuta, “pa ovi hodnici se pružaju kilometrima.”

“Da, da“, osmehivao se Radu Fortuna. “Mnogo kilometara.”

Nailazili smo na ostave sa automatskim oružjem na policama i sa gas-maskama koje vise s kuka; bilo je komandnih centara s radio-uređajima i monitorima koji su sada stajali u mraku, neki uništeni kao da su luđaci sa sekirom iskalili bes na njima, neki i dalje pokriveni najlonom, kao da samo čekaju operatere da ih uključe; bilo je vojničkih spavaonica s ležajevima, pećima i grejalicama na ložulje, koje smo odmerili sa zavišću. Neke spavaonice delovale su netaknuto, druge su očigledno bile poprište panične evakuacije ili jednako paničnih oružanih obračuna. Na zidovima i podovima tih odaja bilo je krvi, a mrlje su bile više crne nego crvene na svetlu naših šištavih svetiljki.

U daljim krajevima tunela bilo je još tela, neka su ležala u lokvama vode koja je kapala iz pregrejanih otvora za ventilaciju, druga su pala iza barikada podignutih na brzinu na raskršćima podzemnih prolaza.

U kamenim odajama smrdelo je kao u mesari.

“Sekuritatea“, rekao je Fortuna i pljunuo na jednog čoveka u smeđoj košulji koji je potrbuške ležao u zamrznutoj lokvi. “Pobegli su ovde dole kao pacovi, i mi smo ih dokrajčili kao pacove. Razumete?“

Otac O’Rork je dugo čučao pored jednog tela, oborene glave. Onda se prekrstio i ustao. Na njegovom licu nije bilo preneraženosti ili gađenja. Sećam se da mi je neko rekao da je bradati sveštenik bio u Vijetnamu.

Doktor Ejmsli je rekao: “Ali Čaušesku se nije povukao u ovu... tvrđavu?”

“Nije.“ Fortuna se osmehnuo.

Doktor je pogledao oko sebe. “Za ime božje, a zašto nije? Da je ovde organizovao otpor, mogao je da izdrži mesecima.”

Fortuna slegnu ramenima. “Umesto toga, čudovište je rešilo da beži helikopterom. Bežalo.... ne? Bežao, da... bežao je u Trgovište, sedamdeset kilometara odavde, znate? Troje ljudi videlo njega i kravetinu kako ulaze u kola. Uhvatili ga.“

Doktor Ejmsli je digao petrolejku na ulazu u novi tunel iz koga se širio užasan smrad. Doktor je brzo sklonio svetio. “Ali pitam se zašto..

Fortuna je zakoračio bliže i jarko svetio je obasjalo stari ožiljak na njegovom vratu koji ranije nisam primetio.

“Kažu njegov... savetnik... Mračni savetnik... rekao mu da ne dođe ovde.“ Osmehnuo se.

Otac O’Rork se zagledao u Rumuna. “Mračni savetnik. Zvuči kao da je njegov saradnik bio đavo.“

Radu Fortuna klimnu glavom.

Doktor Ejmsli huknu. “Je li taj đavo pobegao? Ili je on bio jedan od onih nesrećnika koje smo tamo videli?“

Naš vodič nije odgovorio, već je ušao u jedan od četiri tunela koji su se odatle granali. Kameno stepenište vodilo je uvis.

“U Narodno pozorište“, rekao je tiho, mašući da prođemo ispred njega. “Oštećeno je ali nije uništeno. Vaš hotel je odmah pored.”

Sveštenik, doktor i ja krenuli smo gore, a svetlost petrolejki bacala je naše pet metara visoke senke na zasvođene zidove iznad nas. Otac O’Rork je stao i pogledao Fortunu. “Vi ne idete?”

Mali vodič se osmehnuo i odmahnuo glavom. “Sutra vas vodimo tamo gde je sve počelo. Sutra idemo u Transilvaniju.”

Doktor Ejmsli se osmehnuo svešteniku i meni. “Transilvanija”, ponovio je. “Čovek odmah pomisli na Belu Lugošija.” Okrenuo se da kaže nešto Fortuni, ali je čovečuljak već nestao. Čak ni odjek koraka ni odsjaj lampe nije pokazivao kojim tunelom je otišao.

Treće poglavlje

U Temišvar, grad od 300.000 stanovnika u zapadnoj Transilvaniji, leteli smo starim avionom s propelerima, marke tupoljev, sada u vlasništvu Taroma, državne avio-kompanije. Vlasti nisu dozvolile da moj lirdžet leti između gradova u Rumuniji. Imali smo sreće; let je kasnio samo sat i po. Veći deo puta smo leteli kroz oblake, u avionu nije bilo unutrašnjih svetala, ali to nije bilo bitno zato što nije bilo ni stjuardesa ni ponuđene hrane i pića. Doktor Paksli je većim delom puta gunđao, ali su urlik propelera i jeka metala, dok smo cupkali kroz turbulencije i olujne oblake, nadjačali većinu njegovih pritužbi.

Nedugo pošto smo uzleteli, koji tren pre nego što smo zašli u oblake, Fortuna se nagnuo i pokazao kroz prozor, snegom prekriveno ostrvo na jezeru koje se nalazilo oko trideset kilometara severno od Bukurešta. “Snagov“, rekao je i posmatrao moje lice.

Spustio sam pogled, video obrise tamne crkve na ostrvu pre nego što su oblaci zaklonili vidik, pa sam ponovo pogledao Fortunu. “Da?“

“Vlad Cepeš tu sahranjen”, rekao je Fortuna, još me gledajući.

Klimnuo sam glavom. Fortuna se vratio čitanju Tajma na mutnom svetlu, mada mi uopšte nije bilo jasno kako je neko mogao da se usredsredi ili čita na tako nemirnom letu. Čas kasnije Karl Beri se nagnuo na sedišta iza mene i prošaputao: “Ko je, dođavola, Vlad Cepeš? Neko ko je poginuo u borbama?”

U kabini je sada bilo toliko mračno da sam jedva uspeo da razaznam Berijevo lice koji centimetar ispred svojih očiju. “Drakula”, rekao sam direktoru iz kompanije AT&T.

Beri je obeshrabreno uzdahnuo, pa se ponovo zavalio u sedište i pritegnuo pojas, kada smo počeli još žešće da propadamo i skačemo.

“Vlad Nabijač”, prošaputao sam za sebe.

Struje nije bilo tako da su mrtvačnicu hladili prosto tako što su otvorili sve visoke prozore. Svetio je i dalje bilo prilično slabo, kao da ga guše tamnozeleni zidovi, prljava prozorska okna i večiti niski oblaci, ali ipak dovoljno da obasja niz leševa na stolovima i skoro po čitavom podu. Morali smo da ih zaobilazimo, da pažljivo stupamo između golih nogu, belih lica i nadutih stomaka, samo da bismo se pridružili Fortuni i rumunskom doktoru u sredini sobe. U dugačkoj prostoriji bilo je bar tri ili četiri stotine tela... ne računajući nas.

“Zašto ovi ljudi nisu sahranjeni?”, upitao je otac O’Rork, sa šalom preko lica. Glas mu je bio ljutit. “Umrli su najmanje nedelju dana ranije, zar ne?”

Fortuna je to preveo temišvarskom doktoru, koji je slegnuo ramenima. Fortuna je slegnuo ramenima. “Jedanaest dana otkako je Sekuritatea ovo uradila”, rekao je. “Uskoro sahrane. Kako se ono kaže... ovdašnje vlasti, hoće da pokažu zapadnim novinarima i tako mnogo važnim ljudima kao što ste vi. Vidite, vidite.“ Fortuna je raširio ruke oko sebe, gotovo kao da je ponosan kuvar što predstavlja gozbu koju je pripremio.

Na stolu ispred nas ležao je leš starca. Šake i stopala su mu amputirani nečim ne preterano oštrim. Na donjem delu stomaka i genitalijama bilo je opekotina, a na grudima su se videli otvoreni ožiljci koji su me podsećali na snimke reka i kratera Marsa koje je načinila sonda Viking.

Progovorio je rumunski doktor. Fortuna je prevodio. “On kaže, agenti Sekuritatee, igraju se s kiselinom. Znate? A ovde...“

Mlada žena je ležala na podu, potpuno odevena, samo što je materijal bio rastrgnut od njenih grudi pa do stidne kosti. Isprva sam pomislio da vidim još jedan sloj poderanih, crvenih krpa, a onda sam shvatio da je to zapravo crvena unutrašnjost njenog otvorenog trbuha. Sedmomesečni fetus je ležao u njenom krilu kao odbačena lutka. Bio bi dečak.

“Ovamo“, naredio je Fortuna, zakoračivši kroz lavirint nogu i mahnuo.

Dečaku je bilo oko deset godina. Smrt i još nedelju dana ledene hladnoće zategli su i zamrljali njegovu put tako da je postala nalik na pergament, ali je bodljikava žica oko njegovih ruku i nogu još bila sasvim vidljiva. Ruke su mu bile vezane iza leđa takvom silinom da su ramena izletela iz zglobova. Muve su mu napale oči i od skrame njihovih jaja činilo se da dete nosi bele naočari.

Profesor Paksli je ispustio neodređen zvuk i isteturao se iz sobe, gotovo se saplevši o izložena tela. Čvornovata ruka jednog starca kao da je grabila profesorove pantalone dok je bežao.

Otac O’Rork je zgrabio Fortunu za revere i zamalo odvojio čovečuljka od zemlje. “Zašto nam, dođavola, ovo pokazujete?”

Fortuna se nacerio. “Ima još, oče. Dođite.”

“Čaušeskua su zvali Vampir” rekla je Dona Veksler, koja je stigla drugim letom i pridružila nam se.

“A ovde u Temišvaru je sve počelo”, rekao je Karl Beri, povlačeći dim iz lule i osmatrajući sivo nebo, sive zgrade, sivu bljuzgavicu na ulici i sive ljude koji su išli kroz mutno svetio.

“Ovde u Temišvaru je izbila konačna eksplozija”, rekla je Vekslerova. “Mlađa generacija je već neko vreme postajala sve nemirnija. Čaušesku je zaista sam sebi potpisao smrtnu presudu kada je stvorio tu generaciju.”

“Stvorio generaciju”, ponovio je otac O’Rork. “Objasnite.”

Vekslerova je objasnila. Čaušesku je sredinom šezdesetih zabranio abortuse, prekinuo uvoz tableta za kontracepciju i dijafragmi i objavio da je dužnost svake žene da rodi što više dece.

Još važnije, vlasti su ponudile nagrade i smanjenje poreza za porodice koje se odazovu pozivu za povećanje nataliteta. Parovi koji su imali manje od petoro dece čak su morali da plaćaju kazne i dodatne poreze. Između 1966. i 1976, po rečima Vekslerove, natalitet se povećao za četrdeset procenata, mada je postojao i ogroman rast smrtnosti novorođenčadi.

“Taj višak mladih ljudi, dvadesetogodišnjaka, krajem osamdesetih je predstavljao jezgro revolucije”, rekla je Dona Veksler. “Nisu imali posao, nisu imali izgleda da upišu studije. .. čak nisu imali izgleda na pristojan krov nad glavom. Oni su započeli proteste u Temišvaru i drugde.”

Otac O’Rork je klimnuo glavom. “Ironično... ali prikladno.”

“Naravno”, rekla je Vekslerova, pošto je zastala blizu železničke stanice, “većina seljačkih porodica nije mogla da podiže toliku decu...“ Zastala je a na licu joj je bio posramljeni tik diplomate.

“Pa šta se desilo s tom decom?“, upitao sam. Bilo je tek rano popodne, ali je svetio već zgaslo i prešlo u zimski suton. Na tom delu glavnog temišvarskog bulevara nije bilo ulične rasvete. Negde daleko niz prugu zaječala je lokomotiva.

Žena iz ambasade je odmahnula glavom, ali je Radu Fortuna prišao bliže. “Noćas idemo vozom u Sebeš, Sibinj, Kopša Miku i Sigišoaru”, rekao je Rumun sa osmehom. “Videćete kuda idu bebe.“

Kroz prozor voza videli smo kako se zimsko veče pretvorilo u zimsku noć. Voz je prolazio kroz planine oštre poput trulih zuba — jesu li to planine Fagaraš ili Bučeđi, tada nisam mogao da se prisetim — jadna zbijena sela i oronula imanja utopljena u mrak koji je narušavala tek poneka petrolejka u dalekim prozorima. Iluzija je načas bila savršena, pa sam pomislio da putujem tim planinama u petnaestom veku, da putujem kočijom u zamak na reci Arđeš, da jurim kroz planinske prevoje u begu od neprijatelja koji...

Trgnuo sam se i shvatio da sam zamalo zadremao. Bila je Nova godina, poslednja noć 1989. i zora će doneti deceniju za koju se smatralo da je poslednja u milenijumu. Ovde se, međutim, kroz prozor i dalje video petnaesti vek. Jedini upliv savremenog doba koji smo sreli otkako smo uveče krenuli iz Temišvara bilo je poneko vojno vozilo koje je išlo snežnim putevima i retki električni kablovi koji su vijugali iznad drveća. Onda su ti slabašni znaci nestali i ostala su samo sela, petrolejke, hladnoća i poneka zaprega s mršavim konjima koje teraju ljudi umotani u tamnu vunu. Onda su čak i seoske ulice bile prazne dok je voz jurio, nigde se ne zaustavljajući. Shvatio sam da je u nekim selima potpuni mrak, mada još nije bilo deset, i pošto sam se nagnuo bliže i obrisao prozor, video sam da je selo kroz koje sada prolazimo mrtvo — kuće su bile puste, kameni zidovi srušeni, pomoćne zgrade propale.

“Sistematizacija”, prošaputao je Radu Fortuna, koji se tiho pojavio pored mene na hodniku. Jeo je crni luk.

Nisam pitao za objašnjenje, ali se naš vodič i čovek za vezu osmehnuo i svejedno mi ga pružio. “Čaušesku je želeo da uništi sve staro. Rušio je sela, selio hiljade ljudi u gradska naselja kao Bulevar pobede socijalizma u Bukureštu... kilometri i kilometri visokih solitera. Samo soliteri nisu bili gotovi kada je porušio i raselio ljude odavde. Nema grejanja. Nema vode. Nema struje... struju je izvozio, razumete. Tako seoski ljudi, koji su ovde imali malu kuću i posedovali je trista, možda četiristo godina, sada žive na devetom spratu u lošoj zgradi od cigle u čudnom gradu... nema prozora, leden vetar duva. Mora da nose vodu kilometar, pa na deveti sprat.”

Zagrizao je luk i klimnuo glavom kao da je zadovoljan. “Sistematizacija.” Otišao je niz zadimljeni hodnik.

Planine su promicale u mraku. Ponovo sam zadremao... prošle noći sam malo spavao, bez snova ili sa njima, a noć pre toga u avionu takođe nisam oka sklopio... ali sam se sada naglo trgao i uvideo da je profesor seo pored mene.

“Ne radi grejanje, majku mu“, prošaputao je i umotao se šalom. “Pomislio bi čovek da će u ovom navodno vagonu prve klase biti toplije zbog tolikih prokletih seljaka, koza, pilića i čega sve ne, ali je hladno kao sisa madam Čaušesku.”

Zatreptao sam zbog tog poređenja.

“Zapravo”, rekao je doktor Paksli zavereničkim šapatom, “i nije tako loše kao što govore.”

“Mislite na hladnoću?”, upitao sam.

“Ne, ne. Na ekonomiju. Čaušesku je bio možda jedini svetski lider u ovom veku koji je otplatio sve spoljne dugove svoje zemlje. Naravno, da bi u tome uspeo, morao je da izvozi hranu, struju i robu široke potrošnje, ali Rumunija trenutno nema spoljni dug. Ni pare.”

“Hmmm”, rekao sam, pokušavajući da se prisetim odlomka sna koji sam sanjao za onih nekoliko trenutaka.

Nešto o krvi i gvožđu.

“Trgovački suficit od jedan zarez sedam milijardi dolara”, šaputao je Paksli, nagnuvši se dovoljno blizu da shvatim kako je i on večerao crni luk. “A ništa ne duguju ni Zapadu ni Rusima. Neverovatno.”

“Ali ljudi crkavaju od gladi”, rekao sam tiho. Vekslerova i otac O’Rork su spavali na sedištu ispred nas. Bradati sveštenik je nešto mrmljao, kao da se bori s ružnim snovima.

Paksli je mahnuo rukom da odbaci moju primedbu. “Kada se Nemačka bude ujedinila, znate li koliko će zapadni Nemci morati da investiraju, samo da osposobe infrastrukturu na istoku?” Ne sačekavši moj odgovor, nastavio je. “Stotinu milijardi maraka... i to samo da se stvari pokrenu. U Rumuniji je infrastruktura toliko jadna da nema šta da se ruši. Samo odbacite industrijsko ludilo kojim se Čaušesku toliko ponosio, upotrebite jeftinu radnu snagu... gospode bože, čoveče, pa oni skoro da su kmetovi... i sagradite industrijsku infrastrukturu kakvu poželite. Južnokorejski model, Meksiko... sve je širom otvoreno za zapadnu korporaciju koja je spremna da prihvati taj izazov.”

Pretvarao sam se da sam ponovo zadremao, pa je na kraju profesor otišao da nađe nekog drugog kome će objašnjavati osnove ekonomije. Sela su prolazila u tami dok smo zadirali sve dublje u transilvanske planine.

U Sebeš smo stigli pre zore i tu nas je čekao neki birokrata koji nas je poveo u sirotište.

Ne, sirotište je previše lepa reč. To je bilo stovarište, ništa bolje grejano od drugih hladnjača u kojima smo do tada boravili, sa istim prljavim podom i oljuštenim zidovima koji su do visine očiju bili obojeni u mučnu zelenu boju, a iznad toga u leproznu sivu. Glavna dvorana je bila široka bar stotinu metara.

Bila je prepuna kolevki.

Ponovo je to previše lepa reč. Nisu to bile kolevke, već niski metalni kavezi bez poklopca. U kavezima su bila deca. Od novorođenčadi do desetogodišnjaka. Nijedno nije izgledalo u stanju da hoda. Sva su bila ili gola ili umotana u prljave rite. Mnoga su vrištala ili nemo plakala, a oblaci njihovog daha dizali su se u hladnom vazduhu. Žene strogog lica, sa neobičnim bolničkim kapama stajale su i pušile na periferiji tog ogromnog ljudskog skladišta, povremeno zalazeći među kaveze da grubo dodaju flašicu nekom detetu... ponekad sedmogodišnjaku ili osmogodišnjaku... ili češće da nekog pljesnu da ućuti.

Birokrata i direktor “sirotišta“, koji nije gasio cigaretu, održao nam je govor koji Fortuna nije udostojio prevoda, a onda su nas proveli kroz sobu i otvorili visoka vrata.

Nova prostorija, veća, otvarala se u daljinu ispunjenu hladnom maglom. Slabašno jutarnje svetio padalo je u prugama na lica i kaveze. U toj prostoriji je bilo gotovo hiljadu dece, nijedno starije od dve godine. Neka su plakala, njihovo detinje zapomaganje odjekivalo je između hladnih pločica, ali je većina delovala previše slabo i letargično čak i za plač, dok su ležala na tankim, izmetom umazanim krpama. Neka su ležala u fetalnom grču, na ivici izgladnelosti. Neka su izgledala mrtvo.

Radu Fortuna se okrenuo i prekrstio ruke. Osmehivao se. “Sad vidite gde idu bebe, da?“

Četvrto poglavlje

U Sibinju smo našli skrivenu decu. Taj centralni transilvanski grad od 170.000 stanovnika imao je četiri sirotišta i svako je bilo veće i jadnije od onog u Sebešu. Doktor Ejmsli je zahtevao, preko Fortune, da nam dozvole da vidimo decu zaraženu sidom.

Upravnik Državnog sirotišta 319, stare zgrade bez prozora, u senci gradskih zidina iz šesnaestog veka, apsolutno je odbio da prizna da tu ima bilo kakvih beba obolelih od side. Odbio je da nas pusti u sirotište. Odbio je, u jednom trenutku, da prizna da je on upravnik Državnog sirotišta 319, uprkos pločici na njegovim vratima i stolu.

Fortuna mu je pokazao naše papire i odobrenja, zajedno s ličnim pozivom na saradnju od predsednika prelazne vlade, predsednika Ilijeskua i potpredsednika Mazilua.

Upravnik je iskrivio lice, povukao dim kratke cigarete, odmahnuo rukom i rekao nešto prezrivo.

“Ja naređenja primam od Ministarstva zdravlja”, preveo je Radu Fortuna.

Bio je potreban gotovo čitav sat da se dobije veza sa glavnim gradom, ali je Fortuna na kraju uspeo da porazgovara s nekim u kancelariji predsednika vlade, pa je taj neko pozvao Ministarstvo zdravlja, a oni su obećali da će smesta pozvati Državno sirotište broj 319. Nešto više od dva sata kasnije, stvarno su pozvali, upravnik je zarežao nešto na Fortunu, bacio opušak na prljave pločice prekrivene brojnim drugim opušcima, prasnuo na bolničara i dao Fortuni veliku alku s ključevima.

Odeljenje za sidu nalazilo se iza četvoro zaključanih vrata. Tu nije bilo bolničarki, nije bilo doktora... uopšte nije bilo odraslih. Nije bilo ni kolevki; mala deca su sedela na pločicama ili su se otimala za mesto na nekom od pet-šest golih i izmetom umazanih dušeka nabacanih uza zid. Bila su naga a glave su im bile obrijane. Soba nije imala prozora i osvetljavalo ju je nekoliko golih sijalica od 40 vati, razmeštenih na svakih deset ili petnaest metara. Neka deca su se okupljala u krugovima mutnog svetla, dizala natečene oči ka njima kao ka suncu, ali je većina ležala u dubokim senkama. Starija deca su četvoronoške milela da izbegnu svetio kada smo otvorili čelična vrata.

Bilo je očigledno da se pod pere šmrkom svakih nekoliko dana — između ispucalih pločica bilo je vode — i bilo je jednako očigledno da drugih higijenskih mera nema. Dona Veksler, doktor Paksli i gospodin Beri su se okrenuli i pobegli od smrada. Doktor Ejmsli je opsovao i udario pesnicom po kamenom zidu. Otac O’Rork je prvo zurio, njegovo irsko lice potamnelo je od besa, a onda je krenuo od deteta do deteta, dodirivao im je glave, tiho im šaputao na jeziku koji nisu razumeli, dizao ih u naručje. Obuzeo me je snažan utisak da većinu te dece niko nikada nije zagrlio, možda čak ni dodirnuo.

Radu Fortuna je ušao u sobu za nama. Nije se osmehivao. “Drug Čaušesku nam je rekao da je sida kapitalistička bolest”, prošaputao je. “Rumunija nema zvaničnih slučajeva side. Ni jednog jedinog.”

“Gospode bože, gospode bože“, mrmljao je doktor Ejmsli dok je išao od deteta do deteta. “Većina su u poodmaklim fazama bolesti uzrokovanih virusom side. A pate i od pothranjenosti i avitaminoze.” Digao je pogled i iza naočara su sijale suze. “Koliko su dugo ovde?“

Fortuna je slegnuo ramenima. “Većina njih možda otkako su male bebe. Roditelji doveli ovde. Bebe ne izlaze iz ove sobe, zato tako malo njih zna da hoda. Niko da ih pridrži kad probaju.”

Doktor Ejmsli je ispalio niz psovki koje kao da su zadimile ledeni vazduh. Fortuna je klimnuo glavom.

“Ali zar niko nije dokumentovao ovo... ovu... tragediju?”, upitao je doktor Ejmsli prigušenim glasom.

Sada se Fortuna osmehnuo. “O, da, da. Doktor Patrasku sa Instituta za virusologiju Stefan S. Nikolau, on kaže da je ovo desilo pre tri... možda četiri godine. Prvo dete koje testirao, bilo zaraženo. Mislim da je šest od sledećih četrnaest takođe bilo bolesno od side. Svi gradovi, sva državna skloništa u koja je išao, mnogo, mnogo bolesna deca.”

Doktor Ejmsli je ustao i prekinuo da baterijskom lampom osvetljava oči komatoznog deteta. Ejmsli je zgrabio Fortunu za revere i na trenutak sam bio siguran da će udariti malog vodiča u lice. “Pobogu, čoveče, zar nikome nije rekao?”

Fortuna je bezizražajno zurio u doktora. “O, da. Doktor Patrasku, rekao je Ministarstvu zdravlja. Oni su rekli da smesta prestane. Otkazali su seminar o sidi sa doktorovog rasporeda... onda spalili njegove beleške i... kako se ono kaže? Male vodiče za sastanke... programe. Konfiskovali su štampane programe i spalili ih.”

Otac O’Rork je spustio jedno dete. Tanke ruke dvogodišnjakinje pružale su se ka svešteniku dok je ispuštala neodređene, molećive zvuke — molbu da je ponovo digne. On ju je podigao i čvrsto privio njenu ćelavu i krastavu glavu na obraz. “Majku im njihovu”, prošaputao je sveštenik, glasom kao da blagosilja. “I onima u Ministarstvu. I onome skotu dole. I Caušeskuu. Neka svi gore u paklu.“

Doktor Ejmsli je ustao sa mesta gde je čučao pored mališana koji je bio sav od rebara i nadutog stomaka. “Ovo dete je mrtvo.“ Ponovo se okrenuo ka Fortuni. “Kako je, pobogu, moguće da se ovo dešava? Nije moguće da među stanovništvom već ima toliko slučajeva side, zar ne? Ili su ovo deca narkomana?”

U doktorovim očima sam video i drugo pitanje: u naciji gde prosečna porodica nema para da kupi hranu i gde se posedovanje narkotika kažnjava smrću, kako je moguće da narkomani imaju toliko dece?

“Dođite”, rekao je Fortuna pa je poveo doktora i mene iz tog odeljenja smrti. Otac O’Rork je ostao da diže i grli jedno po jedno dete.

U “zdravom odeljenju” u prizemlju, koje se razlikovalo od sirotišta u Sebešu samo po veličini — u beskrajnom moru metalnih kolevki bilo je sigurno više od hiljadu dece — bolničarke su se tromo kretale od deteta do deteta i davale im staklene flašice s mlekom u prahu, a onda, kada bi dete počelo glasno da sisa, i injekciju. Onda bi bolničarka obrisala iglu krpom koja joj je visila o pojasu, ponovo je gurnula u veliku ampulu na poslužavniku i ubrizgala je sledećem detetu.

“Majko božja”, prošaputao je doktor Ejmsli. “Nemate špriceve za jednokratnu upotrebu?”

Fortuna odmahnu rukom. “Kapitalistički luksuz.”

Ejmsliju se lice tako zacrvenelo da sam pomislio kako mu pucaju kapilari. “Pa šta je onda s jebenim autoklavima!“

Fortuna slegnu ramenima i nešto upita najbližu bolničarku. Ona odsečno odgovori pa se vrati injekcijama.

“Kaže da je autoklav pokvaren. Odavno pokvaren. Poslali u Ministarstvo zdravlja da se popravi”, prevodio je Fortuna.

“Koliko dugo?“, upita grubo Ejmsli.

“Pokvaren četiri godine“, reče Fortuna, pošto doviknu pitanje užurbanoj ženi. Ona se nije potrudila da se okrene kada je odgovorila. “Kaže da je bilo četiri godine pre nego što ga je poslala u Ministarstvo na popravku prošle godine.”

Doktor Ejmsli je prišao šestogodišnjem ili sedmogodišnjem detetu koje je ležalo u kolevci i sisalo flašu. Mleko je izgledalo kao siva voda. “A ovo sada dobijaju vitamine?”

“O ne”, odgovori Fortuna. “Krv.“

Doktor Ejmsli se ukipi, pa se polako okrenu. “Krv?”

“Da, da. Krv odraslih. Od nje male bebe budu jače. Ministarstvo zdravlja odobrilo... kažu da je veoma... kako se kaže... napredna medicina.”

Ejmsli je zakoračio ka bolničarki, pa je onda zakoračio ka Fortuni, a onda se okrenuo ka meni kao da će ubiti nekog od njih dvoje ako im se približi. “Krv odraslih, Trente. Isuse Hriste. To je teorijakoja je diskreditovana još u doba gasnog osvetljenja i fijakera. Pobogu, pa zar ne shvataju...“ Iznenada se ponovo okrenuo ka našem vodiču.

“Fortuna, gde nabavljaju tu... krv odraslih?”

“Ona se daje... ne, pogrešna reč. Ne daje, kupuje. Oni ljudi u velikim gradovima koji nemaju para uopšte, prodaju krv za bebe. Petnaest leja svaki put.”

Doktoru Ejmsliju se oteo nekakav grub zvuk, zvuk koji se ubrzo pretvorio u kikot. Zaklonio je oči rukom i zateturao se unazad, naslonivši se na poslužavnik pun flaša tamne tečnosti. “Plaćeni davaoci krvi“, prošaputao je za sebe. “Uličari... narkomani... prostitutke... i oni je daju deci u državnim sirotištima nesterilisanim iglama za višekratnu upotrebu.” Kikot se nastavio, postao glasniji. Doktor Ejmsli se odmakao od prljavih peškira, i dalje sa rukom na očima, a smeh je navirao duboko iz njegovog grla. “Koliko.zaustio je da pita Fortunu. Onda se nakašljao i probao ponovo. “Po proceni doktora Patraskua, koliko ima zaraženih sidom?”

Fortuna se namrštio dok je pokušavao da se priseti. “Mislim da je našao osamsto od prve dve hiljade. Posle veći broj.”

Ispod vizira od šake, doktor Ejmsli je rekao: “Četrdeset procenata. A koliko ukupno... ima dece u sirotištima?”

Naš vodič je slegnuo ramenima. “Ministarstvo zdravlja kaže možda dvesta hiljada. Ja mislim više... možda milion. Možda više.”

Doktor Ejmsli nije ponovo digao pogled niti je progovorio. Duboki smeh postao je glasniji i grleniji, i ja sam onda shvatio da to uopšte nije smeh, već jecanje.

Peto poglavlje

Nas šestoro se na kasnom popodnevnom suncu ukrcalo u voz za Sigišoaru. Otac O’Rork je ostao u sirotištu u Sibinju. Fortuna je planirao da se zaustavimo u jednom gradiću usput.

“Gospodine Trente, vama se dopadne Kopša Mika“, rekao je. “Zbog vas ga vidimo.”

Nisam se okrenuo da ga pogledam, već sam pogled zadržao na porušenim selima kraj kojih smo prolazili. “Još sirotišta?”, upitao sam.

“Ne, ne. Mislim, da... u Kopša Miki ima sirotište, ali ne idemo tamo. To je mali grad... šest hiljada ljudi. Ali on je razlog što ste došli u našu zemlju, zar ne?“

Okrenuo sam se da pogledam. “Industrija?”

Fortuna se nasmeja. “Ah, da... Kopša Mika ima industriju. Kao toliki drugi naši gradovi. A ovaj je tako blizu Sigišoari, gde je rođen mračni savetnik druga Čaušeskua.”

“Mračni savetnik”, prasnuo sam. “Šta to, pobogu, pričaš? Da je Caušeskuov savetnik bio Vlad Cepeš?” Vodič nije odgovorio.

Sigišoara je savršeno očuvan srednjovekovni grad gde čak i prisustvo nekoliko automobila na uzanim, kaldrmisanim ulicama deluje kao anahronizam. Brda oko Sigišoare istačkana su oronulim kulama i utvrdama, ali nijedna nije upečatljiva poput onih pet-šest očuvanih zamkova u Transilvaniji koji se reklamiraju kao Drakulin zamak da bi primamili lakoverne goste sa čvrstom valutom. Međutim, stara kuća na Trgu muzeja zaista je bila rodno mesto Vlada Drakule i njegov dom između 1431. i 1435. godine. Poslednji put kada sam ga video, pre mnogo godina, na spratu je bio restoran, a dole vinski podrum.

Fortuna se proteglio i otišao u potragu za jelom. Doktor Ejmsli je načuo naš razgovor, pa je seo pored mene. “Pa kakav je to čovek?“, prošaputao je. “Sad će početi da vam priča priče o duhovima i Drakuli. Gospode!”

Klimnuo sam glavom i pogledao preko planina i dolina koje su se širile u nijansama sive. Tu je bilo divljine kakvu nisam video nigde drugde na svetu, a proputovao sam više zemalja nego što ih ima u Ujedinjenim nacijama. Planinski obronci, duboke klisure i drveće delovali su zgrčeno, nakazno, kao da pokušavaju da pobegnu sa slike Hijeronimusa Boša.

“Kad bismo samo ovde imali posla s Drakulom”, nastavio je dobri doktor. “Pomislite samo, Trente... ako bi naša komisija objavila da je Vlad Cepeš živ i da lovi ljude po Transilvaniji, pa... majku mu... Ovde bi se sjatilo deset hiljada novinara. Kombiji sa satelitskim antenama na glavnom trgu u Sibinju slali bi izveštaje uživo svakoj TV mreži u Americi. Da neko čudovište ujede desetak ljudi, svet bi poludeo od radoznalosti... ali ovako, desetine hiljada ljudi je poginulo, stotine hiljada dece po stovarištima čekaju... majku mu.“ Klimnuo sam a nisam se okrenuo. “Banalnost zla“, prošaputao sam.

“Molim?”

“Banalnost zla.” Okrenuo sam se i mračno osmehnuo lekaru. “Drakula bi bio vest. Nesreća stotina hiljada žrtava političkog ludila, birokratije, gluposti... to je samo... nezgoda.”

Stigli smo u Kopša Miku nešto pre sumraka i odmah sam shvatio zašto je to “moj” grad. Vekslerova, Ejmsli i Paksli ostali su u vozu tokom polučasovne pauze; samo smo Karl Beri i ja tu imali posla. Fortuna nas je vodio.

Selo — bilo je to premalo mesto da bi se zvalo gradom — ležalo je u širokoj kotlini između starih planina. Na brdima je bilo snega, ali je sneg bio crn. Ledenjače koje su visile s mračnih streha bile su crne.

Pod nogama je bljuzgavica na nepopločanim ulicama bila mešavina sivog i crnog, a iznad svega je lebdeo vidljiv pokrov od crnog vazduha, kao da se milion mikroskopskih moljaca roji na zamirućem svetlu. Ljudi u crnim kaputima i s maramama išli su pored nas, vukući teška kola ili vodeći decu za ruku, a lica tih ljudi bila su crna kao čađ. Dok smo prilazili središtu sela, shvatio sam da nas troje koračamo kroz sloj pepela i gara dubok desetak centimetara. U Južnoj Americi i drugde viđao sam aktivne vulkane, a pepeo i ponoćno nebo bili su isti.

“Ovo je... kako se ono kaže... fabrika auto-guma”, rekao je Radu Fortuna, mahnuvši ka crnom industrijskom kompleksu koji je prekrivao kraj doline kao pali zmaj. “Pravi crni prah za gumene proizvode... radi dvadeset četiri časa dnevno. Nebo je uvek ovakvo...” Ponosno je pokazao ka crnoj izmaglici koja je sve prekrila.

Karl Beri je kašljao. “Gospode bože, kako ljudi mogu ovako da žive?”

“Ne žive dugo“, odgovorio je Fortuna. “Većina staraca, kao vi i ja, imaju trovanje olovom. Mala deca imaju... kako se kaže? Uvek kašlju?”

“Astmu”, rekao je Beri.

“Da, mala deca imaju astmu. Bebe se rađaju sa srcem koje je... kako se kaže... efektno?”

“Defektno”, rekao je Beri.

Zaustavio sam se stotinu metara ispred crne ograde i crnih zidova postrojenja. Selo iza nas bilo je skica nacrtana crnom bojom na sivoj podlozi. Čak ni ulične svetiljke nisu u potpunosti prodirale kroz čađave prozore. “Zašto je ovaj grad ’moj grad’, Fortuna?”, upitao sam.

Pružio je ruku ka fabrici. Crte na dlanu već su mu bile crne od čađi, ivica rukava bele košulje tamnosiva. “Čaušesku sada prošlost. Fabrika više ne mora da proizvodi gumene proizvode za Istočnu Nemačku, Poljsku, SSSR... Vi hoćete? Hoćete pravi za vašu kompaniju? Ne... kako se kaže... nema ekoloških obzira, nema propisa zbog kojih ne možete da radite šta želite, da bacate stvari gde želite. Dakle, hoćete?”

Stajao sam tamo na crnom snegu jedan dugačak trenutak i možda bih stajao i duže da voz nije zapištao da uskoro polazi. “Možda”, rekao sam. “Za sada, možda.”

Odvukli smo se nazad kroz pepeo.

Šesto poglavlje

Dona Veklser, doktor Ejmsli, Karl Beri i naš profesor emeritus, doktor Leonard Paksli, odvezli su se iz Sigišoare VIP kombijem nazad u Bukurešt. Ja sam ostao. Jutro je bilo tamno, s teškim oblacima koji su se valjali dolinom i izmaglicom ogrtali okolne grebene. Sivi kamen gradskih zidina sa jedanaest kamenih kula kao da se stapao sa sivim nebom i poklapao srednjovekovni grad čvrstom, sumračnom kupolom. Posle kasnog doručka, napunio sam termos, otišao sa starog gradskog trga i popeo se starim stepenicama do kuće na Muzejskom trgu. Gvozdena vrata vinskog podruma bila su zatvorena, a preko uzanih vrata za prvi sprat bila je spuštena teška rešetka. Starac koji je sedeo na klupi preko puta rekao mi je da je restoran zatvoren već nekoliko godina, da je država razmatrala da kuću pretvori u muzej, ali su onda zaključili da inostrani gosti ne bi plaćali čvrstu valutu da vide neku oronulu kuću... čak ni onu u kojoj je Vlad Drakula živeo pre pet vekova. Turisti su više voleli velike stare zamkove stotinu kilometara bliže Bukureštu; zamkove koji su podignuti vekovima pošto je prestala vladavina Vlada Cepeša.

Vratio sam se na drugu stranu ulice, sačekao da starac nahrani golubove i ode pa sam onda povukao tešku šipku koja je držala kapke. Okna na vratima bila su crna kao duša Kopša Mike. Vrata su bila zaključana, te sam kucnuo po vekovima starom staklu.

Fortuna je otvorio vrata i uveo me. Većina stolova i stolica bili su naslagani na grubom šanku, a od njih se paučina dizala do tavanskih greda potamnelih od dima. Fortuna je spustio jedan sto i namestio ga na sredinu kamenog poda. Obrisao je prašinu sa dve stolice pre nego što je seo.

“Jeste li uživali u obilasku?”, upitao je na rumunskom.

“Da“, odgovorio sam i nastavio na istom jeziku, “ali bojim se da sam malo preterao.”

Fortuna je slegnuo ramenima. Otišao je za šank, obrisao dva metalna pehara i doneo ih za sto.

Nakašljao sam se. “Da li bi me prepoznao na aerodromu kao člana Porodice da me nisi znao odranije?”, upitao sam.

Moj bivši vodič se ponovo nacerio. “Naravno.”

Na to sam se namrštio. “Kako? Ne govorim s naglaskom, a dugo sam živeo kao Amerikanac.”

“Vaše držanje”, rekao je Fortuna, “previše je fino za Amerikanca.”

Uzdahnuo sam. Fortuna je ispod stola izvadio mešinu vina, ali ja odmahnuh glavom i izvadih termos iz džepa kaputa. Sipao sam nam obojici, a Radu Fortuna klimnu glavom. Protekla tri dana nijednom ga nisam video tako ozbiljnog. Nazdravili smo.

“Živeli”, rekao sam. Piće je bilo vrlo dobro, sveže, i dalje sobne temperature i nimalo blizu tačke zgrušavanja kada počinje da se oseća izvesna gorčina.

Fortuna je iskapio svoj pehar, obrisao brk i klimnuo glavom u znak odobravanja. “Vaša kompanija će kupiti fabriku u Kopša Miki?”, upitao je.

“Da.”

“A druge fabrike... u drugim Kopša Mikama?“

“Da“, rekao sam. “Naš konzorcijum će uložiti evropski novac u njih.“

Fortuna se osmehnuo. “Investitori iz Porodice će biti srećni. Proći će dvadeset pet godina pre nego što ova zemlja bude mogla sebi da dozvoli luksuz brige o čovekovoj okolini... i ljudskom zdravlju.”

“Deset godina”, rekao sam. “Ekološka svest je zarazna.”

Fortuna je načinio pokret šakama i ramenima... osoben transilvanski pokret koji godinama nisam video.

“Kad smo već kod zaraza”, rekao sam, “situacija u sirotištu deluje sumanuto.”

Čovečuljak klimnu glavom. Slabašno svetio sa vrata iza mene osvetljavalo mu je čelo. Iza njega je bila samo tama. “Ovde nemamo luksuz vaše američke plazme ili privatnih banaka krvi. Država je morala da obezbedi zalihe.”

“Ali sida..zaustio sam.

“Sida će biti ograničena”, rekao je Fortuna. “Zahvaljujući humanitarnim porivima vašeg doktora Ejmslija i oca O’Rorka. Za sledećih nekoliko meseci vaša američka televizija će puštati “specijalne reportaže” u emisijama 60 minuta i 20/20 ili koje ste već nove smislili otkako sam tamo bio poslednji put. Amerikanci su sentimentalni. Javnost će biti skandalizovana. Pomoć će pristići od svih tih grupa i od bogatih ljudi koji nemaju pametnijeg posla u životu. Ljudi će usvajati, plaćaće pravo bogatstvo da se bolesna deca dopreme u Ameriku, a lokalne TV stanice će intervjuisati majke koje plaču od sreće.”

Klimnuo sam glavom.

“Vaši američki zdravstveni radnici... i Britanci... i zapadni Nemci... pohrliće u Karpate, Bučeđi i Fagaraš... a mi ćemo 'otkriti’ mnoga druga sirotišta i bolnice, mnoga druga izolovana odeljenja. Za dve godine će sve biti suzbijeno.”

Ponovo sam klimnuo glavom. “Ali oni će verovatno povesti sa sobom popriličan deo tvojih... zaliha”, rekao sam tiho.

Fortuna se psmehnuo i ponovo slegnuo ramenima. “Ima ih još. Uvek ima još. Znate da i u vašoj zemlji ima odbeglih tinejdžera i fotografija nestale dece na kutijama od mleka, zar ne?“

Dovršio sam piće, ustao i krenuo ka svetlu.

“Ti dani su prošlost”, rekao sam. “Za opstanak je neophodna umerenost. Svi mi iz Porodice to jednog dana moramo da shvatimo.” Ponovo sam se okrenuo ka Fortuni i u mom glasu je bilo više besa nego što sam očekivao. “Inače šta? Nova zaraza? Rast Porodice brži od kancera, virulentniji od side? Ograničeni, mi smo u ravnoteži. Ako se slobodno... širimo... biće samo lovaca, a neće biti plena, bićemo osuđeni na smrt od gladi kao oni zečevi na Uskršnjem ostrvu pre mnogo godina.”

Fortuna diže obe ruke s dlanovima napred. “Ne smemo da se prepiremo. To znamo. Zato je Čaušesku morao da ode. Zato smo ga zbacili. Zato ste ga i savetovali da ne ode u tunele, da ne koristi okidače koji su mogli da sruše čitav Bukurešt.”

Načas sam mogao samo da zurim u čovečuljka. Kada sam progovorio, glas mi je bio veoma umoran. “Hoćeš li me onda poslušati? Posle svih ovih godina?”

Fortunine oči bile su veoma svetle. “O, da.”

“A znaš zašto sam se vratio?”

Fortuna ustade i ode u mračni hodnik u kome su čekale još mračnije stepenice. Mahnuo je uvis i poveo me u tamu, poslednji put moj vodič.

* * *

Spavaća soba sada je bila jedna od najvećih ostava iznad restorana. Pre pet vekova bila je spavaća soba. Moja spavaća soba.

Tu su čekali i drugi, pripadnici Porodice koje nisam video decenij ama ili vekovima. Bili su odeveni u tamne odore koje smo koristili samo za najsvetije porodične obrede.

Krevet je bio spreman. Iznad njega je visio moj portret: onaj naslikan tokom mog zatočeništva u Višegradu 1465. Na trenutak sam zastao da osmotrim tu sliku — pogled mi je uzvraćao ugarski plemić, oko vratnik od samurovine bio je ukrašen zlatnim brokatom, plašt zakopčan zlatnom dugmadi, svilena kapa po tadašnjoj modi, sa devet niski bisera, koju je na mestu držao broš zvezdanog oblika, s velikim topazom u sredini. Lice je bilo i prisno poznato i zapanjujuće strano: dugačak i orlovski nos, zelene oči toliko krupne da deluju nakazno, guste obrve i još gušći brci, velika donja usna na isturenoj vilici... sve u svemu ohol i neprijatan lik.

Fortuna me je prepoznao. Uprkos godinama, uprkos tragovima vremena i popravkama hirurgije, uprkos svemu.

“Oče“, prošaputao je jedan starac koji je stajao pored prozora.

Umorno sam ga pogledao. Nisam baš mogao da se setim kako se zove... možda neki rođak jednog od moje braće iz roda Dobrina. Poslednji put sam ga video prilikom obreda pre nego što sam se odselio u Ameriku pre više od stotinu pedeset godina.

Prišao je i oprezno mi dodirnuo ruku. Klimnuo sam glavom, izvadio prsten iz džepa i stavio ga na prst.

Ljudi u sobi su kleknuli. Čuo sam škripu i pucketanje drevnih zglobova.

Rođak Dobrin je ustao i digao na svetlost teški medaljon.

Poznavao sam taj medaljon. Predstavljao je Red zmaja, tajno društvo osnovano 1387. i reorganizovano 1408. Zlatni medaljon na zlatnom lancu bio je u obliku zmaja: sklupčanog zmaja sa otvorenim čeljustima, pruženim nogama, dignutim krilima i repom obmotanim oko glave, a sve to je isprepleteno na dvostrukom krstu. Na krstu su bila dva gesla Reda: “0 quam misericors est Deus“ (O, kako je Bog milostiv) i “Justus et Pius“ (Pravedni i verni).

Moj otac je u Red zmaja uveden 8. februara 1431... iste godine kada sam ja rođen. Kao drakonista... sledbenik dracoa, kako se na latinskom kaže zmaj... moj otac je nosio taj simbol na svom štitu i otiskivao ga na svom novcu. Tako je postao Vlad Drakul, pošto reč drakul na mom jeziku znači i zmaj i đavo.

Drakula prosto znači sin zmaja.

Brat Dobrin mi je stavio medaljon oko vrata. Osetio sam težinu zlata kako pokušava da me povuče naniže. Desetak ljudi u sobi otpevalo je kratku himnu, pa su mi jedan po jedan prišli, poljubili mi prsten i vratili se na svoja mesta.

“Umoran sam“, rekao sam. Glas mi je bio šuštanje drevnog pergamenta.

Onda su krenuli oko mene, skinuli mi medaljon i skupo odelo. Brižljivo su me odenuli u lanenu spavaćicu, a Dobrin je zadigao lanenu posteljinu. Zahvalno sam legao u krevet i zavalio se na visokim jastucima.

Radu Fortuna mi je prišao bliže. “Znači, oče, došli ste kući da umrete.” To nije bilo pitanje. Nisam osećao ni potrebu ni dovoljno snage da klimnem glavom.

Starac koji je možda bio još jedan od preživele braće Dobrin prišao je bliže, spustio se na koleno, ponovo poljubio moj prsten i rekao: “Onda, oče, je li vreme da počnemo da mislimo o rođenju i investituri novog kneza?”

Pogledao sam čoveka, pomislivši kako bi ga Vlad Cepeš sa portreta iznad mena nabio na kolac ili mu prosuo creva zbog takve neučtivosti.

Umesto toga sam klimnuo glavom.

“Biće tako“, rekao je Radu Fortuna. “Žena i njena babica su izabrane.”

Sklopio sam oči i obuzdao osmeh. Sperma je uzeta pre mnogo decenija i procenjeno je da je živa. Mogao sam samo da se nadam da su je dobro čuvali u ovoj neefikasnoj, nesposobnoj naciji, gde čak i nada ima problema da preživi. Nisam želeo da znam vulgarne pojedinosti izbora i inseminacije.

“Počećemo s pripremom za investituru”, rekao je starac koga sam nekada znao kao mladog kneza Mihneu.

U njegovom glasu nije bilo žurbe i shvatio sam zašto je nema. Čak će i moje umiranje biti sporo. Ta bolest koju sam toliko, toliko davno prigrlio neće me lako pustiti. Čak i sada, kada sam istrulio od starosti, bolest je vladala mojim životom i opirala se slatkom imperativu smrti.

Posle ovog dana neću piti krv. To je moja odluka i ona je neopoziva. Pošto sam ponovo ušao u ovu kuću, legao na ovaj krevet, svojom voljom neću odavde otići.

Ali čak i dok posti, neumoljiva sposobnost mog tela da samo sebe leči, da produžuje sebi vek, suprotstavljaće se mojoj želji da umrem.

Na ovom odru možda provedem godinu ili dve ili čak duže pre nego što moj duh i podmukli, praiskonski poriv da nastavim bude primoran da se preda.

Rešen sam da živim dok se ne rodi novi knez i do njegove investiture, bez obzira koliko prođe meseci ili godina.

Ali tada više neću biti ostareli ali vitalni Vernor Dikon Trent; biću samo mumifikovana karikatura čoveka sa čudnim licem na portretu iznad mog kreveta.

Tonem dublje u jastuke, moji požuteli prsti slabašni su na pokrivaču. Ne otvaram oči dok, jedan po jedan, najstariji članovi Porodice u sobi ne priđu da poslednji put poljube moj prsten i onda da stanu, šapućući i mrmljajući, kao seljaci na sahrani, napolju u hodniku.

Ispod, na drevnom stepeništu kuće u kojoj sam rođen, čujem tihu škripu i šušketanje drugih članova Porodice — dugačke redove članova Porodice — kako se u svečanoj tišini penju da me vide kao kakvu mumiju iz muzeja, kao voštanog Lenjina, praznog i požutelog u grobu i da poljube prsten i medaljon Reda zmaja.

Zatvaram oči i dopuštam sebi da utonem u snove.

Osećam ih kako lebde iznad mene, ti snovi o prošlim danima, snovi o ponekad sretnijim danima i, prečesto, snovi

O užasnim danima. Osećam njihovu težinu, težinu snova o krvi i gvožđu.

Sklapam i oči i predajem im se, nemirno sanjam dok mi poslednji dani prolaze kroz misli, prolaze poput znatiželjnih i ožalošćenih članova moje Porodice noći.

Sedmo poglavlje

Doktorka Kejt Nojman više nije mogla to da trpi. Izašla je sa dečjeg odeljenja, prošla odeljenje za izolaciju, gde se oporavljalo osmoro obolelih od hepatitisa B, zastala ispred sobe bezimenog deteta na umoru tek toliko da proviri kroz prozor i udari pesnicom u dovratak, pa je onda hitro nastavila ka doktorskoj sobi.

Hodnici Prve okružne bolnice u Bukureštu podsećali su Kejt na staru masačusetsku štampariju u kojoj je jednog leta radila da uštedi za školarinu za Harvard; hodnici su bili obojeni u isto prljavozeleno, pod je prekrivao isti ispucali linoleum, iste bedne neonke ostavljale su dugačke prostore tame između prostora bolešljivog svetla i ista vrsta ljudi lutala je po hodnicima, neobrijanih lica, razmetljivog koraka i samozadovoljnih, lascivnih pogleda.

Kejt Nojman je bilo dosta svega. Prošlo je šest nedelja otkako je došla u Rumuniju na “kratku savetodavnu turu”; prošlo je četrdeset osam časova otkako je poslednji put spavala i gotovo dvadeset četiri otkako se istuširala; prošli su bezbrojni dani otkako je izašla napolje na sunce; prošli su samo minuti otkako je videla još jednu smrt bebe, i Kejt Nojman je bilo dosta svega.

Prošla je kroz vrata doktorske sobe i stala teško dišući, osmatrajući zapanjena lica koja su je gledala sa provaljene sofe i dugačkog stola. Doktori su bili mahom muškarci, žućkastih lica, mnogi u umazanim hirurškim mantilima i sa retkim brkovima. Izgledali su pospano, ali je Kejt znala da to nije od dugačkih sati provedenih na odeljenju; većina tih lekara radili su kad im se prohte i bili su neispavani samo zbog noćnog života postrevolucionarnog Bukurešta. Kejt je videla nečije farmerke dalje na sofi i načas je osetila nalet olakšanja što se njen rumunski prijatelj i prevodilac Lukijan vratio, ali se čovek nagnuo napred i ona je videla da to nije Lukijan, već američki sveštenik koga su deca zvala “otac Majk“, i Kejt je opet zapljusnuo bes poput crne plime.

Primetila je upravnika bolnice gospodina Popeskua kako stoji pored bojlera, pa se okomila na njega. “Danas smo izgubili još jedno dete. Umrla je još jedna beba. Umrla bez ikakvog razloga, gospodine Popesku.“

Bucmasti birokrata je zatreptao dok je mešao čaj. Kejt je znala da je razume.

“Zar vas ne zanima zašto je umrla?”, upitala ga je Kejt. Dvojica pedijatara krenula su ka vratima, ali je Kejt stala ispred njih i digla ruku kao saobraćajac. “Svi ovo moraju da čuju“, rekla je tiho. Njen pogled se nije odvajao od gospodina Popeskua. “Zar nikoga ne zanima zašto smo danas izgubili još jedno dete?“

Upravnik je liznuo usne. “Doktorko Nojman... vi ste... možda... vrlo umorni, da?“

Kejt ga je prostrelila pogledom. “Izgubili smo devojčicu na Devetom odeljenju”, rekla je bezizražajnim glasom, a takav joj bio i pogled. “Umrla je zato što je neko nebrižljivo namestio infuziju... običnu svakodnevnu jebenu infuziju... i ona debela sestra što smrdi na beli luk ubrizgala je mehurić pravo detetu u srce.“

“Imi pare foarte rau“, promrsio je gospodin Popesku, “nu am in{eles.“

“Malo sutra ne razumete”, prasnula je Kejt, osećajući da joj se bes preoblikuje u nešto veoma oštro. “Savršeno dobro razumete.“ Okrenula se da pogleda desetak doktora koji su stajali ili sedeli i zurili u nju. “Svi vi razumete. Reči je lako razumeti... nesavesno lečenje... profesionalna nebriga... aljkavost. To je treće dete koje smo izgubili ovog meseca zbog čiste nezainteresovanosti.” Pogledala je pravo u najbliže pedijatre. “Gde ste vi bili?“

Viši čovek se okrenuo ka svom kolegi, osmehnuo se pa prošaputao nešto na rumunskom. Jasno su se čule reči tiganesc i corcitura.

Kejt je zakoračila ka njemu, odupirući se porivu da ga udari pravo iznad čupavog brka. “Znam da je dete bilo polu-Ciganče, govno ono bedno.“ Načinila je još jedan korak ka njemu i uprkos činjenici da je bila petnaest centimetara niža i trideset kila lakša od Rumuna, pedijatar je ustuknuo i priljubio se uza zid.

“Takođe znam da prodajete bebe koje prežive sumanutim Amerikancima koji se ovuda motaju”, rekla je pedijatru, digavši prst kao da će ga ubosti u grudi. U poslednjem trenutku se okrenula od njega, kao da je zgađena njegovim smradom. “I znam za poslovne kombinacije vas ostalih”, rekla je Kejt, a glas joj je bio toliko umoran i pun gađenja da ga je jedva prepoznavala. “Bar biste mogli da ih više spasete..

Dvojica pedijatara kod vrata brže-bolje izađoše. Drugi doktori za stolom i na sofi ostavili su čaj i pošli za njima. Gospodin Popesku je prišao bliže i pružio ruku kao da će je dodirnuti, a onda se predomislio. “Veoma ste umorni, gospođo Nojman...“

“Doktorko Nojman“, rekla je Kejt, ne dižući pogled. “ A ako u odeljenjima ne bude boljeg nadzora, Popesku, ako još jedno dete umre bez razloga, kunem se bogom da ću podneti izveštaj Unicefu i organizacijama Adoption Option i Save the Children i svima ostalima koje toliko muzete... i to tako zapaljiv izveštaj da nikada više nećete videti nijedan američki cent, a vaši pohlepni prijatelji u gradu će vas poslati u koji god je već gulag danas aktivan u Rumuniji.”

Gospodin Popesku je pocrveneo pa prebledeo, a onda ponovo pocrveneo dok je uzmicao, povukao se duž ivice stola ka vratima, spustio šolju za čaj ispred sebe, promašio sto, prosiktao nešto na rumunskom i onda izašao.

Kejt Nojman je malo sačekala, i dalje oborenih očiju, onda je prišla, digla šolju s poda, obrisala je krpom sa pulta i stavila na policu iznad bojlera. Sklopila je oči i osetila kako se zamor kreće ispod nje poput dugačkih, sporih talasa ispod malog broda.

“Vaša poseta se uskoro završava?”, upitao je glas sa američkim naglaskom.

Kejt se naglo ispravila. Bradati sveštenik je još sedeo na sofi, a njegove farmerke, sivi duks i patike delovali su kao da tu ne pripadaju i pomalo apsurdno. Kejt je smislila otresit odgovor, pa je onda rešila da oćuti. “Da“, rekla je. “Još nedelju dana i odlazim, ma šta da se desi.”

Sveštenik je klimnuo glavom, dovršio čaj i odložio okrnjenu šolju. “Posmatrao sam vas”, rekao je tiho.

Kejt ga je prostrelila pogledom. Nikada nije posebno volela religiozne ljude, a sveštenici koji žive u celibatu smetali su joj više od ostalih. Delovali su joj kao beskorisni anahronizam — vračevi koji su svoje strašne maske zamenili za bele okovratnike, pa se sada lažno brinu, vrane lešinarke koje kruže iznad bolesnika i samrtnika.

Kejt je shvatila koliko je umorna. “Ja vas nisam posmatrala“, rekla je tiho. “Ali sam vas primetila s novom decom i kako radite u odeljenjima. Deca vas vole.“

Sveštenik klimnu glavom. “A vi im spasavate život.“ Prišao je prozoru i razmaknuo debele zavese. Raskošno zalazeće sunce pohrlilo je u sobu, verovatno prvi put posle mnogo decenija.

Kejt je zatreptala i protrljala oči.

“Vreme je da završite za danas, doktorko Nojman”, rekao je sveštenik. “Voleo bih da se prošetam s vama.“

“Nema potrebe...”, zaustila je Kejt, pokušavajući da ponovo oseti bes zbog toga što on sebi daje tolika prava, ali nije u tome uspela.

Osetila je kako joj se emocije gase, kao istrošena baterija. “U redu”, rekla je.

Izašli su zajedno iz bolnice u bukureštansku noć.

Osmo poglavlje

Kejt je obično kući išla taksijem, ali su se te večeri prošetali. Kejt je treptala od gustog predvečernjeg svetla koje je obasjavalo zidove zgrada. Kao da nikada ranije nije videla Bukurešt.

“Znači, niste odseli u nekom hotelu?”, upitao je sveštenik.

Kejt se trgla iz sanjarenja. “Ne, fondacija mi je iznajmila stančić u Ulici Štirbej Voda.“

Rekla mu je adresu.

“Ah“, rekao je otac O’Rork, “to je odmah blizu Cišmiđua.”

“Blizu čega?“, upita Kejt. Poslednja reč joj je zvučala kao kijanje.

“Parka Čišmiđu. To je jedno od mojih omiljenih mesta u gradu.”

Kejt je odmahnula glavom. “Do sada nisam bila tamo.” Grčevito se osmehnula. “Nisam mnogo toga videla otkako sam ovde došla. Imala sam samo tri slobodna dana u bolnici, ali njih sam prespavala.”

“Kada ste stigli?”, upitao je. Dok su žurili preko prometnog Bulevara Nikolaja Balčeskua, Kejt je primetila da on hramlje. Tu, u uličicama pored univerziteta, senka je bila dublja, vazduh svežiji.

“Hmmmm... Četvrtog aprila. Gospode.”

“Znam“, rekao je otac O’Rork. “Dan u bolnici izgleda kao nedelja. A nedelja je čitava večnost.“

Upravo su stigli na veliki trg kod Bulevara pobede kada je Kejt stala i namrštila se. “Koji je danas datum?”

“Petnaesti maj“ odgovorio je sveštenik. “Sreda.“

Kejt je protrljala lice i zatreptala. Utrnulo je kao da je dobila anesteziju. “Obećala sam CDC-u da ću se vratiti do dvadesetog. Oni mi šalju karte. Nekako sam zaboravila koliko je blizu...“ Ponovo je odmahnula glavom i pogledala po trgu, oko koga je još išao gust predvečernji saobraćaj. Iza njih, crkvu Kreculesku prekrivale su skele, ali su se rupe od metaka još videle na čađavoj fasadi. Palata republike na drugoj strani trga bila je još teže oštećena. Dugački crveni i beli barjaci visili su iznad ulaza među stubovima, ali su vrata i razbijeni prozori prekriveni daskama. Desno od njih hotel Atene palas bio je otvoren, ali je imao prozore bez stakla i šare od metaka poput novih ožiljaka na narkomanovoj koži. “CDC“, rekao je otac O’Rork. “Vi ste iz Atlante?”

“Iz Boldera u Koloradu”, rekla je Kejt. “Šefovi su još u Atlanti, ali već nekoliko godina regionalni ogranak Centra za kontrolu bolesti nalazi se u Bolderu, u relativno novoj zgradi.

Prešli su Bulevar pobede i krenuli Ulicom Štirbej Voda, ali su ih prvo ugledali troje Cigana prosjaka ispred hotela Bukurešt pa su nasrnuli, gurajući ka njima bebe, ljubeći im ruke, kuckajući Kejt po ramenima i ponavljajući: “Por la bambina... porla bambino...“

Kejt je umorno digla ruku, ali je otac O’Rork našao nešto sitnine za oboje. Ciganka je napravila grimasu kada je videla novčiće, rekla nešto besno na svom jeziku, pa se brzo vratila na staro mesto ispred hotela. Ljudi u kožnim kaputima koji su prodavali devize ispred hotela bezizražajno su posmatrali.

Štirbej Voda je bila uža ulica ali i dalje puna jeftinih dačija, mercedesa i BMW-a crnoberzijanaca koji su tutnjali preko cigala i ispucalog asfalta. Kejt je ponovo primetila sveštenikovo blago šepanje, ali je odlučila da ga o tome ne pita. Samo je rekla: “Gde je vama baza?“ Pomislila je da na kraj rečenice doda “oče”, ali joj to nije zvučalo prirodno.

Sveštenik se blago osmehivao. “Pa, red za koji radim ima centralu u Čikagu i na ovom putovanju radim po uputstvima Čikaške nadbiskupije, ali tamo odavno nisam bio. Poslednjih godina sam proveo mnogo vremena u Južnoj i Srednjoj Americi. Pre toga u Africi.”

Kejt je pogledala ulevo, prepoznala Ulicu 13. decembra i znala da se nalazi tek jedno ili dva skretanja od svog stana. Ulica je na dnevnom svetlu delovala drugačije, kao i zbog toga što je išla peške. “Znači vi ste stručnjak za Treći svet”, rekla je, previše umorna da se usredsredi na razgovor, ali joj je bilo drago što sluša engleski.

“Neka vrsta”, rekao je otac O’Rork.

“I specijalizovani ste za sirotišta širom sveta?”

“Ne baš. Ako imam neku specijalnost, onda su to deca. Samo ih često zatičem po sirotištima i bolnicama.”

Kejt je klimnula glavom. Nekoliko kestenova duž pločnika prelamalo je zadnje svetio sa zgrada na istočnoj strani ulice, pa se činilo da im krošnje gore zlatnonarandžastim plamenom. Vazduh je smrdeo kao u svakom istočnoevropskom gradu — neprečišćeni izduvni gasovi, smrad kanalizacije, trulo đubre — ali se osećao i miris zelenila i svežeg povetarca.

“Je li bilo ovako prijatno sve vreme dok sam bila ovde? Meni se čini da je stalno bilo hladno i kišovito”, rekla je Kejt tiho.

Otac O’Rork se osmehnu. “Još od prvog maja kao da je stiglo leto“, rekao je. “Drveće duž bulevara severno odavde je fantastično.”

Kejt zastade. “Broj pet“, rekla je. “Ovo je moja zgrada.” Pružila je ruku. “Pa, hvala na šetnji i razgovoru... hm, oče.”

Sveštenik ju je pogledao ali se nije rukovao. Izraz njegovog lica bio je pomalo upitan, ali se činilo kao da ne gleda nju, već da nešto razmatra u sebi. Kejt je prvi put primetila koliko su upečatljivo bistre njegove sive oči.

“Park je evo ovde”, rekao je otac O’Rork i pokazao. “Ni pola ulice. Ulaz je teško primetiti ako već ne znate za njega. Znam da ste iznureni, ali...“

Kejt je bila izmoždena i grozno raspoložena, a taj sveštenik u patikama nije je nimalo privlačio iako je imao zapanjujuće lepe oči. Ipak, to je bio prvi nemedicinski razgovor koji je vodila posle mnogo nedelja i bila je začuđena koliko želi da potraje. “Naravno”, rekla je. “Pokažite mi.”

Park Čišmiđu podsetio je Kejt na to kako je zamišljala njujorški Central park pre mnogo godina, pre nego što je njegovim noćima zavladalo nasilje, a njegovim danima buka: Čišmiđu je bio prava urbana oaza, skrivena dolina puna drveća, vode, senovitih krošnji i cveća.

Ušli su na uzanu kapiju u visokoj ogradi koju Kejt nikada ranije nije primetila, sišli niz stepenice među visokim stenjem i izbili na lavirint popločanih stazica. Park je bio velik, ali su svi prizori u njemu delovali poznato: potočić je vijugao ispod luka kamenog mosta pa se širio u zasenčenu lagunu, dugačka livada — neodržavana i naizgled netaknuta baštovanskim makazama — bila je posuta jarkim poljskim cvećem, igralište prepuno dece još odevene za upravo proteklu zimu, dugačke klupe pune baka i deka koji posmatraju dečju igru, kameni stolovi i klupe s kibicerima i šahistima, restoran na ostrvu ukrašen raznobojnim svetlima, zvuk smeha koji plovi preko vode.

“Divno je“, rekla je Kejt. Šetali su istočnom stranom jezerceta, pored bučnog igrališta, prešli most od betonskih debala i grana pa zastali da gledaju parove kako dole veslaju po kanalu.

Otac O’Rork je klimnuo glavom i naslonio se na ogradu. “Lako je videti samo jednu stranu nekog mesta. Bukurešt je možda teško zavoleti, ali ima on svojih čari.”

Kejt je gledala mladi par kako dole plovi, mladića kako se bori s teškim veslima dok se trudi da izgleda kao da mu je to lako, njegovu mladu damu kako se opušteno pružila na pramcu — ili bar misli da se opušteno pružila. Čamac kao da je bio čamac za spasavanje s prekookeanskog broda i izgleda da je njime bilo jednako lako upravljati. Par je nestao iza okuke u kanalu dok se mladić znojio i psovao da izbegne pedalinu koja je nailazila iz drugog pravca.

“Čaušesku i revolucija deluju veoma daleko, zar ne?“, rekla je Kejt. “Teško je zamisliti da su ovi ljudi toliko godina morali da žive pod jednim od najgorih diktatora na svetu.”

Sveštenik klimnu glavom. “Jeste li videli novu predsedničku palatu i njegov Bulevar pobede socijalizma?”

Kejt je pokušala da ubaci umorni um u brzinu. “Mislim da nisam”, odgovorila je.

“Trebalo bi da ih vidite pre nego što odete”, rekao je otac O’Rork. Njegove sive oči kao da su pratile neki unutrašnji dijalog.

“To je novi deo Bukurešta koji je on izgradio?”

Sveštenik ponovo klimnu. “Podseća me na arhitektonske modele koje je Albert Šper pravio za Hitlera”, rekao je veoma tihim glasom. “Kako je Berlin trebalo da izgleda posle konačne pobede Trećeg rajha. Predsednička palata je možda najveća građevina na svetu... samo što je sada niko ne koristi. Novi režim nema pojma šta s njom da radi. A Bulevar je gomila sjajnih belih poslovnih i stambenih zgrada — delom stil Trećeg rajha, delom korejska gotika, delom rimska imperija. Pružaju se preko nekada najlepšeg dela grada kao marsovske ratne mašine. Stare četvrti su zauvek nestale... mrtve kao Čaušesku.“ Protrljao je obraz. “Hoćete li malo da sednemo?”

Kejt je otišla s njim do klupe. Zalazak sunca je zgasnuo, sem u najvišim oblacima, pa je suton bio sporo, toplo rastapanje kasne prolećne večeri. Duž dugačke, zakrivljene staze počele su da se pale gasne svetiljke.

“Muči vas noga”, rekla je.

Otac O’Rork se osmehnu. “Ova noga ne može da me muči”, rekao je i digao levu nogavicu iznad čarape. Kucnuo je ružičastu plastiku proteze. “Samo do kolena”, dodao je. “Iznad, ume da boli kao đavo.”

Kejt se ugrizla za usnu. “Saobraćajka?”

“Na neki način. Saobraćajka čitave naše države. Vijetnam.”

Kejt se začudila. Ona je za vreme vijetnamskog rata još išla u srednju školu i pretpostavljala je da je sveštenik njen vršnjak ili mlađi. Sada je pažljivo pogledala njegovo lice iznad tamne brade, primetila mreže borića od smeha oko njegovih očiju, prvi put ga zaista videla, pa je shvatila da je on verovatno nekoliko godina stariji od nje, da mu je četrdeset i neka. “Žao mi je zbog vaše noge”, rekla je.

“I meni”, nasmeja se sveštenik.

“Nagazna mina?” Kejt je bila stažista kod jednog sjajnog doktora koji se specijalizovao za ratne povrede.

“Ne baš”, odgovorio je otac O’Rork. U njegovom glasu nije bilo oklevanja i uzdržanosti koje je često sretala kod vijetnamskih veterana. Kakvi god da su ga demoni nekada mučili zbog rane i rata, pomislila je, on ih se sada oslobodio. “Bio sam tunelski pacov“, rekao je. “Dole sam našao jednog Severnovijetnamca koji je bio više mina nego leš.“

Kejt nije bila sigurna šta je tunelski pacov, ali nije pitala.

“Divno radite s decom u bolnici”, rekao je sveštenik. “Otkako ste stigli, udvostručio se procenat preživelih koji su oboleli od hepatitisa.”

“Još nije dovoljno dobro”, prasnu Kejt. Čula je grubost u svom glasu, pa je duboko udahnula. Kada je ponovo progovorila, glas joj je bio tiši. “Koliko ste već dugo u Rumuniji... hm...”

Počešao se po bradi. “Možete da me zovete Majk.”

Kejt je zaustila nešto da kaže, pa je zastala. “Oče” je zvučalo pogrešno; “Majk” nije zvučalo baš kako treba.

Sveštenik joj se osmehnuo. “Dobro, šta kažete za O’Rork? U vojsci je moglo da prođe.”

“Dobro, O’Rork”, rekla je Kejt. Pružila je ruku. “Prezivam se Nojman.”

Rukovao se čvrsto, ali je Kejt iza te čvrstine osetila veliku nežnost. “Dakle, Nojmanova”, rekao je, “da odgovorim na tvoje pitanje... U poslednjih godinu dana često sam dolazio u Rumuniju.”

Kejt je bila iznenađena. “Sve vreme si radio s decom?”

“Uglavnom.” Nagnuo se napred, odsutno trljajući koleno. Prošao je još jedan čamac. Rok muzika s nejasnim rečima širila se preko jezerceta iz restorana. “Prve godine ili malo duže... pa, znaš kakvi su uslovi u državnim sirotištima. Najvažniji zadatak je bio prebaciti najbolesniju decu u bolnice.”

Kejt je dodirnula svoje umorne očne kapke. Začudo, iscrpljenost i mučnina kao da su se polako povlačile i omogućavale običnom umoru da zauzme njihovo mesto. “Bolnice nisu mnogo bolje”, rekla je.

Otac O’Rork je nije pogledao. “Bolnice za partijsku elitu su bolje. Jesi li videla njih?”

“Nisam.”

“One nisu na zvaničnom spisku Ministarstva zdravlja. Na njima nema tabli. Ali su medicinska nega i oprema svetlosnim godinama ispred lokalnih bolnica u kojima si radila.”

Kejt je okrenula glavu da pogleda par koji se šetao držeći se za ruke. Nebo je tamnelo između grana iznad stazice. “Ali u tim bolnicama za partijsku elitu nema dece, je li tako?”

“Nema napuštene dece. Samo nekoliko dobro uhranjenih klinaca koji čekaju vađenje krajnika.”

Par je zašao za krivinu i nestao s vidika, ali je Kejt nastavila da zuri u tom pravcu. Prijatni zvuci parka kao da su nestali u daljini. “Majku mu”, prošaptala je tiho. “Šta da preduzmemo? Više od šest stotina tih državnih institucija... preko dvesta hiljada dece za koju znamo... pedeset procenata je u opasnosti od hepatitisa B... u nekim od tih rupčaga gotovo polovina je pozitivna na HIV. Šta ćemo da radimo, O’Rork?”

Sveštenik ju je posmatrao na svetlu koje je jenjavalo. “Novac i pomoć sa Zapada donekle su pomogli.”

Kejt je ispustila podrugljiv zvuk.

“Jeste”, rekao je otac O’Rork. “Deca nisu saterana u kaveze kao što je bilo kada sam prvi put došao u obilazak koji je organizovao Vernor Dikon Trent.”

“Ne”, složila se Kejt. “Sada su ostavljena da se ljuljaju i mentalno zaostaju u čistim metalnim kolevkama.”

“A uvek ima nade i za usvajanje..zaustio je sveštenik.

Kejt se okomila na njega: “I ti učestvuješ u tom jebenom cirkusu? Nalaziš zdravu rumunsku decu za te nagojene primitivne američke verske fanatike? Je li to tvoja uloga u ovoj priči?”

Otac O’Rork je nemo sedeo suočen s njenim besom. Glas mu je bio tih. “Zanima te da vidiš moju ulogu u ovoj priči, Nojmanova?“

Kejt je kratko oklevala. Osećala je kako srdžba narasta u njoj poput vrele žuči. Hiljade dece je patilo i umiralo... desetine hiljada dece... a ovaj anahronizam sa kolirom je učesnik na velikoj dečjoj pijaci, gde je cilj isključivo profit i kojom rukovode siledžije i bivši doušnici, mafija ove zemlje.

“Da“, rekla je naposletku, dozvolivši besu da se pokaže kao iskrivljen osmeh. “Pokaži mi.“

Ne rekavši više ni reč, otac O’Rork je ustao sa klupe i poveo je iz parka u tamni grad.

Deveto poglavlje

Pitešti je bio zid plamena u noći. Neprekidan zid od rafinerijskih tornjeva, rezervoara, rashladnih kula i skela kilometrima se širio preko severoistočnog horizonta, a plamen se dizao iz hiljada ventila, tamnih kupola i crnih zgrada. Kejt je znala da je u gradu rafinerija, ali joj se sada činilo kao da je pakao.

O’Rork je svratio do svoje sobe u zgradi Unicefa u Ulici Štirbej Voda pa se presvukao u odeću koju je nazvao svojom opremom mutant nindža popa: crna košulja, crni kaput, crne pantalone, kolir. Odveo je Kejt do male dačije parkirane iza gotske zgrade, pa su odčegrtali po kaldrmi do hotela Lido na Bulevaru Mageru. Umesto da se zaustavi, O’Rork je skrenuo ka Ulici C. A. Rosetija, pa je vozio ukrug po kraju, usporivši svaki put kada bi prošli pored zatamnjenog hotela.

“Šta to...“, zaustila je Kejt kada su treći put promilili pored hotela.

“Čekaj... eno ih“, reče O’Rork i pokaza. Iz hotela je izašao par u zapadnjačkoj odeći, porazgovarao s visokim čovekom u kožnom mantilu, pa su sve troje seli na zadnje sedište mercedesa koji je čekao na mestu gde je parkiranje zabranjeno. O’Rork je poterao dačiju u tamu ispod drveća na Ulici Frenklin i isključio svetla. Čas kasnije, kada se mercedes uključio u sve slabiji saobraćaj, pošao je za njim.

“Neki tvoji prijatelji?”, upita Kejt, pomalo razdražljiva zbog tih špijunskih ludorija.

O’Rorkovi zubi delovali su izrazito belo između tamnih linija njegove lepo negovane brade. “Amerikanci, naravno. Znam da je sada trebalo da se sretnu sa ovim tipom.”

“Usvajanje.”

“Naravno.”

“A ti si umešan u to?”

O’Rork je okrznu pogledom. “Još nisam.”

Pratili su mercedes duž Bulevara Mageru sve dok on nije prešao u Bulevar Nikolaja Balčeskua, pa su skrenuli zapadno iza mercedesa na kružnom toku Trga univerziteta i pratili ga sve do širokog Bulevara republike koji je onda prešao u Bulevar Georgea Georgiju-Deža. Pošto su prešli betonirani kanal koji je nekada bio reka Dimbovica, nastavili su na zapad kroz stambene blokove iz doba Staljina i fabrike elektronske opreme. Ulice su bile široke, pune rupa i uglavnom prazne, sem ponekog pešaka odevenog u tamnu odeću, povremenog brzog taksija i bučnih trolejbusa. Ograničenje brzine je po znacima bilo pedeset kilometara na čas, ali je mercedes ubrzo stigao i sto, a O’Rork je nagazio na gas da mu ne odmakne.

“Zaustaviće te saobraćajci”, reče Kejt.

Sveštenik pogleda ka kaseti. “Za taj slučaj su predviđene četiri kutije kenta unutra”, rekao je i skrenuo da izbegne grupu pešaka koji su stajali nasred ulice. Bulevar su mučnim svetlom osvetljavale povremene, međusobno udaljene ulične svetiljke.

Iznenada su se odvratni stambeni blokovi proredili, pa su sasvim nestali, i oni su se našli van grada, dodatno ubrzavajući da ne zaostanu za svetlima mercedesa. Kejt je videla putokaz kako proleće: A-l, AUTOSTRADA BUKUREŠT-PITEŠTI, PITEŠTI 113 KM.

Vožnja je trajala nešto više od sata, a za to vreme su ona i sveštenik vrlo malo razgovarali. Kejt zato što je bila toliko umorna da joj je bilo teško da govori, a O’Rork zato što je bio zaokupljen sopstvenim mislima. Put je bio izrovana verzija američkog međudržavnog, mada su krajevi kroz koje su prolazili sa obe strane bili mnogo mračniji od seoskih predela koje je Kejt pamtila iz Amerike. U daljini se videlo tek poneko selo, a čak su i ta svetla bila slabašna, kao da su petrolejke, a ne električne lampe.

Pitešti je bio još veći šok, sa vatrenim zidom koji se diže u noć.

Mercedes je skrenuo na prvi izlaz za Pitešti i O’Rork je krenuo za njim, ubrzavajući da se približi. Prilazni put ih je ubrzo odveo u mračnu ulicu, pa onda u jednu užu, bez ulične rasvete. Stambeni blokovi su bili još bedniji nego u Bukureštu; još nije bilo deset uveče, ali se kroz zavese videlo tek pokoje svetio. Zgrade od golog betona otpozadi je obasjavao pulsirajući narandžasti sjaj koji se odbijao od niskih oblaka. Kejt i O’Rork su zatvorili prozore na dačiji, ali su oštra isparenja iz rafinerije svejedno ulazila u auto, tako da su im oči suzile a grlo ih peklo. Kejt je ponovo pomislila na pakao.

Mercedes se zaustavio u još užoj poprečnoj ulici. O’Rork je parkirao dačiju na drugoj strani raskrsnice.

“Šta sada?“, upita Kejt.

“Možeš da ostaneš ovde ili da uđeš u zgradu sa mnom”, odgovori O’Rork.

Kejt je izašla iz auta i pošla za njim iza ugla, preko ulice pa do ogromnog stambenog bloka. Zvuk nekoliko radio-aparata ili televizora dopirao je sa zatamnjenih gornjih spratova. Prolećni vazduh je tu bio leden uprkos paklenom sjaju iznad grada. Lift nije radio; čuli su odjek koraka na spratu iznad sebe. Sveštenik joj je mahnuo da požuri, pa Kejt potrča za njim. Odozgo su čuli teške korake četvoro ljudi, a O’Rorkovi koraci bili su gotovo nečujni. Primetila je da je ostao u patikama pa se malčice osmehnula bez obzira što je počela da dahće od napora.

Zaustavili su se na šestom spratu. O’Rork je otvorio vrata stepeništa i na njih je nasrnuo zadah ustajale hrane gotovo jednako snažan kao hemijski smrad napolju. U uzanom hodniku odjekivali su glasovi.

O’Rork je digao ruku, pokazao joj da ostane u tami pored stepeništa, pa je onda tiho krenuo hodnikom. Kejt je pomislila da je izraz “odeća nindža mutant popa“ stvarno prikladan; visoki čovek se stopio sa senkama.

Uprkos njegovom naređenju da ostane pozadi — ili možda baš zbog njega — Kejt ga je pratila kroz hodnik, držeći se zida, gde je bilo mračnije. Slutila je kakvu će scenu ugledati kada stigne do otvorenih vrata stana, i ta slutnja se obistinila.

Dva Rumuna u kožnim jaknama stajala su s parom Amerikanaca, prevodili su i raspravljali se s muškarcem i ženom koji su živeli u stanu. Troje male dece držalo se majci za noge, a kroz otvorena vrata spavaće sobe čuo se plač bebe. Stan je bio mali, pretrpan i prljav, izlizani tepih su prekrivale šerpe i tiganji, kao da su se dečica čas ranije igrala s njima. Vazduh je prožimao miris prženja i prljavih pelena.

Kejt je ponovo provirila kroz vrata. O’Rork je zapravo stajao u senci unutar stana, iako ga odrasli koji su se prepirali u osvetljenoj sobi još nisu opazili. Dvojica Rumuna koji su doveli Amerikance bili su oni uobičajeni krimosi menjači deviza: masna kosa, jedan s brkovima Meksikanca iz vesterna, drugi neobrijan, obojica u skupim farmerkama i svilenim košuljama ispod kožnih jakni, obojica sa siledžijskim, prezrivim držanjem koje je Kejt viđala na tri kontinenta.

Rumuni koji su živeli u stanu bili su oniži, žućkasti, žena je imala prazne oči i bila usplahirena, muž je govorio bez prekida a njegov čest osmeh više je ličio na tik. Usred svega toga, američki par — mladi, plavokosi, rumenih obraza i odeveni u modernu sportsku odeću — delovali su pomalo izgubljeno. Amerikanka je nekoliko puta čučnula da zagrli decu ili da im se osmehne, ali su se musava deca sakrivala iza roditelja ili se povlačila u mrak spavaće sobe.

“Koliko za ovo?“, upitao je Amerikanac i razbarušio kosu trogodišnjeg ili četvorogodišnjeg deteta koje se držalo za majčinu suknju. Dečak se hitro povukao. Viši Rumun je nešto upitao, a onda presekao oca u pola rečenice.

“Kaže sto hiljada leja i turbo“, rekao je visoki krimos, prezrivo se smeškajući.

“Turbo?“, upitala je Amerikanka, hitro trepćući.

“Turboautomobil, rekao je niži i tamnoputiji krimos. Kada se nacerio, na svetlu je blesnuo zlatan zub.

Amerikanac je izvadio digitron i ukucao nekoliko brojeva. “Sto hiljada leja je oko hiljadu šeststo šezdeset šest dolara, po zvaničnom kursu, dušo“, rekao je ženi. “Hmmm... ali samo oko petsto dolara po crnom kursu. Ali auto... ne znam...“

Viši krimos se osmehnuo. “Ne, ne, ne“, rekao je. “Svi oni traže sto hiljada leja. Ne plaćaš ništa. To Cigani... vidiš? Mnogo alav narod. Cigansko dete ne vredi sto hiljada leja. Njihova mala deca vrede još manje. Mi nudimo trideset hiljada, kažemo im da, ako odbiju, idemo kod drugih.“

Okrenuo se i kucnuo oca po grudima, nimalo blago. Čovečuljak se grčevito osmehnuo i saslušao njegove grube reči.

Kejt je razumela tek poneku — Amerika, dolari, budala, policija.

Mlada Amerikanka je otišla do vrata mračne spavaće sobe i pokušavala da izmami dvogodišnju devojčicu na svetio. Muž se zanimao digitronom; čelo mu je ispod gole sijalice blistalo od znoja.

“Ahhh“, nacerio se viši krimos. “Devojčica, vrlo zdrava, pristaju da prodaju za četrdeset pet hiljada leja. Može noćas da krene. Odmah.”

Amerikanka je sklopila oči i prošaputala: “Hvala ti, Bože.“ Njen muž je zatreptao i liznuo usne. Niži krimos se nacerio kolegi.

“Ovo je protivzakonito“, rekao je O’Rork i ušao u stan.

Amerikanci su poskočili, pa su onda izgledali posramljeno. Krimosi su se namrgodili i zakoračili napred. Muž je pogledao ženu, a na njihovim licima videla se ogoljena strava zbog gubitka zarade.

“Ovo je protivzakonito i nepotrebno”, rekao je sveštenik pošto je stao između krimosa i Amerikanaca. “Postoje sirotišta gde možete da usvojite dete po zakonu.”

“Cine sinteti dumneavoastra?“{1}, upitao je viši krimos besno. “Ce este aceasta?“{2}

O’Rork se nije osvrnuo na njega, već se obratio neposredno Amerikanki. “Nijedno od ove dece nije dato na usvajanje niti treba da bude usvojeno. Otac i majka rade u rafineriji. Ova dvojica...” Prezrivo je levom rukom pokazao ka krimosima, kao da mu je gadno da ih pogleda. “Oni su ološ... doušnici... siledžije. Ovu porodicu su izabrali zato što su i drugi u ovoj zgradi bili zastrašivani kako bi prodali svoju decu. Molim vas da još jednom razmislite o tome što radite.”

“Pa...“, zaustio je Amerikanac, ponovo liznuvši usne i držeći digitron obema rukama. “Nismo hteli da...“

Njegova žena kao da je bila na ivici suza. “Prosto je mnogo teško dobiti vizu za bolesnu decu”, rekla je. Po naglasku je verovatno bila iz Oklahome ili Teksasa.

“Ti umukni”, viknu viši krimos. Vikao je na O’Rorka, a ne na Amerikance. Brzo je načinio tri koraka i digao pesnicu kao da će zakucati sveštenika za pod.

Kejt je gledala kako se O’Rork polako okreće, a onda postupa veoma hitro, hvata napadačevu dignutu ruku za članak i polako je spušta. Krimos je pomerio levu šaku da uhvati O’Rorka za članak, ali je njegova ruka nastavila da se spušta. Videla je kako Rumunovo lice postaje sve crvenije dok se otimao, videla je kako njegove teške čizme grebu po podu dok pokušava da se odupre, ali je uhvaćena ruka nastavila da se spušta sve dok je O’Rork nije držao nepomičnu kraj njegovog boka. Lice krimosa je iz crvenog prešlo u neku nijansu ljubičaste; čitavo telo mu je podrhtavalo od napora da se oslobodi. Sveštenikovo lice nije se promenilo nijednom.

Sitniji krimos je iz jakne izvadio skakavac. Sečivo je iskočilo i on je zakoračio napred.

Viši čovek je prasnuo nešto na rumunskom, roditelji su počeli da viču, a Amerikanka da plače. O’Rork je pustio ruku prvog krimosa i Kejt primeti kako ovaj hukće i steže prste. Zarežao je još nešto, a njegov niži drugar skloni nož i povede zbunjene Amerikance iz stana. Svi su prošli pored Kejt kao da ona uopšte ne postoji. Deca u stanu su plakala, kao i njihova majka. Otac je stajao i trljao neobrijani obraz, kao da je ošamaren.

“Imipare foarte rau“, rekao im je O’Rork, i Kejt je razumela da to znači Zaista mi je žao. “Noapte buna“, rekao je, povlačeći se iz stana. Laku noć.

Vrata su se zalupila i on pogleda Kejt, koja je samo nemo stajala.

“Zar nećeš da stigneš Amerikance?”, upitala je. “Da im ponudiš prevoz nazad u Bukurešt s nama?”

“Zašto?”

“Ovako će samo otići negde drugde sa onim... sa onim skotovima. Na kraju će neko drugo dete ukrasti iz kreveta.”

O’Rork odmahnu glavom. “Mislim da noćas neće. Ovo im je poremetilo veče. Pozvaću ih sutra u Lido.“

Kejt pogleda mračno stepenište. “Zar se ne bojiš da će te one siledžije čekati?”

Učinilo joj se da sveštenik ne uspeva da obuzda osmeh čistog zadovoljstva koji mu je pričinila ta pomisao. Posmatrala ga je kako trlja lice i sklanja taj osmeh. “Mislim da neće”, rekao je tiho, sa jedva čujnom primesom kajanja u glasu. “Imaće previše posla oko golupčića koje vode kući, pokušavajući da ih smire i pripreme za novi odlazak u kupovinu.”

Kejt je odmahnula glavom i sišla stepenicama s njim, pa izašla iz zgrade koja je smrdela na beli luk, mokraću i beznadežnost.

Uprkos umoru, na povratku u Bukurešt pričali su više. Dačija je škripala, ječala i štektala, vazduh je zviždao iako su prozori bili zatvoreni, ali su oni vikali i razgovarali.

“Znala sam da većina američkih parova na kraju plaća za zdravu decu”, rekla je Kejt. “Nisam znala da je odlazak u kupovinu ovako potpuno javan.”

O’Rork je klimnuo glavom, ne odvajajući pogled od mračnog puta. Vatreni zid Piteštija smanjivao se iza njih. “Trebalo bi da vidiš šta se desi kada ih odvedu u neko siromašnije cigansko selo“, rekao je tiho. “Onda se to pretvori u aukciju... potpuni cirkus.”

“Znači, koncentrišu se na Cigane?” Kejt je čula kako joj je glas postao grlen od umora. Shvatila je da čezne za cigaretom iako je zadnji put zapalila kao tinejdžerka.

“Često. Ljudi su dovoljno siromašni i očajni da se ne obrate vlastima kada ih zastrašuju.”

Kejt je pogledala u stranu, u retka svetla u selu udaljenom kilometar-dva od auto-puta. Farovi su često obasjavali napuštena vozila koja su rđala u korovu pored puta. Na svaki kilometar ili dva tokom vožnje na zapad videla je bar jedan propali kamion ili automobil. “Da li ti američki verski fanatici nekada usvajaju decu iz sirotišta?”

“Povremeno”, rekao je sveštenik. “Ali znaš kakvi su problemi.”

Kejt klimnu glavom. “Pola dece je bolesno. Većina ostalih su mentalno zaostala ili emocionalno uništena. Američka ambasada bolesnoj deci ne izdaje vizu.” Nasmejala se i grubost tog zvuka ju je zaprepastila. “Kakvo sranje.”

“Da”, reče O’Rork.

Iznenada Kejt shvati kako priča svešteniku o deci kojoj je pokušavala da pomogne, o deci koja su umrla zbog neodgovarajuće medicinske nege, ili nedostatka medicinske opreme, ili nedostatka brige i umešnosti rumunskog bolničkog osoblja. Shvatila je da mu priča o bebi na odeljenju za izolaciju u Prvoj okružnoj bolnici; napuštenom, bezimenom, bespomoćnom dečaku koji je dobro reagovao na transfuziju, ali koji je ubrzo počeo da slabi od nekog poremećaja imuniteta koji Kejt nije mogla da izoluje i prepozna pomoću primitivne opreme kojom je raspolagala.

“Nije sida“, rekla je. “Nije prosta anemija ili hepatitis, niti je neki od meni poznatih poremećaja imuniteta vezanih za krv — čak ni neki od onih retkih. Ubeđena sam da bih u Americi, sa opremom i ljudima koje imamo u bolderskom CDC-u, mogla da izolujem bolest, nađem je i izlečim. Ali ovo dete nema porodicu, a ova zemlja nikada neće platiti za njegovo putovanje u Ameriku, pa čak ni odobriti vizu ako ga platim ja.“ Grubo je protrljala obraz. “Sedam mu je meseci, zavisi od mene i umire... a ja tu ne mogu da uradim ama baš ništa.“ Bila je zapanjena što joj je obraz mokar od suza. Okrenula je lice dalje od sveštenika.

“Zašto ga onda ne usvojiš?”, upitao je O’Rork tiho.

Okrenula se i preneraženo ga pogledala. On joj je uzvratio pogled, ali nije rekao ništa više. Nije ni ona. U mračni Bukurešt su stigli u tišini.

Deseto poglavlje

Rumuni neidentifikovane i bezimene pacijente nisu nazivali Džon Do, kao u Americi. Napušteni dečak od sedam meseci na odeljenju za izolaciju Prve okružne bolnice vodio se — u papirima koje je Lukijan prevodio za Kejt — kao neidentifikovani maloletni pacijent br. 2613. Većina napuštene dece je u kartonima imala podatke o roditeljima, ili o osobi koja ih je ostavila u sirotištu ili bolnici, ili bar gde su nađena, ali u kartonu neidentifikovanog maloletnog pacijenta br. 2613 nije bilo nikakvih podataka.

Kejt je ponovo pregledala te papire kada se vratila iz Piteštija sa ocem O’Rorkom. Nešto posle ponoći izašla je iz dačije ispred stana i zahvalila mu na vožnji. Nisu komentarisali njegov predlog. Kejt se još pitala da li se to sveštenik možda šalio.

Međutim, ipak je pregledala papire pre nego što se srušila na krevet.

Neidentifikovani maloletni pacijent br. 2613 doveden je u bukureštansku Prvu okružnu bolnicu pošto doktori u pedijatrijskoj klinici u Trgovištu nisu uspeli da postave dijagnozu njegovog stanja, koje mu je očigledno ugrožavalo život. Simptomi su bili gubitak težine, beživotnost, povraćanje, odbijanje mleka i nekakav poremećaj imunog sistema zbog koga je svaki virus prehlade ili gripa potencijalno mogao biti smrtonosan. Analize krvi nisu pokazale hepatitis ili neko drugo oboljenje jetre, kao ni anemiju, ali je broj belih krvnih zrnaca bio prenizak. Transfuzije su počele kada je bebi bilo pet meseci i činilo se da dovode do čudesnog oporavka — nekoliko nedelja je dečak pio iz flašice i malo se popravio, njegova reakcija na test krpicom pokazala je da imuni sistem dobro reaguje — ali su onda problemi sa imunitetom počeli iznova. Nove transfuzije su dovodile do sve kraćih povlačenja simptoma. Bolnica u Trgovištu je pre pet nedelja prebacila dete u Bukurešt i Kejt Nojman je veći deo tog vremena provela boreći se da ga održi u životu.

Sada je ušla na odeljenje za izolaciju. Debela bolničarka sa zečjom usnom stajala je pored kolevke i hranila ga; ili tačnije, pušila je cigaretu i zurila u suprotnom pravcu dok je držala flašicu kroz rešetke kolevke i pritiskala cuclu na bebin obraz. On je slabašno plakao i nije se na nju obazirao.

“Izlazi“, reče Kejt. Ponovila je to na rumunskom. Bolničarka je gurnula flašicu u prljavi džep mantila, zlobno se osmehnula Kejt, otresla pepeo sa cigarete pa se izgegala.

Kejt je digla bebu i pogledom potražila stolicu za ljuljanje koju je bila naručila. Opet je nije bilo. Kejt je sela na hladni radijator ispod prozora, zagrlila bebu i tiho počela da je ljulja. Odmah ću zatražiti intravenozno hranjenje. Remisija je posle poslednje transfuzije trajala samo pet dana.

Sićušna beba u naručju uperila je oči u nju i prestala da plače. Bio je toliko sitan da mu je moglo biti sedam nedelja, a ne sedam meseci. Koža na rukicama i nogicama bila mu je ružičasta i gotovo prozirna. Imao je veoma krupne oči. Pažljivo je zurio u Kejt, kao da čeka odgovor na neko staro pitanje.

Kejt je izvadila flašicu s mlekom koju je zagrejala pre nego što je došla, pa je potražila cuclom njegova ustašca. On se okrenuo, očigledno je odbijao, ali se njegov pogled svaki put vraćao na nju. Kejt je spustila flašicu na prozorsku dasku pa ga je samo ljuljala. Bebine oči polako se sklopiše i ubrzano disanje se uskoro usporilo.

Blago ga je ljuljuškala i pevušila mu uspavanku koju je njoj nekada pevala majka.

Spavaj mi, bebo, spavaj mi ti,

ja ću ti ptičicu kupiti.

Pa će ptičica lepo da peva,

i moja beba mirno da sneva.

Kejt iznenada zastade i prinese detetovo lice svome. Onjušila mu je bebeći miris kože, opipala beskonačnu mekoću ono malo crne kosice. Dah mu je bio topao i brz na njenom obrazu; čula je blago grebuckanje i škripanje kada bi udahnuo.

“Ne brini, Džošua”, prošaputala je, i dalje ga ljuljajući. “Ne brini, mali moj Džošua. Neću dozvoliti da ti se išta desi. Neću ti dozvoliti da odeš.“

Sutradan ujutro, posle šesnaestočasovne smene i samo tri sata sna, Kejt je otišla u zgradu nadležnog ministarstva u centru grada i počela da prikuplja bezbrojne papire za usvojenje.

Lukijan Forsea, njen mladi prijatelj i prevodilac, sačekao ju je na stepeništu bolnice kada se tog popodneva vratila. Sišao je niz stepenice raširenih ruku, snažno je zagrlio, poljubio je u obraz, pa zakoračio unazad. “Znači istina je?“, upitao je. “Usvojićeš ono dete iz Trećeg odeljenja za izolaciju?”

Kejt je mogla samo da zuri. To nije rekla nikome u bolnici. To nije rekla nikome sem službenicima u Ministarstvu. Međutim, sa sličnom pojavom se sretala i ranije u Bukureštu: čim se nešto desi, svi kao da to odmah saznaju. “Istina je“, rekla je.

Lukijan se osmehnuo pa ju je ponovo zagrlio.

Kejt je morala da se osmehne. Tom rumunskom studentu medicine bilo je oko dvadeset pet godina, ali ga ona nikada nije doživljavala ni kao Rumuna ni kao studenta medicine. Danas je Lukijan nosio havajsku košulju marke rejn spuner, sa ogromnim, ružičastim cvetovima, isprane farmerke kalvin klajn i najk patike. Kosa mu je bila skoro pa pankerska, a na ruci je imao skup ali ne i napadan roleks. Lukijanovo lice bilo je previše preplanulo za studenta, oči previše bistre i otvorene za jednog Rumuna, a engleski mu je bio tečan i idiomatski. Kejt je često mislila kako bi joj, da je petnaest, ili samo deset godina mlađa, Lukijan bio veoma privlačan. Ovako joj je bio jedini pouzdan prijatelj u toj čudnoj, žalosnoj zemlji.

“Super!“, rekao je, još se kezeći zbog toga što će ona uskoro postati roditelj.

“Ako se ti i ja uzmemo, tako možemo da imamo dete bez muke i čekanja. Oduvek sam pričao da Polaroid treba da se umeša u posao s bebama.”

Kejt ga je udarila šakom u grudi. “Tišina”, rekla je. “Kako je bilo na ispitu?”

“Napokon sam završio sa ispitima”, reče Lukijan. Uzeo joj je ruku i krenuo uza stepenice. “Reci mi kako je bilo u Ministarstvu. Jesi li morala da čekaš satima?”

“Naravno.” Prošli su kroz visoka vrata u polumračnu unutrašnjost Prve okružne bolnice. Budući roditelji čekali su na klupama duž dugačkog hodnika. Kolica sa usnulim i komatoznim pacijentima stajala su zaboravljena, kao nepropisno parkirana vozila. Vazduh je mirisao na etar i mešavinu lekova.

“I kada su ti jednom primili papire, koliko sati si još morala da čekaš?” Lukijanove plave oči gledale su je s mešavinom veselja i... čega? ... Naklonosti? Ljubavi? Kejt je odbacila tu misao.

“Zapravo, nisam”, rekla je pomalo začuđeno. “Pošto sam popunila formulare, bili su vrlo efikasni. Imala sam posla samo s jednim čovekom. Rekao je da će on sve ubrzati i shvatila sam da je stvarno tako i uradio. Čudno, zar ne?”

Lukijan je napravio smešnu grimasu. Kejt je ponekad pomišljala da bi taj mladić, toliko duhovit i s licem kao od gume, bio bolji komičar nego doktor. “Čudno!”, uzviknuo je. “Slučaj bez presedana! Nečuveno! Efikasan birokrata u Bukureštu... gospode bože! Šta je sledeće — čućemo da u Frontu nacionalnog spasa postoji neki pravi patriota!”

Lukijan nije spustio glas i dvojica bolničkih birokrata nedaleko od njih okrenuli su se da ga mrko pogledaju.

“Ozbiljno”, reče Lukijan potapšavši je po ruci. “Kako se zove taj čovek? I meni možda jednog dana zatreba efikasan službenik.”

Kejt je bila upoznala Lukijanovog oca, poznatog pesnika, intelektualca i kritičara režima; majka mu je, pomalo ironično, bila povezana s nomenklaturom... partijskom elitom koja je mogla da kupuje u posebnim prodavnicama i uvek uživala posebne privilegije. Bukurešt je imao gotovo dva i po miliona stanovnika, a Kejt se ponekad činilo da ih Lukijan sve lično poznaje. Koliko god bio povezan s nomenklaturom i privilegovanim životom, Lukijan je otvoreno prezirao i režim Čaušeskua i režim koji ga je nasledio.

“Mislim da se zvao Stanku“, reče Kejt. “Da, Stanku.”

“Ahhh“, reče Lukijan, “kao književnik koji je umro pre sedamnaest godina. Nije ni čudo što je dobar čovek. To je baš krupan gutljaj za čoveka koji se preziva Stanku.”

“Krupan zalogaj”, ispravila ga je Kejt odsutno. Prisećala se koliko je efikasan bio birokrata, kako je telefonirao, kako je brzo pregledao papire, kako ju je uveravao da će izlazna viza za dete biti gotova do sutra ujutro u pola devet. Kada je na kraju spomenula škakljivu temu Džošuinog zdravlja — sada je o detetu mislila samo kao o Džošui, mada nije znala zašto se odlučila baš za to ime — gospodin Stanku je rekao da je to formalnost i da će možda biti problem samo za američku ambasadu.

“Zalogaj, jeste”, reče Lukijan, još je zadirkujući. “Ali kakav bi to aljkavac obuo crne birokratske cipele na bosu nogu? Prvo mora da navuče čarape književnika Stankua da bi obuo njegove cipele. A kad smo već kod čarapa...”

Liftom su se popeli na treći sprat, obukli čiste mantile i stavili maske, a Lukijan je pokazao nazuvke koje zaposleni u bolnici moraju da nose preko cipela u odeljenjima za izolaciju. “Samo maske”, rekla je Kejt. Džošuin nivo leukocita je na jutarnjem pregledu bio umereno nizak.

“Ðiha, Srebrni”, reče Lukijan dok je vezivao masku na lice.

Kejt je zavrtela glavom. Lukijan joj je pričao da je jednom sa ocem putovao u Ameriku. Ali to je bilo samo na nekoliko dana. Otkud on zna za radio-emisiju Usamljeni rendžer?

Lukijan kao da joj je čitao misli. Videla je kako mu ispod maske osmeh nabira obraze. “Snimci starih radio-emisija”, rekao je. “Našao sam ih kada sam pre nekoliko godina bio u Njujorku.”

“Kad si bio dete“, reče Kejt. Kada god bi počinjala da oseća da je Lukijan neodoljiv, podsetila bi se da se taj momak nije ni rodio kada je predsednik Kenedi ubijen... da, je imao tek tri godine u doba atentata na Roberta Kenedija i Martina Lutera Kinga. Zbog toga se Kejt osećala izuzetno staro, mada joj je bilo tek deset kada je predsednik ubijen, a još je bila srednjoškolka kada je stradao Bobi.

Lukijan slegnu ramenima. “Dobro, bako. Tako je. Hoćemo li sada da pogledamo tu tvoju bebu?“

Kejt ga povede unutra, a srce joj se iznenada zaledi od pomisli da će Džošua ležati mrtav u kolevci.

Beba je bila živa. Ležala je na leđima i gledala ih širom otvorenih očiju, stežući i opuštajući ručice. Bio je samo u peleni, a zbacio je sa sebe tanko ćebe, pa je neidentifikovani maloletni pacijent br. 2613 — koji će uskoro postati Džošua Artur Nojman — izgledao pomalo kao ugruvani ptić prerano izbačen iz gnezda: ispupčeni trbuh, rebra koja štrče kroz bledu, rumenu kožu, zgrčeni prstići i nakaznost lepljive trake i igle koji na mestu drže nezgrapnu pupčanu vrpcu infuzije.

Kejt je krenula da proveri infuziju, ali je Lukijan to već uradio i uvežbanim pokretom podesio tok.

Kejt se nagnula preko visoke ograde kolevke, približila lice detetu i blago ga poljubila u obraz. “Samo još nekoliko dana, mališa.”

Beba je iskrivila lice kao da će zaplakati, ali je samo uzdahnula. Digla je pogled ka Lukijanu, koji se sada nagnuo iznad kolevke.

“Hej, dečko”, rekao je Lukijan teatralnim šapatom, “vreme je za Nila Dajmonda.” Lukijan je otpevušio nekoliko taktova pesme “Corning to America \

Kejt je uzela metalnu tablu za pisanje koja je visila sa eksera u dnu kolevke pa je namršteno gledala laboratorijske nalaze koji su dodati tog jutra pre nego što je otišla u Ministarstvo. “Pa, napokon su se setili da dovrše ove dodatne analize krvi koje sam zatražila još pre tri nedelje”, rekla je. “I sama bih ih uradila da ovo prokleto mesto ima centrifugu ili pristojan mikroskop.”

“Šta pokazuju?”, upitao je Lukijan, golicajući bebu kažiprstom.

“Isti nizak nivo leukocita koji vidimo i sada”, rekla je Kejt. “Takođe, potvrđen je i kritičan manjak adenozinske deaminaze.”

Lukijan je iznenada kao bajagi zauzeo stav mirno, zažmurio i počeo da govori rafalno, kao da odgovara na diplomskom: “Adenozinska deaminaza... izuzetno važan enzim neophodan za razlaganje toksičnih nusproizvoda normalnog metabolizma... nema ga kod retkih poremećaja kao što je nedostatak adenozinske deaminaze.” Lukijan otvori oči i kada je ponovo progovorio, glas mu je bio ozbiljan. “Žao mi je, Kejt. To je neizlečivo, zar ne?”

“Nije, izlečivo je”, prasnu Kejt, pa lupi tablom po radijatoru toliko snažno da je udarac metala o metal odjeknuo u maloj sobi. “To je izuzetno redak poremećaj... od njega pati možda manje od tridesetoro dece na čitavom svetu... ali jeste izlečiv. U Americi koristimo..

“Sintetički enzim zvani PEG-ADA”, dovršio je Lukijan rečenicu umesto nje. “Ali sumnjam da u Rumuniji postoji PEG-ADA. Možda ga nema ni u čitavoj istočnoj Evropi.”

“Čak ni u partijskim bolnicama?”

Lukijan sporo odmahnu glavom. Kejt je prim etila koliko mu je snažna brada, koliko mu je glatka koža na obrazu. Stavio je okrugle naočare s ramom od kornjačinog oklopa da bi pročitao laboratorijski nalaz, ali je s njima još više izgledao kao dečak, a ne starije ili ozbiljnije.

“Enzim mogu da zatražim iz Amerike ili preko Crvenog krsta“, rekla je, “ali dok se obave sve birokratske procedure, proći će više od mesec dana, a dotle bi Džošua mogao da umre od nekog virusa. Ne, biće brže da' ga odvedem u Ameriku.” Zastala je. “Lukijane, svaka čast što znaš za nedostatak adenozinske deaminaze. Većina lekara opšte prakse u Americi nikada nisu čuli za to. Kako si prošao na ispitu?”

“Četiri zarez nula nula”, odgovorio je. “Izuzetan u svim oblastima, baš kakav sam i ljubavnik.” Ponovo se nadvio nad kolevku. “A ti, ti, homunkuluse. Sad brzo da mrdneš transilvansko dupence u Bolder u Koloradu, sa ovom ovde mamom doktorkom Nojmanovom, da ti ga izbuše injekcijama PEG-ADA.”

Džošua je u kolevci delovao kao da kratko razmišlja o tom savetu, pre nego što je čvrsto stegnuo pesnice, iskrivio lice i glasno zaplakao.

Jedanaesto poglavlje

Kejt je sutradan ujutro otišla u američku ambasadu Bulevarom Balčeskua do hotela Interkontinental, pa onda Ulicom Bastištej do raskrsnice sa Ulicom Tudora Argezija. Mada još nije bilo devet, uzanu ulicu već je zakrčila velika gomila Rumuna. Osećajući grižu savesti što ne mora da čeka satima ili danima s tim ljudima, zaobišla je čitav red. Rumunski vojnici su pogledali njena dokumenta i mahnuli joj da prođe do kapije; marinac unutra je klimnuo glavom i nešto rekao u crni telefon.

Kejt je pogledala na drugu stranu ulice gde je nekoliko demonstranata stajalo naspram zida od cigala. Transparent na zidu je glasio: A. V. C. ČEKAMO USELJENIČKE VIZE 19821987. Na transparentima koje su nosili pisalo je: ŠTRAJK GLAÐU ZA USELJENIČKU VIZU, GDE JE FER-PLEJ?, DOSTA NEPRAVDE i VAŠINGTON JE REKAO DA ZAŠTO ROMI KAŽU NE ŠTA KAŽE AMERIČKI KONZULAT?

Marinac se vratio, rumunski vojnik je otvorio crna metalna vrata i Kejt uđe u dvorište ambasade, klimajući glavom u znak izvinjenja ljudima koji su stoički ostali u redu.

Unutra je prošla kroz metal detektor kao na aerodromu, dala torbicu na pregled pa sačekala da je čuvar koji se dosađivao pregleda ručnim detektorom za metal. Vratili su joj torbicu i propustili je u prizemlje ambasade.

Nekada veličanstvena dvorana bila je izdeljena u čekaonicu i desetak pregrada s radnim stolovima. Ljudi su na sve strane stajali u redovima: Rumuni koji čekaju vizu stajali su u najdužem redu na suprotnom kraju prostorije, Amerikanci u kraćim redovima pred svakim šalterom. U glavnoj čekaonici bilo je osam redova stolica i većinu su zauzele Amerikanke koje su držale rumunske bebe i malu decu. Buka je bila uznemiravajuća. Dok je Kejt čekala u prvom redu da se prijavi dežurnom službeniku, osetila je kako joj se stomak steže od tolike beznadežnosti.

Dva i po sata kasnije ta beznadežnost je potvrđena. Kejt je razgovarala sa četvoro zaposlenih u ambasadi i zapretila da će vrištati ako joj ne dozvole da razgovara s nekim njihovim pretpostavljenim. Taj neko iz ambasadorove kancelarije sišao je u prizemlje, izvadio metalnu stolicu na sklapanje i zajahao je naopačke, osmehnuo se pa joj polako objasnio tačno isto ono što su joj prethodno objasnili i ono četvoro službenika.

“Prosto ne možemo da dozvolimo deci zaraženoj sidom da dolaze u Ameriku”, rekao je sporo. Zubi su mu bili savršeni, frizura mu je bila savršena, kao i ivica na sivim pantalonama. Predstavio se kao Koli ili Kroli. “Sjedinjene Države i same imaju ozbiljan problem sa sidom. To sigurno shvatate, gospođo... ah... Nojman.”

“Doktorko Nojman”, ispravila ga je Kejt po peti put. “A ovo dete nema sidu. A ja sam specijalista za oboljenja krvi. To mogu da potvrdim.”

Čovek iz ambasade je napućio usne i sporo klimnuo glavom, kao da razmatra neku složenu ideju. “A je li klinika Trojan to potvrdila?”

Kejt prezrivo frknu. Klinika Trojan je bila jeftina rupa koja je izvukla premiju na lutriji kada je američka ambasada baš nju izabrala da radi sve testove na hepatitis B i sidu kandidata za vizu. Kejt bi se pre posavetovala sa astrologom nego što bi verovala laboratorijskim nalazima iz Trojana. Ja sam ih potvrdila”, rekla je. “Pre pet nedelja smo u Prvoj okružnoj bolnici radili testove na HIV. I istovremeno smo eliminisali mogućnost svih vrsta hepatitisa. Imam testove... pismeno su ih potvrdili doktori Ragrevsku i Grigoresku, glavni patolog i njegov zamenik u Prvoj okružnoj bolnici.”

Čovek iz ambasade — Karli? Kali? Kroli — napućio je usta, ponovo klimnuo i rekao: “Ali mi bismo morali, naravno, da imamo potvrdu iz klinike Trojan da je dete zdravo. I, naravno, pismeni pristanak na usvajanje od jednog ili oba roditelja.”

“Pa majku mu više”, reče Kejt i nagnu se napred tako hitro da je gospodin Kroli zamalo pao unatraške sa opkoračene stolice. “Prvo, ponoviću vam deseti put: roditelji deteta su nepoznati, i otac i majka. Nema baš nikakvih podataka. On je napušten. Ostavljen. Ostavljen da umre. Čak ni sirotište u Trgovištu nema nikakvih podataka o tome ko ga je doneo. Drugo, dete nije zdravo — to je jedan od razloga zašto ga vodim u Ameriku. Već sam petnaest puta objasnila. Ali takođe nije ni zarazno. Koliko možemo da vidimo, dete pati od poremećaja nedostatka imuniteta koji je gotovo sigurno nasledne prirode i koji će gotovo sigurno biti fatalan ako mi ne dozvolite da ga prebacim negdegde mu mogu pomoći.“

Čovek iz ambasade je klimnuo glavom, ponovo napućio usne, kucnuo olovkom po stolu, klimnuo glavom ka svojim potčinjenima, prekrstio ruke i rekao: “Pa, gospođo Nojman, mi bismo zaista želeli da vam pomognemo, ali bi obrada papira za tako... neobično dete potrajala bar mesec dana, a viza bi najverovatnije bila odbijena bez pismene saglasnosti majke deteta i potvrde o zdravstvenom stanju sa klinike Trojan. Jeste li možda razmišljali da usvojite zdravo dete?“

Kejtin vrisak bi se čuo napolju na ulici. Da je dozvolila sebi da vrisne.

Marinac iz obezbeđenja ju je pratio do vrata ambasade kada je u čekaonici primetila odelo nindža mutant popa, crnu siluetu usred mešavina američkih letnjih pastelnih boja i rumunskog sivila.

“0’Rork!“

Sveštenik se okrenuo, počeo da se osmehuje, video njeno lice i brzo se probio kroz gužvu do nje. Mahnuo je čuvaru da ode, a marinac je oklevao samo na časak pre nego što joj je pustio ruku. Otac O’Rork ju je poveo do stolice u delu prostorije gde je bila najmanja gužva, pa sklonio gomilu papira i napravio joj mesto da sedne. Zamalo da je uzviknula njegovo ime kada se okrenuo i ostavio je, ali se ubrzo vratio s papirnom čašom hladne vode. Kejt ju je zahvalno ispila.

“Šta se dešava, Nojmanova?” Glas mu je bio tih. Njegove sive oči nisu se odvajale od njenog lica.

Sve mu je ispričala, a dok je govorila, neki daleki deo njenog uma mislio je: Je li ispovest zapravo nešto ovakvo? Da li ovakva osećanja donosi religija.... ovakvo predavanje svih svojih problema nekome drugome? Mislila je da nije.

Pošto je završila, O’Rork je jednom klimnuo glavom. “Znači, sigurna si da će rumunski službenici omogućiti otpuštanje deteta pre tvog polaska, čak i ako Amerikanci ne pristanu?”

Kejt žustro klimnu glavom. Kada je pogledala dole, začudila se što je videla da obema rukama steže papirnu čašu.

“A koliko treba da se podmaže rumunska birokratija?“, upitao je.

Kejt se namrštila. “Ništa. Hoću da kažem, očekivala sam nešto... očekivala sam da platim pet ili šest hiljada dolara... ali ništa nisu tražili. Gospodin Stanku... čovek u Ministarstvu. .. ništa nije rekao i... ništa nisam morala da mu dam.“ Otac O’Rork je na te vesti kratko zastao. Videla je nevericu u njegovim očima.

Kejt izvadi iz torbice hrpu papira. “Bili su gotovi još jutros. Vidi. Lukijan kaže da su kompletni i u redu. Pokušala sam da ih pokažem ljudima iz ambasade... našim ljudima... ali ovi glupi skotovi su toliko zadrti da...“

“U redu, Nojmanova. U ređu.“ Sveštenikova šaka bila je blaga ali čvrsta na njenoj ruci.

Kejt je zastala, udahnula i klimnula glavom.

“Sačekaj samo minut, molim te“, rekao je. Doneo joj je još jednu čašu vode, pa joj je dodirnuo teme kada se sagnula da je ispije.

Kejt je osećala da bes u njoj navire kao mučnina. Odavno se nije osećala toliko izgubljeno i bez kontrole.

Otac O’Rork je prišao najbližem šalteru. “Dona, mogu li da na trenutak sednem za tvoj sto? Da, samo nekoliko minuta, časna reč. Ja ću se javiti na telefon ako pozove Njegovo veličanstvo. Hvala ti, Dona, pravo si srce.“

Kejt je shvatila da trepće kroz suze dok je gledala mladu ženu kako odlazi. Otac O’Rork joj je namignuo pa je seo za radni sto. Čula ga je kako od operatera na centrali traži da ga satelitski povežu sa Amerikom. Kejt je prepoznala pozivni 202, za okrug Kolumbija.

Razgovor nije trajao ni dva minuta, i čula je samo odlomke pošto su joj se misli stalno vraćale na ono što je trebalo da kaže gospodinu Kroliju iz ambasade.

“Halo, Džime... da, Majk O’Rork, jeste... super, super, kako si ti? Ne, sad nisam ni u Limi ni u Santjagu... u Bukureštu sam. Aha.“

Kejt je sklopila oči. Ona je jedna od petnaest vrhunskih hematologa na svetu i sluša lokalnog popa kako cima nekog svog starog ortaka, verovatno drugog popa na univerzitetu Džordžtaun ili tako negde... nekog bezveznog jezuitu kome neko u tazbini radi u Ministarstvu inostranih poslova.

Ne, ispravila se, sveštenici nemaju tazbinu. Zar ne? “Tačno tako“, govorio je O’Rork preko telefona. Kejt je shvatila da je sažeo njen problem s vizom u desetak reči. “Tako je, Džime.... još nisi sasvim izlapeo. Ona je jedna od retkih Amerikanki koje sam sreo za godinu dana provedenih ovde koja pokušava da usvoji pravo napušteno dete, iz sirotišta... veoma bolesno dete... bolesno, ali ne i zarazno... tako je... i ovaj magarac iz odeljenja za vize joj zagorčava život. Ma da... slažem se, to je isto kao smrtna kazna.“

Kejt je osetila kako se naježila kada je on to izgovorio. Džošua. Mrtav. Pomislila je na njegove prstiče, na oči pune poverenja. Pomislila je na desetine i desetine malih, neobeleženih grobova koje je videla iza sirotišta i pedijatrijskih bolnica koje je obišla u Bukureštu i po provinciji.

“Dobro, Džimi. I ja tebi, dečko. Ne, Kev je još u Hjustonu, bar mislim da jeste... U Nasi... a Dejl radi na novoj knjizi gore u nacionalnom parku Grand Teton ili tako negde. Ne, ne, to je Lorensu bilo treće venčanje. Ne, pozvao me je kao gosta. Ceremoniju je vodio nekakav gran-pri vozač koji povremeno radi kao zen guru. I ti isto, ortak. Čujemo se.“ Izašao je i dodirnuo njeno koleno kao što bi otac potapšao nogu uplakanog deteta. Kejt je potisnula bes na samu sebe i situaciju u kojoj se našla. Pokušavala je da misli na specijaliste za krv, na upravu CDC-a, na ljude iz medija, na novinare i medicinske lobiste koje je poznavala. Među njima sigurno ima nekoga uticajnijeg od O’Rorkovog ortaka iz

Džordžtauna. Počeće da zove koliko danas. Neko će pritisnuti Ministarstvo inostranih poslova. Za tri dana?

“Otpratiću te nazad u bolnicu”, rekao je sveštenik.

“U redu”, rekla je. Pre nego što su stigli do vrata, stegla mu je mišicu kroz crni kaput. “Hvala, O’Rork. Hvala što si probao.”

“Nema na čemu, Nojmanova.”

Taman su izašli kada ih je gospodin Kroli sa sprata užurbano pristigao, gotovo proklizavajući po mermernom podu. Kravata mu je bila iskrivljena. Kosa mu je bila razbarušena, lice zajapureno sem bledila oko usana, a u očima mu je bio pogled zbog kojeg je Kejt pomislila da je to neki službenik sa neupečatljivim imenom koji je upravo video kako mu karijera vrtoglavom brzinom leti na đubrište.

“Gospođo... ah... doktorko Nojman!”, viknuo je čovek iz ambasade. “Baš dobro što sam vas stigao. Došlo je do zabune... bojim se da sam se pogrešno izrazio.” Gurnuo je ka njoj gomilu papira. “Obradićemo zahtev za vizu do sutra ujutro. Ova privremena viza će zadovoljiti rumunske vlasti ako budu nešto pitali u vezi sa...”

Kasnije, dok su išli ka bolnici, Kejt je rekla O’Rorku: “A šta si ti tačno radio u ambasadi?”

“Tamo dolazim zbog posla.”

“Sprečavaš neprikladna usvajanja?”

Slegnuo je ramenima. Kejt je iznenada palo na pamet da on izgleda veoma utegnuto, veoma naočito i veoma irski, u tom crnom odelu i s belim kolirom. “Ponekad”, rekao je sveštenik, “neka ubrzavam, umesto da sprečavam.”

“Ovo moje si i te kako ubrzao. Možda si ubrzao Džošuinu poslednju priliku da preživi.” Zastala je da osmotri saobraćaj kako prolazi prometnim bulevarom Balčeskua. “Reci mi kako se preziva tvoj drug Džim.“

Otac O’Rork je počešao kratku bradu. “Što da ne? Harlen.“ “Senator Harlen? Senator Džejms Harlen? Senator na čelu Komiteta za spoljne poslove? Onaj koga je državni sekretar Bejker želeo za svog zamenika, iako nije iz vladajuće partije? Senator koga je Dukakis zamalo imenovao za potpredsedničkog kandidata 1988, umesto Lojda Bentsena?”

Sveštenik se osmehnuo. “Džimi je bio u pravu što je mislio da to ne bi bio pravi potez. Ja sam želeo da se kandiduje, što samo pokazuje koliko sam bio naivan. Ali on će sačekati 1996. da se vrati u veliku politiku... i to ne kao kandidat za potpredsednika. On i Kuomo su jedine preostale demokrate sa istinskim predsedničkim kvalitetima... a ja mislim da Džimi ima i energiju i nove ideje koje idu uz to.“ “A vi ste drugovi”, rekla je Kejt, shvativši koliko je to glupa izjava.

“Drugovi smo. Odavno.” Otac O’Rork je zurio u turističku agenciju na drugoj strani ulice, ali oči su mu videle nešto drugo.

“Pa, da verujem u čuda, rekla bih da su poslednjih nekoliko dana protekli u njihovom znaku”, reče Kejt. Dok je to govorila, obuzelo ju je neko čudno osećanje. Ovo je stvarno. Stvarno će se desiti. Imaću dete. Kejt se osetila isto onako kao kada je u mladosti, za opkladu, stajala na ivici petometarske skakaonice u gradskom bazenu: previše uplašena da skoči, previše ponosna da odustane.

“Jedino čudo je što je birokrata u rumunskom ministarstvu nešto uradio bez ogromnog mita“, rekao je O’Rork. Kada ju je video kako drhti, krenuo je ponovo da joj dodirne ruku, ali je odustao. Kejt je na sebi osetila snagu njegovog pogleda. “Nojmanova, da bi dečak preživeo, i ti ćeš morati da se postaraš za čuda.”

“Znam“, reče Kejt. Onda, shvativši da to možda nije rekla naglas, ponovi glasno i razgovetno: “Znam.“

Dvanaesto poglavlje

Kejt i Džošua su nameravali da polete u Sjedinjene Države u ponedeljak dvadesetog maja, a u nedelju, devetnaestog uveče, bila je sigurna da im nikada neće dozvoliti da izađu iz zemlje.

Sponzor njenog šestonedeljnog boravka u Rumuniji bio je Unicef, zajedno sa Fondom za međunarodnu pomoć CDC-a, i poslao je avionske karte pre dve nedelje, a pošto na aerodromu Otopeni nije bilo moguće telefonski potvrditi rezervaciju, zvala je Nacionalnu turističku organizaciju gotovo svakog sata. To joj nije bilo dovoljno, pa je rekla Lukijanu da je dvaput vozi na aerodrom u subotu i triput u nedelju da potvrdi da let nije otkazan i da joj je sedište rezervisano. Džošua će biti u njenom krilu i neće mu trebati karta. Lukijan je i to proverio.

Gospodin Stanku iz Ministarstva je održao reč — on je bio nizak, rumen, veseo čovek, prava suprotnost stereotipu o istočnoevropskom birokrati, kao i suprotnost svakom birokrati koga je Kejt srela u toj zemlji — i potvrdio da je Džošuina izlazna viza odobrena. Nisu tražili uobičajenu pismenu saglasnost prirodnih roditelja. Rumunski deo postupka usvajanja bio je neverovatno jednostavan.

U američkoj ambasadi išlo je sporije, ali je gospodin Kroli u subotu po podne završio Džošuinu vizu... Lukijan je doneo foto-aparat u bolnicu da slika dete, ali se ispostavilo da fotografija nije neophodna... i da je američki deo postupka usvajanja počeo putem veze sa Agencijom za usvajanje Stenovite planine. Njihova centrala nalazila se u Denveru, tako da Kejt neće imati problema da dovrši postupak kada se jednom vrati kući.

Gospodin Popesku, direktor Prve okružne bolnice, isprva je bio nezadovoljan što njihova žustra gošća iz Amerike odvodi jednog njihovog malog pacijenta — a posebno što mu nije platila za tu privilegiju — ali se smirio posle poziva iz Ministarstva zdravlja i uveravanja rum unskih pedijatara da dete nema gotovo nikakvih izgleda da preživi i da samo troši bolničke resurse, pa se sada, tokom njenog poslednjeg dana na poslu, samo prezrivo smeškao Kejt.

Sva papirologija je bila obavljena. Javili su u kompaniju Pan Ameriken da teško bolesno dete leti za Ameriku i da u Frankfurtu čeka dodatna medicinska oprema. Kejt je nameravala da u avion ponese sopstvenu medicinsku torbu koji je dopunila priborom iz Crvenog krsta, pa čak i švercovanim špricevima, priborom za infuziju, i antibioticima koje je Lukijan nekako iskamčio na Medicinskom fakultetu. Špricevi su bili savremeni, za jednokratnu upotrebu, još u sterilnom pakovanju. Antibiotici su bili iz Zapadne Nemačke. Kejt je bila duboko dirnuta, pošto je znala za koliko novca takva roba može da se proda na crno.

I mada je jednim delom osećala da bi sve to trebalo da ostane u Rumuniji, za hiljade dece po ovdašnjim bolnicama, mnogo je jača bila svest da bi ona uradila bilo šta, da bi bilo šta ukrala, samo da Džošua preživi. Kejt se zaprepastila kako je posle gotovo dvadeset godina postupanja po etičkom kodu lekara shvatila da postoje i viši imperativi.

Pokušavala je da se javi Tomu, svom bivšem mužu, još od četvrtka, ali je njegova telefonska sekretarica u Bolderu ponavljala poruku snimljenu njegovim dubokim, srećnim dečačkim glasom da je otišao na splavarenje na reci Arkanzas i da će se vratiti kad se vrati. Ostavite poruku ako želite. Kejt je ostavila četiri poruke, svaka je bila malo jasnija od prethodne.

Njen rastanak s Tomom pre šest godina bio je miran, a ne melodramatičan, rezigniran pre nego besan. Njihova veza je spadala u onaj jedan procenat slučajeva kada bivši bračni drugovi postanu bolji prijatelj i posle razvoda, tako da su često zajedno nakon posla išli na piće ili večeru. Tom je tek napunio četrdesetu ali je bio, što se kaže, jak kao bik, i to na nekako sojerovski način, i sada je napokon mogao da prizna kako nikada nije zaista odrastao. Njegov posao vodiča za splavarenje, planinara, bicikliste, povremenog vodiča na Himalaje, povremenog fotografa prirode i stalnog tragača za pustolovinama omogućio mu je — sada je to priznao —savršen izgovor da nikada ne odraste.

Što se Kejt tiče, ona je sada mogla da mu prizna da je možda previše odrasla, da je njena i previše stroga medicinska ličnost potisnula želju za svakom detinjastom zabavom koju je nekada delila s njim. Nije bilo ni spomena o pomirenju među njima — Kejt je bila sigurna da ni jedno ni drugo ne mogu da zamisle ponovan zajednički život — ali su njihovi razgovori poslednjih godina postali opušteniji, njihovo deljenje sitnih problema, kao i međusobno poveravanje, postalo je manje napeto.

A sada je Kejt kući donosila bebu. Pošto su godinama jedno drugo ubeđivali, svako iz svojih razloga, da nikada neće poželeti decu, doktorka Kejt Nojman je, u svojoj trideset osmoj, donosila kući bebu.

Tom ju je našao u nedelju uveče, u stanu u Ulici Štirbej Voda. Nije mogao da poveruje u njenu poruku. Glas mu je bio uobičajena mešavina dečačke energije i bolderskog entuzijazma. Kejt je došlo da zaplače kad ga je čula.

“Bojim se da na kraju neću uspeti”, rekla je. Veza je bila očajna, puna odjeka, ponavljanja i šuštanja, što je bilo često za sve prekookeanske pozive, uz dodatno pucketanje i krčanje rumunske telefonije.

Tom ju je ipak čuo. “Kako to misliš, možda na kraju ne uspe? Zar nisi rekla da si sredila sve papire? Beba... Džošua. .. zar nisi rekla da je sada dobro.”

“U stabilnom je stanju, jeste.”

“Onda šta...“

“Ne znam”, rekla je Kejt. Shvatila je da je u Rumuniji nedelja i sedam uveče... raskošno majsko svetio poleglo je po kestenovima ispred njenog prozora... što znači da je u Bolderu deset ujutru. Uzdahnula je. “Samo osećam užasan strah da na kraju neće uspeti. Da će nas nešto... zaustaviti.”

Nikada pre nije čula da Tom zvuči toliko ozbiljno. “To ne liči na tebe, Ket. Šta se desilo sa gvozdenom damom koju sam poznavao i voleo? Ženom koja će izlečiti svet, bez obzira na to da li on želi da bude spasen?” Nežnost njegovog glasa bila je u suprotnosti s rečima.

Kejt se lecnula na to njegovo “Ket”. Tako ju je zvao dok su vodili ljubav, na početku braka. “To je zbog ove zemlje”, rekla je. “Čovek postane paranoičan. Neko mi je rekao da je u doba Čaušeskua svaki treći ili četvrti čovek bio doušnik.” Veza je krčala. Razdaljina je brujala u žicama. “Što me podseti”, rekla je, “da ne bi trebalo da razgovaramo telefonom.”

“Prisluškivanje? Snimanje razgovora? KGB ili kako se već zove rumunska verzija?“, dopro je Tomov glas kroz šum. “Ko ih jebe. Ko vas jebe, čujete me. Ne mislim na tebe, Ket.“

“Ne mislim na Sekuritateu“ reče Kejt pokušavajući da se osmehne. “Mislim na telefonski račun.”

“Pa, jebeš i AT&T. Ili MCI. Ili kod koga sam već potpisao ugovor.”

Kejt se sada osmehnula. Dok su bili u braku, ona je uvek morala da plaća račune; Tom je retko kada znao kome i šta treba da se plati. Pitala se ko li mu sada plaća račune.

“Kada sutra slećeš?”, upitao je Tom. Glas mu se jedva čuo od šuma.

Kejt je sklopila oči pa je odrecitovala njihov plan puta. “Krećemo Pan Amovim letom jedan sedam nula iz Bukurešta za Frankfurt preko Varšave u sedam i deset ujutro. Iz Frankfurta polećemo u pola jedanaest ujutro Pan Amovim letom šezdeset sedam i stižemo na aerodrom Kenedi ujedan i pet po podne. Onda letimo Pan Amovim letom pet devet sedam i stižemo u Denver u sedam i pedeset osam.”

“Opa”, reče Tom. “To je baš naporan dan za dete. I za majku.” Usledio je trenutak u kome se čuo samo šum veze. “Sačekaću te ja na aerodromu.”

“Nema potrebe...”

“Dolazim.”

Kejt se nije dalje raspravljala. “Hvala ti, Tome”, rekla je. “0h... i ponesi sedište za bebe.”

“Šta?”

“Sedište za bebe u kolima.”

Začuo se prigušen smeh i psovke. “Strava”, reče Tom naposletku. “Slobodan dan moram da provedem u potrazi za sedištem za bebu. Nema problema, Ket. Ljubim te. Vidimo se sutra uveče.“ Naglo je prekinuo vezu, što ju je nekada uvek iznenađivalo.

Iznenadna tišina posle razgovora bila je teška. Kejt je stoti put obišla sobu, pedeseti put proverila prtljag — sve je bilo spakovano sem pidžame i kozmetike — pa je petstoti put pregledala papire u jakni: pasoš, njenu vizu, Džošuinu vizu, dokumenta o usvojenju — s pečatima Ministarstva i američke ambasade — potvrdu o vakcinacijama, potvrdu o izvršenom testu na zarazne bolesti, potvrdu o zahtevu za ubrzanim postupkom u kancelariji gospodina Stankua i slično pismo od gospodina Krolija iz američke ambasade. Sve je bilo tu. Sve je bilo ispečatirano jednom i dvaput, odobreno, zapečaćeno i dovršeno.

Nešto će se desiti. Prosto je to znala. Kad god bi čula korake u hodniku ispred stana, pomislila bi da neko dolazi da javi kako je Džošua umro nakon što ga je poslednji put obišla, u snu, u kolevci. Ili je Ministarstvo opozvalo dozvolu. Ili...

Nešto će se desiti.

Lukijan je ponudio da je odveze na aerodrom i ona je to prihvatila. Otac O’Rork je u ponedeljak ujutro imao posla u Trgovištu, sedamdeset pet kilometara severno od glavnog grada, ali je uporno zahtevao da dođe u bolnicu u šest, kada je trebalo da ona preuzme Džošuu. Sve je bilo isplanirano, dogovoreno i spremno... čak je rekla Lukijanu da ustanovi kada ide Orijent ekspres za Budimpeštu, za slučaj da Pan Am i Tarom iznenada prestanu da lete za Bukurešt... ali Kejt je bila sigurna da će se nešto desiti.

U deset uveče Kejt je obukla pidžamu, oprala zube, navila sat na petnaest do pet, svesna da neće spavati. Zurila je u tavanicu, pomislila na Džošuu kako sam spava na stomaku ili leži na leđima, i dalje na infuziji da bi stekao malo dodatne snage za sutrašnje napore, i počela da čeka zoru.

Snovi o krvi i gvožđu

Sa ovih prozora gledao sam... sa ovih uzanih prozora koji me sada obasjavaju tako slabašnim svetlom... Sa ovih prozora sam kao dete od tri ili četiri godine gledao kako vode lopove, razbojnike, ubice i utajivače poreza iz pretrpanih ćelija na Većničkom trgu preko puta do gubilišta u Filigranskoj tamnici. Sećam se lica tih zatočenika, tih osuđenika: bila su neumivena, krvavih očiju, upalih obraza, bradata i mahnita, očajnički su se osvrtali oko sebe dok se u svakome budila svest da mu je ostalo samo još nekoliko minuta života pre nego što mu se uže stegne oko vrata i dželat ga gurne sa platforme. Sećam se kako su jednom tri žene držali odvojeno u Većničkoj kuli, i gledao sam hladnog jesenjeg jutra kako ih u okovima vode iz kule i preko trga, pa sa trga na ulicu, i onda nizbrdo, van domašaja mojih željnih očiju. Ali, oh, ti trenuci neometanogposmatranja dok sam klečao ovde na sofi u očevoj sobi koja je bila i dvor i privatna odaja... oh, ti beskonačni trenuci ekstaze!

Žene su bile odevene u prljave rite, kao i muškarci. Video sam im grudi kroz poderano smeđe platno. Bile su išarane prljavštinom iz zatvora u kuli i krvave od grubosti stražara. Grudi su im, međutim, bile blede, bele, nebranjene. Na trenutke sam video njihove išarane noge i blede butine; video sam tamu između tih butina kada je najstarija žena raširenih nogu pala na kaldrmu. Tamničar ih je vukao na dugačkom lancu, a one sujaukale i zapomagale. Ipak najviše pamtim njihove oči... prestravljene koliko i oči muškaraca koje sam video, toliko razrogačene da su se beonjače videle oko tamnih ženica, poput očiju kobila kada ih poteraju napred pošto su namirisale svezu krv ili blizinu pastuva.

Tada sam prvi put osetio bujanje uzbuđenja u grudima dok sam gledao kako te ljude obuzima spoznaja o neizbežnoj smrti — uzbuđenje i pulsirajuće, čisto zadovoljstvo. Sećam se kako sam padao, nogu preslabih da me drže, na očevu sofu ispod istog ovog prozora, zatutnjalog srca, sa slikama tih namučenih, na propast osuđenih ljudi urezanim u svest još dok su njihovi krici odjekivali i gasnuli na svežem vazđuhu koji je dopirao kroz očeve otvorene prozore.

Te ljude je na vešala osudio moj otac, Vlad Drakul. Ili tačnije, on je potvrdio presudu pukim klimanjem glavom ili znakom koji je rukom dao nekom potčinjenom. Otac je stvorio i sada sprovodi zakone koji su osudili te žene, te muškarce. Otac je zaveo veliki užas među narodom, otac je prizvao gotovo opipljivi lepet krila Smrti dole na trgu.

Sećam se kako sam ležao tamo na sofi, osećao kako mi se srce postepeno smiruje, osećao prvi nalet stida zbog čudnog uzbuđenja... Sećam se kako sam ležao u ovoj sobi i mislio: Jednog dana ću ja imati istu tu moć.

U ovoj sobi sam prvi put, sa četiri godine, pio iz Pehara. Pamtim svaku pojedinost. Moja majka nije bila prisutna. Samo otac i još petorica ljudi koje ranije nisam video, svi u obrednim zeleno-crnim odorama drakonista, s kukuljicama na glavama. Sećam se jarke tapiserije iza očevog trona, iznete samo za tu noć — veliki zmaj koji pravi krug od zlatnih krljušti, užasna čeljust mu je otvorena, krila širom raskriljena, ogromne kandže koje žele da zgrabe. Sećam se svetlosti baklji i tihog obreda Reda zmaja. Sećam se iznošenja Pehara. Sećam se prvog ukusa krvi. Sećam se snova koje mi je krv te noći podarila.

U ovoj sobi sam sa pet godina, leta gospodnjeg 1436, čuo oca kako iznosi dvoranima nameru da zauzme posede i zvanja svog polubrata Aleksandra Aldee, koji je tada bio na samrti, tako da će otac postati prvi istinski knez Vlaške. Sećam se zvuka potkovanih konjskih kopita kako se šire kroz zimski vazduh ispod prozora moje sobe, škripe kože i pretećeg zveketa gvožđa ogvožđe dok je konjica prolazila ispod prozora te decembarske noći. Sećam se kako sam voleo raskoš vladarskog grada Trgovišta. Sećam se čulnosti italijanskih, mađarskih i latinskih reči koje sam tamo naučio, kako je svaki novi slog bio bogat kao ukus krvi u mojim ustima, i sećam se uzbuđenja koje se krilo iza suvih činjenica istorije koju sam učio od tutora bojara i starih kaluđera. I sećam se koliko je kratko trajalo to divno doba.

Bilo mi je dvanaest godina kada je otac mene i mog mlađeg polubrata Radua dao kao taoce turskom sultanu Muratu. Možda to nije nameravao da učini dok smo jahali na GalipoIje u susret sultanu, ali su ga sultanovi ljudi zgrabili čim smo stigli do gradskih kapija. Otac se, međutim, kasnije zakleo na Bibliji i Kuranu da se ne suprotstavlja sultanovoj volji i mi smo postali taoci da bismo tu zakletvu potkrepili. Raduu je bilo tek osam godina i sećam se njegovih suza dok smo u kolima pod pratnjom kretali iz Galipolja ka tvrđavi Egrigoz u pokrajini Karaman, u zapadnoj Anadoliji.

Ja nisam plakao.

Sećam se koliko je studena bila ta zima, koliko čudna hrana i kako su sluge što su se starale o nama takođe zaključavale vrata naših odaja kada bi se rani sumrak spustio na taj planinski grad. Sećam se neverice sultanovih ljudi kada smo im objasnili obred Pehara, ali su ga prihvatili kao samo još jedno divljaštvo hrišćanske vere. Njihove tamnice bile su pune zločinaca, robova i ratnih zarobljenika koji su čekali smaknuće; zato nalaženje davalaca nije bilo teško. Kasnije su nas odveli u Tokat, a još kasnije u Adrijanopolj, gde smo živeli, jeli, putovali i stasali u sultanovom društvu.

Sultan Muratje bio svirep čovek, ali mislim manje svirep nego što je bio otac. Prema nama je postupao kao prema sinovima, više nego stoje to činio naš otac. Sećam se kako mi je jednom sultan dodirnuo obraz pošto sam mu uzbuđeno pokazao kako leti i kako se obrušava jedan soko koga sam dresirao. Još dugo sam osećao njegov začuđujuće nežni dodir.

Krajem šeste godine koju sam tu provodio, razmišljao sam na turskom češće nego na maternjem jeziku, pa čak i danas, dok mi snaga jenjava a svest gasne, oblikujem svoje polusvesne misli na turskom.

Radu je oduvek bio naočit, čak i kao malo dete, a kada je pokazao prve znake muževnosti, postao je istinski lep. Ja sam ostao ružan. Radu je gutao reči filozofa i učenjaka koji su nas podučavali. Ja sam se odupirao njihovom trudu da nas uvedu u vizantijsku kulturu. Radu se odrekao Pehara dok sam ja otkrio potrebu da iz njega pijem svake nedelje umesto svakog meseca, a onda svakog dana umesto svake nedelje. Raduje sticao nagrade i milošte naših tamničara i tutora; ja sam trpeo šibanja. Kada je napunio trinaest, Raduje naučio kako da zadovolji i žene iz harema i dvorane koji su kasno noću dolazili u naše odaje.

Svog polubrata sam mrzeo, a on je na mržnju uzvraćao još većim prezirom. Obojica smo znali da ćemo, ako preživimo — a obojica smo, svaki na svoj način, bili ispunjeni silnom rešenošću da preživimo — jednog dana biti neprijatelji i suparnici u borbi za očev presto.

Radu je izabrao da se za presto bori tako što će postati sledbenik sultana Murata II i haremski dečak njegovog naslednika Mehmeda. Ostao je u Turskoj do 1462; u dvadeset sedmoj je Radu još bio lep, ali više se nije mogao smatrati za haremskog dečaka. Sultan mu je obećao titulu moga oca, ali je Radu otkrio da ju je prigrabio neko odvažniji i snalažljiviji. Otkrio je da sam je prigrabio ja.

Sećam se dana — bilo mi je šesnaest godina — kada nam je na sultanov dvor stigla vest o očevoj smrti. Bila je pozna jesen 1447. Kazan, najverniji većnik mog oca, jahao je pet dana do Adrijanopolja s tim vestima. Pojedinosti je bilo malo ali su bile bolne. Bojari i građani Trgovišta su se pobunili, podstrekivani od nezasitog mađarskog kralja Hunjadija i njegovog vlaškog saveznika, bojara Vladislava II Mirčea, u Trgovištu je uhvaćen moj rođeni brat i živ sahranjen. Vlad Drakul, moj otac, gonjenje i na kraju ubijen u močvarama Baltenija, blizu Bukurešta. Kazan nam je javio da je očevo telo vraćeno u skrivenu kapelu blizu Trgovišta.

Kazan mi je, dok su mu staračke oči suzile više nego obično, predao dva predmeta koje mu je moj otac rekao da mi preda dok su bežali ka Dunavu, a ubice ih progonile. To nasleđe se sastojalo od prelepog mača iskovanog u Toledu, koji je ocu dao car Sigismund u Nirnbergu one godine kada sam se rodio, i zlatni medaljon zmaja koji je moj otac dobio pošto je stupio u Red zmaja.

Stavio sam medaljon zmaja oko vrata i digao mač visoko iznad glave, tako da je blistavo sečivo sevnulo na svetlosti baklji i zakleo sam se pred Kazanom i samo pred njim. “Kunem se krvlju Hristovom i krvlju Pehara“, uzviknuo sam, a glas me nije izdao, “da ću osvetiti Vlada Drakula, da ću svojom rukom pustiti krv Vladislavljevu pa je ispiti i da će oni koji su pripremili i sproveli ovo izdajstvo zažaliti dan kada su ubili Vlada Drakula i stekli neprijateljstvo Vlada Drakule, Sina Zmaja. Do ovog dana nisu znali šta znači istinska strava. Zato se kunem krvlju Hristovom i krvlju Pehara, i neka mi sve sile neba i pakla pomognu u ostvarenju tog svetog cilja.“

Vratio sam mač u korice, potapšao uplakanog većnika po ramenu i vratio se u svoje odaje da ležim budan i smišljam bekstvo od sultana i osvetu Vladislavu i Hunjadiju.

Sada ležim budan i znam da kao što se sečiva od čelika iz Toleda kale u ognju, tako se ljudi kale u bolu, gubitku i strahu. I da, isto kao i kod tako dobrog mača, strašna oštrica ljudskog sečiva vekovima neće otupeti.

Svetio je zgaslo. Pretvaraču se da spavam.

Trinaesto poglavlje

Ogranak Centra za kontrolu i prevenciju zaraznih bolesti (CDC) u Koloradu nalazio se u zdanju podignutom u brdima iznad Boldera, u zelenom pojasu odmah ispod geološke formacije poznate kao Fletajrons. Meštani su kompleks i dalje zvali NCAR — i izgovarali En-kar — zato što se tu dvadeset pet godina nalazio Nacionalni centar za atmosferska istraživanja{3}. Kada je NCAR pre godinu dana napokon prerastao taj kompleks pa se preselio u novu centralu dole u gradu, CDC je brzo iskoristio centar za sopstvene potrebe.

Zgradu je projektovao I. M. Pej od istih tamnocrvenih pensilvanskih i permskih konglomerata od kojih se sastoje planinski obronci. Njegova teorija je bila da će taj materijal nalik na peščar stariti istom brzinom kao sami Fletajronsi, što će omogućiti da zgrada “nestane” u okruženju. Pejeva teorija se većim delom pokazala kao tačna. Mada su se svetla CDC-a noću sasvim dobro videla naspram tamne mase šume i planina, preko dana bi turisti koji se pažljivo ne zagledaju često mislili da je zgrada samo još jedan čudni greben od peščara duž upečatljivog venca Front rejndž.

Kejt Nojman je volela svoju kancelariju u bolderskom CDC-u, a zbog boravka u Bukureštu je estetiku tog mesta cenila gotovo kao da je tu prvi put. Njena kancelarija nalazila se na severozapadnom uglu tog modernog zdanja — Pej ga je projektovao kao niz okomitih ploča i isturenih kutija od škriljca i peščara sa velikim prozorima — i sa svog mesta za stolom mogla je da vidi veliki bedem od prva tri Fletajronsa na severu, zatalasane livade i borove šume u njihovom podnožju, grebene peščara koji se probijaju kroz retko zemljište livada kao ploče na leđima stegosaurusa, pa čak i samu ravnicu, koja počinje kod Boldera i pruža se na sever i istok dokle god dopire pogled. Bivši muž Tom ju je naučio da su Fletajrons nekada činili slojevi sedimenta ispod drevnog mora, koje je pre šezdeset miliona godina izdigla silina rađanja planina zapadno u Stenovitim planinama. Sada Kejt nikada nije mogla da pogleda Fletajronse a da ne pomisli na betonski pločnik koji se izdiže zbog korenja koje raste ispod njega.

Odmah iza zadnjih vrata CDC-a, iza sledećeg grebena, počinjala je izletnička staza, jeleni su dolazili da pasu odmah ispod njenog prozora a kolege su joj rekle da je tog leta među drvećem, ni trideset metara od zgrade, primećen i planinski lav.

Kejt nije mislila ni na šta od toga. Nije se obazirala na gomile papira na stolu niti na trepćući kursor na ekranu kompjutera, već je mislila na svog sina. Mislila je na Džošuu.

Pošto te poslednje noći u Bukureštu nije mogla da spava, uzela je sve svoje torbe, našla taksi na mračnoj i kišnoj ulici, pa je otišla u bolnicu da sedi pored Džošue dok ne dođe vreme za polazak na aerodrom. Lift u bolnici nije radio pa je ustrčala uza stepenice, iznenada ubeđena da će kolevka u Trećem odeljenju za izolaciju biti prazna.

Džošua je spavao. Poslednja jedinica krvi koju je Kejt naručila za njega dan ranije naizgled mu je vratila zdravlje. Kejt je sela na hladni radijator, oslonila bradu na pesnicu i gledala svog usvojenog sina kako spava sve dok se prvo svetio zore nije ušunjalo kroz prljave prozore.

Lukijan je došao po njih u bolnicu. Poslednji talas papirologije bio je manji nego što se Kejt bojala. Otac O’Rork ih je dočekao, kao što je bio obećao. I dok su se ona i sveštenik rukovali na stepeništu, Kejt je popustila porivu i poljubila ga u obraz. O’Rork se osmehnuo, načas uhvatio njeno lice šakama i onda — pre nego što je Kejt mogla nešto da pomisli ili da se pobuni — blago je palcem dodirnuo Džošuino čelo i brzo ga prekrstio.

“Misliću na vas“, rekao je tiho O’Rork, pa je otvorio vrata dačije da Kejt i beba uđu. Sveštenik je pogledao Lukijana. “Vozi pažljivo, čuješ?“ Lukijan se samo osmehnuo.

Auto-put za aerodrom bio je gotovo pust. Džošua se tokom vožnje probudio, ali nije plakao, samo je zurio uvis iz Kejtinog naručja svojim krupnim, tamnim, začuđenim očima. Lukijan kao da je osetio Kejtinu napetost. “Hoćeš da čuješ jedan vic o Čaušeskuu koji sam nekada voleo da pričam?“

Kejt se slabašno osmehnula. Izlizani brisači umorno su sklanjali kišu. “Zar se ne bojiš da u autu nema mikrofona?“, upitala je.

Lukijan se nacerio. “Ne bi radili ništa bolje od ove krntije”, rekao je. “Sem toga, ovima iz Fronta nacionalnog spasa ne smetaju vicevi o Čaušeskuu. Polude samo kada pričamo viceve o nj ima. “

“U redu“, reče Kejt, pa bolje ušuška bebu. “Da čujemo tvoj stari vic o Čaušeskuu.”

“Dobro. Dakle, nešto pre revolucije, Čaušesku se jednog jutra budi dobro raspoložen i izađe na terasu da pozdravi sunce. ’Dobro jutro, sunce’, kaže. Zamisli samo njegovo iznenađenje kada mu sunce odgovori: ’Dobro jutro, druže predsedniče.’ Čaušesku otrči nazad u sobu i probudi Elenu. ’Budi se!’, kaže. ’Sada me poštuje čak i sunce.’ ’Baš lepo’, kaže žena našeg velikog vođe. I nastavi da spava. Čaušesku pomisli da nije malo skrenuo, pa u podne ponovo izađe na terasu. ’Dobar dan, sunce’, kaže opet. Ponovo sunce odgovori glasom punim poštovanja: ’Dobar dan, druže predsedniče...’”

“Imali taj vic kraj?“, upita Kejt. Videla je izlaz za aerodrom manje od kilometra ispred njih. Kiša je sada jače padala. Pitala se hoće li možda Pan Amov let za Varšavu biti otkazan.

“’Dobar dan, druže predsedniče’, reklo je sunce u podne“, nastavio je da priča Lukijan. Pomerio je ručicu za migavac, ali se nije čulo kuckanje, niti se upalio migavac. On se nije na to osvrnuo, već je skrenuo na dugački put ka aerodromu. “Čaušesku je toliko uzbuđen, pokušava da izvede Elenu na terasu, ali je ona zauzeta šminkanjem. Na kraju, u suton, nekako je ubedi da izađe. 'Gledaj. Slušaj’, kaže svojoj ženi, koja je takođe i predsednica Nacionalnog veća za nauku i tehnologiju. ’Sunce me poštuje.’ Okrenuo se ka prelepom zalasku sunca. ’Dobro veče, sunce’, kaže. ’Jebi se, smradu’, kaže sunce. Čaušesku je uzrujan. Zahteva objašnjenje. 'Jutros i u podne obratilo si mi se s poštovanjem’, peni on. ’A sada me vređaš. Zašto?’“

Kejt je videla parking-mesto u nizu automobila i taksija postrojenih duž zavojitog prilaza terminalu, ali pre nego što je mogla da ga pokaže, Lukijan je stao i veoma vešto se parkirao paralelno uz njih. Nije remetio ritam priče.

“’Zašto me sada vređaš?’, pita besno veliki vođa. 'Govnaru glupi’, odgovara sunce, ’sada sam na zapadu.’”

Obišao je do njenih vrata i držao kišobran dok je ona izlazila s bebom. Kejt se osmehnula — više zbog njegove ljubaznosti nego zbog vica. Zajedno su krenuli ka terminalu. Lukijan je nosio jedan kofer i držao kišobran, dok je Kejt nosila manju torbu i bebu.

“Transilvanci imaju poslovicu o vicevima kao što je ovaj moj”, reče Lukijan. “Ridem noi ridem, darpurceaua e moarta in cosar. “

“Što znači?” Kejt je zatreptala u polumraku kada su ušli pod tešku betonsku nadstrešnicu terminala. Vojnici u sivim uniformama, naoružani dugim cevima, bezizražajno su zurili u njih.

“Što znači... svi se smejemo, ali je prase mrtvo u korpi.” Lukijan je spustio kišobran, otresao ga, sklopio i ramenom otvorio vrata terminala.

Mesto je bilo jednako bedno kao što ga je Kejt upamtila kada je stigla u zemlju: ogromna betonska hala puna odjeka, prljavštine i otpadaka, koju čuvaju vojnici. Levo od nje su dugački stolovi i ugašene pokretne trake carinske kontrole stajali prazni. Nije bilo dolazećih letova. Pravo napred su rampe i kabine sa zavesom pokazivale kuda će ona i Džošua morati da prođu pre nego što se ukrcaju u Pan Amov avion.

Lukijan je spustio torbe na prvi sto za pregled, pa se okrenuo ka njoj. Iza te tačke mogli su da nastave samo putnici.

“Pa...”, zaustio je i stao.

Kejt nikada ranije nije videla da njen mladi prijatelj i prevodilac ostane bez reči. Zagrlila ga je slobodnom rukom i poljubila. On je zatreptao i onda joj blago, oprezno uzvratio dodir. Granični policajac iza šaltera s natpisom CONTROLUL PASAPOARTERLOR prasnuo je nešto i Lukijan se povukao, i dalje gledajući u nju. Kejt je pomislila da se u njegovim očima vidi pitanje i da te oči u tom trenutku čudno liče na Džošuine.

Policajac je rekao nešto glasnije. Lukijan je napokon skrenuo pogled i uzvratio uzvikom: “Lasama in pace!{4}“

Na trenutak je policajac zurio kao da je zgranut Lukijanovom drskošću. Onda se pribrao i pucnuo prstima; trojica uniformisanih siledžija brzo su prišla.

Kejt je pomislila da vidi nešto nalik na mahnitost u Lukijanovim očima. Ponovo ga je zagrlila, stavivši svoje i bebino telo između njega i policajaca. Istovremeno je izvadila svoj američki pasoš i pružila im ga kao da je čarobna amajlija.

Magija je delovala... makar privremeno. Policajci su zastali. Onaj koji je trebalo da pregleda pasoš zarežao je nešto na Lukijana i prekrstio ruke. Ostali su pogledali prvo njega, pa Lukijana i Kejt.

“Žao mi je“, rekla im je Kejt. “Ali moj verenik ume da bude veoma emocionalan. Teško nam pada rastanak. Lukijane, reci gospodinu da imamo nešto za njega…

Lukijan je streljao pogledom policajca, ali se sabrao kada ga je Kejt uštinula za podlakticu. “Molim? Oh... aveti dreptate, imipare rau... Avem cevapentru dumnneavocestra.{5}“ Kejt je čula Lukijanovo iznenađenje i frazu koja znači “Mislio sam na vas”, što je bio učtivi uvod u mito, bakšiš, večitu rumunsku igru potplaćivanja ljudi na vlasti. Izvadila je tri boksa kenta iz torbe i pružila ih Lukijanu, koji ih je predao cariniku.

Ovaj je zatreptao pa se namrštio, ali je hitro sklonio cigarete, pokazao trojici kolega da odu, ovlaš osmotrio Kejtin prtljag dok ju je ispitivao, a onda joj bacio torbe na izubijana kolica i mahnuo joj da prođe. Ona je automatski načinila korak napred i zaprepastila se kada se iza nje spustila rampa.

Kejt se okrenula ka Lukijanu i shvatila da su je odjednom previše obuzela osećanja da bi nešto rekla. Džošua se promeškoljio u njenom naručju, lice mu se zajapurilo i spremao se da zaplače. “Ja.zaustila je i morala je da stane. Osećala se kao budala, ali nije pokušala da sakrije suze. Kejt nije pamtila kada je poslednji put plakala na javnom mestu.

“Hej, sve je kul, bejbi“, rekao je Lukijan oponašajući kalifornijski surferski žargon. “Svratiću kod tebe i Džoša kad budem stigao na postdiplomske u Ameriku. Vidimo se, društvo...” Pružio je ruku preko rampe i dodirnuo njenu ruku vrhovima prstiju.

Policajac je nešto zarežao na Lukijana i ovaj je klimnuo glavom, ne odvajajući pogled od Kejt i bebe. Onda se okrenuo i otišao kroz pusti terminal, ne osvrćući se.

Kejt je kroz uzani prolaz odnela Džošuu u čekaonicu. Skriveni zvučnici su emitovali dečji hor koji je pevao tradicionalne rumunske narodne pesme, ali su glasovi bili tako kreštavi, snimci toliko izlizani i izobličeni, da to nije zvučalo nimalo prijatno i lepo; Kejt je pomislila na hor žrtava koje vrište na mukama. Još desetak putnika čekalo je poziv za ukrcavanje, i Kejt je po njihovoj siromašnoj odeći videla da su ili rumunski zvaničnici koji putuju u Varšavu ili Poljaci koji se vraćaju kući. Nije videla Amerikance, Nemce ili Britance — nije bilo drugih turista sem nje.

Stajala je malo podalje od ostalih putnika i nervozno se osvrtala po terminalu. Prostor je bio ogroman, projektovan za stotine ljudi, zasvođena tavanica dizala se dvadesetak metara iznad njih, a svako struganje cipela ili kašalj nemilosrdno su odjekivali. Na severnoj strani bilo je nekoliko kioska — šalter za razmenu novca po zvaničnom kursu, prašnjavi znak za Nacionalnu turističku agenciju — ali su bili prazni. Većina putnika je pušila i krišom pogledavala naoružane čuvare koji su stajali pored stepenica za donji nivo, ispred zatvorenih vrata i carinskih pultova. Još stražara šetkalo se u parovima, sa automatskim puškama prebačenim preko ramena.

Džošua se još meškoljio, ali ga je Kejt brzo ljuljuškala, gugutala mu i dala mu cuclu. Počeo je da sisa, i to je zaustavilo suze. Kejt je poželela da i sama ima neko sredstvo koje će joj umiriti živce, a u trenutku kada joj je sinula ta blesava ideja, shvatila je zašto toliko ljudi u istočnoevropskim policijskim državama nikada ne gasi cigaretu.

Otišla je do jednog visokog i uzanog prozora. Na pisti blizu terminala stajala su dva aviona: manji je očigledno bio nekakav službeni mlažnjak; drugi avion, onaj koji je ličio na DC-9, čekao je da preveze Džošuu i nju u Varšavu, odakle će nastaviti za Frankfurt. Između aviona se tromo kretalo nekoliko oklopnih transportera, a njihovi gusti izduvni gasovi dizali su se na vrelom vazduhu. Kejt je videla tenkove parkirane duž piste i razaznala artiljerijsko oružje pod kamuflažnom mrežom blizu drvoreda. Vojnici u sivim uniformama tiskali su se oko kamiona ili vatre u buretu.

Mnogo dalje je niz mlažnjaka avio-kompanije Tarom stajao duž korovom obrasle staze za kretanje aviona na zemlji. Ličili su na neke primitivne verzije boinga 727 koji su videli bolje dane pre nego što su napušteni: bili su zarđali, trup i krila zakrpljeni, a jedan je imao ispumpane gume. Kejt je iznenada primetila naoružane vojnike kako šetkaju između aviona — ljudi koji se dosađuju i pokušavaju da se sklone od jake kiše — pa se trgla kada je shvatila da su ti avioni gotovo sigurno još u upotrebi.

Bilo joj je veoma drago što je platila gotovo dvostruko skuplje da u Varšavu i Frankfurt leti Pan Amom umesto rumunskim nacionalnim prevoznikom.

“Gospođo Nojman?”

Naglo se okrenula i videla dva agenta bezbednosti, u crnim kožnim jaknama, kako stoje iza nje. U blizini su stajala tri vojnika sa automatskim puškama. “Gospođo Nojman?”, ponovio je viši agent.

Kejt klimnu glavom. Prosto je morala da se seti starih ratnih filmova u kojima gestapovci hvataju putnike. Zadrhtala je u sebi kada je pomislila na putovanje u takvom društvu sa žutom Davidovom zvezdom na kaputu, sa rečju Juden otisnutom na pasoš. Očekivala je da joj ovi savremeni gestapovci zatraže dokumenta.

“Pasoš”, rekao je grubo viši čovek. Lice mu su mu izrovašili ožiljci od malih boginja. Zubi su mu bili crni.

Pružila mu je pasoš i pokušala da se ne zgrči od straha kada ga je stavio u džep i ne pogledavši ga.

“Ovamo”, rekao je i pokazao ka niši zastrtoj zavesom pored koje su upravo prošli.

“Šta je to...“, počela je Kejt i onda zaćutala kada joj je drugi agent dodirnuo mišicu. Povukla je ruku i krenula za višim čovekom preko prljavog poda. Drugi putnici su pasivno gledali dok se dim dizao s njihovih cigareta.

Iza zavese je čekala policajka. Kejt je pomislila kako žena liči na namrgođenu verziju Martine Navratilove sa ružnom frizurom. Onda su sva neozbiljna poređenja nestala kada je Kejt shvatila da će je ta jeziva muškarača pretresti.

Rošavi agent je izvadio njen pasoš, osmotrio ga jedan dugačak trenutak — posebno pazeći na šavove gde je ušiven — pa je onda nešto grubo rekao na rumunskom drugoj dvojici agenata. Okrenuo se ka Kejt. “Usvojili ste dete, da?”

Kejt je na časak bila zbunjena, nije bila sigurna da li se to ovaj čovek na neki bizaran način šali ili ne. Onda je rekla: “Usvojila sam ovo dete, da. On je sada moj sin.”

Oba čoveka su se zagledala u pasoš i gomilu papira između njegovih stranica. Napokon je onaj visoki rošavi digao pogled i zagledao se u nju. “Nema potpis roditelja.”

Potpis roditelja, shvatila je Kejt da ovaj govori. Novi rumunski zakon zahtevao je potpis bar jednog biološkog roditelja kada god se usvaja rumunsko dete. Kejt se u potpunosti slagala s tim zakonom. “Ne, nema potpisa”, rekla je, sporo i pažljivo izgovarajući reči, “ali samo zato što su biološki roditelji nepoznati. On je dete iz sirotišta. Napušteno.”

Rošavi agent se zaškiljio u nju. “Da se beba usvoji, mora roditelj potpis.”

Kejt je klimnula glavom i osmehnula se, koristeći svu snagu volje da ne vrisne. “Da, obično”, rekla je, “ali ovo dete zvanično nema roditelja. Nema roditelja.” Pružila je ruku i dodirnula papire. “Vidite, evo dozvole koja kaže da u ovom slučaju nije potreban potpis roditelja. Potpisao ju je... ovde... zamenik ministra unutrašnjih poslova. A ovde ministar zdravstva... vidite, ovde.” Pokazala je ružičasti formular. “A ovde je potpisao i upravnik sirotišta gde je Džošua ostavljen... a ovde direktor Prve okružne bolnice.”

Agent se iskezio i prelistao papire gotovo s prezirom. Kejt je osećala kako se iza drskog ophođenja krije zadrta glupost. O, gospode, pomislila je. Da je samo Lukijan ovde. Ili neko iz ambasade... ili otac O’Rork. Zašto sam se sada setila O’Rorka? Odmahnula je glavom i zagledala se u trojicu agenata, trudeći se da hladno prkosi ali ne provocira. “Alles ist in Ordnung{6}”, rekla je, nesvesno prešavši na nemački. To joj je u tom trenutku nekako delovalo prikladno.

Žena je pružila ruke i nešto rekla.

“Beba“, rekao je rošavi agent. “Daj njoj bebu.“

“Ne“, rekla je Kejt mirno ali odlučno. Nije se osećala ni izbliza mirno. Neposlušnost prema siledžijama iz Sekuritatee i dalje je bila razlog za nasilje, bez obzira na to što je Čaušeskuov režim pao.

Dvojica agenata su se namrgodila i zagledala u nju. Žena je nestrpljivo pucnula prstima i ponovo pružila ruke.

“Ne“, rekla je Kejt odlučno. U glavi je videla kako žena odnosi Džošuu kroz vrata dok je ova dvojica na silu zadržavaju. Shvatila je koliko bi se lako moglo desiti da više nikada ne vidi svog sina. “Ne“, ponovila je Kejt. Utroba joj je drhtala, ali joj je glas ostao odlučan i miran. Osmehnula se ljudima i klimnula glavom ka Džošui. “Vidite, spava. Neću da ga budim. Recite mi šta treba, pa ću to uraditi, ali neću da ga spuštam.”

Viši agent je odmahnuo glavom i nešto rekao ženi. Ona je prekrstila ruke i odgovorila mu. Visoki čovek je prasnuo, kucnuo Kejtinim pasošem, protresao druge dokumente i rekao: “Skini bebi ćebe i odeću.“

Kejt je zatreptala, osetila kako bes lebdi u vazduhu poput pozitivnih jona pred oluju i ništa nije rekla. Digla je ćebe sa Džošue i skinula mu džemperić.

Beba se probudila i zaplakala.

“Ššššš“, prošaputala je Kejt. Slobodnom rukom je spustila ćebe i džemper na prljavi pult.

Žena je nešto rekla. “Skini pelene”, preveo je agent.

Kejt je osmotrila sva lica, pokušavajući da na nekom nađe osmeh. Uzalud. Prsti su joj malčice drhtali dok je otvarala pribadače — čak ni u ambasadi nisu uspeli da joj nabave pelene za jednokratnu upotrebu — pa je oslobodila Džošuu. Mališan je bez odeće izgledao još slabašnije. Koža mu je bila bela, rebra su se providela. Na ručicama su se videle modrice, na mestima gde je primao infuziju. Sićušni penis i skrotum skupili su se od hladnoće i Kejt je videla kako se sav naježio po rukama i grudima.

Kejt ga je čvrsto zagrlila i pogledom prostrelila ženu. “U redu? Jeste li sad sigurni da ne švercujemo državne tajne ili zlatne poluge?”

Žena je uputila Kejt prazan pogled, prepipala džemperčić i ćebe, pažljivo izbegla pelenu, rekla nešto rošavom čoveku i izašla iz kabine.

“Hladno je“, rekla je Kejt. “Obući ću ga.“ To je uradila brzo. Napolju se sa kreštavih zvučnika čula najava njenog leta. Čula je druge putnike kako idu ka stepenicama za ukrcavanje.

“Čekaj“, rekao je rošavi agent. Spustio je Kejtin pasoš i dokumenta na pult i otišao s drugim čovekom.

Kejt je ljuljala Džošuu i virila kroz zavesu. Deo za odlaske bio je prazan. Sat iznad vrata pokazivao je sedam i četiri. Avion je trebalo da poleti u sedam i deset. Na vidiku nije bilo nijednog od trojice agenata.

Kejt je isprekidano udahnula i potapšala mališana. Disanje mu je bilo ubrzano i hripavo, kao da će se ponovo prehladiti. “Šššš“, šaputala je Kejt. “Sve je dobro, mili.“ Znala je da vozilo koje vuče prikolicu s putnicima do aviona kreće svakog časa. Kao da će to potvrditi, sa zvučnika se čula nerazgovetna ali žustra izjava.

Ne osvrćući se, Kejt je zgrabila svoja dokumenta, čvrsto stegla bebu, izašla iz kabine pa dignute glave i očiju usmerenih pravo pred sebe krenula beskrajnim prostranstvom terminala. Dvojica stražara kod stepeništa zagledali su se kroz duvanski dim kada im je prišla.

Kejt je mahnula pasošem i kartom za ukrcavanje, pazeći da ne izgleda kao da preterano žuri. Mladi stražar joj je mahnuo da prođe.

Ispred stepeništa nalazio se još jedan pult i još jedan policajac. Kejt je videla poslednje putnike kako se napolju ukrcavaju u vozilo koje će ih prevesti do aviona. Motor traktora se pokrenuo, praćen oblakom dima. Kejt se usredsredila na vrata i krenula pored agenta.

“Stoj!“

Stala je, polako se okrenula i usiljeno se osmehnula. Džošua se promeškoljio, ali nije zaplakao.

Agent je imao debelo lice i sitne oči. Njegovi zdepasti prsti kuckali su po pultu. “Pasoš.“

Kejt ga je bez reči spustila i trudila se da se ne vrpolji dok ga je debeli čovek veoma pažljivo pregledao. Na stepenicama, tik van njenog vidokruga, čuli su se glasovi i koraci.

Napolju su poslednji putnici i prtljag ukrcani u dve prikolice. Motor je režao. “Zakasnićemo“, rekla je Kejt tiho policajcu.

On je digao svinjske očice i namršteno pogledao nju i bebu.

Ona je nemo izdržala njegov pogled gotovo čitav minut. Vozilo s prtljagom je krenulo. Vozilo s putnicima je čekalo da posle njega pređe tih stotinak metara do aviona.

Nekada, dok se bavila hirurgijom, Kejt je često naređivala kolegama ili sestrama da požure samo snagom svog pogleda iznad hirurške maske. To je uradila i sada, unevši i poslednju trun autoriteta koji je stekla u životu i karijeri u pogled upućen policajcu.

Debeli je oborio pogled, udario poslednji pečat u pasoš i grubo joj ga predao. Kejt se prisilila da ne potrči sa Džošuom u naručju. Vozilo je već krenulo ka avionu, ali se zaustavilo da je sačeka. Poljaci i Rumuni su zurili u nju.

Našli su se u avionu dvanaest minuta pre nego što je počeo da se kreće ka pisti, ali je Kejt bila sigurna da joj je sat stao. Činilo se da su prošli sati, dani. Kroz musavi prozor je gledala dva agenta u kožnim jaknama kako se šale i puše ispred stepeništa. To nisu bila ona dvojica sa terminala. Međutim, obojica su imali voki-toki. Kejt je sklopila oči i zamalo da se pomoli prvi put otkako je napunila deset godina.

Troje aerodromskih radnika odgurali su stepenište. Avion se odvezao na početak prazne piste. Otkako su se ukrcali, nijedan drugi avion nije ni sleteo ni poleteo. Avion je ubrzao po iskrpljenoj pisti.

Kejt nije počela duboko da diše sve dok se točkovi nisu odvojili od zemlje a Bukurešt pretvorio u razbacane bele kuće između kestenova. Ruke su nastavile da joj drhte sve dok nisu izašli iz rumunskog vazdušnog prostora. Srce joj je snažno lupalo čak i na varšavskom aerodromu, sve dok nisu promenili posadu i poleteli za Frankfurt.

Pilotov glas se napokon čuo preko zvučnika. Imao je američki naglasak. “Dame i gospodo, upravo smo postigli krstareću visinu od dvadeset tri hiljade fita. Trenutno se nalazimo iznad Lođa i stižemo na nemačku granicu za... hm... nekih pet minuta. Imali smo pomalo nezgodne vremenske prilike, što ste sigurno primetili, ali smo upravo izašli iz tog fronta, a iz Frankfurta nam javljaju da je tamo sunčano i toplo, temperatura iznosi trideset jedan stepen Celzijusa, duva zapadni vetar brzinom od dvanaest kilometara na sat. Nadamo se da ćete uživati u ostatku leta.“ Sunčeva svetlost iznenada se probila kroz prozor. Kejt je poljubila Džošuu i dozvolila sebi da zaplače.

Kejt Nojman je zatreptala zbog sunčevog sjaja koji je dopirao kroz prozore bolderskog CDC-a i javila se na telefon.

Iskreno ne bi umela da kaže koliko je već zvonio. Nejasno se sećala sekretarice kako proviruje u njenu kancelariju da joj kaže kako ide dole u kafeteriju na ručak.

“Doktorka Nojman“, reče Kejt.

“Kejt, ovde Alan iz Odeljenja za snimanje. Imam najnovije slike s poslednjeg pregleda tvog sina.“

“Da?“ Kejt je shvatila da je žvrljala krugove unutar krugova dok gotovo nije obojila čitavu stranu notesa. Odložila je olovku. “I kakve su?“

Usledilo je jedva primetno oklevanje, i Kejt je mogla da vidi riđokosog tehničara kako sedi obasjan svojim mnogobrojnim monitorima, sa nedovršenim sendvičem na terminalu ispred sebe.

“Mislim da bi bilo bolje da siđeš ovamo. Ovo moraš sama da vidiš.”

U dugačkoj konzoli nalazilo se šest monitora i svaki je prikazivao pomalo različitu sliku unutrašnjih organa devetomesečnog Džošue Nojmana. To nisu bili rendgenski snimci, već složene slike izrađene pomoću Alanovih uređaja za magnetnu rezonancu. Kejt je videla slezinu i jetru svog deteta, sinusoidne krive creva, oblinu želuca...

“Šta je to?“, upitala je i uprla prstom u monitor.

“Da“, reče Alan, pa diže debele naočari i zagrize sendvič. “Sad gledaj dok poredimo tu sekvencu s podacima dobijenim CT skenerom pre tri nedelje.”

Kejt je gledala glavni ekran dok su se slike stapale, rotirale u tri dimenzije, približavale da bi bolje videli želudac, razdvajale slojeve želudačne sluznice veštačkim bojama, a onda prešle u digitalno poboljšanu sekvencu sa efektom ubrzanog protoka vremena.

U zidu Džošuinog želuca pojavila se nekakva mala izraslina ili otok.

“Čir?“, upita Kejt iako je odmah znala da to nije čir. Magnetna rezonanca je prikazivala čvrstu strukturu anomalije. Osetila je kako joj se steže u grudima.

“Nije”, reče Alan i otpi gutljaj hladne kafe. Iznenada je video Kejtino lice, pa je skočio na noge i podmetnuo joj stolicu. “Sedi“, rekao je. “Nije ni tumor.“

“Nije?“ Kejt je osetila da vrtoglavica popušta. “Ali nema druge.”

“Nije”, reče Alan. “Veruj mi. Gledaj. Ovo je serija ovonedeljnih snimaka magnetnom rezonancom sa primenom kontrasta.”

Donja kriva želuca ponovo je bila normalna. Raznobojni slojevi su se umnožili, apsces ili šta god se pojavilo naraslo je veliko gotovo kao slepo crevo, pa je onda počelo da se smanjuje.

“Neka druga izraslina?”, upita Kejt.

“Isti fenomen, drugi vremenski period.” Alan je pokazao stubac s podacima desno od slike. “Vidiš poklapanje?”

Kejt ga isprva nije videla. Onda se nagnula bliže i protrljala gornju usnu. “Isti dan kada je Džoš primio krvnu plazmu...” Okrenula je stolicu ka monitoru gde je prethodni ciklus bio zaustavljen na ekranu. Prešla je prstom preko ekrana i rekla: “I isti datum od pre tri nedelje kada je primio transfuziju. Ove slike pokazuju neke promene u crevima deteta kada god primi krv?”

Alan je odgrizao velik zalogaj sendviča i klimnuo glavom. “Ne samo promene već nekakav bazični adaptivni proces. Ta struktura je prisutna i inače, samo postaje vidljivija kada upija krv...”

“Upija krv!” Kejt je čak i samu sebe iznenadila tim povikom. Umirila je glas. “On ne upija krv kroz zid želuca, Alane.

Džošui smo dali intravenozne injekcije... ne dajemo mu flašicu za bebe punu krvi!”

Alan nije primetio ironiju. Klimnuo je glavom i završio sa žvakanjem. “Naravno, ali adaptacija... organ... šta god da je, zaista upija krv, u to nema nikakve sumnje. Vidi ovde.“ Pritisnuo je jedno dugme i slika je zatreptala crveno oko abnormalnog otoka na svih šest monitora. “Zidovi creva bogati su venama i arterijama. To je jedan od razloga zašto bi čir bio problem. Ali ovo“ — dodirnuo je sliku izrasline nalik na tumor — “ovo se hrani arterijskom mrežom koja je veća od svega što sam ja u životu video. I zaista upija krv, u to nema nikakve sumnje.“

Kejt je odgurnula stolicu unazad. “Gospode bože“, prošaputala je.

Alan nije slušao. Gurnuo je naočare više na nos. “Ali pogledaj i druge podatke. To upijanje krvi nije ono istinski neobično. Pogledaj najnoviju seriju snimaka. Ono što se potom dešava je neverovatno.“

Kejt je netremično gledala sledeći niz snimaka magnetnom rezonancom i treperavih stubaca s podacima. Kada se završio, sedela je ćutke gotovo čitav minut.

“Kejt“, prošaputa Alan. Glas mu je bio gotovo pun strahopoštovanja. “Šta se to ovde zbiva?“

Kejtine oči se ni časa nisu odvajale od ekrana. “Ne znam”, rekla je naposletku. “Najiskrenije ne znam.” Negde, međutim, duboko u kreativnoj podsvesti zbog koje je postala jedna od najboljih dijagnostičarki u CDC-u, Kejt Nojman jeste znala. A znanje ju je i nasmrt plašilo i ispunjavalo čudnim ushićenjem.

Četrnaesto poglavlje

Kuća Kejt Nojman nalazila se na visokoj livadi deset kilometara unutar kanjona Sanšajn, iznad Boldera. Kejt nikada nije volela kanjone — mrzela je nedostatak sunca, posebno zimi, i to što se nalazila na milost i nemilost sili gravitacije ako dođe do odrona — ali se put penjao iz široke senke kanjona Sanšajn i pružao po dugačkim grebenima kilometrima pre nego što će skrenuti do njene kuće. Smatrala je da je lokacija kuće gotovo savršena: visoke livade prošarane jasenovima i borovima pružale su se sa obe strane, snegom ovenčani Indijanski vrhovi uzdizali su se petnaest kilometara zapadno, a noću je mogla da vidi prevoje južno od Fletajronsa i svetla Boldera i Denvera.

Ona i Tom su kuću kupili godinu dana pred razvod, i mada su dobili kredit i platili učešće pomoću njene zarade, Kejt će uvek biti zahvalna Tomu što je predložio da kuću potraže baš u toj oblasti. Samo zdanje bilo je veliko i moderno, ali se stapalo sa stenama i drvećem na grebenu, prozori su gledali na sve četiri strane, imala je divno dvorište iz kojeg je videla nizbrdo ka Fletajronsima, i mada je na tom prostoru za stambenu izgradnju od 240 hektara bilo tek nekoliko kuća, na ulazu se nalazila kapija koju su mogli da otključaju samo stanari kada ih posetilac pozove preko interfona. Te posetioce je obično čudilo koliko je neravan pošljunčani put posle kapije. Ljudi koji su tu živeli tokom čitave godine imali su vozila s pogonom na sva četiri točka da bi se nosili sa zimskim snegovima na nadmorskoj visini od oko dve hiljade metara.

Tog julskog jutra, nedelju dana posle razgovora s Alanom, Kejt je ustala, pretrčala svoj uobičajeni jutarnji kilometar na stazi iza kuće, istuširala se i obukla uobičajenu radnu odeću — farmerke, patike i mušku belu košulju — komplet ili haljinu oblačila je samo kada im je u posetu dolazila neka važna ličnost ili kada je bila primorana da putuje — pa je doručkovala sa Džuli i Džošuom. Džuli Strikland je bila dvadesettrogodišnja postdiplomka koja je spremala doktorat o dejstvima zagađenja na tri vrste cvetova koji se nalaze samo u alpskoj tundri. Kejt je Džuli upoznala pre tri godine, preko Toma; ova je čitavo leto putovala s Tomovim planinarskim društvom po nekim od najnepristupačnijih oblasti Kolorada. Kejt je bila prilično sigurna da su Džuli i Tom tog leta imali kratku vezu, ali joj zbog nečega to nikada nije smetalo. Sprijateljile su se nedugo pošto su se upoznale. Džuli je bila tiha ali puna entuzijazma, sposobna i duhovita. U zamenu što je čuvala Džošuu pet dana u nedelji, Džuli je imala jedan deo u Kejtinoj kući od četiristo pedeset kvadratnih metara, mogla je da koristi Kejtin 386e kompjuter sa CD-romom za pisanje doktorata kada je Kejt na poslu, imala je slobodne vikende da putuje i primala je simboličnu platu od koje je mogla da kupuje benzin za svoj prastari džip.

Obema ženama je prijao taj raspored, i Kejt je već brinula o zimi kada će Džuli dovršiti disertaciju. Kejt je oduvek imala mnogo razumevanja za sudbinu zaposlenih majki koje moraju da se snalaze za čuvanje dece, i sada su je mučili ružni snovi o nalaženju odgovarajuće osobe za Džošuu. Međutim, tog divnog letnjeg jutra, sa suncem koje se već izdiglo iznad ravnice i otrglo od brda na istoku, Kejt je potisnula brige dok je jela pahuljice i hranila Džošuu.

Džuli je digla pogled sa svog dela Denver posta. “Da li danas na posao ideš čirokijem ili mijatom?”

Kejt je suzbila osmeh. Nameravala je da vozi crvenu mijatu, ali je znala koliko je Džuli volela da je vozi po kanjonu. “Hmmm.... mislim da ću džipom. Je l’ moraš u kupovinu pre nego što ostaviš Džoša u CDC-u?“

Na zvuk svog imena, beba se osmehnula i lupila kašikom po poslužavniku. Kejt mu je obrisala mrvicu hrane sa brade.

“Mislim da ću svratiti do supermarketa na Tejbl Mesi. Stvarno ti ne smeta da ja vozim mijatu?“

“Samo ne zaboravi da staviš sedište zabebe“, rekla je Kejt.

Džuli je napravila grimasu koja je govorila: pa naravno.

“Izvini“, osmehnula se Kejt. “Majčinski instinkt.” To je trebalo da bude šala, ali je odmah shvatila da su takve izjave plod baš majčinskog instinkta.

“Džoš obožava kabriolet”, reče Džuli. Gurnula je svoju kašiku i pretvarala se da jede bebine pahuljice. Džošua se ozario od te pažnje. “Rezervisali smo opremu za magnetnu rezonancu do jedan, tako da je u redu ako bude nekoliko minuta posle...” Mahnula je ka Džošuinim nepojedenim pahuljicama. “Hoćeš li možda...”

“Ahah”, rekla je Džuli praveći grimase sa bebom. “Mi volimo da jedemo zajedno, je li tako, medo?” Ponovo je pogledala Kejt, nesvesna kapi mleka na svom nosu. “Ta magnetna rezonanca neće da ga boli, je li?”

Kejt je zastala pored vrata. “Neće. To je isti postupak kao i pre. Samo slike.“ Slike čega?, upitala je sebe po stoti put. “Dovešću ga kući na vreme za spavanje.”

Bilo je manje zabavno voziti čiroki vijugavim kanjonskim putem nego okretnu mijatu, ali je tog jutra Kejt bila toliko izgubljena u mislima da nije primećivala razliku. Pošto je stigla u svoju kancelariju, rekla je sekretarici da svima koji je zovu kaže da je zauzeta i da joj pozove institut Trudo u Saranaku u Njujorku. To je bila mala istraživačka ustanova, ali je Kejt znala da je postigla neke od najvećih uspeha u oblasti efektorskih mehanizama ćelijske imunosti koja ima veze sa fiziologijom limfocita. Takođe je poznavala i direktora Pola Sampsona.

“Pole”, rekla je kada su joj prebacili vezu. “Ovde Kejt Nojman. Imam za tebe jednu zagonetku.” Znala je da Pol obožava zagonetke. Bila je to osobina koju je delio s mnogim najboljim naučnicima iz oblasti medicine.

“Samo napred”, rekao je Pol Simpson.

“Imamo osmomesečno dete nađeno u rumunskom sirotištu. Fizički, dete izgleda kao da mu je pet meseci. Mentalni i emotivni razvoj deluje normalno. Primećujemo povremene nastupe hronične dijareje, uporne afie, spor rast, hronične bakterijske infekcije, kao i upale srednjeg uha. Dijagnoza?”

Usledila je kratka tišina. “Pa, Kejt, rekla si da je posredi zagonetka, što znači da sida otpada. A bilo bi i previše očigledno s obzirom da je reč o rumunskom sirotišu. Znači, nešto zanimljivo.”

“Da”, reče Kejt. Na travnjaku ispod njenog prozora, porodica belorepih jelena izašla je da pase.

“Je li pregledan ovde ili u Rumuniji?”

“I tamo i ovde.“

“Dobro, onda su možda i pouzdani.” Usledila je stanka i Kejt je čula kako Pol tiho žvaće lulu. Prestao je da je puši pre gotovo dve godine, ali se još igrao njom kada je razmišljao. “Koji je broj T i B limfocita?”

“T limfociti, B limfociti i gamaglobulin su gotovo neprimetni“, rekla je Kejt. Nalazi su bili u fascikli na njenom stolu, ali nije morala ni da ih pogleda. “Nivo IgA i IgM u serumu znatno je smanjen... “

“Hmmm“, reče Pol. “Zvuči kao SCID švajcarskog tipa. Tužno... i retko... ali i nije neka zagonetka, Kejt.“

Gledala je kako su se jeleni ukipili kada je vijugavim putem naišao automobil. Pošto je prošao, nastavili su da pasu. “To nije sve, Pole. Slažem se da simptomi ukazuju na težak kombinovani nedostatak imuniteta švajcarskog tipa, ali je broj belih krvnih zrnaca tako nizak...“

“Koliki je broj belih krvnih zrnaca?“

“Manje od tri stotine limfocita/µ-1 “, rekla je.

Pol zviznu. “To je čudno. Hoću da kažem, u poređenju s njim je onaj takozvani slučaj ’dečaka u mehuru’ sa SCID-om potpuno normalan. Po tvom opisu, taj siroti mali Rumun ima tri ili četiri vrste SCID-a — švajcarski tip, SCID sa nedostatkom B limfocita i retikularnu disgenezu. Mislim da nijednom nisam video da se kod deteta manifestuje više od jednog tipa ove bolesti. Naravno i sam SCID je retkost, nema više od dvadeset petoro dece na čitavom svetu...“ Glas mu je utihnuo, pošto je rekao ono očigledno. “Ima li još nešto, Kejt?“

Oduprla se porivu da uzdahne. “Bojim se da ima. Kod deteta je primećen težak nedostatak adenozin ske deaminaze.”

“Znači još i ADA?“, prekinuo ju je sagovornik. Čula mu je zube na pisku lule i zamislila bolan izraz njegovog lica.

“Sirotan ima sve četiri vrste SCID-a. Simptomi se obično otkriju između trećeg i šestog meseca. Koliko si ono rekla da je njemu?”

“Još malo pa devet meseci.” Kejt je pomislila na “rođendansku tortu” koju će Džuli kupiti u supermarketu. Džošuine “rođendane” su slavili svakog meseca. Bilo joj je krivo što sama nije otišla da kupi tortu.

“Devet meseci”, začuo se Polov glas. Očigledno je razmišljao naglas. “Ne znam kako je mali i toliko izgurao... nije mu još mnogo ostalo.”

Kejt se lecnula. “To je znači tvoja prognoza?”

Čula je šuškanje na drugoj strani veze i gotovo da je videla zgužvanog naučnika kako se pridiže i odlaže lulu na sto. “Znaš da ja ne bih ništa prognozirao a da prethodno ne vidim pacijenta i nalaze. Ali... gospode... znači sve četiri varijacije SCID-a. Hoću da kažem, da je samo ADA, i ona je sama po sebi loša... Je li bilo haploidentične transplantacije koštane srži?”

“Nema blizanca”, reče Kejt tiho. “Nema nikakvih živih srodnika. Sirotište nije uspelo da nađe ni roditelje. Očigledno nije moguća nikakva histokompatibilnost.”

Usledila je kratka tišina. “Pa, još bi mogla da probaš sa ADA injekcijama, da se povrate bar neke funkcije imuniteta. Takođe i sa transfer faktorima i ekstraktima timusa. A tu su i istraživanja genske terapije koja su radili Maligan, Grosveld i drugi. Imali su uspeha u pravljenju retrovirusa koji stvaraju ADA...” Glas mu je utihnuo.

Kejt je rekla ono što njen prijatelj nije mogao. “Ali pošto su prisutne sve četiri vrste SCID-a, izgledi da se izbegne ubilačka bakterija dok genska terapija podiže otpornost bili bi... koliki, Pole? Zanemarljivo mali?”

“Gospode, Kejt“, rekao je naučnik, “ti znaš koliko i ja da je za dete sa SCID-om dovoljna samo jedna infekcija... ovčije boginje, zauške sa intersticijalnom pneumonijom sa džinovskim ćelijama, infekcija citomegalovirusom ili adenovirusom, ili naš stari prijatelj, pneumocystosis carinii... dovoljna je jedna prehlada da odnese to dete. Problem povećava njihova enteropatija s gubitkom proteina. To je kao podmazivanje tobogana i onda spuštanje na masnom papiru.” Zastao je da dođe do daha, očigledno uzrujan.

Kejt je progovorila tiho. “Znam, Pole. I ja sam to nekada radila.”

“Šta to?“

“Podmazivala tobogan na igralištu i spuštala se na masnom papiru.”

Čula ga je kako ponovo žvaće lulu. “Kejt, ti radiš s tim detetom... mislim, lično?”

“Da.”

“Pa, ja bih nade polagao u istraživanja o genskoj terapiji i nadao se najboljem. U poslednje vreme se ulaže mnogo energije u rešavanje problema sa nedostatkom ADA enzima, i ako se to reši, poremećaji agamaglobulinemije švajcarskog tipa, nedostatak B limfocita i retikularna dis-geneza moći će da se napadnu konvencionalnijim rekonstruktivnim tehnikama. Poslaću ti faksom sve što imamo o Maliganovom radu.”

“Hvala ti”, reče Kejt. Dok nije gledala, jelen se vratio u borovu šumu. “Pole, šta bi ti rekao kada bih ti rekla da su simptomi ovog deteta periodični?”

“Periodični? Misliš, variraju u težini?”

“Ne, mislim doslovno periodični. Da se pojave, postanu kritični i onda ih potisne ponovo izgrađen detetov sistem?”

Ovog puta je tišina trajala gotovo čitav minut. “Autoimuna rekonstrukcija? Eritrociti oporavljeni od nule? Dizanje nivoa T i B limfocita? Nivo gamaglobulina se vratio u normalu? Kod deteta koje ima SCID i trista limfocita/µ-1? Bez histokompatibilnog presađivanja srži, bez genske terapije ADA retrovirusom?“

“Tako je“, reče Kejt. Udahnula je. “Jedino zahvaljujući transfuziji krvi.“

“Transfuzija krvi?“ Glas mu je postao gotovo kreštav. “Pre ili posle dijagnoze?”

“Pre.“

“Budalaštine”, reče naučnik. Kejt ga nikada nije čula da izgovara neku ružnu reč. “Potpune budalaštine. Prvo, autoimuna rekonstrukcija ne postoji, sem u stripovima. Drugo, svaka vakcina ili transfuzija neozračene krvi pre dijagnoze gotovo bi sigurno ubila to dete... ne bi mu donela nekakvo čudesno izlečenje. Ti znaš, Kejt, kakve probleme bi izazvala alogena transfuzija — fatalna bolest “kalem protiv domaćina“, progresivna generalizovana vakcina — ma, znaš kakav bi rezultat bio. Nešto je pogrešno u čitavoj toj slici... ili je postavljena pogrešna dijagnoza u Rumuniji ili je analiza T limfocita potpuno omanula ili nešto treće.”

“Da“, složila se Kejt, znajući da su nalazi tačni. “Žao mi je što sam ti oduzela vreme, Pole. Stvar je prosto u tome što sve izgleda veoma nejasno.”

“To je blago rečeno”, začu se glas njenog prijatelja. “Ali ako neko to može da razmrsi, to si ti, Kejt.”

“Hvala ti, Pole. Čujemo se uskoro.” Spustila je slušalicu i zagledala se u praznu livadu.

Još je zurila dva sata kasnije kada joj je sekretarica javila da je stigla Džuli s bebom.

* * *

Čak i posle petnaest godina lekarske karijere, Kejt je mislila da je najtužniji prizor na svetu malo dete okruženo savremenom medicinskom opremom. Sada, kao majci koja gleda sopstveno dete podvrgnuto oštrim iglama i zastrašujućim aparatima, to joj je bilo dvaput tužnije.

Džuli je stigla uplakana i izvinjavajući se. Kejt je bilo potrebno nekoliko trenutaka da shvati kako je devojka nakratko oslobodila Džošuu u sedištu za bebe na prednjem sedištu mijate — “samo dok sam stavljala tortu u prtljažnik” — i mali se iskotrljao, pao i udario glavu. Malo je rasekao čelo i već je prestao da plače, ali je Džuli još bila uzrujana.

Kejt ju je umirila, pokazala joj je kako je ogrebotina mala — mada će mu narasti prilična čvoruga — pa je onda povela malu povorku — Džoša, Džuli, sekretaricu Arlin, komšiju iz susedne kancelarije Boba Anderhila — jednog od desetorice najvećih svetskih stručnjaka za naslednu korpuskularnu hemolitičku anemiju — i njegovog sekretara Kalvina u potragu za flasterom. Kejt je to bilo zabavno, pa je čak i Džuli počela da se osmehuje kroz suze što se nalaze u istraživačkom centru vrednom šeststo miliona dolara, sa najsavremenijim medicinskim laboratorijama i dijagnostičkom opremom... u kojoj nemaju joda ili flastera.

Na kraju su našli antiseptik u spreju i flastere u kancelariji glavnog administratora — on je bio fanatični džoger koji je često padao — Kalvin je doneo lizalicu za Džošuu, Džuli je otišla bolje raspoložena, a Kejt je odvela bebu u Odeljenje za snimanje u podrumu.

Kada se Centar selio u novu zgradu, doktor Moberli — glavni administrator i doktor epidemiologije, ne doktor medicine — protivio se prisustvu uređaja za magnetnu rezonancu u istom kompleksu s najvećim ponosom CDC-a, dva kompjutera “krej“ na drugom spratu. Moberli i drugi su znali da su u ranim danima magnetne rezonance greške u izolaciji upropaštavale ručne časovnike i zaustavljale automobile napolju na ulici. Ili se bar tako pričalo. Moberli i drugi su znali da su računari “krej“ odneli povelik deo budžeta CDC-a u Stenovitim planinama.

Alan Stivens i drugi tehničari su ubedili upravnika da mozgovima i mudima računara “krej“ ne preti opasnost od uređaja za magnetnu rezonancu i CT skenera; Alan je pokazao kako će podrumski kompleks za snimanje biti elektromagnetski izolovan od ostatka sveta, doslovno soba unutar sobe. Pošto je doktor Moberli i dalje oklevao, Alan je doveo patologe i velike igrače iz biolaboratorije VI klase. Oprema za snimanje možda neće biti neophodna za žive pacijente, istakli su oni, ali je apsolutno vitalna za leševe — i ljudske i životinjske — a oni su glavni predmet svakodnevnog rada Patologije i Biološke laboratorije. Moberli je pristao.

Alan je dočekao Kejt u podrumskom hodniku između Odeljenja za snimanje i hermetički zatvorenih laboratorijskih centara. Džošua je i ranije dolazio i nije se bojao, mada ga je sada čekalo neprijatno iznenađenje, pošto ga je bolničarka Teri Halovej čekala u sobi za snimanje sa iglom i cevčicama za infuziju. Džošua je zakukao kada su ga uboli iglom u ručicu. Kejt se sva zgrčila. Ona bi sama obavila transfuziju, ali je Teri imala lakšu ruku. Naravno, Džošua je prestao da plače posle tog čisto formalnog protesta i ležao je trepćući. Alan i Kejt su ga namestili na ležaj za snimanje, učvrstili mu glavu na jastuku i trakom mu fiksirali ruke. Bio je to uznemiravajući prizor, ali nisu smeli da rizikuju da se beba okrene i pomeri tokom snimanja. Ne samo da bi tako pokvarila CT snimke već bi poremetila i biosenzore koje je Teri postavljala i koji će u određenom vremenu pratiti fiziološke promene. Kejt se nagnula napred, šaputala Džošui dok su ga tako pripremali i dala mu je njegovu omiljenu plišanu igračku, medu Pua sa jednim okom. On jedva da je primetio kada ga je Teri bocnula da uzme prvi od mnogih uzoraka krvi. Bolničarka je klimnula glavom Kejt, osmehnula se Džošui i brzo otišla u susednu laboratoriju.

Na kraju je Kejt smestila Pua pored svog sina i izašla iz sobe. Za njom su se klizeći zatvorila vrata kao u vazdušnoj komori. Pridružila se Alanu ispred niza monitora.

“Da li mu nos curi samo od plakanja ili su se ponovo javili simptomi gripa?“, upitao je Alan.

“Već tri ili četiri dana“, odgovorila je Kejt. “I proliv je ponovo počeo.“

Alan je klimnuo glavom i pokazao ka ekranu biosenzora. “Temperatura mu je trideset sedam sa sedam. A vidi rezultate prvih testova koje je Teri uradila.”

Kejt je pogledala. Podaci iz laboratorije su usmeravani direktno u kontrolnu sobu za snimanje. Po prvom testu, Džošua je pokazivao nedostatak belih krvnih zrnaca karakterističan za SCID — broj belih krvnih zrnaca, odnosno limfocita, bio je 930/µ1 — kao i tipičan pad T limfocita, B limfocita i gamaglobulina. Štaviše, povećao se nivo enzima jetre a bilo je i drugih pokazatelja neravnoteže elektrolita.

“Meni liči na GVH reakciju”, reče Alan.

Kejt je kuckala olovkom po zubima. “Da, samo što je od poslednje transfuzije prošao gotovo čitav mesec, a on tada nije pokazao reakciju ’kalem protiv domaćina’. Njegovo telo nema problema s novom krvlju... kao da hoće da odbaci sopstveni sistem.” Pogledala je monitor. Džošua je delovao slabašno i sitno tako pričvršćen u koritu za snimanje. Videla je kako mu se usta pokreću dok plače, ali zvuka nije bilo. Kejt je uključila zvučnik i mikrofon, tako da je on čuje. “Sve je u redu... Ovde je mama... Sve je u redu.”

Klimnula je glavom Alanu. “Hajde da ovo završimo, pa da ga vadimo odatle.“

Alanovi prsti su igrali po konzoli kao da je Vurlicerova klavijatura. Ležaj sa Džošuom je kliznuo na mesto i Kejt obuze nadrealni osećaj da je on sićušna ljudska granata kojom pune cev plastičnog topa. Gledala je kako krv počinje da teče kroz cevčice za infuziju, a onda su biosenzori počeli da prenose reakciju Džošuinog tela na nju. Trodimenzionalne slike njegove jetre, slezine i abdominalnih limfnih čvorova narasli su na ekranima.

“Da bismo ovo uradili kako treba“, reče Alan, dok su mu oči prelazile s monitora na monitor, “trebalo bi da mu slezinu skeniramo pomoću Tc-99mc koloida ili denaturisanih crvenih krvnih zrnaca da bismo dobili detaljnu sliku funkcionalnog tkiva slezine.”

“Previše invazivno”, prasnu Kejt. Pogled joj je i dalje bio prikovan na podatke sa senzora. “Držaćemo se CT skena, magnetne rezonance i ultrazvuka”, dodala je, blažim glasom. “Neću da se muči više nego što mora.“

Alan je klimnuo glavom da se slaže. “Dobro”, rekao je, “krećemo sa skenom zida želuca... evo... ovde.“

Kejt se nagnula napred, zagledala u središnji monitor, pa se namrštila. “Ne vidim anomaliju koju smo videli prošli put.”

“Ket, sken ne vidi ništa manje od dva centimetra”, reče Alan. “Trenutno imamo posla sa blago fibroznom masom, manjom i manje gustom od većine tumora. Ultrazvučno snimanje bi prikazalo da je to nešto o čemu treba brinuti, ali CT sken nam samo daje nejasnu indikaciju apscesa... evo, vidiš ovu senku?”

Kejt ju je videla, ali samo zato što je Alan kucnuo prstom po monitoru tačno na tom mestu. Bila je to senka senke. Ponovo je pogledala očitavanja sa biosenzora.

“Gospode bože“, prošaputala je, “temperatura mu je 39 sa četiri i još raste. Prekini sa sekvencom, moram da uđem.“

Alan ju je uhvatio za ruku. “Ne, čekaj... Nešto mi se javlja, Kejt. Prošli put nismo pratili njegovu temperaturu, samo smo slikali. Slutim da troši mnogo energije jer preraspodeljuje krv u taj nejasni organ u zidu želuca, da.“

“Ovako će izgoreti“, reče Kejt. “Prekini.”

Alan je spustio ruku iznad glavnog crvenog prekidača, ali ju je onda digao i pogledao. “Gledaj.”

Džošuina temperatura se zaustavila na trideset devet sa četiri, ali su drugi senzori pokazivali potpuni haos. Krvni pritisak mu je skočio, vratio se u normalu, pa ponovo skočio. Broj otkucaja srca mu je bio pedeset procenata veći nego što je uobičajeno. Očitavanje otpora kože pokazivalo je drastične varijacije.

Kejt se nagnula nad konzolu, otvorenih usta. “Šta se to dešava?”

Alan je gurnuo naočare na prćastom nosu i pokazao glavni monitor.

Senka na zidu Džošuinog želuca pretvorila se u masu bogatu venama i kapilarima. CT sken je pokazivao čvorište nerava veliko gotovo tri centimetra, koje je i dalje raslo.

“Stabilizuje se”, reče Alan napetim glasom.

Kejt je videla da je on u pravu. Temperatura, krvni pritisak, brzina otkucaja srca i drugi vitalni znaci brzo su se vraćali u normalne vrednosti.

“Završili smo s prvom sekvencom”, rekao je Alan. Na monitoru se videlo kako ležaj izlazi. Džošua se malo meškoljio, ali nije bilo nikakvih znakova traume. Nije plakao. Alan je pogledao Kejt iznad naočara. “Hoćeš da uđeš kod Teri za novu rundu krvi i slika ili ćemo sada prekinuti?”

Kejt je oklevala samo tren. Majka u njoj želela je da smesta izvadi svoje dete iz te naprave za mučenje... da ga smesta povede kući. Doktorka u njoj želela je da otkrije šta to pokušava da ga ubije, i da to otkrije smesta.

“Zovi Teri”, rekla je i krenula ka vazdušnoj komori. “Reci da ću joj pomoći da uzme sledeći uzorak krvi.”

Tri niza snimanja trajala su manje od pedeset minuta. Džošua je skvasio pelenu — bili su mu stavili kateter za uzorke urina ali se kesa prepunila — ali sem toga i mnogo besa zato što je toliko dugo vezan, mališan je delovao dobro kada ga je Kejt digla i ljuljuškala dok je Teri uzimala poslednji uzorak krvi, ponovo ga bocnuvši u nožni palac, tako da je mala prostorija odzvanjala od njegovih krikova.

Dok su izlazili iz odeljenja za snimanje, Alan je rekao: “Isprogramiraću čitavu sekvencu tako da se bavi različitim varijablama i spremiću poboljšane video-trake za osam ujutro. Da počnem sa procenom T limfocita ili sa krivom adenozinske deaminaze?”

“Uradi AD“, rekla je Kejt. “Ali hoću da sve bude vizuelno unakrsno referencirano.”

Alan je klimnuo glavom i zapisao nešto u notes.

“Rezultati iz laboratorije će nam stići u šest”, rekla je Teri. “Postaraću se da ih uradi Makferson lično.”

Kejt je slobodnom rukom potapšala bolničarku po ramenu.

“Uf‘, reče Teri. Džošuin flaster se odlepio zbog trljanja o kaiš za glavu. Teri ga je skinula. “Pa, ovo nam izgleda više ne treba, je li slatkišu?”

Alan je primetio Kejtino oklevanje i iznenadnu usredsređenost. “Šta je?“, upitao je brižnim glasom.

Kejt se postarala da joj glas bude miran i pribran. “Ništa. Samo sam se nadala da mu ovo ne poremeti ritam spavanja.”

Kada ga je okrenula i izmamila prvi osmeh tog popodneva, Kejt je digla čelo svog sina na svetio. Nagnula se i poljubila ga, a oči su joj bile tek centimetar od mirisne kože njegovog temena.

Velika modrica i ogrebotina od pre samo dva sata sada su potpuno nestale. Nije bilo nakupljene krvi ispod kože, nije bilo traga otoka ili hematoma, nije bilo ni najmanjeg znaka crvenila koje bi trebalo da nestane tek za nedelju ili dve.

Rana je nestala. Kao da nikada nije ni postojala.

“Ovo bi trebalo da bude fascinantno”, rekao je Alan, pošto se vratio za konzolu. “Jedva čekam.”

“I ja”, reče Kejt, gledajući u bebine oči i shvatajući da joj srce luđački tuče u grudnom košu. “I ja.”

Petnaesto poglavlje

Usubotu ujutru Tom je došao kod Kejt u lendroveru, ona je spakovala u ranac sve potrebno za piknik, Tom je smestio Džošuu u nosiljku za leđa, pa su prešli pristupačan, kilometar i po dug put do Ćelave planine. Ona je tehnički bila deo sistema gradskih parkova Boldera, ali je bila dovoljno daleko od grada da tu nikada nema mnogo šetača ili izletnika. Kejt je to mesto uvek volela zbog pogleda; nalazilo se taman dovoljno iznad njene kuće da vidi širu sliku planinskih vrhova i visoravni.

Julsko sunce bilo je jako i nekoliko puta su zastali dok su se penjali, da bi ih povetarac osvežio. Jednom takvom prilikom Kejt se učinilo kao da ih sve troje vidi iz visine, Džošuu srećnog na Tomovim širokim leđima, njenog bivšeg muža kako se kezi, nimalo zadihan, nju samu dok joj povetarac razbarušuje kosu i sunčevo svetio vrelo na njenim golim nogama. Osetila je kajanje zbog te slike porodice kakva je mogla da bude.

Na vrhu Ćelave planine drveća gotovo da nije bilo, zbog čega je pogled bio još impresivniji. Kejt je prostrla ćebe, spustili su Džošuu da se igra i Tom je počeo da postavlja stvari za piknik. Nebo je bio besprekorni plavi svod. Vrelina je treperila istočno na ravnici i Kejt je videla kako se sunčeva svetlost prelama na vetrobranima vozila na auto-putu između Boldera i Denvera. Na Indijanskim vrhovima zapadno ostale su tek mrljice snega.

“Punjena jaja“, reče Tom. “Svaka čast.“

Kejt je mrzela punjena jaja, ali nije zaboravila koliko ih Tom voli. Odsekla je krišku bageta i stavila na nju komad ćuretine. Džošua se nije osvrtao na hranu, već je otpuzao s Tomovog kolena, na travu.

Kejt je započela staru igru koju su ona i Tom nekada igrali na izletima. “Koje je ono drvo tamo?“, upitala je.

Tom se nije čak ni osvrnuo. “Ponderosa bor.“

“To sam znala“, reče Kejt.

“Daj mi onda nešto teže.”

Uzela je šaku peskovite zemlje pune šljunka na kojoj su sedeli. “Kako se ovo zove?“

“Zemlja“, odgovori Tom. Pravio je džinovski sendvič. “E baš si duhovit”, reče ona.

Tom je slobodnom rukom digao malo zemlje. “Ovo se zove grus“, rekao je. “To je samo usitnjena verzija granita od koga su sačinjena ova brda.“

“Šta ga sitni?” Kejt bi ta igra retko dosadila. Većinu onoga što je znala o prirodi naučila je od Toma.

“Granit?”, upitao je on i zagrizao sendvič. “Širenje i skupljanje leda. Korenje biljaka. Kiselina iz hife gljiva. S vremenom, živa bića će sažvakati svaku planinu. Onda se organska materija raspada, pa stvorenja počinju da riju i da je dodatno obogaćuju kada se ona raspadnu, i to je onda to — zemlja.” Odgrizao je novi zalogaj.

Kejt je prešla rukom po retkoj travi i niskom korovu gde je Džošua puzao. “A šta je ovo?“

“Kokarda”, odgovori Tom punim ustima. “To zupčasto što vidiš, u šta Džoš ne bi trebalo da padne, to je bodljikava gilija. Ono oštro tamo su grančice imele i priperci grindelije. Ono krastavo na kamenu je krustozni lišaj. A za ono tamo imamo stručno ime..

“A ono je?“

“Trava”, reče Tom i ponovo zagrize sendvič.

Kejt uzdahnu pa se spusti na ćebe i oseti jako sunce na koži. Povetarac je komešao visoku travu, hladio ih je, a onda je zamro i pustio sunce da joj ponovo zaokupi sva čula. Kejt je znala da ne bi trebalo da se oseća toliko zadovoljno u društvu bivšeg muža i bolesnog deteta, ali je u tom trenutku sve bilo savršeno.

Otvorila je jedno oko i pogledala Toma. Njegova plava kosa, odavno proređena na temenu, dodatno se proredila, tako da mu je sada još veći deo čela preplanuo, ali sem te pojedinosti i dalje je izgledao kao veliki dečak koga je upoznala i u koga se zaljubila pre petnaest godina. I dalje je bio u dobroj formi i izgledao je gotovo nemoguće zdravo, sa lepim mišićavim rukama kakve se viđaju samo kod ljudi koji se bave penjanjem. Njegovo lice, rumeno i neizborano, krasio je prijatan, otvoren osmeh čoveka koji nije samo zadovoljan time gde se nalazi već i time ko je. Tom je svaki dan pozdravljao kao da je upravo stigao na planetu Zemlju, svež i odmoran, i kao da dvadeset četiri časa tog dana nisu dovoljna da se vidi i uradi sve što može. S druge strane, Kejt je priznala, on nikada nije delovao užurbano ili zbrzano. Život s njim je bio poput šetnje kroz prirodu — ravnomeran hod, bez prisile, s pauzama da se vide i saznaju imena svih cvetova, i uvek spremnost da se istraje do cilja.

Stvar je bila samo u tome, shvatila je Kejt, da se nikada nisu dogovorili šta je cilj.

Džošui je ruka proklizala pa je pao licem u travu. Tom ga je digao i spustio ga na mekšu površinu. Mali je nekoliko trenutaka sedeo i hvatao ravnotežu, pa se onda naherio u stranu. Onda je ponovo krenuo i zaustavio se samo da proba ukus zemlje po kojoj je puzao. Nije mu se dopao.

Tom ga je gledao. “Zar ovaj dasa ne bi trebalo uskoro da prohoda?”

Kejt je čupnula travku i počela da je žvaće. “Da se razvijao normalno, već bi hodao. Ovako zaostaje već nekoliko meseci. Biće prava sreća ako prohoda sa četrnaest meseci.”

Tom im je oboma sipao kafu iz termosa. “Dobro, što mi ne kažeš šta su testovi pokazali. Cele nedelje čekam.”

Kejt je stavila plastičnu šolju ispod brade da udahne opojni miris kafe. “Rezultati su bili ludi”, rekla je.

Tom je digao obrvu. “Misliš, zeznuti?”

“Ne, podaci su tačni. Samo su rezultati ludi.”

“Objasni.” Naslonio se na lakat. Njegove plave oči bile su bistre i pažljive.

Kejt se potrudila da objasni laičkim jezikom. Koliko god se Tom interesovao za svet prirode, nikada se nije potrudio da o medicini shvati ništa više od prve pomoći.

“Sećaš se”, rekla je Kejt, “da sam ti pričala o cikličnoj prirodi Džošovog problema s nedostatkom imuniteta i kako se činilo da je povezan sa transfuzijom koju je primao?”

“Da. Ali rekla si da to ne bi trebalo da bude tako. Zar ne bi trebalo da imunom sistemu deteta pomaže koštana srž, a ne krv?”

“Tako je. Pa, videla sam rezultate našeg poslednjeg testa, i nema sumnje da je transfuzija krvi dovela do čudesnog oporavka njegovog imunog sistema. U roku od sat vremena posle unošenja krvi, Džošuin WBC se vratio u normalu...“

“Šta je WBC?“, upitao je Tom. Gledao je dete kako puzi dok je slušao.

“Bela krvna zrnca.” Kejt je otpila još gutljaj kafe. “Više od toga, njegov nivo T limfocita i B limfocita takođe se naglo vratio u normalu. Zapravo i iznad normale. Nivo gamaglobulina je skočio. A najčudnije je što je enzim o kome sam ti pričala — onaj koji je u potpunosti nedostajao u sistemu?”

“Nekakav... adenozin”, reče Tom.

“Adenozinska deaminaza. Tako je. Pa, njegov nivo vratio se u normalu u roku od sat vremena posle transfuzije.”

Tom se namrštio. “Ali to je dobro... zar ne?”

“Super je”, rekla je Kejt, trudeći se da ne zvuči emotivno, “ali je i nemoguće.”

“Zašto?”

Kejt je digla grančicu i nacrtala krug na zemlji kao da sve to može da se objasni pomoću dijagrama. “Nedostatak ADA je genetski poremećaj”, rekla je. “Gen za ADA nalazi se na hromozomu 30. Znamo kako funkcioniše, mada nismo sigurni zašto je toliko važan. Hoću da kažem, razlog za toksičnost metabolita adenozina nije u potpunosti razjašnjen, ali znamo da ima neke veze sa inhibitorima ribonukleotidne reduktaze dejstvom deoksiadenozin-trifosfata...”

“Lakše malo!”, reče Tom i diže ruku. “Vrati se na ono zašto je nemoguće.”

“Izvini.” Kejt je prešla rukom preko niza krugova na zemlji. “To je genetski poremećaj, Tome. Gen ili postoji ili ne postoji. Možemo da pogledamo jedno Džošuino crveno krvno zrnce i vidimo da li se ADA stvara ili ne.”

“I da li se stvara?”

Kejt je zagrizla usnu. “Ne. Hoću da kažem, ne stvara se normalno. Ali posle transfuzije njegov imuni sistem odjednom proradi i on proizvodi ADA kao lud.”

Tom klimnu glavom. “Ali tebi nije jasno kako on stiče novu sposobnost da stvara tu materiju. Hoću da kažem, ne možeš da pozajmiš gen iz nečije krvi, je li?“

“Tako je. Jedini način na koji možemo deci sa SCID-om — teškom kombinovanom imunodeficijencijom — da damo gen koji proizvodi ADA — jeste ili da izvedemo transplantaciju koštane srži od blizanca ili putem novootkrivenog programa genske terapije koji je tek nedavno razvijen, gde unosimo ljudski gen u pacijenta pomoću virusa....“

Tom zatrepta: “ Virusa? Zar virus ne bi otežao stanje pacijenta?”

Kejt odmahnu glavom. “Virusi ne moraju da budu štetni. Zapravo, većina je bezopasna. A što se genske terapije tiče, retrovirusi su savršeni.”

Tom zviznu. “Retrovirusi. Ovo ima neke veze sa sidom, je li?”

I dalje gotovo izgubljena u mislima, Kejt je klimnula glavom. “Zbog toga je ta vrsta genske terapije toliko zanimljiva. HIV retrovirus nas je toliko uzdrmao zato što je užasno smrtonosan, ali su klonirani retrovirusi koji se koriste za gensku terapiju bezopasni. Retrovirusi čak i ne kvare ćeliju u koju ulaze. Samo provale unutra, umetnu u nju svoje genetsko programiranje i puste ćeliju da dalje radi svoj posao.”

Tom se pridigao i sipao im još kafe. Džošua je prepuzao čitav krug i sada se vratio da se igra s Tomovim pertlama. Povlačio je jednu sve dok nije uspeo da je razveže. Tom se nacerio, pa mu je razvezao drugu. “Znači, kažeš da ta genska terapija može da spase Džošuin život tako što će ubaciti unutra neki bezopasni retrovirus koji će prevariti ćelije da proizvedu ADA.”

“Mogli bismo“, reče Kejt i otpi gutljaj, zagledana u daljinu, “ali ne moramo. Džoš nekako koristi krv koju mu dajemo da uradi baš to. Njegovo telo nekako razlaže genetsku strukturu te krvi, nalazi ćelijske gradivne elemente potrebne da prevaziđe nedostatak imuniteta svog tela, i razveze ga po čitavom sistemu u roku od sat vremena.”

“Kako?“, upita Tom. Pomazio je Džošuinu kratku crnu kosu.

“Nemamo pojma. O, našli smo ono što Alan zove ’pseudoorgan’ — zadebljanje u zidu želuca koje bi moglo biti mesto gde se krv upija i razlaže — i ja slutim da Džošuino telo nosi sopstveni neutralni virus koji širi genetske informacije po telu, ali nam je stvarni mehanizam nepoznat.”

Tom visoko diže dete. Na Džošuinom licu se načas video strah, ali se onda ozarilo čistim oduševljenjem. Tom ga je zavrteo ukrug pa ga je spustio na travu. “Kejt”, rekao je, “ti to meni kažeš da ti je dete nekakav mutant?”

Kejt je zastala u pola vađenja teglica s hranom za bebe. “Da“, rekla je naposletku, “izgleda da tačno to govorim.”

Tom se nagnuo i dodirnuo joj ruku. “Ali ta mutacija omogućava njegovom telu da prevaziđe taj svoj, kako se zvaše, nedostatak, da pobedi problem sa imunitetom, pa onda možda krije lek za...”

“Za sidu”, dovrši Kejt promuklim glasom. “I za rak. I za bog zna koliko drugih pošasti koje smo morali da trpimo kroz čitavu istoriju ljudskog roda.”

“Gospode bože”, prošapta Tom, čudno pogledavši Džošuu.

“Da”, reče Kejt i otvori teglicu da nahrani svoju bebu.

Kejt nije planirala da se to desi te noći. Ona i Tom su u godinama posle razvoda nekoliko puta bili na ivici da vode ljubav, ali svaki put bi se jedno ili oboje predomislili. U proteklih nekoliko godina, njihov novi prijateljski odnos delovao je previše važno da ga ugroze tako što će nastaviti seksualnu vezu za koju su oboje znali da vodi u emocionalni ćorsokak.

Međutim, te subotnje večeri desilo se drugačije. U kući su bili samo njih dvoje i Džošua; Džuli je otišla da bere alpsko cveće negde blizu Lejk Sitija. Ispekli su pile na roštilju u dvorištu, prešli na terasu na zapadnoj strani da gledaju zalazak sunca severno od Dugačkog vrha, pa su sedeli, pili vino i pričali sve dok nebo nisu posule zvezde. Delovalo je prirodno kada je Tom napokon spustio njenu vinsku čašu, uzeo je za ruku i odveo je u spavaću sobu koju su delili do pre šest godina.

Vodili su ljubav strastveno ali i nežno, sa slobodom koja se rađa iz prisnog poznavanja tela partnera, a kada su posle ležali zagrljeni, sve je prožimalo i malo tuge.

“Da li bi bilo bolje da odem?“, prošaputao je Tom nešto posle ponoći.

Kejt se promeškoljila pored njega, s rukom na njegovim grudima. Tom više nije živeo blizu Boldera, već u renoviranoj brvnari blizu Rolinsovog prevoja, na sat vožnje kroz bolderski kanjon. Rastužila se od pomisli da će on voziti tako kasno. “Ne“, prošaputala je, “u redu je. Džuli se vraća tek kasno sutra uveče. U zamrzivaču imam bejgele a Tobi će doneti Tajms kada sutra dođe da popravi satelitsku antenu.”

Tom joj je blago dodirnuo glavu. Jedan od rituala njihovog braka bio je da su oboje uživali u lenjim nedeljnim jutrima, uz bejgele, kafu i Njujork tajms.

Poljubio ju je u usta. “Hvala, Ket. Lepo spavaj.”

“I ti isto”, promrsila je Kejt dok je već tonula u zadovoljan san.

* * *

Probudila se naglo i potpuno. Na budilniku je pisalo 3.48. Kejt je bila sigurna da je nešto čula. Ubrzo joj je laknulo kada se prisetila da je Tom ostao da prespava i pretpostavila je da je to njega čula kako hoda po kupatilu, ali kada se pridigla u krevetu, shvatila je da i on takođe sedi i osluškuje. Onda se začuo i drugi zvuk iz hodnika.

Tom joj je stavio ruku na usta i prošaputao: “Pssst”. Iz trpezarije se začuo nov tih zvuk.

Tom se ponovo nagnuo blizu i šapnuo: “Da li bi Džuli tamo išla da se ranije vratila?”

Kejt je odmahnula glavom. Od glasnih otkucaja srca jedva da je čula svoj šapat. “Njena soba je u prizemlju. Noću nikada ne dolazi ovamo gore.“

Videla je siluetu Tomove glave na slabašnom svetlu zvezda iz dvorišta. Neko je u trpezariji tiho udario u stolicu. Kejt je čula podnu dasku kako škripi na kraju hodnika.

Tom je bešumno ustao iz kreveta, ali se nagnuo da joj ponovno šapne na uho. “Je li sačmara tamo gde sam je ostavio?”

Ona isprva nije shvatila pitanje, ali se onda prisetila kako su se svađali zbog toga što je Tom zahtevao da ona ima pušku ako namerava da tu živi sama. Na kraju su postigli kompromis kada ju je gurnula daleko u ugao plakara. Nameravala je da je se potpuno otarasi, ali je posle nekog vremena prosto zaboravila na nju. Klimnula je glavom.

“Jesi li je napunila kao što sam ti rekao?”, prošaputao je.

U hodniku se ponovo začula škripa. Kejt je odmahnula glavom, a srce joj je ludo tuklo.

“E jebi ga”, prošapta Tom. Čučao je pored kreveta. Usnama joj je ponovo dodirnuo uho. “Je li kutija s patronama i dalje na gornjoj polici?”

“Mislim da jeste“, prošaputa Kejt. Usta su joj bila užasno suva. Napinjala se da čuje još neki zvuk. Iznenada vrata zaškripaše i ona skoči iz kreveta. “Dečja soba!“, reče glasno.

Tom se pokrenu neverovatno brzo. Vrata plakara se otvoriše uz prasak od koga je Kejt zamalo vrisnula, on upali svetio, izađe sa sačmarom i žutom kutijom, spreči Kejt da istrči u hodnik tako što joj je stavio ruku na grudi i viknuo: “Naoružani smo!“, dok je ubacivao tri patrone u okvir.

Oboje su čuli kako vrata Džošuine sobe treskaju.

Tom je očas posla izašao i krenuo hodnikom, u trku paleći svetla. Kejt je bila delić trena iza njega. Ukipila se kada je uletela u Džošuinu sobu.

Visok čovek odeven u crno nadvijao se nad Džošuinom kolevkom. U trenutku pre nego što je Tom pritisnuo prekidač za svetio, Kejt je videla samo crni obris kako se nadvija nad njenom bebom, duguljasto lice čoveka obasjano noćnim svetlom pored kolevke. Prsti su mu bili dugački, u rukavicama i grabili su ka njenom sinu.

Tom je uključio svetio i čučnuo sa uperenom sačmarom. “Da nisi ni mrdnuo!“, viknuo je, snažnim i sigurnim glasom. Još je bio go; telo mu je izgledalo preplanulo i moćno, a ne ranjivo zbog golotinje.

Uljez je na glavi imao nekakvu crnu kapu, ali mu je lice bilo otkriveno. Imao je široku razderotinu ispod usta, dugačak nos, istureno čelo i oči koje su Kejt izgledale kao crne jame. Ovo je košmar, pomislila je kroz mahnito lupanje svog srca.

Kejt je bila sigurna da će uljez upotrebiti bebu kao štit, ali je ovaj uperio oči nalik na crne jame u Toma, pa je digao ruke nalik na pauka i udaljio se od kolevke. Tom se pomerio ulevo da nišani dalje od bebe, pa se Kejt pomerila uza zid s njim.

“Stoj“, naredio je Tom i repetirao pušku.

Čovek u crnom kao da je klimnuo glavom, a onda se sve desilo veoma brzo.

Kejt je i ranije videla Tomove reflekse na delu — kako je uhvatio splavara koji je pao u brzak, kako je ublažio njen pad kada ju je učio penjanju, kako je jednom skočio i sprečio da Kejt naleti na stenu kada se skijala — ali se čovek u crnom pokrenuo toliko brzo da čak ni Tom nije imao vremena da reaguje. Jednog trenutka uljez se nalazio tri metra daleko, pruženih ruku, a sledećeg se crni obris otkotrljao preko tepiha i onda poleteo uvis ispod puške i zgrabio Toma za gušu.

Tom je bio najjači čovek koga je Kejt u životu upoznala, ali ga je uljez digao kao dete i bacio ga na drugi kraj sobe. Vrteška iznad kreveca se srušila, Tom je tresnuo o uramljenu reprodukciju na zidu, pa se odbio i otkotrljao, a čovek u crnom je skočio za njim. Tom je nekako uspeo da zadrži pušku.

“Kejt, lezi!“

Ona je potrčala ka kolevci, ali se bacila na pod kada joj je Tom to naredio. Kejt je videla sjaj u crnim rukavicama i shvatila je da čovek u ruci drži nož i da ga diže ka mestu gde je Tom ležao...

Kejtin krik i prasak sačmare bili su istovremeni.

Uljez je iznenada odleteo kao kada se snimak pusti unazad, pa je udario zid gde je Kejt stajala čas ranije, a onda je skliznuo na pod. Ostavio je trag krvi i crne vune na tapetu s patkama i avionima.

Kejt je potrčala do kolevke i uzela Džošuu. Beba je vrištala, lica crvenog od užasa zbog iznenadnih zvukova, ali je delovala nepovređeno.

Tom je ustao, leva ruka ga je očigledno bolela, pa je oprezno prišao palom čoveku. Nož koji je ovaj držao sada je bio na tepihu. Kejt nikada nije videla nešto tako kratko i smrtonosno. Nije imao pravu dršku, već samo pljosnatu kvrgu koja je, slutila je ona, mogla da se sakrije u šaci. Obe strane sečiva očigledno su bile oštre kao žilet.

“Pazi!“, zaustila je Kejt kada je Tom nogom digao beživotnu priliku. Dah joj je stao. Hitac iz sačmare otvorio je trideset centimetara široku rupu u čovekovom stomaku i grudima, a nešto sačme mu je pogodilo i grlo i lice. Bilo je mnogo krvi. Kejt je jedan dugačak trenutak zurila, a onda je počela da radi ono što joj medicinsko zvanje nalaže. Poljubila je Džošuu, vratila ga u kolevku i čučnula pored čoveka. Skuti njene svilene spavaćice natopili su se krvlju i ona ju je sklonila da ne smeta, rastrgla je ostatke čovekovog crnog duksa i opipala mu puls na vratu. Nije ga bilo. Uljezove oči bile su delimično otvorene, ali se ženice nisu videle.

“Zovi 911 i reci da šalju hitnu pomoć iz Gradske”, rekla je. Zadigla je čovekovu glavu i otvorila mu usta, da ih očisti od krvi i komadića tkiva.

“O, gospode, Kejt... nemoj da tom kretenu daješ usta na usta. Sem toga, mrtav je.“

“Znam“, reče Kejt, pošto se primakla bliže, “ali moramo da probamo.”

Tom je opsovao i naslonio sačmaru na zid. Digao je Džošuu i krenuo ka vratima. Kejt je potisla iznenadni nalet mučnine i spustila glavu ka mrtvacu.

Uljezove oči se naglo otvoriše, kao oči sove, Kejt vrisnu i on je gurnu i naglo ustade, pa se baci ka Tomu i bebi.

Tom se nagonski okrenu, da zaštiti Džošuu od stranca. Čovek skoči na Tomova leđa, a Džošua pade na pod i vrišteći se otkotrlja ispod kolevke.

Čovek u crnom je bacio Toma na zid i skočio na njega, grabeći mu grlo dugačkim prstima. Tom je dočekao napad pruženom rukom i dlanom, tako da je zgnječio napadačev nos kao paradajz. Čovek je zarežao — to je bio prvi zvuk koji je pustio — a onda je bacio Toma tri metra kroz otvorena vrata na terasu. Zatim se okrenuo u mestu, podsetivši Kejt na divovskog pauka i počeo da traži Džošuu ispod kolevke.

Kejtin prvi i najjači instinkt bio je da odbrani svoje dete. Međutim, njen mozak je nadjačao njene instinkte i ona je ostavila Džošuu ispod kolevke, pa je počela da puzi po tepihu ka sačmari.

Uljez je video šta ona radi. Prestao je da pokušava da se domogne deteta koje je vrištalo, pa se digao i skočio prema njoj.

Kasnije Kejt nije pamtila kako je repetirala pušku niti kako ju je podigla. Niti se sećala da je povukla obarač.

Uvek će, međutim, pamtiti užasan prasak, čoveka kako leti unazad kroz vrata od terase i kako je, stravično iskrivljeno, njegovo telo ležalo na balkonu iznad klanca. Tom se tek bio pridigao na kolena i zaštitio od kiše razbijenog stakla.

Kejt se nesigurno osovi na noge i zakorači napred, kroz razbijeno staklo, zureći u telo uljeza. Hitac mu je gotovo odvojio levu ruku od torza. Videla je kako se presijavaju ogoljena rebra.

“Ket!“, viknu Tom u istom trenutku kada se uljez zgrči, baci napred i zgrabi je za nogu.

Ona pade na leđa i glavom udari u nogu kolevke. Čovek se odvukao kroz razbijena vrata, služeći se samo desnom rukom.

Ošamućena, tek delimično svesna, zaboravivši na Hipokratovu zakletvu i davnašnju posvećenost nenasilju, digla je sačmaru, ubacila poslednju patronu u cev i pucala čoveku u grudi i lice iz neposredne blizine kada je prošao kraj nje, ka Džošui.

Ovog puta je sačma izbacila čoveka kroz vrata, preko dvorišta i dole, u dvadeset metara duboki klanac.

A onda Kejt više ništa nije pamtila sem da joj je Džošua u naručju, da još plače ali da mu nije ništa, da su Tomove ruke oko nje i da je njegov glas umiruje dok je vodi u dnevnu sobu i zove policiju.

Šesnaesto poglavlje

Kejt je nekada davno, na stažu, išla u Urgentni centar u kolima hitne pomoći, ali sada joj se činilo da nikada nije videla bolničare na delu. Stigli su deset minuta pre policije i dečja soba puna krvi i razbijenog stakla kao da ih ničim nije uznemirila. Jedan je otišao da potraži tragove uljeza dole u klancu dok su drugi bolničar i bolničarka namestili Tomovo iščašeno rame, izvadili krhotine stakla iz njegovih leđa, pregledali Kejt i Džošuu i izjavili da oni nisu povređeni. I Kejt i Tom su se obukli, pa su čekali policiju.

Troje automobila bolderske policije i šerifov džip stigli su istovremeno. Bolničari su pokušavali da ubede Toma da ode u bolnicu, ali on nije hteo; detektivi su razgovarali s Tomom u jednoj sobi, a sa Kejt u drugoj. Ni za časak nije spustila Džošuu.

Snažna svetla već su pretraživala klanac dok su Tom i Kejt obukli jakne, umotali Džošuu u debelo ćebe i stali na ivici dvorišta da gledaju.

“Do potoka dole ima jedno dvadeset pet metara”, rekao je šerif. “A nema drugog puta sem niz ovu liticu.”

“Ima manje od dvadeset metara”, rekao je Tom, koji je stajao na ivici litice od granita i peščara. Tu je žbunje bilo iskidano i zgnječeno. Kejt je osluškivala žubor potoka na dnu klanca; na taj zvuk se toliko bila navikla da ga obično nije čula.

“Telo je moglo da ode nizvodno”, rekao je glavni bolderski detektiv. Bio je mlad i bradat, i očigledno je na brzinu navukao duks i somotsku jaknu.

“Potok je u ovo doba godine prilično plitak”, reče Tom. “Na najdubljem mestu petnaest ili dvadeset centimetara.”

Detektiv slegnu ramenima. Šerifovi ljudi su vezivali planinarsko uže oko velikog bora na kraju dvorišta.

“Sigurno niste prepoznali tog čoveka?”, upitao je detektiv treći put.

“Nisam. Hoću da kažem, sigurna sam”, odgovori Kejt. Džošua je spavao u ćebetu, još sa cuclom u ustima.

“I ne znate kako je ušao?”

Kejt je pogledala oko sebe. “Šerif je rekao da su kuhinjska vrata obijena. Je li tako, šerife?”

Šerif je klimnuo glavom. “Okno je isečeno. Obe unutrašnje brave otvorene. Izgleda prilično profesionalno.”

Detektiv je nešto zapisao, pa je pogledao šerifove ljude i bolničare koji su se raspravljali kako da nameste užad. Uniformisani policajci su hodali po ivici klanca i obasjavali tamu baterijskim lampama.

Glavni detektiv je izašao iz kuće s providnom vrećicom. Kejt je u njoj videla nekakav metalni sjaj. Digao ju je na svetio. “Znate li šta je ovo?”, upitao je.

Kejt je odmahnula glavom.

“Zgodan nož za udaranje”, rekao je, pokazujući kako se koristi, dršku na dlanu, dvoseklo sečivo koje je štrčalo između dva savijena prsta. Detektiv se okrenuo ka Tomu. “Imao je ovo u ruci kada vas je napao?”

“Jeste. Oprostite na trenutak, poručnice.” Tom je prišao šerifovim ljudima i tiho im pokazao kako najlonska užad moraju da se nameste. Onda je uzeo alpinistički pojas od bolničara i zakačio karabiner kao da pokazuje kako se treba spustiti niz liticu.

“Hej!“, viknuo je šerifov pomoćnik kada se Tom nagnuo nazad, ne mareći što mu je jedna ruka u povezu, pa se vešto spustio preko ivice.

Jedan bolničar je vezao svoje uže i krenuo za njim. Uniformisani policajci su ih osvetljavali dok su odskakivali niz stene i spustili se u žbunje i patuljasti glog na dnu klanca. Tom je digao pogled, mahnuo zdravom rukom i otkačio uže. Šerifovi ljudi su brže-bolje krenuli za njim.

Sunce je izašlo pre nego što je potraga obustavljena. Kejt je odnela Džošuu u kuću i ušuškala ga u svoj krevet; Tom se lako popeo samo jednom rukom dok su šerifovi ljudi i bolničari huktali jedva se penjući sa obe ruke.

Zakoračio je terasu, otkačio karabiner i odmahnuo glavom.

“Nema tela“, huknuo je jedan šerifov pomoćnik kada je stigao. “Ima mnogo krvi i slomljenog granja, ali nema tela.“

Glavni detektiv je izvadio notes i prišao Kejt. Izgledao je umorno a blistavo jutarnje svetio presijavalo se na njegovoj prosedoj bradi. “Gospođo, sigurni ste da ste ga pogodili oba puta?“

“Tri puta“, reče Tom, pa je zagrli zdravom rukom. “Dva puta sa manje od metra.“

Detektiv je odmahnuo glavom i zakoračio nazad na ivicu. “Onda je samo pitanje vremena kada ćemo naći telo“, rekao je. “Tada ćemo možda otkriti ko je i zašto je pokušao da otme vašu bebu.”

Tom klimnu glavom i vrati se u kuću sa Kejt.

* * *

U ponedeljak je Ken Moberli pozvao Kejt u svoju kancelariju. Taj poziv je očekivala.

Moberli je bio upravnik regionalnog CDC-a za Stenovite planine, ali samo njegova kancelarija u čitavom kompleksu nije imala prozore. Rekao je da mu vidik skreće pažnju. Kejt je ponekad mislila kako taj izbor kancelarije mnogo govori o njegovoj ličnosti: tih, posvećen poslu, skroman, sposoban i fanatično odan samo trčanju na duge staze.

Pokazao joj je da sedne pa se pogrbio u svojoj stolici. Sako mu je bio prebačen preko naslona, kravata razlabavljena, a rukavi zavrnuti. Nagnuo se preko stola i prekrstio ruke. “Kejt, čuo sam za problem koji si imala u subotu uveče. Sigurno je užasno, prosto užasno da ti neko tako provali u kuću. Ti i beba ste dobro?“

Kejt ga je uveravala da jesu.

“A policija još nije uhvatila napadača?”

“Nije. Našli su tragove da je izašao iz potoka oko kilometar i po od kuće, ali nema ničeg određenog. Izdali su nekakvu poternicu na osnovu opisa koji smo im Tom i ja dali.”

“A tvoj bivši suprug je dobro?”

Kejt klimnu glavom. “Ruka mu je malo povređena, ali je jutros već dizao tegove.” Zastala je. “Tom će ostati kod nas... sa Džuli, bebom i sa mnom... sve dok ne nađu tog tipa ili dok se ponovo ne osetimo bezbedno.”

Moberli kucnu olovkom po obrazu. “Dobro, dobro. Znaš, to je baš neobično, Kejt. Ja se čitavog svog života protivim smrtnoj kazni, ali da sam se probudio kao ti i zatekao nekoga u sobi svog deteta... pa, ne bih oklevao ni časa da mu na licu mesta okončam život.” Posramljen, spustio je olovku na sto.

“Kene“, reče Kejt, “cenim tvoju podršku, ali ti si želeo da razgovaramo o nečem drugom, zar ne?“

Upravnik se nagnuo nazad u fotelji i spojio vrhove prstiju. “Da, Kejt, jesam. Nisam imao prilike da ti kažem koliko si dobar posao obavila u Rumuniji... mislim i na tvoj boravak tamo i na izveštaj koji si posle napisala. Bilington i Čen iz SZO-a kažu da će on veoma pomoći u donošenju odluka o pomoći. Veoma.“

Kejt se osmehnula. “Ali šta sam u poslednje vreme uradila za tebe?“

Moberli joj je uzvratio osmehom. “Ne bih se baš tako izrazio. Međutim, prošlo je nekoliko meseci otkako si se u potpunosti bavila nekim novim projektom. Nadao sam se da ćeš rukovoditi istragom o hepatitisu B u Koloradu... Bob Anderhil jeste sposoban, nemoj pogrešno da me shvatiš, ali..

“Ali sam iskoristila mnogo svog vremena i resursa centra pokušavajući da izlečim svog sina“, reče Kejt tiho.

Upravnik je protrljao prste. “To je potpuno razumljivo, Kejt. Zapravo sam se nadao da ćemo porazgovarati o nekoj alternativi. Jedan moj prijatelj, Dik Klempton, radi u Dečjoj bolnici u Denveru, i on je jedan od najvećih stručnjaka za ADA u...“

Kejt je otvorila torbu za spise, izvadila debelu fasciklu i gurnula je svom šefu preko stola. Moberli je zatreptao.

“Pročitaj ovo, Kene“, rekla je.

Bez ijedne dodatne reči, on je izvadio naočare iz džepa na grudima i počeo da čita. Posle treće strane skinuo je naočare i zagledao se u nju. “Ovo su proverene činjenice?”

Kejt klimnu glavom. “Vidiš ko je potpisao snimke i laboratorijske nalaze. Dona Makferson je dvaput ponovila testove. Nema nikakve sumnje da telo pacijenta... Džošovo telo... nekako prikuplja neophodne genske komponente da bi obnovilo sopstveni imuni sistem.”

Moberli je prelistao ostale papire, ovlaš je prešao preko tehničkih strana i pročitao zaključke. “Gospode bože“, rekao je na kraju. “Jesi li se posavetovala s nekim van Centra?”

“Malo sam istraživala”, odgovorila je Kejt. “Jamasta iz Međunarodnog centra za interdisciplinarne studije imunologije Univerziteta Džordžtaun, Benet u SANI-ju u Bafalu, Pol Sampson u Trudou... sve odlični naučnici.”

“I?”

“I niko od njih nema čak ni hipotezu kako dete sa SCID-om može da izazove spontanu remisiju toliko izražene hipogamaglobulinemije samo pomoću transfuzije krvi.”

Moberli je drškom naočara protrljao donju usnu. “A ti? Imaš li ti neku hipotezu?”

Kejt je duboko udahnula. Tako nešto još nikome nije ni nagovestila. Sada je, međutim, sve zavisilo od onoga što će reći svom šefu: ne samo neverovatna otkrića koja su moguća, ne samo njen posao već i Džošuin život.

“Da“, rekla je. “Imam teoriju.” Pošto nije mogla da ostane i sedi, Kejt je ustala i naslonila se na naslon svoje stolice. “Kene, zamisli grupu ljudi — recimo jednu veliku porodicu — koja živi u zabačenom kraju izolovane istočnoevropske zemlje. Recimo da je ta porodica patila od teškog ali klasičnog slučaja SCID-a... oblika bolesti koji je pokazivao odlike sva četiri tipa: retikularnu disgenezu, agamaglobulinemiju švajcarskog tipa, nedostatak ADA enzima i SCID s nedostatkom B limfocita.”

Moberli klimnu glavom. “Rekao bih da bi ta porodica izumrla nakon jednog pokolenja.”

“Da”, rekla je Kejt i još se nagnula napred, “osim ako u toj porodici ne postoji ćelijska ili fiziološka mutacija — koja se prenosi samo putem recesivnih gena — i koja je omogućila da prikupljaju genetski materijal iz tuđe krvi i tako savladaju sopstveni nedostatak imuniteta. Takva grupa bi mogla da preživi vekovima a da je medicinska nauka ne primeti. A s obzirom na retkost dvostruko recesivnih gena, rodilo bi se malo potomaka sa SCID-om ili mutiranom kompenzacijom.”

“U redu“, reče Moberli, “ako pretpostavimo da ima nekoliko ljudi — vrlo malo ljudi — na svetu s tom ubrzanom imunom reakcijom. I da dete koje si usvojila spada u njih. Kako to funkcioniše?”

Kejt je iznela podatke u grubim crtama, ne obraćajući se Moberliju kao laiku — on je bio suviše darovit i suviše upućen u medicinu — ali se nije ni uplitala u preterano tehničke detalje ili prazno nagađanje.

“U redu“, završila je, “to pokazuje da — pod jedan, Džošuino telo ima način da adaptira ljudsku krv kao mehanizam za lečenje sopstvenog nedostatka imuniteta; pod dva, postoji neko mesto — moguće onaj krvlju bogati pseudoorgan koji je Alan otkrio — gde se krv razlaže; pod tri, tako dobij eni genetski materijal šalje se kroz čitavo telo i pokreće imuni sistem.”

“Kako?“, upita Moberli. Upravnikove oči bile su veoma sjajne.

Kejt je raširila ruke pred sobom kao kada predaje na Medicinskom fakultetu. “Najverovatnije je da je komponenta-prenosilac retrovirus... nešto istrajno kao HIV, samo sa životvornim umesto smrtonosnim posledicama. Na osnovu raspoloživih podataka znamo da je širenje veoma brzo, mnogo agresivnije od HIV-a, čak i u njegovoj najvirulentnijoj fazi.“

“Moralo bi biti tako”, prekinuo ju je Moberli, “da bi pomoglo porodici ili porodicama sa SCID simptomima u kojima je došlo do mutacije. Spora imunološka rekonstrukcija bila bi beskorisna kada, u međuvremenu, obična prehlada može biti fatalna.”

“Tačno tako“, reče Kejt, koja nije mogla da krije uzbuđenje. “Ali ako mutirani retrovirus može da se izoluje... klonira... onda... “ Nije mogla da nastavi, bez obzira koliko to bilo važno.

Moberli se zagledao u daljinu. Glas mu je podrhtavao. “Preuranjeno je, Kejt. Znaš da je to što mislimo preuranjeno.”

“Da, ali...”

Digao je ruku. “Korist bi, međutim, bila toliko neverovatna... toliko čudesna.“ Zatvorio je Džošuin dosije i gurnuo ga preko stola nazad ka njoj. “Šta ti je potrebno?”

Kejt se gotovo srušila u stolicu. “Potrebno mi je vreme da radim na ovom projektu. Daćemo mu kodno ime... hm, RS-91, ili R3.”

Moberli diže obrvu.

“RS za potragu za retrovirusom i za rumunsko rešenje”, rekla je uz jedva primetan osmeh. “R3 za rumunski recesivni retrovirus.”

“Imaćeš vremena”, obećao je Moberli. “A i budžet. Makar morao da prodam jedan ’krej’. Šta još?”

Kejt je sve već bila smislila. “Da i dalje koristim opremu za snimanje, patološke laboratorije i bar jednu biolaboratoriju klase VI”, rekla je. “Kao i pomoć najboljih ljudi koji tamo rade.”

“Šta će ti biolaboratorija klase VI?”, upita Moberli. Te skupe i superbezbedne laboratorije koristile su se samo za najopasnije i eksperimentalne toksine, viruse i eksperimente s rekombinantnom DNK. “Oh”, rekao je, pošto je gotovo smesta shvatio odgovor, “pokušaćeš da izoluješ i kloniraš retrovirus.” Ta ga je pomisao otreznila. “U redu“, rekao je napokon. “Možeš da dobiješ Čandru.”

Kejt je klimnula glavom, iznenađena i zadovoljna. Suzan Makaj Čandra bila je najveća zvezda CDC-a, jedna od dvoje ili troje najvećih svetskih stručnjaka za viruse i retroviruse. Obično je radila u Atlanti, ali je i ranije privremeno dolazila kao saradnik u bolderski CDC. Pa, pomisli Kejt, stvarno jesam tražila najbolje.

“Ovo ćemo morati da podnesemo Upravi za ljudsku bio-etiku“, zausti Moberli.

Kejt ustade. “Ne! Molim te... hoću da kažem..Umirila se. “Kene, razmisli... ne eksperimentišemo na ljudskom biću.”

Moberli se namršti. “Ali tvoj sin...”

“Na njemu smo uradili samo nekoliko naprednih, ali osnovnih medicinskih testova”, reče Kejt. “I moraćemo da uradimo još nekoliko. Analize krvi i mokraće. Još jedno snimanje CT skenerom, još ultrazvuka, možda magnetna rezonanca i možda izotopska scintigrafija ako ustanovimo da u ovome ima udela i njegova koštana srž... mada bih radije to da izbegnem jer snimanje kostiju ume da bude neprijatno... ali mi ne eksperimentišemo! Samo primenjujemo standardne dijagnostičke tehnike za izolovanje vrste i težine imunodeficijencije kod pacijenta. Odbor bi o tome odlučivao mesecima... možda godinama.”

“Da, ali...”, reče Moberli.

“Ako izolujemo R3 retrovirus i ako uspemo da ga kloniramo da se adaptira na HIV ili za onkološka istraživanja”, molila je Kejt, “onda možemo da se prijavimo Upravi. Moraćemo. Ali onda neće biti sumnje da su eksperimenti na ljudima neophodni.”

Ken Moberli klimnu glavom, ustade i obiđe sto da joj priđe. Kejt takođe ustade.

Potpuno neverovatno, poljubio ju je u obraz. “Idi”, rekao je. “Od danas u deset zvanično si premeštena na projekat RS. Berta će se postarati za papire. I, Kejt... ako možemo da tebi ili tvojima pomognemo oko posledica ovih nedavnih događaja, pa, samo reci... učinićemo sve što možemo.”

Otpratio ju je do vrata kancelarije. Kejt je napolju odmahnula glavom — ne samo zbog silnog značaja onoga što se upravo desilo već i zato što je shvatila da je na nekoliko trenutaka sasvim zaboravila na “nedavne događaje”.

Kejt je brzo otišla u kancelariju da počne da planira projekat koji je čeka i organizuje svoj tim. Radila je grozničavo, gotovo opsesivno, mada nije priznavala, čak ni sebi samoj, da je razlog to što svaki put kada sklopi oči vidi bledo lice i tamne oči uljeza. Ako bi sebi dala vremena da razmšlja o bilo čemu sem o poslu, videla bi te crne oči prikovane za svog usnulog sina.

Kejt i Tom su se našli s mladim policijskim detektivom u utorak, na Kejtinoj pauzi za ručak. On se zvao poručnik Brajs Piterson i sada je, na dnevnoj svetlosti, Kejt primetila ne samo da je bradat i aljkavo odeven već i da ima i konjski rep — ono što je Tom zvao “magareći rep“.

Na sastanku nisu mnogo saznali. Na poručnikova pitanja Kejt i Tom su već odgovorili, a detektiv nije imao ništa novo da im kaže.

“Sigurni ste da niste poznavali napadača?”, upita poručnik Piterson. “Čak ni iz viđenja?”

Tom je uzdahnuo i prošao rukom kroz proređenu kosu, a Kejt je znala da taj pokret najavljuje gubljenje živaca. “Ne poznajemo ga, nikada ga ranije nismo videli i nemamo nikakve veze s njim”, rekao je Tom, a plave oči su mu hladno sijale. “Ali bismo mogli da ga prepoznamo u vrsti osumnjičenih ako ga uhvatite. Ima li napretka u vašoj istrazi, poručniče?”

Detektiv je odsutno čupnuo brk. “Nikoga niste prepoznali na kompjuteru...“

Kejt je bila pomalo iznenađena što su ona i Tom veče pre toga gledali slike kako se redaju na ekranu; očekivala je da će listati albume s pravim fotografijama, kao u starim policijskim serijama. “Ne“, rekla je. “Niko na slikama nije ličio na tog čoveka.”

“Ali sigurni ste da biste ga prepoznali ako ga ponovo vidite?”, upitao je poručnik. Glas mu je bio pomalo unjkav, pomalo razdražujući.

“Rekli smo da bismo mogli da ga prepoznamo”, prasnu Tom. “Vi nama recite šta mu se, kog đavola, desilo?”

Poručnik je prelistao neke papire kao da se odgovor nalazi među njima. Čitajući ih naopačke, Kejt je videla da se bave nekim drugim slučajem. “Provalnik je očigledno ranjen, ali ne toliko teško da ne pobegne”, rekao je poručnik. “Poslali smo obaveštenje u sve obližnje bolnice i klinike, za slučaj da im se obrati za pomoć.”

“Ranjen?”, reče Kejt. “Poručniče, čovek je triput pogođen iz sačmare, iz neposredne blizine.”

“Marka remington, kalibar 12, sa sačmom broj šest”, dodao je Tom suvo.

“Iz sačmare”, nastavila je Kejt, pokušavajući i uspevajući da joj glas ostane tih i razuman. “Prvi hitac mu je otvorio grudi i ozbiljno mu oštetio grlo i vilicu. Drugi hitac mu je zamalo otkinuo levu ruku i ogolio rebra. Poručniče, videla sam te rane. Bog zna šta mu je uradio treći hitac... a i pad. Sami ste videli da je litica gotovo vertikalna.”

Detektiv je klimnuo glavom i prazno je pogledao. Očni kapci bili su mu teški, kao da se trudio da izgleda umorno i odsutno; Kejt je poznavala žene kojima je takav pogled delovao seksi... ona je oduvek mislila da govori o tuposti. “Pa?“, upita poručnik.

“Zašto onda govorimo da je ranjen?“, upita Kejt žustro. “Zašto ne pitamo ko je odneo njegovo telo, i zašto?“

Poručnik uzdahnu kao da ga zamaraju pitanja amatera.

Tom je spustio ruku na Kejtinu podlakticu, da joj nešto ne izleti u besu. “Zašto ga vodite kao provalnika?”, upitao je tiho. “Zašto ne kao otmičara?”

Mladi policajac je digao pogled, teških očiju. “Nema dokaza da je izvršilac pokušao otmicu.”

“Bio je u dečjoj sobi!“, viknu Kejt. “Pružao je ruke ka bebi!“

Poručnik Piterson je bezizražajno zurio u nju.

“Slušajte”, reče Tom, očigledno pokušavajući da nađe neku sredinu tako da se razgovor ne pretvori u istinsku svađu, “jasno nam je da nema otisaka, zato što je čovek nosio rukavice. Nemate njegov portret u kompjuteru. Ali imate uzorke krvi sa kamenja i biljaka u klancu... komade odeće koji su se iscepali dok je padao... zar ne možete to da koristite? Ili da date FBI-ju?”

Poručnik sporo zatrepta. “Zašto mislite da bi se FBI mešao u lokalne slučajeve?”

Kejt zaškrguta zubima. “Zar se FBI obično ne meša u slučajeve otmice i pokušaja otmice?”

Poručnik nije ni trepnuo. “Da, doktorko Nojman, ali mi nemamo nikakvih dokaza da je reč o pokušaju otmice. Vi živite u bogatom kraju. U vašoj kući ima mnogo skupih umetničkih dela, elektronske opreme, srebrnine... to je očigledna meta za...”

“Hajdemo, Kejt”, reče Tom, ustade i uze je za ruku. “Tebi je prošla pauza za ručak, a mene izdaje strpljenje. Poručniče, javite nam ako bude nekih vesti, važi?”

Poručnik Piterson im je uputio svoj najbolji pogled Dona Džonsona.

U kolima, dok ju je vozio uzbrdo ka CDC-u, Tom je otvorio kasetu i dao Kejt malu drvenu kutiju. “Otvori je”, rekao je.

Poslušala ga je, a onda nije rekla ništa, već je samo zurila u svog bivšeg muža.

“Poluautomatski brauning, devet milimetara”, reče Tom. “Uzeo sam ga kod Neda u sportskoj radnji. Sutra posle posla idemo da vežbamo. Od sada će stajati u ormariću pored kreveta.”

Kejt ništa nije rekla. Zažmurila je, videla bledo lice i crne oči, i — po stoti put od tog nedeljnog jutra — pokušala da obuzda drhtavicu.

Suzan Makaj Čandra stigla je u Bolder u četvrtak i nije bila srećna. Kejt je uvek smatrala da je ta naučnica istinska lepotica; nasledila je sitan stas svog oca Indusa, put boje karamele i kosu crnu kao ugalj, ali njene izrazito plave oči i prgava narav poticali su od majke, poreklom Škotkinje. Ta narav je upravo dolazila do izražaja tokom polusatne vožnje od denverskog aerodroma do Boldera.

“Nojmanova, nemaš pojma koliko je važan rad na HIV-u kojim sam se bavila u Atlanti”, praskala je na Kejt, koja je rekla vozaču da će ona dočekati koleginicu.

“Da, znam”, rekla je Kejt tiho. “Pratim sve tvoje radove na netu i čitam izvode čak i pre nego što ih štampaju.”

Čandra je prekrstila ruke, nimalo umirena tim pohvalama. “Onda sigurno znaš kolika je glupost što ste me dovukli ovamo za neki bog te pita kakav projekat, dok svaka nedelja u kojoj moj tim radi bez mene može da košta života hiljade ljudi.”

Kejt je polako klimnula glavom. “Slušaj”, rekla je. “Daj mi dva sata. Ne... sat i po. Ako te ne ubedim do podneva, vodim te na ručak u Flagstaf, kupujem ti kartu prve klase za let nazad za Atlantu i lično te vozim na aerodrom.”

Čandrine plave oči nisu bile neprijateljske, već samo nepopustljive. “Krupne reči, Nojmanova. Ali prihvatam. Bojim se da će biti potrebno istinsko čudo da me ubediš da napustim svoj tim.”

Ispostavilo se da je bilo potrebno manje od sat vremena upoznavanja s podacima u Kejtinoj kancelariji. “Gospode bože”, rekla je Čandra gotovo šapatom kada su pogledale poslednji nalaz. “Ovo dete može biti biološki ekvivalent kamenu iz Rozete.”

Kejt se sva naježila. “Znači ostaješ? Bar dok ne dođemo do neke ideje kako da izolujemo taj retrovirus?”

“Ostajem?”, nasmejala se njena sagovornica. “Samo probaj da me se otarasiš, Nojmanova. Kad možemo da uđemo u neku laboratoriju klase VI?”

Kejt je pogledala na sat. “Možeš li da sačekaš deset minuta?”

Čandra je nakratko stala ispred prozora, zagledana u Fletajronse. “Hajde da bude devedeset minuta. Naumila sam da te vodim u Flagstaf. Možda nijedna od nas dve još dugo ne bude imala vremena za civilizovanu večeru.”

Lukijanovo pismo stiglo je četiri dana kasnije. Kejt ga je pročitala pošto se vratila s posla u pola deset, gotovo previše umorna da obiđe Džošuu u njegovoj sveže okrečenoj dečjoj sobi. Onda se istuširala, poželela Džuli laku noć, i otišla u radnu sobu, gde je Tom sastavljao spisak neophodnih stvari za ekspediciju u nacionalni park Kenjonlends i sortirao poštu. Kada je ugledala Lukijanovo pismo, srce joj

je preskočilo na čudan i neočekivan način. Stiglo je preko međunarodnog Fedeksa.

Najdraža Kejt i mali Džošua,

U Bukureštu je uveliko leto, tržnice su mnogo praznije nego kada ste bili ovde, tu je užasna vrućina a tu sam i ja. Neće biti stručnog usavršavanja u Americi; bar ne ove jeseni. Moj stric i njegovi ne mogu da mi pozajme pare, moj otac je vrlo slavan kao pesnik, ali nema novca (Pa naravno! Čovek je pesnik!), a nijedan američki univerzitet nije ponudio da mi bude sponzor uprkos tvom rečitom (ali i istinitom) pismu s preporukama, u kome me hvališ kao najuzbudljivije otkriće još od Džonasa Solka.

No dobro, dosta o mojim nevoljama. Provešću još jednu zabavnu zimu u prelepom Bukureštu, a onda ću se na proleće ponovo prijaviti.

A kako su moja omiljena doktorka hematolog i njen sin? Nadam se da ste oboje dobro. Brinuo bih se za Džošovo stanje da nemam bezgranično poverenje u tvoje medicinske sposobnosti, kao i u gotovo čudesne resurse, medicinski govoreći, Sjedinjenih Država.

Uzgred, jesam li ti ispričao onaj vic kako su naš pokojni, nimalo žaljeni Veliki vođa i njegova žena otišli u lokalnu bolnicu da im hemoroide sredi doktor nepartijac?

Jesam? Čudno, ne sećam se da sam ti taj ispričao.

Kejt — prošle nedelje se desilo nešto neobično i pomalo uznemiravajuće.

Sećaš se kako sam letos zarađivao kao asistent na predavanjima iz anatomije doktora Popeskua? Pa, bilo je dosadno, ali sam mogao da iskalim malo besa vitlajući skalpelom. U svakom slučaju, jedan od manje prijatnih zadataka bio je da rano ujutru odem u gradsku mrtvačnicu, pregledam tela koja niko nije preuzeo i izaberem najbolje leševe za nove studente. (Eto šta mi je pružilo pet godina studiranja i porodično bogatstvo.)

Prošlog petka sam pregledao hladnjače u mrtvačnici, i pokušavao da nađem nekoga među uobičajenim izborom pokojnih narkomana, žrtava saobraćajki koje niko ne poznaje i seljaka umrlih od pothranjenosti, kada sam naišao na bizaran slučaj. Leš je donet nekoliko nedelja ranije, po njega niko nije došao, i bio je označen za kremaciju dan posle moje posete. Zvanični uzrok smrti glasio je: “višestruke posekotine nastale nesrećnim slučajem”, ali meni je bio dovoljan jedan pogled pa da znam kako čovek nije umro nesrećnim slučajem.

Iz leša je bila isceđena sva krv. Ne veći deo krvi, već sva krv. Kejt, ti znaš koliko bi bilo teško da se to desi nesrećnim slučajem. Bilo je to telo čoveka u poznim pedesetim godinama. Na njegovom torzu, nogama, člancima i vratu bilo je više od deset posekotina. Svi rezovi bili su pravilni — gotovo kao da su izvedeni skalpelom — i svi su bili blizu glavnih arterija. Na obe noge primetne su bile krajnje nesvakidašnje rane, koje su počinjale kod nožnog članka. Obe tibije i fibule bile su slomljene. Oko manjih rana nalazile su se čudno raspoređene sekundarne mrtvačke mrlje. Neobično, pomislio sam, a onda sam iznenada shvatio način smrti.

Taj čovek je bio dignut naglavačke i okačen o nešto nalik na kuku iz kasapnice, koja mu je proterana između kostiju nogu. Dok je tako visio, po svemu sudeći

i dalje živ, neko mu je stručno presekao sve glavne arterije. Količina krvi koju je izgubio u tako kratkom roku sigurno je bila neverovatna.

Međutim, još neverovatnije — a i razlog za još veću uznemirenost — bio je uzrok ulegnuća i mreža mrtvačkih mrlja oko rana. To su bili tragovi zuba. Ne ujedi, već više kao ekstremne modrice gde se pet-šest usta istovremeno priljubilo uz te rane i jezikom i usnama usisavalo krv tog čoveka. Koliko nas ono uče da u ljudskom telu ima krvi, Kejt? Pet, šest litara.

Međutim, to nije kraj ove divne rumunske priče. Covekovo lice bilo je izubijano i unakaženo, ali se i dalje moglo prepoznati. Bio je to naš nestali zamenik ministra za koga su u novinama nagađali da je pobegao na Zapad s nekoliko hiljada dolara proneverenog novca. To je bio onaj tvoj gospodin Stanku, Kejt —predusretljivi birokrata koji se preživao kao pokojni književnik. Čovek koji je omogućio da ti i Džošua dobijete vizu u onako kratkom roku.

Pa, gospodin Stanku više nikome ništa neće omogućiti. Nikome nisam ispričao za to jezivo otkriće. Gospodin Stanku je sutradan kremiran.

Zašto te gnjavim ovim užasnim pričama kada ti tamo, siguran sam, uživaš u divnom, sunčanom danu u Koloradu?

Nisam siguran. Ipak, čuvaj se, Kejt. Pazi i sebe i našeg malog drugara. Ovo je ružno mesto, i ponekad se dešavaju stvari s kojima čak ni ja ne mogu da se šalim.

Puno pozdrava iz Bukurešta.

Onda je Lukijan nacrtao veliko nasmejano lice ispod kišnog oblaka.

Kejt je nekoliko trenutaka sedela, držala pismo i zurila kroz prozor u tamu do koje nisu dopirala svetla sa trema. Onda je ustala, prošla pored Toma, koji je bio nagnut iznad opreme raspoređene po podu radne sobe, otišla u spavaću sobu, otvorila fioku noćnog stočića i izvadila napunjeni brauning. Još je sedela na ivici kreveta, držeći pištolj, kada je Tom ušao pola sata kasnije.

Sedamnaesto poglavlje

Leto 1991. bilo je kišno, kakvo se u Bolderu odavno ne pamti, ali su ipak krajem avgusta brda ispod CDC-a bila smeđa, livada iza Kejtine kuće suva i sve tamnija, a gradske parkove je trebalo svakodnevno zalivati. Baš kada su deca ponovo krenula u školu nedelju dana pre Praznika rada — što je Kejt, rođenoj i odrasloj u Masačusetsu, bilo zastrašujuće prerano — kiše su stale i prognoza je najavljivala vruće, suve, prave letnje dane.

Kejt to jedva da je primećivala. Svet izvan njene kancelarije i laboratorija u CDC-u postajao je sve nestvarniji. Ustajala je pre zore, na posluje bila već u sedam, retko se vraćala kući pre deset ili jedanaest noću, i što se nje tiče, bez obzira na sunce i lepo vreme, mogla je biti i najsumornija zima.

Pamtila je malo šta što nije imalo veze s poslom. Tom je pobesneo kada mu je pokazala Lukijanovo pismo, pitao se šta li taj “morbidni skot“ pokušava da uradi kada je tako plaši.

Tom je u avgustu otišao u nacionalni park Kenjonlends, ali ju je zvao kada god je mogao. Pošto se vratio, proveo je nekoliko dana u kući, ali je onda preneo stvari u stan u

Bolderu, na deset minuta vožnje. I dalje je svraćao gotovo svake večeri — u početku da razgovara s Kejt, a onda, kako se ona sve kasnije vraćala iz laboratorije, da proveri kako su Džuli i Džošua, pre nego što se odveze kući.

Poručnik Piterson i stariji narednik su svratili nekoliko puta, uvek da kažu kako nema nikakvog napretka u istrazi. Posle nekog vremena, Kejt je naložila sekretarici da je ne prekida kada zove policija, sem ako ima nekih vesti. Nikada ih nije bilo.

Kejt jeste pamtila jedan telefonski poziv, pred sam kraj leta.

“Nojmanova? Ti si?“

Bila je gotovo ponoć, tek što je bila stigla — mrtva umorna, ali kao i obično van sebe od uzbuđenja — obišla je Džoša, sipala sebi ledeni čaj i ubacila hranu u mikrotalasnu. Zvono telefona ju je preseklo. Glas na drugoj strani veze delovao je njenom umornom umu nekako poznato, ali nije mogla da odredi odakle.

“Nojmanova? Izvini što ti smetam ovako kasno, ali je tvoja bebisiterka rekla da ćeš stići kući tek posle jedanaest.”

“O’Rork!”, reče ona, iznenada prepoznavši blagi naglasak sa američkog Srednjeg zapada. “Kako si? Zoveš iz Bukurešta?”

“Ne, zovem iz jednog drugog sivog grada iz drugog sveta... iz Čikaga. Privremeno sam se vratio u svet.”

“Divno.” Kejt je sela na kuhinjsku stolicu i spustila ledeni čaj na pult. Začudila se koliko ju je obradovalo što čuje sveštenikov glas. “Kada si se vratio iz Rumunije?”

“Prošle nedelje. Izvodio sam svoju predstavu po parohijama širom zemlje, pokušavao da prikupim novac za program pomoći. To više nije lako, jer Rumunija odavno nije udarna vest. Leto je bilo puno drugih novosti.”

Kejt je shvatila koliko je ta godina bila sumanuta kad su u pitanju događaji. Prvo Zalivski rat i opšte oduševljenje zbog njegovog brzog okončanja — što je ona dobrim delom propustila dok je bila u Rumuniji — a sada nemiri u Sovjetskom Savezu. Pre dve nedelje su u jutarnjim novinama pisali da je Gorbačov napustio položaj zbog bolesti. Te noći, kada je uključila CNN da vidi vesti u pola dvanaest, javili su da je Gorbi zarobljen i da su pučisti možda u nevolji. Kada je sledeći put napravila pauzu u laboratoriji da pogleda vesti — u sredu devetnaestog avgusta — Gorbačov je ponovo bio na vlasti — koliko-toliko — a stari SSSR se zauvek raspadao.

Kejt je sada shvatila da nikada nije našla vremena da se upita kako svi ti burni događaji utiču na stanje u rumunskim sirotištima. “Da“, rekla je na kraju, “stvarno se svašta dešava, je li?“

“Kako si ti?“, upitao je O’Rork. “Imaš mnogo posla?”

Kejt se na to osmehnula. Gotovo da se navikla na osamnaestočasovne radne dane. Podsećali su je na doba kada je stažirala, mada je njeno telo tada bilo mnogo mlađe i otpornije. “Pazim da se ne uvalim u nevolje”, rekla je i istog časa se upitala zašto je upotrebila baš tu frazu.

“Dobro. A kako je Džošua?”

Kejt je čula napetost u sveštenikovom glasu, pa je shvatila da mu je trebalo hrabrosti da to pita. Kada je otišla iz Rumunije, obećala je da će mu pisati i javljati o bebinom zdravlju, ali sem jedne kratke poruke početkom juna, nije našla vremena za to. Prisetila se koliko je Džoš bio bolestan kad su otišli i shvatila da sveštenik verovatno očekuje vesti o bebinoj smrti.

“Džošua je dobro”, rekla je. “Gotovo svi simptomi su se stabilizovali, mada mu i dalje treba transfuzija otprilike svake tri nedelje.“ Zastala je. “Vršimo neke eksperimente o uzrocima njegovih problema.”

“Dobro”, reče O’Rork naposletku. Bilo je očigledno da se nadao da će čuti nešto više. “Pa, evo razloga što te zovem ovako kasno.”

Kejt je pogledala na kuhinjski sat i shvatila da je u Čikagu skoro jedan posle ponoći.

“Sledećeg meseca predajem molbu za finansiranje pred Denversko veće crkava — da budem precizan, dvadeset šestog septembra — i pitam se jesi li za kafu ili tako nešto. Biću u Denveru čitav vikend.”

Kejt je osetila kako joj srce ubrzava. “Naravno”, odgovorila je. “Hoću da kažem, trenutno imam baš mnogo posla i slutim da će isto biti i u septembru, ali ako jedno veče svratiš u Bolder kad si ovde, možda baš tog petka dvadeset šestog, dođi kod nas da vidiš Džoša.”

“To bi bilo sjajno.”

Opisala mu je put, pa su se brzo dogovorili za tačno vreme. O’Rork će imati auto, tako da će moći da se iz Denvera doveze u Bolder. Pošto su to dogovorili, usledila je kratka tišina.

“Dakle”, reče sveštenik, “sad ću te pustiti da se odmoriš.”

“I ja tebe”, reče Kejt. Čula je umor u svom glasu. Usledio je nezgodan trenutak kada ni jedno ni drugo nisu iskoristili priliku da završe razgovor.

“Nojmanova”, reče on napokon, “imala si sreće što si onda uspela da izvedeš bebu. Znaš da su vlasti zabranile nova usvajanja samo nedelju dana pošto si otišla.”

“Znam.”

“Pa... imali smo sreće.”

Kejt je pokušala da odgovori vedrijim glasom. “Mislila sam da sveštenici ne veruju u sreću, O’Rork. Zar ti ne veruješ u proviđenje?”

Čula je uzdah. “Ponekad”, rekao je veoma umornim glasom, “mislim da je jedino u šta možemo da verujemo i čemu možemo da se molimo — sreća.” Čula ga je kako potiskuje umor u glasu. “U svakom slučaju, radujem se što ću sledećeg meseca videti tebe i Džošuu. Pozvaću te kad stignem u Denver, da potvrdimo dogovor.”

Pozdravili su se sa onoliko živosti koliko su mogli. Onda je Kejt sedela u mračnoj kući i slušala ponoćnu tišinu.

Projekat RS se nastavio na nekoliko frontova i svaka oblast istraživanja je Kejt i uzbuđivala i užasavala.

Dok je ona rukovodila čitavim projektom, Čandra je bila istinski vođa potrage za retrovirusom, Bob Anderhil i Alan Stivens su preuzeli analizu Džošuinog pseudoorgana koji upija krv, a Kejt je pokušavala da rastumači mehanizam pomoću koga Džošuino telo oslobađa doniranu RNK iz krvi i preobražava je u proviralnu DNK, spremnu da se distribuira u ćelijska jezgra čitavog njegovog tela. Njen drugi i važniji cilj bio je da osmisli način da isti taj mehanizam za oporavak imuniteta deluje bez velike transfuzije krvi svake tri nedelje.

Mnogo je naučila radeći uz Čandru u laboratoriji klase VI. Njoj je bilo potrebno manje od četrdeset osam časova da pokrene svoju “fabriku virusa”. Kejt joj je dala još tri dana neprekinutog rada pre nego što je došla na brifing.

“Vidiš”, rekla je Čandra vodeći Kejt po samom srcu bio-laboratorije, a obe su bile u zaštitnom odelu pod pritiskom, s crevom za kiseonik, “pre deset godina bismo morali da počnemo od nule u pokušaju da izolujemo Džošuin virus.”

“Džošuin virus?”, rekla je Kejt na mikrofon u odelu.

“Da, tako smo ga nazvali”, reče Čandra. “U svakom slučaju, čak i pre pet godina morali bismo da obavimo mnogo toga pre nego što počnemo da radimo. Ali zbog novih otkrića u istraživanju HlV-a, sada imamo nekoliko prečica.”

Šištanje kiseonika u odelu i pogled na tehničare koji u rukavicama rade s hvataljkama ubacujući ruke kroz plastične prozore skretali su joj pažnju, i Kejt je morala da se usredsredi da bi slušala.

“Znaš da su retrovirusi samo RNK virusi koji izražavaju svoje genske proizvode pošto im je RNK transkribovana u DNK pomoću enzima reverzne transkriptaze, koji pokazuje aktivnosti DNK polimeraze i ribonukleaze”, rekla je Čandra.

Kejt nije smetalo da joj neko drži predavanje o očiglednom, zato što je znala da je to samo način na koji Čandra svima objašnjava. Klimnula je glavom na kojoj je bila kabasta kaciga.

“Dakle“, nastavila je Čandra, “polimeraza stvara kopiju viralne RNK s jednim lancem DNK, a onda i drugu DNK kopiju na osnovu prvog šablona. Ribonukleaza eliminiše originalnu viralnu RNK. Onda ova nova invazivna DNK migrira u ćelijsko jezgro i integriše se u genom domaćina pod uticajem viralnog enzima integraze i ostaje tu kao provirus.”

Kejt je čekala. “Pa, mi pretpostavljamo da se Džošuin virus ponaša kao bilo koji drugi retrovirus”, rekla je Čandra i digla Petrijevu posudu pa je spustila bliže tehničarevoj ruci u rukavici. “Samo mi naslućujemo da sledi životni ciklus HIV-a... ili je možda HIV mutirao iz Džošuinog virusa, to prosto ne znamo. U svakom slučaju polazimo od pretpostavke da Džošuin virus sledi liniju manjeg otpora i vezuje glikoprotein gpl20 za CD4 receptore u T limfocitima, mononuklearnim fagocitima i Langerhansovim ćelijama. Moja istraživanja su pokazala da naš stari drugar HIV nikada neće zaraziti ćelije bez CD4, ali ne znamo da li to važi i za Džošuin virus. CD4 je, međutim, i dalje očigledno mesto odakle bi trebalo početi.”

Kejt je odmah shvatila. HIV provirus je inficirao ćelije i opstruirao imunu reakciju; Džošuin virus, po Čandrinom mišljenju, razlagao je RNK na isti način, transkribovao je u DNK na isti način i upadao u jezgro ćelije, ali je pojačavao umesto da slabi imuni sistem ćelije. “Pretpostavljaš da je isti vektor za integraciju proviralne DNK“, reče Kejt, “ali pokušavaš da nađeš njegove tragove posle transkripcije.“

“Naravno“, rekla je Čandra. “Možemo da upoređujemo ćelije posle reverzne transkriptaze sa kontrolnim kulturama i otkrijemo kako tačno to čudo deluje.“ Pogledala je Kejt. “Mislim na Džošuin virus, naravno.”

Kejt je prešla rukom u rukavici preko pulta i zaustavila je pored kulture Džošuine krvi. Samo na tom pultu su bile trideset četiri slične kulture. Malo dalje stajali su nizovi HIV i SCID uzoraka koji su stigli iz CDC-a u Atlanti. “Odakle oni?“, upita Kejt, pokazavši ka zaraženim kulturama.

“Ako Džošuin virus ne pravi razliku između SCID zaraženih ćelija tvog sina i drugih SCID uzoraka — a nema razloga da bude tako, retrovirusi ne znaju za razliku — onda, teoretski, možemo da posmatramo akciju tokom vezivanja sa CD4 ćelijama u SCID uzorcima.”

Kejt je pogledala sagovornicu kroz dvostruke slojeve plastike. Eksperimenti su se odvijali tek nekoliko dana, ali njoj su trebali odgovori za njen sopstveni rad. “ A jesi li videla ono što si očekivala?”, upitala je, pazeći da joj glas ostane miran.

“Jebi ga“, reče Čandra. Krenula je da počeše nos pre nego što se prisetila da je u odelu pod pritiskom. Promeškoljila se da protrlja vrh nosa o rukavicu kroz plastični vizir. “Izvini. O... da, dokumentovali smo vezivanje Džošuinog virusa i s pacijentovim SCID ćelijama i unapred pripremljenim uzorcima. To je blizu HIV modela.” Čandra je bila jedna od onih naučnica koje su gotovo sasvim gubile zanimanje za prethodni korak projekta kada bi se jednom taj korak okončao. Kejt joj je, međutim, namerno dozvolila nekoliko dana rada bez prekidanja za sastanke ili memorandume; sada su joj trebali odgovori.

“Kada se HIV vezuje za CD4“, rekla je Kejt, gledajući kulturu krvi svog usvojenog sina kao da će tu možda videti nekakvu aktivnost, “infekcija T limfocita stvara neke cito-patične efekte i očigledne... tragove, mislim da si ih tako nazvala... kao što su formacija multinuklearnih sincicija kada se gp120 na površini zaraženih ćelija veže sa CD4 receptorom drugih ćelija koje imaju receptor CD4. To je bar deo razloga zašto vidimo takav dramatičan gubitak T limfocita uprkos činjenici da HIV retrovirus inficira samo... o, jednu u IO5 CD4 ćelija u krvi.“

Čandra ju je pogledala kao da je zaboravila da je Kejt hematolog. “Da?“

Kejt je pazila da joj glas ne zvuči grubo. “Pa da li vidiš isto formiranje sincicija?“

Čandra je odmahnula glavom. “Ja sam pomagala da se u praksu uvede tretman ubrizgavanja rastvorljivog rekombinantnog CD4 proteina HIV pozitivnim bolesnicima da bi se infekcija usporila tako što se inhibira nastanak sincicija. Ali to ne bi delovalo u slučaju Džošuinog virusa.”

Kejt se u trenu snuždi. “Zašto ne?“

“Integraza Džošuinog virusa ne prenosi invazivnu transkribovanu DNK na samo jedan u IO4 ili jedan u IO5 ćelija krvi, kao što smo navikli.” Čandrine oči su kroz plastični vizir izgledale veoma inteligentno i veoma blistavo.

“Koji je odnos?“, upitala je Kejt. Ako je premali, šanse za kloniranje veštačkog Džošuinog virusa značajno će se smanjiti.

“Po prvih nekoliko stotina proverenih uzoraka”, reče Čandra stegnutim glasom, “procenjujemo zaraznost od 98,9 procenata.”

Kejt se osetila kao da ju je neko udario pesnicom u stomak. Proverila je da li je pult iza nje prazan, pa je sela na njega. “Devedeset osam zarez devet?”

“To je umerena procena..

Kejt je odmahnula glavom. Sida ubija domaćina tako što zarazi jedno od svakih hiljadu ili svakih deset hiljada belih krvnih zrnaca. Džošuin virus je toliko efikasan da se gotovo sve ćelije u telu domaćina reprogramiraju posle samo nekoliko sati od infekcije.

“Citotoksičnost?”, upita Kejt. Tako brza i univerzalna infekcija ćelijskog jezgra sigurno ima užasna prateća dejstva.

Čandra slegnu ramenima. “Mikrobiološki... ništa. Transfer i proces transfekcije zahtevaju mnogo energije, naravno... ali to si ti već dokumentovala s porastom bebine temperature tokom procesa. Posle tog upijanja i rekonstrukcije dete je hemijska i genska visoka peć. Sve je, međutim, u suštini gotovo posle nekoliko sati mada naša preliminarna istraživanja govore da će biti potrebna nedelja ili više za kompletnu gensku asimilaciju.”

Kejt je pokazala druge kulture. “A HIV uzorci?”

Čandra zatrepta. “Pošto smo toliko upoznati s dijagnozom HIV-a kroz viralnu detekciju, to koristim kao drugu kontrolu. Uzimamo pacijentovu krv — izvini, Džošuinu krv — i stavljamo je u kulturu sa uzorcima SCID-a i HIV-a, koristeći ćelijsku liniju CD4 i normalne CD4 limfocite stimulisane fitohemaglutininom i IL-2. Sa HIV virusom ispitujemo reverznu transkriptazu na nekim kulturama, a na drugima prisustvo p24 antigena. Onda vršimo unakrsnu proveru toga sa SCID-om i Džošuinim kulturama koje su rađene istovremeno.”

“I rezultat je?“

“Reverzna transkriptaza je prilično vidljiva u kulturama Džošuinog virusa mada, kao što sam rekla, nema citotoksičnosti. Analiza antigena p24 ne deluje sa Džošuinim virusom, što je šteta jer kod pacijenata sa HIV-om antigen ponekad može da se detektuje ELISA testom direktno u uzorku krvi.“

Kejt klimnu glavom. I ona se nadala da će im taj relativno jednostavni način dijagnoze biti na raspolaganju.

Kao da želi da je umiri, Čandra užurbano nastavi: “I dalje pretpostavljamo da Džošuin virus stvara Džošuino antitelo, iako rezultati infekcije obnavljaju imunitet, a ne uništavaju ga. Danas ili sutra bi trebalo da imamo antitelo.“

Kejt je pogledala desetak tehničara koji su radili u spoljnoj laboratoriji. Mada je to bilo radno okruženje u kome se nije nosila zaštitna oprema, tehničari su ipak imali mantile, hirurške maske, pamučne nazuvke i gumene rukavice. Kejt je znala da je čitava laboratorija pod pritiskom, da je unutrašnji pritisak manji od pritiska u ostatku zgrade. Ako u biolaboratoriji dođe do udesa, sve će curiti ka unutra. Čak i za netoksični Džošuin virus postojala je pretpostavka krivice, sve dok se ne dokaže nevinost.

“Koje tehnike koristiš da izoluješ antitelo?“, upita Kejt.

“Uobičajene — enzimski imunotest, imunoblot test, imunofluorescenciju, precipitacioni radioimuno test.“ U Čandrinom glasu se čula želja da se vrati na posao.

“Dobro“, reče Kejt odsečno. “Od sada bih želela da mi se šalju dnevni izveštaji — ako hoćeš, Kalvin može da te prati i posle da ih prekuca”, dodala je brzo da izbegne proteste. “Ali Bobov rad na apsorpciji krvi i moje proučavanje hemoglobina nadovezivaće se na tvoja otkrića i zato nam trebaju dnevne informacije. I volela bih da se svakog ponedeljka ili subote nađemo na pola sata da porazgovaramo.”

Kejt je videla kako u Čandrinim očima bukti bes — ne zbog pomisli da mora da se odrekne vikenda, Kejt je u to bila sigurna, pošto je ona svejedno radila vikendom, već zbog ideje da će gubiti vreme na objašnjavanje svog rada. Međutim, profesinalizam je nadvladao nalet naučničkog besa i ona je samo klimnula glavom. Ipak je Kejt bila u poziciji da Candri oduzme sve igračke, ako joj se tako prohte.

U četvrtak, petog septembra, antitelo Džošuinog virusa bilo je izolovano i obeleženo. U sredu, jedanaestog septembra, identifikovan je sam Džošuin retrovirus. Dva dana kasnije, Čandra je počela sa pokušajima kloniranja retrovirusa. Istog dana otkrila je svoj skriveni motiv za stavljanje uzoraka HIV-a u kombinovanu kulturu: Čandra nije gubila vreme, već je eksperimentisala sa Džošuinim virusom kao mogućim lekom za sidu. Kejt se nije iznenadila; zapravo, bila bi zapanjena da naučnica posvećena izučavanju HIV-a nije planirala nešto slično. Pod uslovom da to ne usporava njen projekat RS, Kejt nije imala primedbi.

Alan i Bob Anderhil su dovršili hipotezu šeme organa za apsorpciju u četvrtak, 19. septembra, i zakazali seminar za čitav tim za sredu 25, da bi svi mogli da slušaju i komentarišu. Tada je već okupljanje čitavog tima postalo tek malo teže od okupljanja svih svetskih političkih vođa, s obzirom na to koliko su svi insistirali da ih niko ne ometa.

Kejtin rad na mehanizmu transfera DNK i problemu zamene krvi takođe je dobro napredovao. Gotovo predobro, pomislila je. Ne samo da je uvidela način da izleći Džošuu od SCID-a već je bila ubeđena da će njen rad pomoći Čandri u otkrićima u vezi sa HIV-om.

Sve je išlo previše dobro. Kejt nije bila ni najmanje sujeverna, ali je svejedno osećala napade straha da će ravnoteža koju zahteva kosmos uskoro ponovo doneti nesreću.

A onda, kasno u nedelju, 22. septembra — što je za nju bio samo još jedan radni dan — kalendar u njenom elektronskom rokovniku rekao joj je da je sutradan jesenja ravnodnevnica, da je u utorak Džošuin rođendan — ili bar dan koji su izabrali da slave njegov rođendan — i da će otac Majki O’Rork doći te nedelje u posetu.

Kejt je znala da će — čak i da ne kompromituje detalje projekta — imati da mu ispriča divne vesti. Ono što nije znala bilo je da će se u roku od nedelju dana njen život zauvek promeniti.

Osamnaesto poglavlje

Kejt se u utorak ranije vratila kući da proslavi Džošuin “rođendan” za jedanaesti mesec. Ta mesečna slavlja bila su Džulina ideja: u doba kada nije bila sigurna hoće li beba preživeti sledeću nedelju, a kamoli sledeći mesec, činilo se da je važno obeležiti svaku značajnu priliku. Kejt je nasumično izabrala dvadeset četvrti, pošto joj se dopadalo kako je taj broj deljiv.

Večernje vesti na stanici CBS govorile su o pobesnelim rudarima u Rumuniji, kako zauzimaju vozove da ih voze u Bukurešt, gde su i dalje trajali nemiri u nekakvom neorganizovanom protestu protiv vlasti. Kejt se prisećala kako je sadašnji režim lani koristio “rudare” — među kojima su mnogi bili agenti Sekuritatee u rudarskim kombinezonima — da zastrašuju sopstveni narod. Gledala je video-snimke ljudi kako razbijaju prozore, bacaju Molotovljeve koktele na zgrade, šipkama otvaraju vrata i pitala se šta li se zaista dešava u toj nesrećnoj zemlji. Bilo joj je drago što su ona i O’Rork otišli odatle i nadala se da su se Lukijan i njegovi negde primirili.

Džošui se torta mnogo dopala. Nije čekao kašike koje su mu nudile Kejt i Džuli, već je na svoju krišku nasrnuo rukama, tako da mu je uskoro po licu bilo razmazano isto koliko je ostalo u tanjiru. Kasnije, pošto ga je umila i spustila na pod da se igra drvenim pingvinima, Kejt je pogledala svog usvojenog sina kliničkim, mada ne i kritičkim pogledom.

Džoš je spolja bio slika i prilika zdravlja: bucmast, rumen, bistrog pogleda, a počela je da mu raste i prava kosa umesto tamnog paperja. Kejt je, međutim, znala da je to manifestacija poslednjeg dela njegove “zdravo-manične“ faze; za nedelju dana ili manje vratiće se proliv i tromost, a za njima i ozbiljnija letargija i infekcije. Sve do sledeće transfuzije.

Kejt je gledala svoju bebu kako leži na leđima i rve se sa drvenom igračkom — dva pingvina na drvenom postolju, kojima se gumena peraja kreću a kljunovi škljocaju kada se točkovi okrenu. To nije bila napredna igračka u doba vladavine Nintenda, ali je svejedno iz nekog razloga fascinirala Džošuu.

Kejt je iz knjiga o deci i razgovara s drugim majkama znala da dete od jedanaest meseci treba samo da sedi i stoji, možda čak i da hoda. Džošua je tek učio da puzi. Znala je da “normalne” jedanaestomesečne bebe umeju da obuku poneki deo odeće, da dignu kašiku, da kažu nekoliko reči, među kojima i “mama“ i da razumeju reč “ne“. Džošua nije umeo ni sa odećom ni s kašikom, nije govorio i retko mu je trebalo reći “ne“. Bio je oprezno i nepoverljivo dete. Mada mu je sa Kejt i Džuli očigledno bilo lepo, prošle su nedelje pre nego što se opustio u Tomovom društvu.

Džošua je ispustio drvene pingvine, okrenuo se na stomak i počeo da puzi ka trpezariji.

“Počeo je više da istražuje”, rekla je Džuli, sa ustima punim torte. “Jutros je krenuo ka ulaznim vratima kada sam ga pustila iz kolevke.”

Kejt se osmehnula. Ni ona ni Džuli nisu mislile da je Džošua mentalno zaostao zbog teških prvih meseci života, već samo da mu je razvoj usporen. Kejt je potražila savet od bar troje poznanika koji su se bavili razvojem dece, i svi su izneli različito mišljenje o dugotrajnim posledicama onih pet meseci provedenih u sirotištu i rumunskoj bolnici. Džošuu je pregledalo dvoje specijalista i oboje su se složili da dečak izgleda normalno i zdravo, i da je samo sitan za svoj uzrast i da se sporo razvija. I tako je sada, dok je gledala sina kako puzi po tepihu u dnevnoj sobi i stvara zvuke nalik na avion, Kejt videla ponašanje srećnog deteta od osam ili devet meseci, a ne jedanaestomesečnog deteta čiji su “rođendan” upravo slavili.

Kasnije, kada ga je ušuškala u krevetić u njegovoj sobi, Kejt je poslednji put digla Džošuu i potapšala ga po leđima, udišući miris talka i bebe, osećajući njegovu kosicu na obrazu. On joj je ručicom dodirnuo lice. Po njegovom disanju bilo je jasno da je već zaspao, utonuo u snove kakve mogu sanjati deca od jedanaest meseci.

Kejt ga je spustila na stomak, pokrila i izašla da još malo porazgovara sa Džuli, pre nego što se svaka vrati za svoj kompjuter, svojim istraživanjima.

U sredu su se tri tima projekta RS okupila u sali za sastanke blizu odeljenja za snimanje. Uz vođe timova i njihove glavne pomoćnike, prisutni su bili i direktor Moberli i još dvoje visokih birokrata iz uprave CDC-a.

Bob Anderhil i Alan Stivens su prvi izneli svoju prezentaciju o organu za apsorpciju. Pošto su završili, prostoriju je ispunila preneražena tišina.

Prekinuo ju je Ken Moberli. “Znači, vi nam govorite da to dete... Džošua... ima posebno mutiranu adaptaciju postave želuca koja može da upija krv u nutritivne svrhe.”

Anderhil je klimnuo glavom. “Ali mislimo da je ta namena sekundarna. Primarni razlog za postojanje te mutacije jeste razlaganje krvi na sastavne delove tako da retrovirus — koji Čandra i Nojmanova zovu Džošuin virus — može najefikasnije da distribuira pozajmljenu RNK radi obnove imuniteta.”

Moberli je grickao svoje skupo penkalo. “Ali da bi to delovalo, dete bi moralo da guta krv.”

Alan Stivens odmahnu glavom. “Ne. Krv se usmerava kroz kapilare organa za apsorpciju bez obzira kako ulazi u telo. Procenjujemo da bi zapravo delovala nekoliko sati kasnije ako bi se unela oralno, a ne putem transfuzije, ali naravno da takve eksperimente nismo vršili...” Zastao je, pogledao Kejt i onda spustio pogled na svoje beleške. Stivens se nakašljao. “Niko ne želi da pacijent pije krv, mada će to biti neophodno ako ćemo nastaviti analizu organa za apsorpciju.”

Moberli se mrštio. “Ne znam... ne vidim koliko je ispijanje krvi vredno za opstanak. Hoću da kažem, čovek pomisli na... pa...”

Kejt ustade. “Na vampire?”, reče. “Na Belu Lugošija?”

Prostorijom se proširi nervozan smeh.

“Svi smo se tako šalili otkako je projekat počeo”, reče Kejt osmehnuvši se da bi napetost popustila, “i to je očigledno, s obzirom na mesto gde se Džošua rodio. U Transilvaniji. Postojbini vampira. A za to možda ima razloga.” Klimnula je glavom Čandri.

Virološkinja je ustala, daljinskim uključila projektor i pustila prvi slajd. “Ovi grafikoni prikazuju projektovanu porodicu ili klan tokom dvadeset generacija, od otprilike hiljadu petstote godine nove ere pa do danas, i ilustruju širenje mutacije Džošuinog virusa unutar te porodice. S obzirom na recesivnu prirodu, kao i visoku stopu smrtnosti koja prati poremećaj nedostatka imuniteta, vidite da se ona, čak i ako bismo je doživeli kao relativno benignu mutaciju, ne bi mnogo proširila..

Svi su radili na dešifrovanju dugačkih nizova hipotetičkog rasta izraštaja, a mutacije Džošuinog virusa bile su istaknute crvenim. Posle tridesetak sekundi Bob Anderhil je zviznuo. “Mislio sam da je mutacija nova, inače bismo je i ranije sretali, ali ovo pokazuje da je mogla biti prisutna vekovima a da se ne raširi previše.”

Čandra klimnu i pređe na sledeći slajd. “Ako pretpostavimo širenje mutacije putem bračnih veza i genetske disperzije, i dalje bismo govorili o relativno malom broju preživelih potomaka onog prvobitnog para — između trista i dve hiljade ljudi, na čitavom svetu.“ Čandra pogleda Kejt. “A tim ljudima bi trebao relativno stalan priliv krvi za transfuzije da bi doživeli zrelo doba, pod pretpostavkom da se bolest nastavlja i posle detinjstva, a nemamo razloga da mislimo suprotno.”

Jedna od krupnih zverki sa CDC-a, doktorka-birokrata po imenu Debora Rolings, rekla je: “Ali u petnaestom veku nije bilo transfuzija... niti bilo gde sve do prošlog veka...“ Zastala je.

Kejt je stajala na svetlu projektora. “Tačno tako. Da bi se ta osobina uopšte prenosila na sledeće generacije, preživeli bi morali da zaista piju krv. Da doslovno poje krvlju svoju decu, ako deca poseduju recesivno-recesivni Džošuin virus. Transfuzije su mogle da spasu osobe s mutacijom Džošuinog virusa samo u poslednjih sto godina.“ Sačekala je trenutak da naučnici i administratori shvate puno značenje njenih reči.

“Vampiri”, reče Ken Moberli. “Legenda ima poreklo u stvarnosti.”

Kejt klimnu glavom. “To nisu stvorenja noći s dugačkim očnjacima”, rekla je, “već pripadnici porodice koja je morala da pije ljudsku krv da bi preživela sa svojim neispravnim imunim sistemom. Oni bi, naravno, težili tajnovitosti, solidarnosti, međusobnom venčavanju... recesivno-recesivne osobine bi zbog toga postajale sve češće, baš kao u slučaju hemofilije koja je mučila kraljevske kuće Evrope.”

Virolog po imenu Čarli Tejt oklevajući je digao ruku, kao da je srednjoškolac.

Kejt je zastala. “Čarli?”

Mladić je namestio okrugle naočare. “Kako je uopšte moguće... hoću da kažem, kako je taj prvi oboleli od Džošuinog virusa saznao da će ga krv spasti... mislim, kako neko počne da pije krv?”

“U srednjem veku se”, reče Kejt, “spominju plemkinje koje su se kupale u krvi zato što bi im, po predanju, koža od toga bila lepša. Masai i dalje piju lavlju krv da bi postali hrabri kao ta životinja. Krv je — do pre nekoliko decenija — bila izvor praznoverica i strahopoštovanja.” Kratko je zastala i pogledala Čandru. “Danas, s pojavom side, ona ponovo deluje užasno i tajanstveno.” Kejt je uzdahnula i protrljala obraz. “Ne znamo kako je to počelo, Čarli”, rekla je tiho. “Ali kada je jednom upalilo, oboleli od Džošuinog virusa nisu imali izbora... ili da nađu ljudski krv ili da umru.”

Tišina je potrajala novih trideset sekundi pre nego što je Kejt nastavila. “Deo mog rada bavio se okončavanjem tog ciklusa”, rekla je. “I izgleda da imam rešenje.” Pustila je sledeći slajd i na ekranu se pojavila svinjska glava.

Doktori u sobi nisu mogli da obuzdaju kikot.

Kejt se osmehnula. “Većina vas zna da su u kompaniji DNX prošlog juna otkrili zamenu za ljudsku krv..

Ken Moberli je digao penkalo. “Podsetite nas administrativce, Kejt.“

“DNX je mala biotehnološka laboratorija u Prinstonu u Nju Džerziju”, reče Kejt. “U junu ove godine objavili su da su usavršili način za proizvodnju ljudskog hemoglobina u svinjama putem genetskog inženjeringa. Predali su rezultate istraživanja Saveznoj upravi za lekove i sada žele da počnu ispitivanja na ljudima.”

Moberli kucnu penkalom po donjoj usni. “Kako taj veštački hemoglobin pomaže u istraživanju Džošuinog virusa?”

“To nije zaista veštački hemoglobin”, odgovori Kejt, “već samo nije stvoren u ljudskom telu.“ Pustila je sledeći slajd. “Ovde vidite pojednostavljenu šemu procesa. Uzgred, radila sam s jednim starim prijateljem, doktorom Leonardom Satermanom, koji je glavni konsultant za hematologiju u DNX-u, kao i sa doktorom Robertom Vinslouom, šefom vojnog odseka za analizu krvi u institutu Leterman u San Francisku, tako da ova ponovljena istraživanja vršimo s dozvolom i pazimo da ne nagazimo na buduće patente DNX-a.

Dakle, evo je šema. Prvo, naučnici izdvoje dva ljudska gena za koje znamo da su odgovorni za stvaranje hemoglobina u ljudskom telu.” Kejt je pogledala administrativce. “Hemoglobin je, naravno, sastojak krvi koji prenosi kiseonik.

Dobro — pošto smo izdvojili tu genetsku informaciju, ti geni se onda kopiraju i ubrizgavaju u svinjski embrion star jedan dan, uzet iz svinje donatora. Onda se embrion stavlja u matericu druge svinje, gde raste i rađa se kao zdravo, normalno prase. Te svinje se razlikuju od drugih po tome što imaju ljudsku DNK, koja im nalaže da proizvode ljudski hemoglobin zajedno sa svojom, svinjskom krvlju.”

“Oprosti, Kejt“, prekinuo ju je Bob Anderhil. “Koji je procenat?“

Kejt zausti da odgovori, pa onda stade. “Čega, Bobe? Procenat uspešnih transgenih svinja ili količina ljudskog hemoglobina koji nastaje u slučaju uspeha?”

Anderhil raširi ruke. “Bilo jedno, bilo drugo. I jedno i drugo.”

“Transfer je uspešan kod oko pet svinja od hiljadu”, odgovori Kejt. “Od njih, svaka u prošeku ima oko petnaest procenata krvnih ćelija sa hemoglobinom ljudskog tipa. Ali DNX radi na povećanju odnosa na pedeset procenata, u slučaju ćelija.”

Sačekala je jedan trenutak, ali više nije bilo pitanja. Kejt je pustila sledeći slajd. “Ovde vidite da istinski uspeh DNX-a nije u genetskom inženjeringu... to je bilo sasvim predvidljivo. .. već u patentiranju procesa za pročišćavanje svinjske krvi tako da se može pribaviti korisni ljudski hemoglobin. Zbog toga su moji prijatelji doktor Leonard Saterman i doktor Džeri Sandler u službi za krv Crvenog krsta toliko oduševljeni.”

Kejt je sklonila slajd, ali nije pustila sledeći, pa je načas samo stajala na jakom svetlu. “Razmislite o tome, surogat ljudske krvi... samo mnogo korisniji od cele krvi ili krvne plazme.”

“Kako to?”, upita Debora Rolings.

“Crvena krvna zrnca sadrže membranu koja je podložna kvarenju”, reče Kejt. “Van tela moraju da se drže na hladnom, pa se čak se i tako kvare posle otprilike mesec dana. Takođe, svaka ćelija sadrži imuni kod organizma, tako da mora da odgovara krvna grupa da je telo ne bi odbacilo. Čistim hemoglobinom izbegavaju se oba ova problema. Kao hemikalija, može se čuvati mesecima... nedavni eksperimenti su pokazali da se može čak i brzo zamrznuti i čuvati neograničeno dugo. Vojni doktor Vinslou procenjuje da bi deset hiljada od pedeset hiljada poginulih vojnika u Vijetnamu bilo spaseno da im je na raspolaganju bila ta oksigenizovana zamena za krv.“

“Ali plazma je već toliko trajna“, reče Rolings, “a za nju nije potreban skup genetski inženjering.”

“Tačno“, reče Kej, “ali ljudski davaoci jesu potrebni. Raspoloživost plazme je ograničena istim onim faktorima zbog kojih ponekad nema dovoljno krvi. Za ljudski hemoglobin koji se dobija putem procesa osmišljenog u DNX-u potrebne su samo svinje.”

“Mnogo svinja”, reče Alan Stivens.

“U DNX-u računaju da bi četiri miliona svinja davalaca mogle da obezbede krv bez rizika za čitavo stanovništvo SAD”, reče Kejt tiho. “A bile bi potrebne samo dve godine da se odgaje te svinje davaoci.”

Bob Anderhil ponovo zviznu.

Moberli diže penkalo kao da je dirigentska palica. “Kejt, vidim kuda ciljaš sa ovim projektom. Neko s nedostatkom imuniteta zbog Džošuinog virusa teoretski bi mogao dobiti injekciju te izmenjene svinjske krvi, ali meni ne deluje da bi to uopšte pomoglo.”

Kejt klimnu glavom. “Tačno, Kene. Jedini geni koji su klonirani u tom procesu jesu oni koji upravljaju proizvodnjom hemoglobina. Ovo je moj predlog.” Pustila je svoj poslednji slajd i ostavila im neko vreme da ga prouče.

“Vidite”, rekla je naposletku, svesna da joj glas od emocija postaje stegnutiji, “ja sam se ovde nadovezala na rad Ričarda Maligana, Toma Manijatisa i Frenka Grosvelda o transplantaciji ljudskih gena za beta-globin putem retrovirusa za imunorekonstrukciju. Maligan i ostali su se bili usredsredili na lečenje beta-talasemije i nedostatak adenozinske deaminaze, mada su takođe postigli i sjajan uspeh sa pojačavanjem TIL ćelija, limfocita koji infiltriraju tumor, sa hormonom interleukin 2, vraćanjem ćelija u obolele od raka i praćenjem kako genetski poboljšane ćelije napadaju tumore.”

“Ali tebe na zanimaju tumori”, reče Čarli Tejt. Mladić je zvučao kao da razgovara sam sa sobom.

“Ne“, složila se Kejt. “Ali ja sam koristila iste tehnike kloniranja i ubrizgavanja retrovirusa da bih izolovala regulatorne gene koji kodiraju specifične antigene ćelijske i humoralne reakcije.”

“SCID”, reče Ken Moberli veoma tiho. “Čitav spektar urođenih bolesti imunog sistema.”

“Da”, reče Kejt, besna što je glas pretio da je izda tako što će se u njemu čuti emocije. Nakašljala se. “Koristila sam genetski modifikovan ljudski hemoglobin kao prototip, po uzoru na DNX... uzet od svinja, ne zaboravite, ne ljudski... i uspešno sam klonirala i povezala normalne ADA gene da se bore s nedostatkom adenozinske deaminaze, kao i neophodnu ljudsku DNK da se nosi sa druge tri vrste teškog kombinovanog nedostatka. DNX surogat krvi je odličan prenosilac. Osim što pruža čistu, dobro oksigenizovanu krv čija grupa ne mora da odgovara subjektu, viralno unesena DNK bi trebalo da izleći sve simptome SCID-a.“

Usledio je dugačak trenutak gotovo potpune tišine.

Napokon, Bob Anderhil reče: “Kejt, to bi omogućilo da Džošuin virus nastavi da obnavlja detetov imuni sistem... a da mu više ne treba ljudska krv. Pitanje... odakle ti DNK za kloniranje za ADA, B limfocite i druge imunorestriktivne gene?”

Zatreptala je. “To je moja krv”, rekla je, a grlo joj se steglo. Ugasila je projektor i sačekala da se sabere pre nego što je ponovo uključila svetio. Neki ljudi u odaji su trljali oči, kao da im svetlost smeta.

“Kene“, reče Kejt, ponovo mirnim glasom, “kada možemo početi sa eksperimentima na Džošui?“

Moberli kucnu penkalom. “Možemo da se prijavimo FDA za dozvolu praktično odmah. Ali zbog patenta DNX i zbog složene prirode procesa, računam da će to trajati bar godinu dana... možda i duže.“

Kejt je klimnula glavom i sela. Nije im rekla da je prošle noći na najgrublji način prekršila pravila profesionalne etike i ubrizgala svom usvojenom sinu modifikovani DNX-ov hemoglobin. Džošua je lepo spavao, a ujutru je bio zdrav i veseo.

Moberli je izašao ispred projektora. “Svi smo uzbuđeni zbog ovih vesti”, rekao je. “Ja ću smesta javiti CDC-u u Atlanti, pa ćemo razgovarati o mogućem uključivanju Svetske zdravstvene organizacije i drugih agencija.”

Kejt je mogla da zamisli uzbunu među naučnicima u čitavoj Rumuniji i Istočnoj Evropi, kako se daju u potragu za drugim osobama sa Džošuinim virusom.

“Doktorko Čandra”, reče Moberli, “da li biste nas sada informisali o rezultatima istraživanja Džošuinog virusa u našoj potrazi za lekom za HIV?”

“Ne”, odgovori Čandra.

Moberli klimnu glavom pa se nakašlja. “Dobro”, reče, “ali nadam se da ćete uskoro moći?”

“Uskoro”, složi se Čandra.

Ken Moberli vrati penkalo u džep košulje, pa pljesnu šakama. “Dakle, dobro. Pretpostavljam da svi žele da se vrate na posao. Hoću samo da kažem...”

Naučnici su izašli iz prostorije pre nego što je stigao da završi.

* * *

Tom je došao u njenu kancelariju oko šest po podne. Kejt isprva nije mogla da poveruje da je to Tom — on nikada nije dolazio kod nje u CDC-a onda joj je srce počelo ludo da tuče. “Džošua?”, upitala je. “Šta se desilo?”

Njen bivši muž diže obrvu. “Ništa se nije desilo. Opusti se. Sad sam bio tamo... Džoš i Džuli se igraju u blatu kod terase. Oboje su dobro.”

Kejt je isključila program u kome je radila. “Šta onda?”

“Mislio sam da je dobra prilika da te izvedem na večeru”, reče on.

Kejt diže naočare za čitanje pa protrlja oči. “Hvala, Tome. Zaista cenim ponudu. Ali imam još dva-tri sata posla pre nego...”

“Rezervisao sam u Sebantonu“, rekao je tiho, i dalje držeći vrata otvorena.

Kejt je isključila kompjuter, okačila beli mantil na čiviluk kod vrata pa obukla blejzer koji je nosila jutros na prezentaciji. “Moraću kući”, rekla je. “Da se istuširam. Da nahranim Džošuu.”

“Džošua je nahranjen. Džuli je rekla da nema problema da ga ona noćas uspava. Ostavi čiroki na parkingu, ja ću te ujutro odbaciti na posao. Možeš da se središ u direktorskom kupatilu”, rekao je. “Rezervacija je za pola sedam.”

Bolder u Koloradu je grad sa previše osrednjih restorana, s nekoliko vrlo dobrih i sa jednim ili dva koji su istinski izvrsni. Sebanton nije spadao ni u jednu od tih kategorija, pošto se nije nalazio u Bolderu. Francuski restoran je bio na glavnoj ulici Longmonta, skromne farmerske varoši dvadeset kilometara udaljene Dijagonalnim putem. Bilo ga je teško čak i naći, pošto je bio zavučen između ružnih poslovnih zgrada u kojima su nekada bili gradski dragstor, robna kuća i gvožđara, a sada su tu starinarnica i prodavnica punjenih životinja. Međutim, Sebanton, mada ga je bilo teško naći i mada spolja nije izgledao bogzna kako, bio je prosto najbolji francuski restoran u Koloradu.... a verovatno i u čitavoj oblasti Stenovitih planina. Kejt nije sebe smatrala naročitim gurmanom, ali poziv u Sebanton nikada nije odbijala.

Dva sata kasnije, pogled kroz izlog restorana ublažila je tama, a malu unutrašnjost osvetljavala je samo svetlost sveća. Kejt se vratila za sto i osmehnula kada je videla kafu i čizkejk koji su se na njemu stvorili dok je telefonirala.

“Džuli i Džoš su dobro?“, upitao je Tom.

“Oboje su dobro“, odgovori Kejt. “Uspavala ga je oko osam. Kaže da se super proveo puzeći po terasi i da joj se čini da mu je dobro.“ Nagnula se napred i rekla: “A sada, Tome, koji je razlog za ovo?”

On se zavalio i obema rukama digao šolju kafe. “Zar mora da postoji neki razlog?“

“Ne mora“, reče Kejt, “ali je meni jasno da neki postoji. Lice ti uvek malčice porumeni kad nešto spremaš. Noćas bi mogao da vučeš Deda Mrazove sanke.”

Tom je ponovo spustio kafu, nakašljao se, sklopio ruke, razdvojio ih pa se nagnuo nazad da ih prekrsti. “Pa, ima nešto. Hoću da kažem... razmišljao sam o tebi, kako živiš sama tamo gore na brdu... nemaš nikoga sem Džuli, a ona ide u decembru.”

Kejt se blago ugrizla za usnu. “U redu je, Tome. Naći ću nekoga. Sem toga, u laboratoriji će se situacija malo smiriti tako da ću imati više vremena da provodim sa...“

Tom odmahnu glavom i nagnu se bliže. “Ne, ne mislim na to, Kejt. Loše sam počeo. Hteo sam da kažem... šta misliš da se ja preselim kod tebe, na neko vreme? Ne za stalno, nego na nekoliko nedelja ili meseci. Čisto da vidimo kako bi bilo...“ Ućutao je. Lice mu je bilo rumenije od viktorijanskih tapeta u restoranu.

Kejt je duboko udahnula. Znala je da njoj i Tomu nije suđen nikakav novi početak. Ona ga je volela... oduvek ga je na neki način volela... ali je takođe bila sigurna da je njihov brak bio greška, da je bio neskladan, veza koja je malo toga postigla, sem što je pokvarila divno prijateljstvo. U to je bila sigurna.

Ili možda nisam?, pomisli Kejt. On sepromenio. Drugačiji je u Džošuinoj blizini. Ma, i ja sam se promenila. Pogledala je u svoju kafu, gledala kako se mleko u njoj kovitla i osetila sličan kovitlac emocija.

“Hej“, reče Tom, “ne moraš odmah da mi odgovoriš. Ideja je verovatno glupa. Nisam pričao o nekakvom pomirenju, nego samo...“ Ponestalo mu je reči.

Kejt je stavila ruku na njegovu, primetila koliko mala i bela izgleda njena šaka u poređenju s njegovom ogromnom i preplanulom šapom. “Tome“, reče ona, “mislim da to nije dobra ideja... ali više nisam sigurna. Prosto nisam sigurna.”

On joj se osmehnuo — onim dečačkim, otvorenim kezom zbog koga joj se zavrtelo u glavi kada su se upoznali. “Slušaj, Ket“, rekao je. “Hajde da to neko vreme bude u igri. Ili još bolje, hajde da o tome popričamo uz piće. Je l’ još imaš onaj brendi koji su Harisonovi prošlog Božića poslali iz Engleske?”

Klimnula je glavom. “Ali sutra se radi...“

“A dolazi i onaj kako se zvaše, tvoj drugar pop”, dovrši Tom uz osmeh. “Dobro. Onda ćemo samo po čašicu. Možda dve. Pa ću se ja pažljivo odvesti sa brda kući. Može tako?”

“Može”, reče Kejt, osećajući dejstvo popijenog vina dok je ustajala. Uhvatila se za sto radi ravnoteže. “Pijana sam”, rekla je.

Tom joj je dodirnuo leđa. “Iznurena si, Ket. Otkako si se vratila iz Rumunije radiš osamdeset sati nedeljno. Noćas bih te na silu odvukao odande, čak i da nisam imao nikakav predlog.”

Spustila je ruku na njegov obraz. “Divan si“, rekla je.

“Da“, reče Tom, “zato si se verovatno razvela.” Zajedno su otišli do njegovog lendrovera.

Kejt je dala Tomu karticu za sigurnosnu kapiju na ulazu u naselje i on ju je sada upotrebio, umesto da uznemirava Džuli, koja je gotovo sigurno radila na disertaciji. Bilo je tek devet, ali je napolju bilo veoma mračno i ono malo zvezda što se probijalo kroz oblake kao da je sijalo ledenim sjajem.

“Propustili smo proslavu jesenje ravnodnevice”, rekla je Kejt tiho dok je lendrover poskakivao po izrovanom putu. Proslava ravnodnevice je bila jedan od Tomovih izmišljenih praznika — svi su počinjali kao šala, pa su postali istinska tradicija u godinama koje su proveli zajedno.

“Nije prekasno da je proslavimo”, rekao je Tom. “Samo ne moramo da balansiramo s jajima i... čekaj malo.”

Zaustavio je lendrover baš kada su stigli pred poslednju krivinu pre kuće i Kejt smesta primeti ono što je on video: u kući su sva svetla bila ugašena — ne samo ona unutra već i svetio na tremu, svetio na garaži, na terasi, sva.

“Sranje”, prošaputa Tom.

Kejtino srce kao da preskoči. “Letos je više puta nestajala struja...”

Tom malčice pomeri lendrover napred. “Jesi li primetila, je li kod Bedridžovih bilo svetla?”

Kejt se okrenula u sedištu da preko livade pogleda ka najbližim susedima, oko petsto metara u daljini. “Mislim da nije. Ali to ništa ne znači... oni su u Evropi.”

Farovi lendrovera su obasjali mračnu garažu, natkrovljeni prolaz i delić terase dok su skretali na pomalo nagnut prilaz. Tom je ugasio svetla i načas je samo sedeo. “Sigurnosna kapija je radila”, rekao je. “Ne sećam se, ima li ona nekakav rezervni generator?”

“Ne znam”, reče Kejt. Trebalo je da nas Džuli čuje, mislila je. Trebalo je da izađe na vrata. Na prozorima se nije videla svetlost sveće. Džuli radi u radnoj sobi pored moje i Džošuine sobe — sve dok seja ne vratim kući. Da je ostala kod Džošue, odavde bismo videli sveće.

“Ostani ovde”, reče Tom.

“Ne dolazi u obzir”, reče Kejt i otvori vrata.

Tom promrmlja nešto, ali izvadi ključeve. Našli su se na metar od vrata kada se začu Džulin prestravljeni uzvik: “Ne prilazi! Pucaču!”

“Džuli!”, uskliknu Kejt. “Mi smo! Šta se desilo? Otvaraj!”

Vrata su se otvorila, isprva su videli samo tamu, a onda svetlost baterijske prvo obasja Kejtino pa Tomovo lice. “Brzo... ulazite!”, reče Džuli.

Tom zalupi i zaključa vrata iza sebe. Džuli je privijala Džošuu na grudi, u levoj ruci je držala baterijsku a u desnoj pištolj. Tom joj je uzeo oružje i ona je uzbuđeno prošaputala: “Pre jedno dvadeset minuta... radila sam na kompjuteru... sva svetla su se ugasila... Tražila sam baterijsku i sveće u trpezariji kada sam videla senke na terasi... čula sam ljude kako se došaptavaju...”

“Koliko ljudi?”, upita Tom veoma tihim glasom. Kejt je uzela bebu, Džuli je isključila baterijsku i sada su troje odraslih stajali jedno uz drugo u zamračenom hodniku.

Džuli je bila tek silueta dok je odmahivala glavom. “Ne znam... bar trojica ili četvorica. Isprva sam pomislila da su to majstori iz distribucije došli da poprave struju... a onda su počeli da drmusaju vrata na terasi.“ Glas joj je postao isprekidan. Kejt joj je dodirnula rame i Džuli je zastala da nekoliko puta duboko udahne. “Elem, utrčala sam, uzela Džoša i pištolj pa sam izašla dok su oni lomili staklo na vratima terase. Viknula sam da ću pucati i onda više nisu bili tu. Potrčala sam po kući da proverim da su svi prozori zatvoreni i... ne pokušavaj, Tome, to sam odmah probala.”

On je otišao do telefona u hodniku. Onda je kratko poslušao, klimnuo glavom i vratio ga na mesto.

“Elem“, reče Džuli, “samo minut-dva kasnije čula sam kamionet i videla farove. Nije zvučao kao čiroki i... o, gospode, koliko mi je drago što vas vidim.”

Tom je spustio ruku s pištoljem, uzeo baterijsku od Džuli i krenuo od sobe do sobe, a dve žene su ga pratile. Uključivao je baterijsku na tren, pa je isključivao. Kejt je videla razbijeno staklo na klizećim vratima terase, ali su vrata još bila zaključana. Prošli su pored kuhinje, u radnu sobu, pa iza nje u glavnu spavaću.

“Na“, reče Tom i pruži Kejt pištolj. Ušao je u garderober i izašao sa sačmarom i kutijom patrona. Istresao ih je u džep sakoa, pa je repetirao pušku. “Idemo”, reče. “Odlazimo odavde.”

Duž obe strane prilaza bilo je žbunja i stenja, i Kejt je bila sigurna da se svako od njih kreće dok je gledala Toma kako trči onih deset koraka do lendrovera. Videla je da je hauba malo dignuta istog časa kada je čula Toma kako kaže: “Majku mu.” Svejedno je seo za volan, ali motor nije hteo da se pokrene. Ni svetla se nisu uključila.

Sa uperenom puškom otrčao je nazad do njih na vratima.

“Čekaj”, reče Kejt. “Slušaj.” Iza kuhinje se nešto čulo; nešto se odlomilo ili palo sa sprata u prizemlje, gde su bile Džulina i ostale gostinske sobe.

“Mijata“, prošapta Tom i povede ih hodnikom i u tamnu kuhinju, ka natkrovljenom prolazu za garažu.

Frižider škljocnu i Kejt poskoči i okrenu pištolj ka njemu pre nego što je prepoznala zvuk. Džošua se promeškoljio i počeo tiho da plače. “Pssst“, prošaputa Kejt. “Psst, dušo, sve je u redu.” Krenuli su prolazom po slabom svetlu što je dopiralo kroz prozore na obe strane, prvo Tom, onda Kejt i Džuli, koja se na začelju čvrsto držala za Kejtinu košulju. Iz kuće iza njih začu se novi zvuk.

Tom otvori nogom vrata garaže i uperi sačmaru i baterijsku. Kretale su se u brzim lukovima, zrak baterijske obasjavao je police, zatvorena vrata garaže, otvorena pomoćna vrata, mijatu s dignutom haubom i pokidanim žicama.

Vratili su se u natkrovljeni prolaz i tu čučnuli. Tom je ugasio svetio.

“Hej“, prošapta Džuli, a zubi su joj glasno cvokotali, “ionako je bio registrovan samo za dvoje.” Uhvatila je Kejtinu šaku gde je ova držala bebu. “Samo se šalim.”

“Tišina”, reče Tom. Glas mu je bio tih ali smiren.

Tiskali su se tu blizu vrata garaže, ispod prozora, i zurili niz pet metara koliko ih je delilo od vrata kuhinje. Ostavili su ih odškrinuta. Kejt je osluškivala, ali nije čula ništa sem Džošuinog tihog kmečanja. Ljuljuškala je i blago tapšala bebu, još osećajući Džulinu ruku na svojoj.

Nešto crno se pomeri u tami, Tom uključi baterijsku i njegova sačmara zagrme tren pre nego što Džuli vrisnu, a beba zaplaka.

Belo lice i dugački prsti nestali su sa kuhinjskih vrata tren pre nego što je Tomov hitac otkinuo deo dovratka. Kejt je bila sigurna da se lice povuklo u tom času. Takođe je bila sigurna da je to isto lice koje je videla u dečjoj sobi pre dva meseca.

Tom isključi baterijsku, ali je ona pre toga videla nevericu na njegovom licu kada su im se pogledi ukrstili. I on je prepoznao čoveka.

Iz garaže se začulo grebanje i proklizavanje.

Dok je pokušavala da utiša bebu i lupanje sopstvenog srca, Kejt se priljubila uza zid i polako digla pogled ka prozoru. Dve crne prilike kretale su se neverovatno brzo na malom delu dvorišta između prolaza i litice. Tom ih je takođe primetio.

“Ovo nikako ne valja“, prošaputao im je. “Moramo da izađemo, pa da stignemo do livade... da krenemo ka putu.“

Kejt klimnu glavom. Sve je bilo bolje od ovog klaustrofobičnog hodnika, gde su mogli da ih napadnu iz svih pravaca. Na mutnom svetlu iz prozora, pogledala je dole u pištolj u svojoj ruci. Da li bih zaista mogla nekoga da ubijem? Drugi deo njenog uma odgovorio je gotovo trenutno: Već si to jednom uradila. A ako neko napadne tebe ili Džošuu, uradićeš to ponovo. Zatreptala je zbog jasnoće te misli koja je prodrla kroz uskovitlanu maglu međusobno suprotstavljenih obaveza, njene Hipokratove zakletve i silnog straha, kao reflektor kroz mrak: Uradićeš šta budeš morala. Kejt je pogledala pištolj i sa gotovo kliničkom hladnoćom primetila da joj se ruka ne trese.

“Hajde”, prošaputa Tom. Povukao ih je da ustanu. “Izlazimo.”

Natkrovljeni prolaz je imao vrata koja su vodila na stazu od garaže do ulaznih vrata, ali pre nego što je Tom stigao da ih otvori, sve se desilo istovremeno.

Nekakav obris se ponovo bacio kroz kuhinjska vrata. Tom se okrenuo u mestu, spustio pušku u visinu kuka i opalio.

Prozor iza njih razleteo se u paramparčad, kada dva čoveka u crnom uleteše kroz staklo. Kejt diže pištolj dok je istovremeno pokušavala da zaštiti Džošuu od komada stakla.

Neko je ušao kroz vrata. Tom repetira sačmaru i okrenu se ka tom čoveku.

Džuli vrisnu kada se tamne ruke i bele šake pojaviše iz garaže i zgrabiše je za kosu i odvukoše je u tamu.

Sačmara ponovo zagrme. Čovek zaurla nešto na nekom stranom jeziku. Kejt se unatraške otetura u ugao, i dalje štiteći Džošuu od kovitlaca crnih obrisa, razbijenog stakla i iznenadnog plamena koji se video kroz otvorena kuhinjska vrata. Nagnula se ka garaži i uperila pištolj, pokušavajući da razdvoji tamni obris uljeza koji se tu nalazio od senke koja se otimala i koja je morala biti Džuli.

“Džuli!“, vrisnu Kejt. “Lezi!“

Manja senka se spusti. Čovekovo belo lice jedva se videlo kada se okrenuo ka prolazu. Kejt opali triput, osećajući kako joj automatik svaki put sve više trza u ruci. Džošua joj prodorno kriknu na uho i ona ga čvršće zagrli i reče: “Džuli?“

Iza nje ponovo opali sačmara i ona odlete u ugao prolaza kada nekoliko prilika nalete na nju. Tomovo lice se promolilo na tren, ona vide kako se bar tri čoveka u crnom rvu s njim i da su mu otrgli sačmaru iz ruku, i pre nego što je uspela da otvori usta da progovori, vrisne ili zavapi, on reče: “Beži, Kejt“, a onda se svi zajedno otkotrljaše kroz otvorena vrata.

Bar još tri crna obrisa pridizala su se u prolazu, njihove prilike je ocrtavao slabašni sjaj plamena iz kuhinje. Nešto se pomerilo u garaži, ali Kejt nije videla je li to Džuli. Jedan čovek u crnom pokuša da zgrabi njen pištolj.

Kejt opali triput, tamni obris pade, pa ga zameni nova grabljiva prilika. Ona uperi pištolj pravo u belo lice, proveri da to nije Tom, pa opali još dvaput. Lice se tržnu unazad i nestade s vidika, kao da ga je udarila nevidljiva ruka.

Sa poda ustadoše još dva čoveka. Nijedan nije bio Tom. Nečija ruka se pojavi na dovratku garaže. Kejt diže pištolj i povuče obarač, začu uzaludno škljocanje. Teška šaka je uhvati za nožni članak.

“Tome!“, huknu ona, a onda, ne misleći, stegnu Džošuu obema rukama i baci se kroz razbijeni prozor. Tamni obrisi zagrabiše za njom.

Kejt je žestoko tresnula u cvetnu leju i osetila je kako joj je pad izbio dah. Beba je imala dovoljno vazduha da plače. Onda se pridigla i potrčala, preko dvorišta, pokušavajući da zamakne za garažu i dalje, među jasenove kod prilaznog puta.

Dva čoveka u crnom iskoračiše i stadoše joj na put.

Kejt se naglo zaustavi, pa se okrenu i potrča nazad ka balkonu i vratima za donji sprat.

Tri čoveka u crnom stajala su između nje i kuće ili prolaza. Prozori nekadašnje dečje sobe bili su obojeni u narandžasto od plamena iz kuće. Od Toma i Džuli nije bilo ni traga.

“0, gospode, milost”, prošaputa Kejt, uzmičući ka litici. Džošua je tiho plakao. Spustila je slobodnu ruku na njegovo teme.

Pet prilika je napredovalo sve dok nisu obrazovali polukrug, potiskujući je unazad sve dok petama nije dodirnula granit na ivici litice. U iznenadnoj tišini Kejt je čula pucketanje plamena i tihi zvuk potoka dvadeset metara niže.

“Tome!“, vrisnu ona. Odgovora nije bilo.

Jedan čovek zakorači napred. Kejt prepozna bledo, svirepo lice uljeza. Odmahnuo je glavom gotovo žalosno i pružio ruke ka Džošui.

Kejt se okrenu i spremi da skoči, jedini plan joj je bio da sopstvenim telom zaštiti Džošuu od udara i da se nada da će udariti u grane. Zakoračila je u prazno...

.. .ali ju je nečija ruka uhvatila za kosu i povukla nazad. Kejt vrisnu i zagreba slobodnom rukom.

Neko joj ote bebu iz naručja.

Kejt ispusti zvuk više nalik na jecaj nego na krik i izvi se da se suoči s napadačem. Udarala je nogom, grebala, kidala i pokušavala da ugrize.

Čovek u crnom ju je na časak držao dalje od sebe, potpuno bezizražajnog lica. Onda ju je ošamario, veoma snažno, čvršće je uhvatio za kosu, okrenuo je, digao i bacio je daleko preko litice.

Kejt oseti sumanuti trenutak ushićenja dok se okretala iznad krošnji obasjanih plamenom — mogu da uhvatim granu! — ali grana je bila predaleko, ona je padala prebrzo i osetila je nalet panike kada je glavačke proletela kroz grane koje su joj kidale odeću i grebale ramena.

A onda je osetila silan bol u ruci i na boku kada je udarila u nešto mnogo tvrđe od grane.

A onda nije osećala više ništa.

Snovi o krvi i gvožđu

Moji neprijatelji su me uvekpotcenjivali. I to su uvek skupo plaćali.

Svetio koje dopire kroz prozorčiće moje sobe sada ima jesenje nijanse dok prelazi preko grubih belih zidova, preko širokih podnih dasaka i preko zgužvanog prekrivača na mom krevetu. Mog zatvora.

Umirem ovde godinama, čitavu večnost. Drugi se sašaptavaju, misle da ne čujem žustrinu u njihovim glasovima. Znam da postoji neki problem sa obredom investiture. Boje se da mi kažu šta je problem; boje se da će me to uzrujati i ubrzati moj kraj. Boje se da ću umreti pre nego što se investitura izvede.

Mislim da neću. Posle tolikih vekova previše je teško prekinuti naviku sticanu čitavog života, kolikogod bolna bila. Više ne mogu da hodam, jedva mogu da dignem ruku, ali ovo prokleto telo nastavlja da samo sebe popravlja mada nisam ispio sakrament otkako sam se vratio kući pre više od godinu i po.

Uskoro ću možda morati da pitam šta znače ti šapati i užurbani dolasci i odlasci. Možda moji neprijatelji ponovo dižu glavu. A neprijatelji su me uvek potcenjivali.

* * *

Vladavinu sam započeo u avgustu 1456, pošto sam priredio obred miropomazanja u katedrali u Trgovištu, gradu u kome je vladao moj otac. Sam sam smislio svoju titulu: knez Vlad, sin Vlada Velikog, suveren i vladar Ugro-Vlaške i vojvodstava Amlaš i Fagaraš. Hunjadije mislio da je, pošto sam pobegao sultanu i da bi priznao savez koji sam sklopio s transilvanskim plemićima, bojarima, mudro urediti povratak jednog Drakule na Drakulin presto.

Spočetkaje moj glas bio tih, pomirljiv. U pismu koje sam napisao gradonačelniku i većnicima Brašova mesec dana nakon što sam zauzeo vlaški presto, koristio sam svoj najbolji dvorski latinski da im se obratim sa honesti viri, fratres, amici et vicini nostri sinceri — kao “poštenim ljudima, braći, prijateljima i iskrenim susedima. “ U roku od dve godine većina tih debelih ćevapa grčiće se na kočevima na koje ću ih nabiti.

Sećam se s radošću, koju čak ni ovakvi okeani vremena ne mogu da pomute, tog Uskrsa godine 1457. Pozvao sam bojare — plemiće koji su smatrali da vladam po njihovoj milosti — na veliku gozbu u Trgovištu. Posle uskršnje miseposetioci su prešli u dvoranu za gozbe i dvorišta gde su za njih i njihove porodice postavljeni dugački stolovi s biranim đakonijama. Dozvolio sam im da dovrše gozbu. Onda sam se pojavio na konju, u pratnji čete od stotinu najvernijih vojnika. Bio je prelep prolećni dan, topliji nego obično. Nebo beše duboko i strašno plavo. Sećam se da su mi bojari klicali, da su njihove gospe mahale čipkanim maramicama u znak divljenja, da su dizali decu na ramena da bolje vide svog dobročinitelja. Digao sam svoju kapu s perom da im otpozdravim. Bio je to znak koji su čekali moji vojnici.

Naredio sam da se najstariji bojari i njihove žene nabiju na kočeve koje sam podigao ispred gradskih zidina dok su budale, ništa ne sluteći, bile na misi. Nabijanje na kolac nisam ja izmislio kao kaznu — moj otac ju je povremeno koristio — ali posle tog dana postao sam poznat kao Vlad Cepeš — Vlad Nabijač. Taj mi nadimak nije bio mrzak.

Dok su se stariji bojari i njihove žene još grčili na kočevima, počeo sam da teram sve sposobne ljude u gomili ka mom zamku na reci Arđeš, sedamdesetak kilometara daleko. Najslabiji nisu preživeli trodnevni put bez hrane, ali meni najslabiji nisu ni trebali. Preživele — one najjače — upotrebio sam za obnovu Drakulinog zamka.

Zamak je i tada bio star i napušten, kule su se urušile a krov velike dvorane propao. U njemu sam se krio tokom bega od sultana i Hunjadija, i tada sam rešio da ga obnovim kao Drakulin zamak, svoje uporište iposlednje utočište.

Položaj je bio savršen — visoko na zabačenom grebenu iznad reke Arđeš, koja useca duboki kanjon još iz Vlaške, pa kroz planine Fagaraš u južnu Transilvaniju. Duž Arđeša se pruža samo jedan uzan i opasan put i kada je vreme lepo, lako ga je braniti pošto se zamak jednom obnovi. Nijedan neprijatelj, bio Turčin ili hrišćanin, neće moći da priđe Drakulinom zamku a da ga ne primetimo.

Prvo sam, međutim, morao da ga obnovim.

Na obali reke sam podigao peć a cigle iz te peći je ljudski lanac od bojarskih robova prenosio uzbrdo iz ruke u ruku. Seljani iz okoline bili su zaprepašćeni što vide takve robove, odevene u plemićku raskošnu uskršnju odeću.

Ja sam iz sedla nadgledao ponovnu izgradnju te drevne srpske ruševine. Obnovio sam pet kula, dve su se dizale na najvišoj tački grebena, a tri su bile niže na severnoj padini. Ciglom i kamenom sam udvostručio debljinu već debelih zidina, da odbiju čak i najtežu tursku đulad. Bedemi su bili visoki i preko osamdeset stopa i nicali su iz samog kamena litice tako da se činilo kao da su neprekinuti, okomiti zid od hiljadu stopa. Središnja dvorišta i kule bili su prilagođeni prostoru između velikih tornjeva, kao i gruboj topografiji grebena koji je na najširem mestu bio širok jedva stotinu stopa. Sa južne strane grebena pružao se veliki nasip, a sa njega se dizao drveni most, jedini način da se uđe u tvrđavu. Srednji deo tog mosta uvekje bio dignut, i izrađen je tako da je mogao i da se spusti i omogući ulazak, ali i da se sruši u ambis kada se preseku dva debela kabla.

Na sredini Drakulinog zamka, naredio sam nekolicini preživelih robova-bojara da iskopaju bunar dubok više od hiljadu stopa, do podzemne pritoke Arđeša. Reka ponornica je izdubila pećine u planini, pa sam naredio izgradnju tajnog prolaza za beg iz tog bunara u pećine koje su hiljadu stopa niže izbijale na obale Arđeša. Kažu mi da seljani dan-danas pećine duž reke naizvaju pivnica ili “podrum“. Sa tunelima za bekstvo i dubokim lagumima, pećinama i ukopanim jamama za mučenje, Drakulin zamak je zaista imao “podrum”.

Nekoliko bojara jepreživelo četvoromesečnu obnovu mog novog doma. Njih sam u nizu nabio na kočeve na litici koja gleda na selo.

U leto 1457. prešao sam Karpateprekoprevoja Bran. Hunjadi se kod Beograda ogorčeno tukao s Turcima, ali sam ja morao da namirim druge račune. Na ravnici blizu Trgovišta napao sam vojsku Vladislava II, ubice mog oca, koja se povlačila. Njega sam savladao u dvoboju. Kada je zatražio milost, zario sam mu vrh svog kratkog mača ispod brade, kroz mozak i kroz teme. Tu lobanju sam do kraja leta držao na najvišem zidu

Trgovišta. O njoj su spevane pesme. Ispio sam sakrament iz Vladislavljevog obezglavljenog leša.

Moji neprijatelji bili su bezbrojni. Da bihpreživeo, od početka sam morao da sve da nateram da me poštuju i da me se plaše.

Te zime su đenovljanski ambasadori na mom dvoru digli šešire, ali ostavili kapice koje su nosili ispod. Kada sam ih učtivo pitao zašto nisu gologlavi u mom prisustvu, jedan ambasador je odgovorio: “To je naš običaj. Mi nemamo obavezu da skinemo kapicu, bez obzira na okolnosti, čak ni pred sultanom ili samim carem Svetog rimskog carstva. “

Sećam se kako sam mudro klimao glavom. “Onda i ja želim da priznam vaše običaje”, rekao sam naposletku. Ambasadori su se osmehnuli i poklonili, i dalje sa kapicama na glavi. “I da im iskažem poštovanje”, dodao sam.

Pozvao sam gardiste, izabrao najduže eksere koje sam našao i onda ih zakucao ukrug kroz kapice ambasadora koji su vrištali. Lično sam svakome zakucao prvi ekser, svečano govoreći: “Gledajte, evo kako Vlad Drakula poštuje vaše običaje.“

Ženu su izveli pred mene zato što je prekršila moju naredbu da svaka devica u kraljevstvu čuva nevinost sve dok joj vladar ne dozvoli da je izgubi. Kolac je bio dugačak pet stopa i ja sam ga zagrejao do crvenog usijanja. Moji gosti na gozbi, među kojima i poslanici iz šest okolnih država, gledali su dok sam uterivao usijani kolac u ženinu vaginu, kroz utrobu, pa sve dok joj nije izašao na usta.

Utvrdio sam ostrvo Snagov severno od sela Bukurešta, uvećao i ojačao tamošnji manastir. U središnjoj dvorani postavio sam pod od kamenih ploča, naizmenično crnih i crvenih. Da hih se zabavio, naredio bih grupi dvorana da se vrte po dvorani dok dvorski orkestar svira kratku melodiju a vojnici okolo drže uperena koplja, tako da niko ne može dapobegne. Svaki dvoranin je morao da stane na jednu ploču.

Na kraju melodije povukao bih tešku polugu i nekoliko podmazanih ploča bi se otvorilo, a dvorani na njima bi vrišteći pali trideset stopa, u jamu sa šiljcima. Gotovo petsto godina kasnije, 1932, jedan prijatelj arheolog poslao mi je fotografiju iskopavanja na ostrvu Snagov: ostaci kočevajoš su se videli; lobanje su još bile uredno naslagane u redove.

Tri zime posle obnove Drakulinog zamka jedna moja naložnica objavila je da je zanela, nadajući se da će tako steći prvenstvo nad ostalima. Pretpostavio sam da laže, pa sam je pitao hoće li dozvoliti da je pregledaju. Kada je odbila, rekao sam da je dovedu u glavnu dvoranu pred okupljene dvorane.

Govorila je koliko me voli, koliko žali zbog svoje greške, ali ja sam naredio gardistima da nastave. Rasporili su joj utrobu od vulve do grudne kosti i sljuštili kožu i mišiće dok se ona još živa grčila.

“Gledajte ovo!”, viknuo sam bledim licima koja su zurila u mene. Moje reči su odjekivale kroz kamenu dvoranu. “Neka čitav svet vidi gde je bio Vlad Drakula!“

Devetnaesto poglavlje

Kejt je postala svesna bola pre nego što je postala svesna bilo čega drugog; nije znala ko je, niti zašto svet deluje sačinjeno od mnogih bodeža čistog bola, ali je znala da je boli.

Isplivala je iz velike dubine, prisetila se vode iznad svog lica na dnu... na dnu čega? Pada koji kao da se sastojao od svega što je pamtila iz svog prethodnog života. Sećala se da je digla lice kroz taj vodeni zid. Sećala se da počinje usponom, da vuče povređenu levu ruku, da trepće zbog vode i nečeg težeg u očima dok se penjala kroz blato, koprive i škriljac što se odronjavao, između jasenova i bodljikavih borova...

Sećam se plamena. Sećam se ukusa pepela. Sećam se drugih tela na svetlu vatrogasnih i ambulantnih kola...

Kejt je huknula i probudila se, mahnito trepćući. Bela tavanica. Beli krevet. Kesa za infuziju. Beli zidovi i sivi medicinski monitori.

Otac O’Rork se nagnuo i dodirnuo njenu zdravu ruku tik iznad plastične bolničke narukvice. “Dobro je“, prošaputao je.

Kejt je pokušala da govori, shvatila je da joj je jezik previše suv, usne previše natečene. Silovito je odmahnula glavom.

Sveštenikovo bradato lice bilo je izbrazdano brigom, u njegovim očima jasno se videla tuga. “Dobro je, Kejt“, prošaptao je ponovo.

Ona je ponovo odmahnula glavom i liznula usne. Kada je pokušala da govori, učinilo joj se da su joj usta puna vate, ali je ipak nekako uspevala da proizvede zvuke. Morala je da O’Rorku nešto objasni pre nego što je plima lekova i bola ponovo odvuče u nesvest. “Ne“, uspela je napokon da prokrklja.

O’Rork je obema rukama stegao njenu zdravu šaku.

“Ne“, ponovila je, pokušala da se okrene i začula grebanje stalka za infuziju. Odmahnula je glavom i osetila debele i teške zavoje na glavi. “Nije dobro. Nikako.“

O’Rork joj je stegao ruku, ali je klimnuo glavom. Razumeo je.

Kejt je prestala da se otima pa je pustila da je struja odnese u dubine.

Mladi policijski detektiv — poručnik Piterson, sećala se Kejt kroz lelujave zavese bola i lekova — došao je ujutro. Stariji narednik tužnog lika stajao je pored vrata dok je poručnik sedeo u stolici za posetioce.

“Gospođo Nojman?“, rekao je detektiv. Prebacivao je mentol bombonu iz jednog obraza u drugi i zbog kuckanja po njegovim zubima Kejt se prisetila zvuka koji je proizvodila njena leva ruka dok se sinoć penjala. Ne, pre dve noći, podsetila se, upotrebivši svu svoju snagu da se usredsredi. Danas je subota. Tvoj život se okončao u četvrtak uveče. Sada je subota.

“Gospođo Nojman? Budni ste?“

Kejt klimnu glavom.

“Možete li da govorite? Možete li da me razumete?”

Ponovo je klimnula.

Poručnik je liznuo usne i pogledao narednika, koji je i dalje odsutno gledao u daljinu. “Dakle, gospođo Nojman, imam nekoliko pitanja”, rekao je poručnik i otvorio notes.

“Doktorka”, reče Kejt.

Poručnik diže obrve. “Hoćete da pozovem neku doktorku? Nije vam dobro?”

“Doktorka”, ponovi Kejt, škrgućući zubima od bola u vilici i vratu dok je govorila. “Doktorka Nojman.”

Policajac blago prevrnu očima i škljocnu hemijskom olovkom. “Dobro — doktorko Nojman... hoćete li mi reći šta se desilo u četvrtak uveče?”

“Recite vi meni“, procedi Kejt.

Poručnik je samo zurio.

Ona udahnu. Prošli su sati od poslednje injekcije i sve je neshvatljivo bolelo. “Recite mi šta se desilo”, rekla je. “Tom je mrtav? Džuli je mrtva? Beba je mrtva?”

Poručnik Piterson je morao drugom rukom da oslobodi svoj članak. Uzdahnuo je i rekao: “Slušajte sad, gospođo — doktorko Nojman. Moj posao je da otkrijem što je više...”

“Da”, reče narednik. Pogled starijeg čoveka prešao je na Kejt. “Da, doktorko Nojman. Vaš bivši suprug je mrtav. Kao i gospođica Strikland. I bojim se da je i vaše usvojeno dete takođe stradalo u požaru.”

Kejt je sklopila oči. Druga tela na kolicima dok su me unosili u kola hitne pomoći na sjaju vatre... ugljenisana koža, pocrnele iskežene usne, sjajni zubi... malo telo u providnoj plastičnoj kesi pravljenoj za mala tela... to nisam sanjala.

Otvorila je oči na vreme da vidi kako poručnik strelja pogledom drugog detektiva. Piterson joj je uzvratio pogled, očigledno ljut. “Žao mi je, doktorko Nojman. Molim vas da primite naše saučešće.” Ponovo je škljocnuo olovkom. “A sada, možete li nam reći šta pamtite o događajima od četvrtka uveče?”

Boreći se da ostane na površini talasa bola iz ruke i lobanje, boreći se sa strujama koje su pretile da je ponovo povuku dole u tamne, željene dubine, Kejt je pažljivo oblikovala svaku reč dok mu je pričala sve što pamti.

Otvorila je oči i bila je noć. Beli pravougaonici na zidovima i sjaj noćne lampe pozadi bili su jedino svetio. O’Rork je spustio knjigu koju je čitao na tom slabašnom svetlu, pa je privukao stolicu. Nosio je isti duks kao i u Bukureštu. “Zdravo“, prošaputao je.

Kejt je tonula u nesvest pa je iz nje izranjala. Usredsredila se da ostane na površini.

“To je zbog udarca u glavu”, rekao je O’Rork tiho. “Doktor je objasnio posledice potresa mozga, ali mislim da nisi bila zaista budna dok je objašnjavao.”

Kejt je pažljivo oblikovala reči u mislima pre nego što je dozvolila da dođu do usta. “Nije... mrtva”, rekla je.

O’Rork se ugrizao za usnu, pa je klimnuo glavom. “Ne, nisi mrtva”, rekao je.

Besno je odmahnula glavom. “Beba..rekla je. Iz nekog razloga, bolelo ju je u vilici i glavi kada bi izgovarala “Dž“ u imenu Džošua. Ipak ga je izgovorila. “Džošua... nije mrtav.”

O’Rork joj je stegao ruku.

Kejt nije uzvratila. “Nije mrtav”, ponovila je, šapućući za slučaj da je neki čovek u crnom iza zavese ili ispred vrata.

“Džošua...“ Od bola joj se zavrtelo u glavi, podvodne struje su ojačale. “Džošua nije mrtav.“

O’Rork je slušao.

“Moraš da pomogneš“, prošaputala je. “Obećaj.”

“Obećavam”, reče sveštenik.

Ken Moberli je došao u nedelju ujutro kada je Kejt bila sama. Uprkos bolu, mogla je da se usredsredi i razgovara. Bol je, međutim, i dalje bio veoma snažan.

Kada je videla direktorovo lice, znala je da će sve uskoro biti još gore.

Uprkos izrazima saučešća, Moberli je bio pun optimizma i tihe vedrine. “Hvala bogu da si ti preživela, Kejt”, rekao je, popravivši naočare i petljajući sa cvećem koje je doneo. Stavio ga je u vazu i raširio. “Hvala bogu da si ti preživela.”

Kejt je spustila ruku na debele zavoje preko leve slepoočnice. Činilo se da se tako sve pomalo smiruje dok govori. “Kene”, rekla je, začuđena što opet vlada sopstvenim glasom, “šta je?”

Ukipio se, još ne puštajući cveće.

“Šta je, Kene? Desilo se još nešto. Reci mi. Molim te.”

Moberli se snuždio. Privukao je stolicu i stropoštao se u nju. Kada je progovorio, iza naočara su se videle suze. “Kejt, neko je provalio u laboratoriju iste noći kada... iste one noći. Podmetnuli su požar u delu za biolaboratorije, razbili pečate, spalili papire, uništili kompjutere, pokrali diskove...”

Kejt je čekala. Neće plakati zbog običnog vandalizma.

“Čandra...”, zaustio je.

“Ubili su je”, rekla je Kejt. To nije bilo pitanje.

Moberli je klimnuo glavom i skinuo naočare. “FBI... o, gospode, Kejt, mnogo mi je žao. Doktor i psiholog su mi rekli da je prerano da ti kažem i...”

“Ko još?“, upitala je Kejt. Ruku je spustila na podlakticu.

Moberli je udahnuo. “Čarli Tejt. On i Suzan su radili dokasno kada su uljezi uspeli da uđu“

“Kulture Džošuinog virusa?”, upita Kejt, lecnuvši se od dodatnog bola koji joj je izazvalo spominjanje njegovog imena. “Džošuini uzorci krvi?”

“Uništeni”, reče Moberli. “FBI misli da su prosuti u kanalizaciju pre nego što je podmetnut požar.”

“Klonirane kopije?”, upita Kejt. Oči su joj bile sklopljene i videla je Suzan Makaj Čandru pognutu nad elektronskim mikroskopom, Čarlija Tejta kako kroz smeh govori nešto iza nje. “Jesu li uzeli klonirane kopije u laboratoriji klase VI?”

“Nema više ničega”, reče Moberli. “Niko nije ni pomislio da u ovoj fazi pošalje kulture van zgrade. Da sam samo...” Glas mu je zastao od bola. Mekim prstima je dodirnuo Kejtinu zdravu ruku. “Kejt, žao mi je. Prošla si kroz pravi pakao, a ovako ti ja samo pogoršavam. Usredsredi se na oporavak. FBI će naći te ljude... ko god da je ovo uradio, FBI će ih naći...”

“Ne”, prošapta Kejt.

“Šta si to rekla?” Moberli se približio a stolica je zaškripala na pločicama. “Šta, Kejt?”

Ona je, međutim, sklopila oči i pretvarala se da je zaspala.

Agenti FBI-ja su došli i otišli, kao i dva doktora, a stigli su i petoro-šestoro prijatelja sa još petoro-šestoro kolega, ali ih je riđokosa bolničarka oterala, i samo je otac O’Rork bio tu kada su poslednji zraci poznog septembarskog sunca obojili istočni zid u narandžasto. Kejt je otvorila oči i pogledala kroz prozor, pored sveštenikove siluete. On je delovao izgubljeno u mislima, naslonjen na radijator ispod prozora. Zalazak sunca je širio niske pruge svetla pravo niz kanjon Sanšajn u zapadno krilo bolnice. Još nije bilo sedam, a bolnicom je vladao onaj mir nedeljne večeri.

“0’Rork?“

Sveštenik se okrenuo i prišao stolici kraj njenog kreveta.

“Hoćeš da mi učiniš jednu uslugu?“, prošaputala je.

“Da.”

“Pomozi mi da nađem ljude koji su ubili Toma i Džuli.. Pocrneli leševi, koža Ijuspava kao pepeo cepanice. Njihova tela manja, skupljena od vatre. Krte ruke dignute u bokserskom gardu. Sjaj zuba u kezu bez usana.

“Da“, reče O’Rork.

“Još“, prošapta Kejt, grabeći zdravom rukom i gipsom leve ruke njegovu krupnu šaku. “Pomozi mi da nađem Džošuu.”

Osetila je njegovo oklevanje.

“Ne“, rekla je, glas joj je postao jači od šapata, ali još je vladala njime, još nije bio histeričan. “Izgoreli leš deteta nije bio Džošua... bio je prevelik. Veruj mi. Hoćeš li mi pomoći da ga nađem?“

Sveštenik je oklevao još samo nekoliko sekundi pre nego što joj je ponovo stegao šaku. “Da“, rekao je. A onda, posle trenutka u kome je sunčeva svetlost izbledela sa istočnog zida i pogled kroz prozor iznenada postao mračniji: “Da, pomoći ću.“

Kejt je zaspala držeći ga za ruku.

Dvadeseto poglavlje

Kejt je izašla iz bolnice u ponedeljak, 30. septembra, mada ju je glava i dalje jezivo bolela, leva ruka bila u gipsu a doktori hteli da ostane bar još dvadeset četiri časa. Osećala je da ne može sebi dozvoliti da provede dvadeset četiri časa u krevetu.

Pošto je deo kuće koji nije izgoreo bio oštećen od dima i vode i zato što se u tu kuću ne bi vratila ni po koju cenu, Kejt je uzela sobu u hotelu Harvest haus, nedaleko od CDC-a. O’Rork i drugi prijatelji doneli su nešto njene odeće iz neoštećene sobe u kući, a Kejtina sekretarica Arlin joj je donela i neke nove stvari. Kejt je obukla novu odeću.

Posmrtni ostaci Džuli Strikland, posle autopsije i identifikacije pomoću zubnog kartona, poslati su u Milvoki da se sahrane. Kejt je u ponedeljak uveče telefonom razgovarala s Džulinim roditeljima, pa je sat vremena posle toga ležala u mraku hotelske sobe. Želela je da plače, bilo joj je potrebno da plače, ali nije mogla.

Tomovo telo je kremirano u utorak, 1. oktobra. Jednom je rekao prijateljima da želi da mu pepeo razveje vetar duž

Stenovitih planina u sredini države, pa je posle prepune komemoracije u bolderskom pogrebnom zavodu karavan od gotovo četrdeset vozila, većinom terenaca, krenuo za Buena Vistu, da mu ispuni želju. Kejt se nije osećala dovoljno dobro da i ona pođe. Otac O’Rork ju je odvezao nazad u hotel. Agenti FBI-ja su nastavili da dolaze u hotel i beskrajno je ispituju o svim detaljima. Kao da veruju u njenu priču o ljudima u crnom, verovatno Rumunima koji su pokušali da otmu rumunsko dete iz nekih nepoznatih razloga, rekli su da su svi granični prelazi pod posebnom prismotrom. Nisu mogli da joj kažu koga to tačno traže na graničnim prelazima.

Kejt je u utorak uveče razgovarala sa Kenom Moberlijem i saznala je da je Čandrino telo vraćeno njenom mužu u Atlantu. Takođe je čula i pojedinosti o sahrani virologa Čarlija Tejta u Denveru.

“Ispostavilo se da je Čarli bio strastven astronom-amater“, rekao je tiho Moberli preko telefona. “Otišao sam na komemoraciju u nedelju uveče u planetarijum, dole u Denverskom istorijskom muzeju. Čitava služba — kratki govori prijatelja, kratak govor unitarijanskog sveštenika — održani su u planetarij umu, a osvetljavala ih je samo svetlost sazvežđa odozgo. Pošto je govor završen, na nebu je iznenada zasjala zvezda. Čarlijeva udovica — sećaš se Done, Kejt, jelda? — pa, Dona je ustala i objasnila da se svetio te zvezde nalazi četrdeset dve svetlosne godine daleko od Zemlje i da je počelo svoje putovanje one godine kada je Čarli rođen, 1949... možda čak i na dan njegovog rođenja... i stiglo je ove nedelje. Elem, zvezda je postajala sve svetlija i na kraju je odaju ispunilo jako, mlečno svetio... nekako baš kao pred zoru... i mi smo svi izašli pod tim veličanstvenim svetlom. A na nadgrobnom spomeniku piše... pa, epitaf je veoma dirljiv.” Moberli zastade.

“Šta piše, Kene?“, upita Kejt.

Moberli se nakašlja. “Čarli je još odavno sastavio sopstveni epitaf. Glasi: 'Previše sam voleo zvezde da bih se bojao noći.’“ Usledi kratka tišina. “Kejt, jesi li još tu?“

“Jesam“, odgovorila je. “Još sam tu. Kene, čujemo se sutra.“

Kejt je zatražila drugu i podrobniju autopsiju tela deteta nađenog u spaljenoj kući, a okružni patolog isprva nije na to pristao. Telo deteta izneto je iz srušenog dela kuće tek kada je vatra tamo dogorela — Kejt je otkrila da je gotovo sat i po puzala uz strmu padinu sa slomljenom rukom i potresom mozga, i da su je našli baš dok su otkrivali tela — a od detetovog nije ostalo mnogo za analizu: nije bilo zuba za poređenje i nije bilo načina da se odredi uzrok smrti zbog težine opekotina i teških unutrašnjih povreda izazvanih rušenjem zidova i krova. Posle prvobitnog pregleda, kao uzrok smrti navedena je smrt od opekotina i drugih povreda u požaru, pa je sudski patolog prešao na druge autopsije vezane za taj slučaj.

“Uradite je ponovo, i to sada pažljivije”, rekla je Kejt zapanjenom patologu. “Ili ću je uraditi ja. Potreban nam je uzorak krvi, niz rendgenskih snimaka, magnetna rezonanca unutrašnjih organa i uzorci zida želuca i gornjeg dela sistema za varenje. Izuzetno je važno i za istragu FBI-ja i za potragu CDC-a za mogućim virusima... ako drugi put zeznete stvar, obe organizacije će vam skočiti za vrat. Ponovite obdukciju, i to sada pažljivo.”

Patolog je bio ljut, ali je poslušao. U sredu, 2. oktobra, Kejt je donela debeli izveštaj Alanu Stivensu u laboratoriju za snimanje CDC-a. Tu je svima bilo drago što je vide, ali ona nije imala vremena za ćaskanje. Jedva da je pogledala zapečaćene biolaboratorije klase VI gde su ubijeni Čandra i Tejt i čak nije ni sela u sopstvenu kancelariju kada je proverila da su diskete, papiri i izveštaji o projektu stvarno nestali. Sa Alanom se našla u podrumskoj sali za konferencije koja je nedavno okrečena, ali je i dalje smrdela na dim.

“Kejt, stvarno mi je užasno žao...“, počeo je riđokosi tehničar.

“Hvala ti, Alane.“ Pružila mu je izveštaj. “Ovo je uradio okružni sudski patolog. Da li moramo sve da ponovimo?”

Alan je zagrizao usnu dok je listao stranice povezane spajalicom. “Ne“, rekao je naposletku, “zaključci su aljkavo opisani, ali podaci deluju sasvim pouzdano.”

“A da li bi to dete moglo biti Džošua?”

Tehničar je digao naočare na prćastom nosu. “Ova beba je odgovarajućeg pola, odgovarajućeg uzrasta, otprilike odgovarajuće veličine, i nema razloga da verujemo kako se drugo dete nalazilo u kući...“

“Da li bi to mogao biti Džošua, Alane? Pogledaj deo pod naslovom 'uzorci krvi’.”

Klimnuo je glavom. “U slučajevima požara i teških povreda kao što je ovaj nije neobično da u telu ostane malo krvi.”

“Da, znam”, rekla je Kejt što je strpljivije mogla. Nije spomenula da je nekada stažirala u Urgentnom centru niti da je, pre nego što se opredelila za hematologiju, učila kod jednog od najboljih patologa u državi. “Ali da li je moguće da sva krv iscuri ili ispari?”

“Da, to je neobično, moram da priznam”, reče tehničar. “Ali nije nečuveno.”

“U redu”, reče Kejt. Pružila mu je drugu fasciklu s rendgenskim i snimcima sa magnetne rezonance. “Je li ovo Džošua?”

Alan je proveo gotovo trideset minuta proučavajući snimke i upoređujući ih sa odštampanim i slikama pohranjenim na kompjuteru u kontrolnoj sobi. Pošto je završio, vratio se u salu za sastanke. “Dakle?“, upita Kejt.

Lice njenog mladog prijatelja bilo je gotovo očajno. “Ne mogu zasigurno da nađem abnormalnost u zidu želuca... ali vidiš razmere unutrašnjih povreda izazvanih nečim što je palo na dete. Možda potporne grede. Međutim, pravi uzorci tkiva potvrđuju identifikaciju. Hoću da kažem, ćelijska patologija je slična.”

“Slična”, reče Kejt i ustade. “Ali ne obavezno i istovetna kao kod Džošue?”

Alan je skinuo naočare i zaškiljio u njenom pravcu. Lice mu je izgledalo ranjivo i veoma tužno. “Ne obavezno... sa ovakvim obdukcionim nalazom ne mogu biti siguran... to sigurno znaš. Ali izgledi da se dete slične veličine, s tako neobičnom ćelijskom patologijom, nađe u istoj kući...“

Kejt je otišla do vrata. “To samo znači da su žrtvovali jedno svoje”, rekla je.

Alan je smrknuto pogleda. “Jedno čijeV'

“Ništa”, reče Kejt i otvori vrata.

Alan ustade s fasciklama. “Trebaće ti ovo?”

Kejt odmahnu glavom i izađe.

Dete je sahranjeno na divnom groblju blizu Lajonsa, malog naselja u brdima, gde su Kejt i Tom ponekad šetali. Kada je naručila nadgrobni spomenik, prodavač je na trenutak otišao pozadi, pa se vratio s fotokopijom nakićenog kamena sa anđeoskim licem deteta, jagnjetom i upletenim cvetom.

Kejt je odmahnula glavom. “Jednostavan kamen. Bez bilo kakvih ukrasa.”

Prodavač je usrdno zaklimao glavom. “A ime pokojnika koje treba uklesati... ah, da... Džošua Nojman”, rekao je pa se nakašljao. “Hm... čitao sam u novinama o tragediji, doktorko Nojman. Primite moje najiskrenije saučešće.“

“Ne“, reče Kejt a mirnoća njenog glasa natera čoveka da je pogleda iznad naočara. “Neće biti nikakvog imena“, reče ona. “Uklešite samo — Nepoznato rumunsko dete.”

U petak, 4. oktobra, Kejt je sa štednog računa digla ukupno 15.830 dolara, još 2200 sa tekućeg, stavila veći deo gotovine u fascikle s drugim papirima koje je držala u torbi, ostatak novčanica smestila u torbicu, odvezla se taksijem na međunarodni aerodrom Stejplton i ukrcala na Junajtedov let za Njujork, gde će presesti na Pan Amov let za Beč.

Avion je već krenuo kada je čovek u crnom seo na prazno sedište pored nje.

“Kasniš”, reče Kejt. “Pomislila sam da si se predomislio.”

“Nisam”, reče O’Rork. “Obećao sam ti, zar ne?”

Kejt je ugrizla usnu. Njena glavobolja, mada više nije jaka poput migrene kao do pre neki dan, i dalje joj je urlala u glavi kao olujni vetar. Bilo joj je teško da se usredsredi, ali se ipak potrudila. “Je li tvoj prijatelj senator uspeo da se poveže s čovekom u ambasadi u Bukureštu?”

O’Rork klimnu glavom. Bradati sveštenik je izgledao umorno.

“A hoće li taj tip iz ambasade pozvati Lukijana?”

“Hoće”, reče O’Rork. “Obaviće to. Izabrali su nekoga ko nije... hm... nenaviknut na osetljive zadatke.”

“Znači CIA”, reče Kejt. Protrljala je čelo zdravom rukom. “Stalno mi se čini da sam nešto zaboravila.”

O’Rork kao da je proučavao njeno lice. “Sređeno je sve što si tražila u vezi sa putovanjem. Lukijan će znati gde i kada da nas dočeka. Moji prijatelji u Matijinoj crkvi u

Budimpešti stupili su u vezu sa Ciganima. Sve o čemu smo pričali je uređeno.”

Kejt je nastavila da trlja čelo nesvesna da to čini. “Ipak... čini mi se kao da sam nešto zaboravila.”

O’Rork se nagnu bliže “Možda si zaboravila da ti je potrebno vreme za tugovanje.”

Kejt se iznenada povuče, okrenu kao da gleda kroz prozor tokom poletanja, pa onda ponovo pogleda sveštenika. “Ne... osećam to... hoću da kažem, smrti Toma, Džuli i Čandre su u meni kao bol stvarniji od ovoga u glavi ili ruci... ali ne mogu da odvojim vreme da ga još celog osetim. Još ne.”

O’Rorkove sive oči su je proučavale. “A Džošua?”

Kejtine usne se zategnuše. “Džošua je živ.”

Sveštenik gotovo neprimetno klimnu glavom. “Ali ako ne budemo mogli da ga nađemo?”

U Kejtinom tankom osmehu nije bilo topline, nije bilo vedrine, već samo odlučnosti. “Naći ćemo ga. Kunem se grobovima prijatelja koje sam sahranila i Bogom u koga ti veruješ da ćemo naći Džošuu. I da ćemo ga odvesti kući.”

Kejt se okrenula da kroz prozor gleda kako se dolina Kolorada smanjuje iza njih dok su leteli na istok, ali je veoma dugo osećala O’Rorkov pogled na sebi.

Dvadeset prvo poglavlje

Kejt nikada ranije nije bila u Beču, ali su njeni utisci, izmešani i poremećeni zbog promene vremenske zone bili lepi: divna stara arhitektura koja postoji istovremeno s najmodernijom tehnologijom, parkovi, palate i vrtovi koji se smenjuju na kružnim bulevarima starog grada, bogatstvo, efikasnost, čistoća i očigledna briga za estetiku koji traju već vekovima. Pomislila je kako bi volela da se jednog dana vrati u Beč, kada povrati razum.

Ona i O’Rork su stigli nedugo posle svitanja pa su se taksijem odvezli u Hotel de Frans na Šotenteru, blizu Ruzveltovog trga i katedrale za koju je O’Rork rekao da se zove Votivkirhe.

“Nisi prvi put u Beču“, reče Kejt, pokušavajući da se usredsredi uprkos glavobolji i promeni vremenske zone.

“Čak i bogati gradovi poput Beča imaju sirotišta”, rekao je O’Rork. “Evo, da se prijavimo.”

Njihove sobe bile su na petom spratu, u modernom delu hotela, dograđenom dva veka nakon izgradnje stare glavne zgrade. Kejt je trepćući pogledala sivi tepih, sive zidove, nameštaj od tikovine i uređaje iz dvadeset prvog veka.

O’Rork je na nemačkom zahvalio nosaču, pa se okrenuo da ode u svoju sobu kada ga je Kejt pozvala sa vrata.

“Majk... hoću da kažem, oče... sačekaj malo.“

Zastao je u uzanom hodniku. Iza njega su prozori gledali na sive krovove i stara dvorišta.    _

“0’Rork“, reče Kejt, pokušavajući da se vrati s mračnog mesta gde su je vodili tuga i umor, “zaboravila sam da ti dam pare za kartu i... sve ovo.“ Nespretno je mahnula ka hodniku.

Sveštenik je odmahnuo glavom. “Dobio sam pozajmicu od jednog bogatog druga iz detinjstva.” Osmehnuo se prvi put za nedelju dana koje je proveo s njom, pokazujući bele zube naspram tamne brade. “Dejl je pisac, a ionako nikada ništa ne radi sa svim parama koje zgrće. Rado mi je pozajmio koliko je trebalo.”

“Ne, ja ću ti platiti... za sve“, rekla je i čula iscrpenost u sopstvenom glasu. Namršteno ga je pogledala. “Nikada mi nisi rekao dok smo o ovome pričali... gde tvoj biskup ili ko god da ti je šef... gde oni misle da se ti nalaziš?”

O’Rorkov osmeh nije izbledeo. “Na odmoru”, rekao je. “Prvi put posle šest godina. Svi, od njegove ekselencije preko direktora iz SZO sa kojim sarađujem do moje domaćice u Evanstonu, misle da je sjajna ideja što sam napokon uzeo malo slobodnih dana.”

Kejt se umorno naslonila na dovratak. “A kako bi na tvoj ugled uticalo da saznaju da po Evropi putuješ s nekom ženom?”

O’Rork baci ključeve uvis pa ih uz zveket uhvati. On je putovao sa samo jednom malom kožnom torbom i sada je prebacio njen kaiš preko ramena sa uvežbanom lakoćom večitog putnika. “Eh, da me neki stari drugari i profesori iz semeništa vide sada“, rekao je. “Uvek su mislili da sam previše ozbiljan. Ti se sada naspavaj, pa se sutra vidimo na kasnom ručku ili ranoj večeri, kada ustaneš. Važi, Nojmanova?”

“Važi, 0’Rork.“ Gledala ga je kako zvižduće dok ide hodnikom i primetila blago hramanje pre nego što je zatvorila i zaključala vrata.

Sastanak sa Ciganima u Budimpešti bio je zakazan u nedelju uveče, a O’Rork im je rezervisao hidrogliser iz Beča, koji je kretao u osam u nedelju ujutro, 6. oktobra.

“To je poslednji dan kada idu hidrogliseri“, rekao je dok su sutradan šetali parkom Rathaus. “Stiže zima.”

Kejt je klimnula glavom, ali nije zaista u to poverovala. Dan je bio topao, bilo je bar dvadeset stepeni i jarko jesenje lišće u parku i duž Ring štrasea samo je doprinosilo savršenstvu prizora. Kejtino raspoloženje tražilo je kišu i hladnoću.

“Imamo čitav dan“, rekao je sveštenik tiho, kao da nerado prekida njene misli. “Imaš li neku ideju kako da ga provedemo? Ti bi, naravno, trebalo da se odmaraš.”

“Ne“, reče Kejt odlučno. Na pomisao da leži u krevetu u hotelskoj sobi došlo joj je da vrisne od nestrpljenja.

“Pa, Muzej istorije umetnosti ima divnu zbirku umetničkih dela”, rekao je. “A ova godina je u znaku Mocarta.”

“Zar mi nisi rekao da se u tom muzeju nalazi portret pravog Drakule?”, upitala je Kejt. Čitala je sve što je mogla da nađe o istorijskim vladarima Transilvanije još otkako je pre tri meseca prvobitno postavila dijagnozu Džošuine bolesti.

“Da... mislim da jeste”, reče sveštenik. “Hajde, da uhvatimo tramvaj broj 1.”

Na pločici ispod portreta pisalo je VLAD IV TZEPESCH: WOIEVODE DER WALACHEI, GEST. 1477,DEUTSCH 16. JH. Na manjem natpisu ispod slike stajalo je na nemačkom i engleskom: Pozajmljeno iz muzeja Ambras u Insbruku. Kejt je zurila u lice na portretu u prirodnoj veličini.

Kao lekar, njegove krupne, pomalo buljave oči videla je kao mogućnost problema sa štitnom žlezdom, isturenu vilicu i donju usnu kao delove lica koji se ponekad povezuju s mentalnom zaostalošću ili nekim vrstama poremećaja hipofize ili kostiju. Platispondilija?, pitala se. Prepoznatljiva abnormalnost koja se sreće kod displazije timusa i drugih simptoma teške kombinovane imunodeficijencije?

“Surove oči, zar ne?“, reče O’Rork. Sveštenik je stajao s rukama iza leđa i blago se ljuljao na petama.

Kejt je gotovo preseklo njegovo pitanje. “Nisam razmišljala jesu li okrutne”, rekla je. Pokušala je da pogleda portret bez medicinskih predrasuda. “Ne“, rekla je naposletku, “ne vidim surovost u tom pogledu... oholost, naravno. Ali on jeste bio vladar.“

“Vojvoda Vlaške”, složi se O’Rork. “To je ono istinski strašno u njegovim zlodelima — bila su manje-više uobičajena za to doba. Tako su vladari ostajali na vlasti.“ Okrenuo se i posmatrao Kejtin zaneseni pogled. “Stvarno misliš da ovaj Bela Lugoši ima neke veze sa Džošuinom bolešću?”

Kejt se usiljeno osmehnula. “Glupo zvuči, je li? Ali čuo si klinički opis imunorekonstruktivnog procesa kojim se bolest hrani. Pijenje krvi. Produžen životni vek. Neverovatne rekuperativne sposobnosti... gotovo kao autotomija.“

“Šta je to... autoto...?“

“Autotomija je sposobnost nekih reptila poput salamandera da u opasnosti odbace rep, pa da im posle izraste novi“, reče Kejt. Glava ju je manje bolela kada je razmišljala o medicinskim pitanjima. Crna plima tuge takođe se tada povlačila. “Ne znamo mnogo o regenerativnim moćima salamandera... znamo samo da se to dešava na ćelijskom nivou i da zahteva ogromnu količinu energije.”

O’Rork pokaza glavom ka portretu. “A misliš da je Vlad možda u porodičnom stablu imao nekog salamandera?”

Kejt je protrljala čelo. “Zvuči sumanuto. Znam da zvuči sumanuto.” Na časak je sklopila oči. Po muzeju su odjekivali koraci, kašalj, razgovori na nemačkom koji su zvučali grubo kao kašalj i povremeni smeh koji je zvučao jednako sumanuto kao i njena osećanja.

“Hajde da sednemo”, reče sveštenik. Uzeo ju je za ruku i poveo je na sprat, gde su mogli da se naruče kafa i kolači. Izabrao je što dalje od prolaza.

Kejt je na trenutak bila obuzela vrtoglavica, a potom je postala svesna stvari oko sebe dok ju je O’Rork savetovao da popije još gutljaj jake bečke kafe. Nije se sećala kada ju je naručio.

“Stvarno veruješ da legenda o Drakuli može imati neke veze sa Džošuinom... otmicom?” Glas mu je bio tek malo jači od šapata.

Kejt uzdahnu. “Znam da to zvuči besmisleno... ali ako je bolest ostala u porodici... ako je bio potreban retki dvostruki recesivni gen da se manifestuje... a ako je obolelima trebala ljudska krv da prežive...“ Zaustavila se i pogledala u hodnik, ka prostoriji u kojoj je visio portret.

“Mala, vladarska porodica”, nastavio je O’Rork, “kojoj je neophodna tajnovitost zbog prirode njene bolesti i njenih zlodela, a poseduje neophodan novac i moć da eliminiše neprijatelje i sačuva tajnu... čak i da pošalje otmičare i ubice u Ameriku da vrate bebu iz porodice... bebu koja je greškom usvojena.”

Kejt obori pogled. “Znam. Prosto je... suludo.”

O’Rork otpi espreso. “Da“, reče. “Osim ako ne pripadaš crkvi u kojoj već vekovima postoji prepiska o baš takvoj zloj i tajanstvenoj porodici. Porodici koja je poreklom negde iz Istočne Evrope, i postoji negde oko pet vekova.“

Kejt naglo diže glavu. Srce joj je već tuklo i osetila je kako joj se pritisak diže kao oštriji bol u već bolnoj glavi. Nije se obazirala na njega. “Hoćeš da kažeš...“

O’Rork je spustio šolju i digao prst. “To još nije dovoljno da bi potkrepila svoju teoriju”, rekao je. “Osim ako... osim ako je ne povežeš sa čudnom slučajnošću da sam sreo nekoga ko veoma liči na pokojnog Vlada Cepeša.“

Kejt je mogla samo da zuri.

O’Rork iz džepa na kaputu izvadi malu kovertu sa fotografijama u boji. Bilo ih je šest. Pozadina je očigledno bila istočnoevropska... sumorno fabričko naselje... ulica u srednjovekovnom gradu, dačije parkirane na trotoaru. Kejt je intuitivno znala da su fotografije snimljene u Rumuniji. Međutim, pažnju joj je privukao čovek u prvom planu.

Bio je veoma star. To je smesta bilo jasno po njegovom držanju, iskrivljenoj kičmi, utisku da se telo skupilo i izgubilo u prevelikoj odeći. Lice mu se jedva videlo iznad revera skupog kaputa, ispod kratkog oboda šešira. Mada, bez obzira na to što je bilo izoštreno i izbrazdano od starosti i bolesti, bilo je to poznato lice: nije bilo brkova, ali su se videle ista široka donja usna, isturena vilica, oči upale u lobanju koje su ipak izgledale hipertiroidno.

“Ko?“, prošapta Kejt.

O’Rork vrati fotografije u džep kaputa. “Gospodin s kojim sam prvobitno doputovao u Rumuniju pre gotovo dve godine... gospodin čije si ime verovatno čula.“

Dva čoveka su počela da se glasno raspravljaju na nemačkom odmah iza O’Rorkove stolice. Muškarac i žena, sudeći po odeći Amerikanci, stajali su metar dalje i gledali Kejt i sveštenika, očigledno nestrpljivo čekajući sto.

O’Rork je ustao i pružio joj ruku. “Idemo. Znam jedno mirnije mesto.“

Kejt je i ranije videla slike velike panorame; retko ko nije. Međutim, bila je prekrasna kada ju je videla u stvarnosti. Ona i O’Rork su bili jedini putnici u gondoli u koju je bez problema moglo stati dvadesetoro. Gondola iza njih, mada te večeri prazna, bila je zapravo puna stolova sa stolnjacima i priborom. Točak se polako dizao sedamdeset metara do najviše tačke, pa je onda stao dok su se daleko dole ukrcavali novi ljudi.

“Lepa panorama”, rekla Kejt.

“Rizenrad“, rekao je sveštenik, naslonio se na ogradu i pogledao kroz otvoren prozor na krošnje koje su gorele poslednjim sjajem jesenjeg sutona. “To znači divovski točak.“ Dok je to govorio, sjaj oblaka je izbledeo i nebo je počelo da bledi, pa da tamni. Gondola se polako okretala, prošla pored tačke za ukrcavanje i onda se ponovo digla iznad krošnji.

Svetla su se palila po čitavom Beču. Kule katedrale iznenada su se osvetlile. Kejt je videla modernističke tornjeve zgrada Ujedinjenih nacija u daljini ka Dunavu; Suzan Makaj Čandra je jednom pričala Kejt koliko se uzbudila kada je prisustvovala nekoj konferenciju tu u centrali Komisije Ujedinjenih nacija za zarazne bolesti.

Kejt se lecnu, na trenutak sklopi oči pa onda pogleda O’Rorka. “Dobro, reci mi ko je taj čovek.“

“Vernor Dikon Trent. Čula si to ime?“

“Naravno. On je neki milijarder samotnjak u stilu Hauarda Hjuza, koji se obogatio... na čemu ono beše?...

Elektronici? Hotelima? Ima onaj veliki muzej blizu Big Sura, koji je nazvao po samom sebi.“ Kejt zastade. “Zar nije prošle godine umro?“

O’Rork odmahnu glavom. Gondola se spuštala i zvuci atrakcija koje su još radile u zabavnom parku glasnije su se čuli kroz otvoren prozor. Gondola se ponovo digla. “Gospodin Trent je finansirao misiju u kojoj smo ja i još mnogi ljudi — jedna krupna zverka iz SZO-a, pokojni Leonard Paksli sa Prinstona i drugi veliki igrači — došli u Rumuniju neposredno posle revolucije. Bukvalno neposredno posle. Čaušesku se još nije bio ni ohladio. Elem, ja sam se vratio u Ameriku u februaru prošle godine, da pokušam da organizujem crkvenu pomoć za ovdašnja sirotišta, i pre nego što sam otišao iz Čikaga u maju iste godine, pročitao sam da je gospodin Trent doživeo moždani udar i da se nalazi negde na oporavku u Kaliforniji. Međutim, kad sam ga poslednji put video, još je bio u Rumuniji.“

“Tako je“, reče Kejt. “U Tajmu je izašao članak o korporativnoj borbi za kontrolu njegovog carstva. Bio je onesposobljen ali ne i mrtav.“ Stresla se zbog iznenadnog naleta hladnog vetra.

O’Rork je pritvorio prozor. “Koliko ja znam, još nije umro. Međutim, kada smo stigli u Bukurešt, zapanjilo me je koliko gospodin Vernor Dikon Trent liči na onaj stari portret Vlada Cepeša.“

“Porodična sličnost”, reče Kejt.

Sveštenik klimnu glavom.

“Međutim, slika koju smo danas videli je kopija... naslikana čitav vek pošto je Vlad Cepeš živeo. Možda je netačna.“ O’Rork ponovo klimnu glavom.

Kejt je pogledala svetla starog grada. Iz rolerkostera se začuše krici. “Ali ako to jeste porodična sličnost, onda možda ima nekakve veze sa... sa nečim.“ I sama je čula koliko to slabašno zvuči, pa je sklopila oči.

“Rumunija ima oko dvadeset četiri miliona stanovnika”, reče O’Rork tiho. “Površina države iznosi., koliko?., negde oko dvesta četrdeset hiljada kvadratnih kilometara. Negde moramo da počnemo, makar nam sve teorije bile klimave.”

Kejt je otvorila oči. “Da li moraš da izgovoriš ’Zdravo, Marijo’ ili nešto slično kad opsuješ? Mislim, da uradiš neku pokoru?”

Protrljao je obraz, ali se nije osmehnuo. “Sam sebi dajem oprost... pošto ne mogu da dam oslobođenje od greha.” Pogledao je na sat. “Prošlo je šest, Nojmanova. Bolje da nađemo neko mesto za večeru, pa da noćas legnemo ranije. Hidrogliser polazi u osam a Austrijanci su uvek tačni.”

Dvadeset drugo poglavlje

Hidrogliser je bio vitak i zatvoren, u prednjem odeljku bilo je desetak redova sa po pet sedišta sa obe strane, zakrivljeni prozori od pleksiglasa omogućavali su panoramski pogled na obe obale Dunava dok su se motori budili i polako odvajali plovilo od doka. Stari grad brzo se smanjio i za nekoliko trenutaka jedini znaci ljudskog naselja bile su lovačke i ribolovačke kolibe na obe strane reke; onda su i one nestale i na obalama se dizala samo šuma.

Kejt je pogledala red vožnje kompanije za dunavsko rečno brodarstvo, videla da će plovidba do Budimpešte trajati pet sati, pa je rekla je O’Rorku: “Možda je ipak trebalo da idemo tamo pravo avionom.”

Sveštenik se okrenuo na mestu. Nosio je farmerke, teksas košulju i iznošenu kožnu pilotsku jaknu. “Pravo u Bukurešt?”

Kejt odmahnu glavom. “I dalje mislim da me neće pustiti da uđem u zemlju. Ali mogli smo avionom u Budimpeštu.”

“Da, ali s Ciganima se nalazimo tek noćas.” Okrenuo se da gleda južnu obalu dok je hidrogliser ubrzavao na trideset pet čvorova, pa se polako izdigao. Vožnja je bila savršeno ugodna. “Ovako ćemo bar moći da razgledamo prirodu.”

Toplo sunce padalo je na niz sedišta i Kejt je zadremala dok ih je hidrogliser nosio na severoistok, niz krivinu Dunava blizu Bratislave, pa jugoistočno, sve dok mlada žena preko zvučnika nije objavila da desna obala sada pripada Mađarskoj, dok je Čehoslovačka i dalje levo. Šuma duž reke kao da je tu dublje zagazila u jesen, i mnoga su stabla bila gola. Dok su skretali na jug, nebo se naoblačilo i topli zrak sunca koji je padao na Kejt prvo je zgasnuo, a onda potpuno nestao. Zbog iznenadne studeni napolju, iz brodskih grejalica počeo je da duva topao vazduh.

O’Rork se setio da u hotelu naruči da im spakuju ručak, pa su otvorili kutije i jeli salatu i pečenu govedinu dok je Dunav skretao na jug, u Mađarsku. Baš kada su završili ručak, O’Rork reče: “Ovaj kraj je poznat kao Zavoj Dunava. Važan je još od doba Rimljana... Rimljani su zapravo ovde gradili letnjikovce. Tu je vekovima bila granica carstva.”

Kejt je pogledala šumovite rečne obale i lako je mogla da zamisli severoistočnu obalu kao kraj poznatog sveta. Hladni vetar je nosio lišće iznad sive i namreškane površine Dunava.

“Eno”, reče O’Rork i pokaza desno. “To je Višegrad. Mađarski kraljevi su taj zamak sagradili u trinaestom ili četrnaestom veku. Kralj Matija je tu stolovao na vrhuncu renesanse, u petnaestom veku.”

Kejt jedva da je pogledala desno. Videla je drevnu utvrdu na brdu i široki zid koji se spuštao do kule na obali, koja je izgledala još i starije.

“Tu je naš drug Vlad Drakula bio zatočen od 1462. do 1474”, reče sveštenik. “Kralj Matija ga je držao u kućnom pritvoru gotovo do kraja života.”

Kejt se okrenula u sedištu da gleda stari zid i kulu kako nestaju u daljini na desnoj obali. Nastavila je da zuri čak i pošto su utvrđenja nestala s vidika. Na kraju se ponovo okrenula ka svom saputniku. “Znači, ti misliš da nije potpuno sumanuto interesovati se za porodicu Drakula? Iskreno mi reci.“

“Mislim da nisi potpuno luda“, reče on. “Ne potpuno.”

Kejt je odglumila osmeh. “Reci mi nešto”, kazala je.

“Naravno.”

“Zašto znaš toliko toga o toliko tema? Jesi li oduvek bio toliko načitan i informisan?”

Sveštenik se nasmejao — bio je to opušten i iskren zvuk, i Kejt je shvatila da joj se sviđa da ga čuje — pa je počešao kratku bradu. “Ah, Kejt... kada bi ti samo znala.” Nakratko je pogledao kroz prozor. “Odrastao sam u jednom gradiću u centralnom Ilinoisu”, rekao je naposletku. “A nekoliko mojih drugova iz detinjstva bili su zaista pametni.”

“Ako u te drugove iz provincije spadaju senator Harlen i onaj pisac, i te kako se slažem”, reče Kejt.

O’Rork se osmehnu. “O Harlenu bih mogao štošta da ti ispričam ali, da, u našem malom društvu bilo je baš pametne dece. Imao sam druga po imenu Dvejn, koji je... pa, to je jedna druga priča. U svakom slučaju, ja sam bio glupan naše družine.”

Kejt iskrivi lice.

“Ne, ozbiljno”, reče sveštenik. “Sada mi je jasno da sam imao probleme u učenju — verovatno blagu disleksiju — ali sam zbog toga ponavljao četvrti razred, nisam pratio drugare i godinama sam se osećao kao kreten. Tako su i učitelji postupali prema meni.” Prekrstio je ruke, a pogled mu se usredsredio na neku uspomenu. Osmehnuo se. “Pa, moji nisu imali novca da me šalju na koledž, ali sam posle Vijetnama — tačnije rečeno, posle veteranske bolnice — iskoristio Zakon o školovanju veterana da upišem Univerzitet Bredli, a onda i semenište. Čini mi se da od tada neprekidno čitam, valjda da nadoknadim sve one rane godine.“

“A zašto semenište?“, upita Kejt tiho. “Zašto sveštenički poziv?“

Usledila je dugačka tišina. “Teško je to objasniti”, odgovorio je O’Rork naposletku. “Do dana današnjeg ne znam da li verujem u Boga.“

Kejt je začuđena zatreptala.

“Ali znam da postoji zlo“, nastavio je sveštenik. “To sam još davno naučio. I činilo mi se da neko... neka grupa... treba da da sve od sebe da zaustavi to zlo.“ Ponovo se nacerio. “Mi Irci smo često takvi. Zato postajemo panduri, popovi ili mafijaši.”

“Mafijaši?”, reče Kejt.

On slegnu ramenima. “Ako ne možeš da ih pobediš, ti im se pridruži.”

Ženski glas je preko zvučnika objavio da se približavaju Budimpešti. Kejt je gledala kako počinju da se pojavljuju farme i seoske kuće, pa za njima veće zgrade a onda i sam grad. Hidrogliser je usporio pa se spustio; počeli su da poskakuju po talasićima drugih rečnih brodova.

Budimpešta je imala možda najlepšu rečnu obalu koju je Kejt u životu videla. O’Rork je pokazao šest gracioznih mostova preko Dunava, šumovito prostranstvo Margitsigeta koje razdeljuje reku, a onda i sam usnuli grad — stari Budim koji se visoko diže na zapadnoj obali, i mlađu, prostranu Peštu koja se pruža na istoku. O’Rork joj je pokazao prelepu zgradu Parlamenta na peštanskoj strani i opisivao dvorac na budimskoj strani kad su umor i izgubljenost iznenada zapljusnuli Kejt poput velikog talasa. Na časak je sklopila oči, preplavljena tugom, osećajem jalovosti i ubeđenjem da je zauvek istrgnuta iz prostora i vremena.

O’Rork je smesta prestao da priča i blago joj dodirnuo ruku. Motor hidroglisera je brujao dok su usporavali i prilazili molu na peštanskoj strani reke.

“Kada se nalazimo s predstavnikom Cigana?“, upita Kejt, i dalje sklopljenih očiju.

“Večeras u sedam“, odgovori O’Rork. Još joj je dodirivao ruku.

Kejt uzdahnu, potisnu bujicu beznadežnosti dovoljno da bi mogla opet da diše, pa pogleda sveštenika. “Šteta što nije ranije. Hoću da nastavimo. Hoću da stignemo tamo.“

O’Rork je klimnuo glavom i nije rekao ništa više dok je hidrogliser bučno pristajao na kraju te etape njihovog putovanja.

O’Rork im je rezervisao sobe u Novotelu u Budimu, i Kejt se divila tom ostrvu zapadnjačke efikasnosti u bivšoj komunističkoj državi. Zbog Budimpešte je Kejt pomišljala na Bukurešt kakav bi mogao biti za dvadeset pet godina — možda — ako kapitalizam nastavi da se u njemu širi. Kejt nikad nisu zanimale ekonomske teorije, ali je svejedno iznenada pomislila, možda i naivno, da je kapitalizam, ili bar onaj njegov deo koji podstiče individualnu inicijativu, poput nekih oblika života koji će naći načina da opstanu čak i u najmarginalnijim ekološkim nišama sve dok na kraju -bam! — ne dođe do bujanja života. U tom slučaju, znala je, to će narastati i množiti se, sve dok ravnoteža starog i novog, javnog i komercijalnog, estetski prijatnog i standardizovano osrednjeg nestane i svi zamorni, prosečni nusproizvodi kapitalizma postignu da Budimpešta izgleda kao bilo koji drugi grad na svetu.

Međutim, za sada je Budimpešta delovala kao ugodna ravnoteža između poštovanja prema prošlosti i zanimanja za svemoćni dolar — ili forintu, u zavisnosti od slučaja. Bili su prisuni i CNN i Herc i svi drugi vesnici kapitalizma, ali je čak i kratka vožnja taksijem bila dovoljna da Kejt uvidi bogatu mešavinu starog i novog. O’Rork je spomenuo da su Nemci u ratu srušili sve mostove na reci i oštetili zamak na brdu i da su Mađari sa mnogo pažnje sve rekonstruisali.

U svojoj sobi, dok je gledala kroz prozor na auto-put kakav je mogla videti u bilo kom delu Amerike, Kejt je protrljala glavu i shvatila da je sve to zanimanje za lokalne znamenitosti samo način da se udalji od mračne plime koja je nastavila da joj zapljuskuje osećanja. I to, a i način da izbegne napetost zbog skorašnjeg ulaska u Rumuniju.

Iznenadila se što je shvatila da se zaista boji onoga što je čeka — da se boji transilvanske tame koju je naslutila u bolnicama i sirotištima te hladne zemlje — i u toj iznenadnoj, nagloj spoznaji osetila je trunčicu nade da postoji put kojim će ići do mesta gde ima nekih drugih emocija sem tuge, šoka, beznadežnosti i mračne rešenosti da povrati ono što se ne može povratiti.

Začu se kucanje na vratima.

“Spremna?”, upita O’Rork. Njegova pilotska jakna bila je ispucala i izbledela od godina, i Kejt je prvi put primetila da u mreži borića oko sveštenikovih očiju ima i malih ožiljaka. “Možemo da nešto prezalogajimo u hotelu, pa onda da krenemo pravo na sastanak.”

Kejt je duboko udahnula, uzela kaput i prebacila torbicu preko ramena. “Spremna sam“, rekla je.

* * *

Nisu razgovarali tokom kratke vožnje do Trga Adama Klarka, kružnog toka na zapadnoj strani Lančanog mosta, odmah ispod zidina dvorca. O’Rork nije rekao ništa dok su se penjali uspinjačom do same kraljevske palate.

“Hajde malo da razgledamo”, rekao je tiho kada su izašli iz kabine. Uzeo ju je za ruku i poveo pored sjanih uličnih svetiljki ka velikoj statui konjanika malo južnije.

Kejt je sa gradskih mapa znala da je Matijina crkva u suprotnom pravcu, i nije osećala baš nikakvu želju da razgleda, ali je po O’Rorkovom glasu i po napetosti šake kojom ju je držao za ruku znala da nešto nije u redu. Krenula je za njim bez protivljenja.

“Ovo je princ Eugen Savojski”, rekao je on dok su kružili oko divovske statue konjanika iz sedamnaestog veka. Pogled na grad je bio veličanstven: još nije bilo pola sedam, ali je Pešta buknula od svetla i saobraćaja, raznobojno osvetljeni brodovi sporo su plovili Dunavom, a Lančani most je bio osvetljen bezbrojnim sijalicama koje su se presijavale u vodi.

“Onaj čovek blizu stepeništa nas prati”, prošaputa O’Rork kad su obišli iza spomenika. Kejt se polako okrenula. Samo je još nekoliko parova šetalo po svežem predvečernjem povetarcu. Čovek koga je O’Rork pokazao stajao je kod stepeništa blizu uspinjače; Kejt je na trenutak ugledala dugački crni kožni mantil; ispod tirolskog šešira videla je naočari i bradu. Čovek je pažljivo gledao grad preko reke.

Kejt se pretvarala da razgleda mapu. “Siguran si?“, upitala je tiho.

Sveštenik je protrljao bradu. “Mislim da jesam. Video sam ga kako hvata taksi iza nas kod Novotela. Potrčao je da odmah za nama uđe u uspinjaču.”

Kejt je prišla širokoj ogradi pa se naslonila na nju. Jesenji vetar doneo je miris reke, mrtvog lišća i izduvnih gasova automobila. “Ima li još neko?“

O’Rork slegnu ramenima. “Ne znam. Ja sam sveštenik, a ne tajni agent.“ Nagnuo je glavu ka starijem paru koji je šetao jazavičara blizu palate. “I oni nas možda prate... ne znam.“

Kejt se osmehnu. “I pas?“

Dereglija koja je gurala dugačku baržu uz reku pozdravila je grad sa tri dugačka zvuka sirene. Ispod je na Trgu Adama Klarka saobraćaj kružio pa prelazio preko Lančanog mosta, a stop-svetla su se stapala s crvenim neonom na drugoj obali reke.

Kejtin osmeh je izbledeo. “Šta ćemo da radimo?”

O’Rork se naslonio na ogradu pored nje pa je protrljao šake. “Idemo dalje, valjda. Imaš li neku ideju ko bi mogao da te prati?”

Kejt je grickala suvu kožu na usni. Te večeri ju je glava manje bolela, ali ju je leva ruka svrbela ispod gipsa. Bila je toliko umorna da je sam čin održavanja pažnje bio nalik na vožnju automobila po ledu — spor i isprekidan. “Rumunska Sekuritatea?”, prošaputala je. “Cigani? Američki FBI? Mađarski razbojnik koji hoće da nas opljačka? Zašto ne priđemo da ga pitamo?”

O’Rork slegnu ramenima, osmehnu se pa je povede ka gornjoj terasi. Čovek u kožnom mantilu se malčice udaljio od njih i nastavio da opčinjeno gleda Peštu na drugoj obali reke.

Nastavili su da šetaju, ruku podruku — samo još jedan par turista, pomislila je Kejt — pored stanice uspinjače, preko širokog prostora gde je ulični znak govorio Disz ter{7}, pa ulicom za koju je O’Rork rekao da se zove Tarnok utca. Sa obe strane nalazile su se male prodavnice; većina je bila zatvorena, ali se u nekoliko videlo žuto svetio kroz iskićena vrata. Gasne ulične svetiljke širile su prijatan sjaj.

“Evo“, reče O’Rork i povede je desno. Kejt se osvrnu preko ramena, ali ako ih je čovek u kožnom mantilu pratio, sakrio se u senkama. Kočije su se bile naredale duž malog trga i zvuk konja koji žvaću đem i pomeraju kopita čuo se veoma jasno na večernjem vazduhu. Kejt je digla pogled ka neogotskoj kuli male katedrale kad ju je O’Rork poveo ka sporednim vratima.

“Ovo mesto se u stvari zove Uznesenja blažene Device Marije u Budimu”, rekao je i otvorio joj debela vrata, “Ali je svi zovu Matijina crkva. Stari kralj Matija je u legendi verovatno popularniji nego što je bio za života. Pssst..

Kejt je zakoračila u brod katedrale a muzika orgulja je iznenada iz tišine prešla gotovo u krešendo. Zastala je, disanje joj je stalo na tren kad su uvodni akordi Bahove Tokate i fuge u D-molu ispunili tamu koja je mirisala na tamjan.

Unutrašnjost stare Matijine crkve osvetljivale su samo sveće na stalku desno od vrata i jedna velika sveća na oltaru koja je crveno sijala. Okruženje je na Kejt ostavilo utisak velike starosti: čađavi kamen — mada je čađ zapravo mogla biti senka — na ogromnim stubovima, neogotski vitraž iznad oltara, čije boje obasjava samo krvavocrvena svetlost sveće, tamne tapiserije koje vise iznad klupa, velika propovedaonica levo od oltara i tek desetoro ili dvanaestoro ljudi koji tiho sede dok muzika jezdi i odjekuje.

O’Rork ih je poveo kroz prostrani zadnji deo crkve, niz nekoliko kamenih stepenika, pa je stao kod poslednjeg niza klupa u senci levo i iza dela za sedenje u brodu. Kejt je samo sela; O’Rork je uvežbano kleknuo, prekrstio se pa je seo pored nje. Bahova muzika je nastavila da vibrira u toplom vazduhu punom tamjana. Čas kasnije sveštenik se nagnuo ka njoj. “Znaš zašto je Bah napisao Tokatu ifuguV‘

Kejt je odmahnula glavom. Pretpostavljala je da je to učinio u slavu božju.

“To je bio komad za testiranje cevi novih orgulja”, prošaputao je O’Rork.

Kejt je videla njegov osmeh na slabašnom, crvenkastom svetlu.

“Ili starih orgulja, kada smo već kod toga“, nastavio je. “Da je u nekoj cevi ptica napravila gnezdo, Bah je znao da bi ga ovaj komad izbacio.”

U tom trenutku se muzika digla do tačke kad je Kejt osetila vibracije u zubima i kostima. Pošto se kompozicija završila, mogla je samo da još trenutak sedi u tami i pokušava da dođe do daha. Ono malo prisutnih ljudi, sve odreda starci, ustali su, prekrstili se i izašli na sporedna vrata. Kejt je preko ramena gledala kako sedobradi sveštenik u dugačkoj crnoj mantiji zaključava vrata i navlači tešku rezu.

O’Rork joj je dodirnuo ruku pa su zajedno otišli na kraj broda. Sedobradi sveštenik je raširio ruke, on i O’Rork su se zagrlili i Kejt ih je trepćući pogledala — moderni sveštenik u pilotskoj jakni i farmerkama i stariji sveštenik u mantiji gotovo do zemlje, s teškim raspećem koje mu visi oko vrata.

“Oče Janoše“, reče O’Rork, “ovo je doktorka Kejt Nojman, moja draga prijateljica. Doktorko Nojman, moj stari prijatelj otac Janoš Petefi.“

“Oče“, reče Kejt.

Otac Janoš Petefi je Kejt pomalo ličio na Deda Mraza zbog potkresane bele brade, rumenih obraza i svetlih očiju, ali nije bilo ničega dedamrazovskog u načinu na koji je uzeo njenu ruku i nagnuo se da je poljubi. “Drago mi je što smo se upoznali, mademoiselle.“ Akcenat mu je bio više francuski nego mađarski.

Kejt se osmehnula, i zbog poljupca i zbog oslovljavanja, kao da je mlada neudata devojka.

Otac Janoš je pljesnuo O’Rorka po leđima. “Majki, naš... prijatelj Rom čeka.“

Krenuli su za ocem Janošem u zadnji deo katedrale, kroz debelu zavesu koja je služila umesto vrata, pa uz zavojito kameno stepenište.

“Čudesno si svirao, kao i uvek“, reče O’Rork drugom svešteniku.

Otac Janoš se osmehnu preko ramena. Njegova mantija je šušketala po kamenom stepeništu. “Ah... proba pred sutrašnji koncert za turiste. Turisti vole Baha. Više nego mi orguljaši, čini mi se.“

Izašli su u hor. Na jednoj klupi sedeo je krupan čovek. Kejt je naslutila lice oštrih crta i guste brkove ispod vunene kape natučene na oči i meklaud jakne zakopčane do grla.

“Ostaću ako sam vam potreban”, reče otac Janoš.

O’Rork dodirnu svog prijatelja po ramenu. “Nema potrebe. Pričaćemo kasnije.”

Stariji sveštenik klimnu glavom, pokloni se Kejt pa nestade niz stepenište.

Kejt pođe za O’Rorkom do klupe gde je čekao crnomanjasti čovek. Čak i pošto su joj se oči navikle na svetlost sveća u crkvi, tu je bilo veoma mračno.

“Dobroy, doktor Njumen?“ reče čovek O’Rorku, glasom oštrim koliko su mu bile i crte lica. Zubi su mu čudno sijali. Pogledao je Kejt.

“Ja sam doktorka Nojman“, reče Kejt. Odjek Bahove muzike još je vibrirao u njenim kostima, kroz slojeve umora. Morala je da se usredsredi na stvarnost. “Ti si Nikolo Čoaba?“

Ciganin se osmehnu i Kejt shvati da su mu svi prednji zubi presvučeni zlatom. “Vojvoda Čoaba“, reče on grubo.

Kejt pogleda O’Rorka. Vojvoda. Ista reč koja je pisala ispod bečkog portreta Vlada Cepeša.

“Beszel Romany?“, upita vojvoda Čoaba. “Magyarul?“{8} “Nem“, odgovori O’Rork. “Sajnalom. Kerem... beszel angolul?”{9}

Zlatni zubi blesnuše. “Daaa... da..govorim engleski... Dobroy. Dobro došli.“ Naglasak vojvode Čoabe naterao je Kejt da se priseti starog filma s Belom Lugošijem. Protrljala je obraz da se probudi.

“Vojvodo Čoaba“, reče Kejt, “otac Janoš vam je objasnio šta želimo?“

Ciganin ju kratko mrko osmatrao, a onda zlatni zubi blesnuše. “Želi? Igen! Da... hoćete da idete u Rumunija. Došli iz... Egyesult Alamok... Sjedinjenih Država... i idete u Rumunija. Nem?“

“Da“, odgovori Kejt. “Sutra.“

Vojvoda Čoaba se silno namršti. “Sutra?“

“Hetfo“, reče O’Rork. “Sutra. Ponedeljak uveče.“

“Ahhh... hetfo... da, pređemo sutra uveče... Ponedeljak. Sve je... kako kažete... sređeno.” Ciganin mahnu prstima ispred lica. “Sajnalom... moj sin Balan... govori engleski vrlo dobro, ali on... posao. Daaa?“

Kejt klimnu glavom. “A jesmo li se dogovorili oko cene?” Vojvoda Čoaba se zagleda u nju. “Kerem?”

“Mennyibe kerul?“, reče O’Rork. Protrljao je kažiprst i palac. “Penz.“{10}

Ciganin zabaci ruke kao da sklanja nešto iz vazduha. Digao je prst i pokazao u Kejt. “Ezer... ti.“ Pokazao je u O’Rorka. “Ezer... ti.“

“Svako po hiljadu”, reče O’Rork.

“Američkih dolara u gotovom”, reče vojvoda Čoaba, pažljivo izgovarajući reči.

Kejt klimnu glavom. Toliko je otac Janoš ranije javio O’Rorku.

“Odmah”, dodade Ciganin. Zubi mu sevnuše.

Kejt sporo odmahnu glavom. “Po dvesta sada“, reče ona. “Ostatak kad stignemo u Rumuniju.”

Oči vojvode Čoabe blesnuše.

“Ketszaz ejszakat... hm... noćas”{11}, reče O’Rork. “Nyolcszasz erkezeson{12} Okej?”

Kejt je pružila kovertu sa četiri stotine dolara, vojvoda Čoaba ju je digao veštim prstima i smestio je kaput ne pogledavši unutra, pa ponovo usledi zlatni sev. “Okej.” U ruci mu se stvori mapa i on je raširi po klupi.

Kejt i O’Rork se nagnuše bliže. Ciganinov zatupasti prst kucnu po Budimpešti, pa poče da prati železničku prugu na jugoistok. Glas mu je zvučao pomalo hipnotički dok je nabrajao imena usputnih stanica. Kejt je sklopila oči i slušala litaniju okružena mirisom tamjana u tami katedrale.

“Budimpešta... Ujsas... Solnok... Domaendred... Bekeščaba... Lekešhaza...“

Kejt je osećala vibracije sve do nogu kada je Ciganinov prst snažno kucnuo po mapi. “Lekešhaza.“

Dvadeset treće poglavlje

Kejt je znala za Orijent ekspres iz romana Agate Kristi i brojnih filmova: raskošni vagoni, bogate večere, na sve strane luksuzni detalji i otmeni ali tajanstveni putnici.

Ovo je bio Orijent ekspres, ali ne taj Orijent ekspres.

Ona i O’Rork su dosta pre sedam stigli na budimpeštansku železnicu stanicu Keleti. Tu je vladala gužva i buka, bila je to ogromna baraka od gvožđa i stakla koja je podsetila Kejt na gravire železničkih stanica iz prošlog veka. Stanicu na kraju puta — bukureštansku stanicu Gara de Nord — poznavala je zato što su ona i drugi radnici iz Svetske zdravstvene organizacije bili tamo prošlog maja da vide stotine dece beskućnika koja su živela na samoj stanici, spavala u razvaljenim ormarima i prosila od putnika.

Ona i O’Rork su u Ibusu, mađarskoj državnoj turističkoj agenciji, rezervisali za dva kupea prve klase u tom Orijent ekspresu, ali kada su stigli, na raspolaganju je bio samo jedan kupe, a “prva klasa“ je značilo uzan, nezagrejan prostor sa dva ležaja, prljavim umivaonikom sa upozorenjem da voda — ako je ima — nije za piće, i tek dovoljno prostora da O’Rork sedne na umivaonik a Kejt na ležaj, tako da su im se kolena gotovo dodirivala. Nijedno ni drugo nisu se žalili.

Voz se trznuo i krenuo tačno na vreme. Oboje su ćutke gledali kako izlaze iz Budimpešte, pored nizova komunističkih stambenih blokova na periferiji, pa onda kroz slabo osvetljena betonska predgrađa i onda u tamu van grada, kada je voz ubrzao na jug i istok. Vetar je zviždao kroz prozore koji se nisu dobro zatvarali, tako da ni Kejt ni O’Rork nisu skinuli kapute.

“Zaboravio sam da ponesem hranu“, rekao je sveštenik. “Izvini.“

Kejt diže obrve. “Nema vagon-restorana?“ Uprkos bedi “kupea prve klase“ i dalje je zamišljala otmenu večeru sa stolnjacima i vazama punim svežeg cveća.

“Dođi“, reče sveštenik.

Krenula je za njim u uzani hodnik. U vagonu “prve klase” bilo je samo osam kupea i sva vrata su bila zatvorena. Voz se truckao i skakutao dok je ulazio u krivine dvaput brže od svakog američkog voza. Činilo se da će svakog časa iskočiti iz šina.

O’Rork je gurnuo u stranu teška, izgrebana vrata na kraju hodnika; debelo uže je nekoliko puta bilo vezano preko prolaza. “Na drugom kraju je isto”, reče sveštenik.

“Ali zašto...” U Kejt je klaustrofobija narasla kao mučnina.

O’Rork slegnu ramenima. “Ranije sam putovao ovim vozom iz Bukurešta na zapad i isto je u oba pravca. Možda ne žele da drugi putnici dolaze u prvu klasu. Možda je neka mera predostrožnosti. Ali sada smo zatvoreni... možemo da siđemo iz voza kada stane, ali ne možemo iz vagona u vagon. Mada, nije ni važno, pošto vagon-restorana nema.”

Kejt je došlo da zaplače.

O’Rork je kucnuo po prvim vratima. Otvorila ih je narogušena zdepasta tetka.

“Egy uveg sor, kerem“{13} rekao je sveštenik. Kejt je prvu reč čula kao “edž.“ O’Rork je pogledao Kejt preko ramena. “Mislim da nam je potrebno pivo.“

Namrgođena žena je odmahnula glavom. “Nincs Sor... coca-cola... huszforint.”

O’Rork iskrivi lice i pruži novčanicu od pedeset forinti. “Ketto coca-cola” reče i diže dva prsta. “Kusur? Ah... Fel tudya ezt valtani?“

“Nem“, reče namrgođena žena i pruži mu dve flašice koka-kole. Onda zatvori vrata.

Pošto su se vratili u kupe, Kejt je otvorila flaše pomoću švajcarskog nožića koji je dobila od Toma. Pili su kolu, drhtali i gledali kroz prozor kako proleću crna stabla.

“Voz stiže u Bukurešt oko deset ujutro”, reče O’Rork. “Sigurna si da ne želiš da ostaneš u njemu?”

Kejt je zagrizla usnu. “Deluje suludo izaći u gluvo doba noći, zar ne? Misliš li ti da sam luda?“

Sveštenik iskapi piće pa onda zastade pola minuta. “Ne“, reče naposletku. “Mislim da bi naše putovanje moglo da se završi na graničnom prelazu. Lukijan nas je upozorio.”

Kejt je pogledala u tamu dok je voz velikom brzinom ulazio u novu krivinu. “Paranoično je, zar ne?”

O’Rork klimnu glavom. “Jeste... ali čak i paranoični ljudi imaju neprijatelje.”

Kejt diže pogled.

“Šalim se”, reče sveštenik. “Hajde da se držimo plana.”

Kejt je spustila flašu pa se stresla. Nije mogla da zamisli kako bi u tom košmarnom vozu putovala zimi. Jedino svetio bila je slabašna sijalica od deset vati na tavanici. “Šta sprečava Cigane da nas pobiju i opljačkaju?”, upitala je.

“Ništa“, odgovori O’Rork. “Sem činjenice da je Janoš i ranije imao posla s njima i da će prijaviti vlastima ako tek tako nestanemo. Mislim da ćemo biti dobro.”

Farovi voza obasjavali su stabla u prolazu i stvarali stroboskopski efekat. Iznenada se u tami otvorio pašnjak i Kejt se zavrtelo u glavi od naglog nestanka drveća. “Pričaj mi o Ciganima, 0’Rork.“

Sveštenik protrlja šake pa dunu u njih da ih zagreje. “O njihovoj prošlosti ili o ovome danas?”

“O čemu želiš.”

“O evropskim ili rumunskim Ciganima?”

“Rumunskim.”

“Život im nije lak”, reče O’Rork. “Do 1851. bili su robovi.”

“Robovi? Mislila sam da su evropske države mnogo ranije zabranile robovlasništvo.”

“Jesu. Sem Rumunije. Sem za Cigane. Ni u moderna vremena nije im bilo mnogo bolje. Hitler je pokušao da reši 'cigansko pitanje’ tako što ih je ubijao po logorima smrti širom Evrope. Tokom rata ih je u Rumuniji pogubljeno više od trideset pet hiljada, samo zato što su bili Cigani.”

Kejt se namršti. “Nisam znala da su Nemci okupirali Rumuniju u Drugom svetskom ratu.”

“I nisu.”

“Oh“, reče ona. “Nastavi.”

“Pa, na prošlom popisu u Rumuniji se oko četvrt miliona ljudi izjasnilo kao Cigani. Većina međutim ne želi da vlast zna za njihovo poreklo, zbog diskriminacije, tako da ih u zemlji ima oko milion.”

“Kakve diskriminacije?”

“Rumunija u doba Čaušeskua”, rekao je sveštenik, “nije zvanično priznavala Cigane kao posebnu etničku zajednicu — već samo kao podvrstu Rumuna. Zvanična politika je bila ‘integracija’ — što je značilo da su ciganska naselja uništavana, da im nisu izdavane vize, Cigani su građani drugog reda koji rade poslove trećeg reda, u gradovima su napravljena ciganska geta a ciganska sela nisu dobijala sredstva iz budžeta za razvoj, pa su Cigani gledani s prezirom i u stereotipima kakvi su važili za crnce u Americi pre sedamdeset godina.”

“A danas?”, upita Kejt. “Posle revolucije?”

O’Rork slegnu ramenima. “Zakoni i stavovi su manje-više isti. Sama si videla da su većina ’siročića’ koje Amerikanci usvajaju ciganska deca.”

“Da”, reče Kejt. “Deca koju roditelji prodaju.”

“Da. Deca su jedina roba koju ciganske porodice imaju u izobilju.”

Kejt se zagledala u tamu. “Zar nije Vlad Cepeš imao nekakav poseban odnos s Ciganima?”

O’Rork se osmehnu. “To je bilo davno, ali jeste... I o tome sam čitao. Stari Vlad Drakula je imao telohranitelje Cigane, u jednom trenutku čak i vojsku sastavljenu samo od Cigana, i često ih je koristio za posebne zadatke. Kada su se boj ari i drugi zvaničnici digli protiv Drakule, jedini saveznici bili su mu Cigani. Čini se da su čak i tada mrzeli vlast.”

“Ali Vlad je bio vlast.”

“Nekoliko godina”, reče O’Rork. “Ne zaboravi, on je i pre i posle vladavine više vremena proveo bežeći da spase glavu nego što ih je proveo vladajući. Jedino što Drakula nikada nije propuštao da da svojim sledbenicima Ciganima bilo je ono što su oni uvek cenili — zlato.”

Kejt iskrivi lice i privuče torbicu bliže sebi. “Nadajmo se da će sada umeti da cene dve hiljade dolara.”

Otac Majki O’Rork klimnu glavom, pa su sedeli u tišini dok se voz drmusao i čegrtao ka rumunskoj granici.

* * *

Lekešhaza je bio pogranični gradić, ali je O’Rork rekao da se carinski pregled zapravo obavlja u Kurtizi, rumunskom gradu nekoliko kilometara dalje. Rekao je da to podseća na loša stara vremena — sumnjičavi policajci koji pregledaju pasoše lupaju na vrata kupea u ponoć ili zoru, vojnici sa uprtačima, automatskim puškama, psi koji njuškaju ispod vagona i drugi vojnici koji prevrću dušeke i odeću po kupeu dok pretražuju.

Ona i O’Rork nisu sačekali carinu. Većina preostalih mađarskih putnika izašli su u Lekešhazi pa su im se ona i O’Rork pridružili, u gomili su prošli peronom pa se udaljili od uličnih svetiljki kada su izašli iz stanice. Bila je to mala stanica, u malom gradu i dve ulice posle pruge već su se bližili kraju sela. Bilo je veoma mračno. Sa polja iza pustog puta duvao je hladan vetar. Psi su lajali i zavijali.

“To je kafana koju je Čoaba opisao”, reče O’Rork, pokazavši glavom ka zgradi sa zatvorenim vratima i kapcima navučenim preko prozora. Na velikom znaku na prozoru pisalo je ZARVA, i O’Rork je rekao da to znači “zatvoreno”; na manjem znaku je pisalo AUTOBUSZ MEGALLO, ali Kejt nije verovala da će tu noću stati neki autobus.

Zašli su u senku napuštene betonske zgrade preko puta kafane pa su tu stali, cupkajući da se zagreju. “Više izgleda kao decembar nego početak oktobra”, prošaputala je Kejt pošto je prošlo deset ili dvanaest minuta.

O’Rork se nagnuo bliže. Kejt je osetila miris sapuna i paste za brijanje na njegovom obrazu iznad uredno potkresane brade. “Nisi iskusila mađarsku ili rumunsku zimu”, prošaputao je. “Veruj mi, ovo je blag oktobar u istočnoj Evropi.”

Čuli su voz kako polazi i kreće iz stanice uz glasno šištanje pare i čegrtanje vagona. Čas kasnije, policijski automobil je sporo krenuo putem, ali Kejt i O’Rork su bili duboko u senkama i automobil se nije zaustavio.

“Mislim da je možda vojvoda Čoaba resio da su mu četiri stotine dovoljne”, prošaputala je Kejt trenutak kasnije. Ruke su joj se tresle od hladnoće i ozlojeđenosti. “Šta da radimo ako...“

O’Rork joj dodirnu ruku. Kombi je bio star i olupan, jedan far je visio tako da je umesto puta osvetljavao njivu, i zaustavio se na parkingu zatvorene kafane pa je dvaput ablendovao.

“Napred”, prošapta O’Rork.

Vojvoda Nikolo Čoaba ih je odvezao tek nekih deset kilometara iz Lekešhaze pre nego što je skrenuo sa asfaltiranog puta na zemljanu stazu, pored ciganske čerge kakve je Kejt dotad viđala samo u slikovnicama, i onda do jaruge gde se neravna staza završavala.

“Hajde”, reče on, a zlatni zubi su mu sijali na svetlosti baterijske lampe. “Sada hodamo.”

Kejt se teturala i dvaput zamalo pala tokom strmog spusta — javljala joj se sumanuta slika da će čitav put do Rumunije prepešačiti kroz taj mračni kamenjar — ali onda su se spustili na dno jaruge, pa je vojvoda Čoaba isključio baterijsku lampu, i pre nego što je njen vid stigao da se prilagodi, uključilo se desetak farova. Kejt je zatreptala. Šest gotovo novih lendrovera bilo je parkirano ispod kamuflažne mreže okačene na drvene motke. Dvadesetak ili više ljudi — uglavnom odeveni kao Čoaba u debele meklaud kapute i sa šubarama na glavama — sedeli su u vozilima ili stajali naslonjeni na njih. Jedan je iskoračio napred: visok, mršav čovek bez brade i brkova; na sebi je imao debeo vuneni sako a ispod odrpani džemper.

“Moj... chavo... sin“, reče vojvoda Čoaba. “Balan.”

“Drago mi je“, reče Balan s neodređeno britanskim akcentom. “Izvinite što sinoć nisam mogao da dođem sa ocem na sastanak.” Pružio je ruku.

Kejt je pomislila da u njegovom rukovanju ima nečeg trgovačkog. Vojvoda Čoaba je iskezio zlatne zube pa je klimnuo glavom, kao da se ponosi jezičkim sposobnostima svog sina.

“Molim”, reče Balan pa otvori vrata jednog lendrovera. “Put nije dugačak, ali je spor. A pre zore moramo mnogo da odmaknemo od granice.” Uzeo im je torbe i ubacio ih u prtljažnik vozila dok su se Kejt i O’Rork smeštali na zadnje sedište.

Drugi ljudi su posedali u svoje lendrovere uz silnu lupu vratima. Motori zaurlaše. Kejt je gledala kako između stena izlaze žene u dugačkim haljinama i sa uvežbanom brzinom sklanjaju motke i kamuflažne mreže. Balan je sedeo za volanom, njegov otac pored njega, i njihovo vozilo je prvo izašlo na ravniji deo rečne doline. Puta nije bilo. Kejt je gledala preko ramena, ali su farovi drugih lendrovera bili gotovo potpuno prelepljeni crnom izolir-trakom, tako da se iz svakog širila tek tanka pruga svetlosti.

Ve-ce u Orijent ekspresu je bio bedan — jedan od najprljavijih koje je Kejt u životu videla — ali posle dva-tri kilometra truckanja od koga otpadaju bubrezi, bilo joj je drago što ga je posetila pre nego što su stigli u Lekešhazu. Bila bi sramota da čitav karavan stoji dok ona trči iza nekog kamena.

Kejt je bila utonula u nekakav san, ritmično skakutanje je sada postalo gotovo hipnotičko, a onda je Balan upitao: “Ako smem sebi da dozvolim da pitam... zašto ste rešili da u narodni raj uđete na ovakav način?”

Kejt je pokušala da smisli nekakav pametan odgovor, ali nije uspela. Pokušala je da smisli nešto neodređeno, ali joj je um sada bio toliko umoran da su joj se misli kretale kao na usporenom snimku.

“Nismo sigurni da bi nas prihvatili na uobičajeni način“, rekao je O’Rork. Kejt je na tesnom zadnjem sedištu osećala njegovu nogu uz svoju. Na podu oko njih bile su naslagane nekakve kutije.

“Ahhh“, rekao je Balan, kao da to sve objašnjava. “Poznat nam je taj osećaj.“

O’Rork protrlja obraz. “Da li se život Roma u Rumuniji poboljšao posle revolucije?”

Balan pogleda oca pa onda obojica preko ramena pogledaše sveštenika. “Znate kako mi sebe zovemo?”, upita Balan.

“Čitao sam Miklošičev rad”, reče O’Rork. Glas mu je zvučao otežalo od umora. “I bio sam u Indiji, odakle romski jezik verovatno potiče.”

Balan se nasmeja. “Moja sestra se zove Kali — to je staro cigansko ime. Čovek koji želi da je kupi za ženu zove se Angar, što je isto časno cigansko ime. Indija... daaa.”

“Šta obično švercujete?”, upita Kejt. Prekasno je shvatila da to nije diplomatsko pitanje, ali je bila previše umorna da zbog toga brine.

Balan se ponovo nasmeja. “Švercujemo ono na čemu ćemo najbolje zaraditi u Temišvaru, Sibinju i Bukureštu. Nekada smo švercovali zlato, Biblije, kondome, foto-aparate, pištolje, viski... sada nosimo porniće na video-kasetama iz Nemačke. To je vrlo tražena roba u Bukureštu.”

Kejt je pogledala kutije pored O’Rorka i ispod njihovih torbi pozadi.

Vojvoda Čoaba je rekao nešto na rafalnom mađarskom.

“Otac je rekao da smo nekada često švercovali ljude iz Rumunije”, dodao je Balan. “Sada prvi put švercujemo nekoga u Rumuniju.“

Vozili su se po zatalasanim pašnjacima. Prigušena svetla obasjavala su samo jedva primetne kolske tragove između stena i jaraka.

“A ovaj put je siguran?”, upita O’Rork. “Nema opasnosti od graničara?”

Balan se tiho nasmeja. “Siguran je samo koliko platimo mito.”

Činilo se da se satima truckaju u tišini. Počela je kiša, isprva je ledeno sipilo, ali onda je prešla u pljusak, pa je Balan morao da uključi brisač. Kejt se naglo probudila kada se lendrover iznenada zaustavio.

“Tišina”, reče Balan. On i vojvoda Čoaba su izašli i tiho zatvorili vrata.

Kejt je izvila vrat, ali je jedva videla druga vozila koja su se naredala pozadi u niskom rastinju. U blizini je tekla reka; nije je videla, ali je čula vodu kako teče. Spustila je prozor i hladan vazduh je raspršio malo umora koji ju je obuzeo poput magle.

“Slušaj”, prošapta O’Rork.

Tada ga je čula, nekakav veliki dizel-motor. Dvadeset metara iznad njih, oklopni transporter se iznenada pojavio na mostu. Far se uključio na prednjem delu oklopa, ali nije skrenuo ni levo ni desno. Kejt zbog mraka i kiše nije čak ni znala da je pred njima most.

“Oklopni transporter”, prošaputa sveštenik. “Ruske proizvodnje.”

Stiglo je i drugo vozilo, nekakav džip i njegovi farovi su obasjali sivi bok oklopnog vozila. Kejt je videla kišu kao srebrne crtice na svetlu farova. Kroz otvorena vrata džipa ugledala je čoveka kako puši; videla je narandžasti sjaj.

Sigurno nas vide, pomislila je.

Dva vozila glasno su nastavila dalje, i zvuk njihovih motora čuo se još čitav minut ili duže.

Vojvoda Čoaba i Balan su se vratili u lendrover. Bez reči, mladić je pokrenuo vozilo, pa su zagazili u samu reku. Voda se digla samo do polovine točkova. Ljuljalji su se i klimali na nevidljivom kamenju dok su prolazili ispod mosta. Kejt je videla bodljikavu žicu kako se levo i desno od njih spušta do vode, a onda se ograda našla iza njih u tami, pa su jurnuli tako strmom padinom da su točkovi lendrovera proklizavali i zamalo se vratili unazad, ali je onda Balan ipak uspeo da ih izvede preko ivice obale.

“Rumunija”, reče Balan. “Naša otadžbina.” Spustio je prozor i pljunuo.

Kejt je onda spavala, sigurno nekoliko sati i probudila se ponovo tek kada je lendrover ponovo stao. Jedan užasan trenutak nije znala ni gde je ni ko je, ali su je onda tuga i uspomene preklopili kao crni talas. Tom. Džuli. Čandra. Džošua.

O’Rork ju je umirio tako što joj je spustio svoju snažnu šaku na koleno.

“Izlazite”, reče Balan. U njegovom glasu čulo se nešto novo i oštro.

“Jesmo li stigli?”, upita Kejt, ali stade kada vide automatski pištolj u Ciganinovoj ruci.

Nebo je postajalo svetlije dok je Balan vodio nju i O’Rorka dalje od lendrovera. Desetak drugih ljudi stajalo je tu u krugu, a njihovi tamni obrisi delovali su ogromno zbog debelih kaputa i šubara.

Vojvoda Čoaba je nešto brzo govorio sinu na mešavini mađarskog, rumunskog i ciganskog, ali Kejt ništa nije mogla da shvati. Ako je O’Rork razumeo, nije izgledao srećno zbog onoga što je čuo. Balan mu je nešto otresito odgovorio na rumunskom i stariji čovek se ukipio.

Balan je digao pištolj i uperio ga u sveštenika. “Novac“, rekao je.

O’Rork je klimnuo glavom Kejt, a ona pruži kovertu sa ostalih hiljadu šeststo dolara.

Balan ga je brzo prebrojao pa ga bacio ocu. “Sav vaš novac. Brzo.“

Kejt je razmišljala o svim novčanicama u postavi njene torbe. Više od dvanaest hiljada dolara. Uzela je torbu kada je O’Rork rekao: “Ne morate ovo da radite.”

Balan se osmehnuo i sjaj njegovih pravih zuba bio je sablasniji od zlatnog keza njegovog oca. “O, ali moramo”, rekao je mršavi Ciganin. Dodao je nešto na mađarskom i ljudi u krugu su se nasmejali.

O’Rork je sprečio Kejt da otvori torbu tako što joj je dodirnuo ruku. “Ova žena traži svoje dete”, rekao je.

Balan je samo bezizražajno zurio. “Trebalo je bolje da ga čuva.”

O’Rork je zakoračio bliže Ciganinu. “Ukrali su joj ga.”

Balan je slegnuo ramenima. “Mi smo Romi. Mnoga naša deca su ukradena. I mi smo ukrali mnogu decu. To se nas ne tiče.”

“Njeno dete je ukrao strigof, reče O’Rork. “Priculici... vrkolak.“

U krugu ljudi se začuo tih žagor, kao da je hladan vetar dunuo iz rečne doline.

Balan je repetirao pištolj. Zvuk je Kejt bio veoma glasan. “Ako strigoj drži njeno dete”, rekao je Ciganin tiho, “njeno dete je mrtvo.”

O’Rork je načinio još korak ka čoveku. “Njeno dete jeste strigoj “, rekao je.

“Devel“, prošaputa vojvoda Čoaba i diže dva prsta ka Kejt.

“Kada se nađemo s našim prijateljima u Kišineu-Krišu, platićemo vam još hiljadu dolara zbog noćašnje opasnosti”, reče O’Rork.

Balan se prezrivo iskezi. “Ostavimo vaša tela ovde i imamo sav vaš novac.”

O’Rork sporo klimnu glavom. “I tako biste pokazali da Romi ne znaju šta je čast.” Sačekao je trenutak pre nego što je nastavio. Jedini zvuk bio je žubor reke iza njih. “I omogućićete pobedu strigoja i političara koji ih služe. Ako nas pustite, mi ćemo ukrasti dete od strigoja.”

Balan je pogledao Kejt, pogledao sveštenika, pa je onda rekao nešto svom ocu. Vojvoda Čoaba je odlučno odgovorio na mađarskom.

Balan je vratio pištolj u zgužvani sako. “Hiljadu dolara u kešu”, rekao je.

Kao da su stali samo da protegnu noge, ljudi su se vratili u vozila. Kejt je shvatila da joj se ruke tresu dok su ona i O’Rork pratili Balana i njegovog oca nazad u auto. “Šta je strigoj?”, prošaputala je.

“Kasnije.”

O’Rorkove usne su se kretale kada je lendrover krenuo ka slabašnom svitanju i Kejt je shvatila da se on to moli.

Selo Kišineu-Kriš nalazilo se na rumunskom auto-putu E-671 severno od Arada, ali su se lendroveri zaustavili na ivici naselja.

Lukijanova plava dačija čekala je kod napuštene crkve u zapadnom delu gradića, baš gde je i rekao da će biti. Bilo je dovoljno svetla da se vidi mladićev kez kada je ugledao Kejt.

O’Rork je platio Ciganima dok je Kejt nestala u Lukijanovom zagrljaju. Onda se on žustro rukovao sa sveštenikom i ponovo zagrlio Kejt.

“Hej, strava, stvarno ste uspeli. Ušli ste sa ciganskim švercerima. Neverovatno.”

Kejt se naslonila na dačiju i gledala kako lendroveri nestaju nazad u šumi. Ugledala je poslednji odsjaj zlatnog keza vojvode Čoabe. Onda je pogledala Lukijana. Frizura mladog studenta medicine bila je još oštrija, gotovo pankerska, a na sebi je imao bezbol jaknu Oukland rejdersa.

“Kako ste putovali?”, upitao je Lukijan.

Kejt se uvukla na zadnje sedište dačije dok je Lukijan sedao za volan, a O’Rork ubacivao stvari u prtljažnik.

“Ima da spavam sve do Bukurešta”, rekla je i spustila glavu na ispucali skaj sedišta. “Ti vozi.”

Dvadeset četvrto poglavlje

Kejt je ponovo bila u Orijent ekspresu, ali se nije sećala kako je i zašto tu došla. Kupe je bio još manji od onoga u kome su se vozili od Budimpešte do Lekešhaze, a ovaj čak nije imao ni prozor. Ona i O’Rork bili su još stešnjeniji nego ranije, noge su im se gotovo ispreplele dok je on sedeo naspram čaplje na donjem ležaju. Njen ležaj, međutim, bio je veći, i na njemu su bili zlatni pokrivač i ogromni jastuci koje su ona i Tom kupili u Santa Feu pre mnogo godina. A u kupeu je bilo toplije nego pre, mnogo toplije.

Ona i O’Rork ništa nisu govorili dok ih je kloparanje voza ljuljalo napred-nazad i levo-desno. Sa svakim pokretom noge su im se sve više dodirivale — prvo kolena, onda unutrašnji deo kolena i na kraju butine — nisu se trljali jedno o drugo svojom voljom, ali su se dodirivali pasivno, neumitno, uporno, kroz blago ljuljuškanje voza.

Kejt je bilo veoma toplo. Nije nosila vunene pantalone u kojima je prethodno putovala, već laganu smeđu suknju koju je obožavala u srednjoj školi. Suknja joj se zadigla dok su im se noge trljale. Shvatila je da svaki put kada se zanosi napred njeno koleno lagano dodiruje oca O’Rorka između nogu, da njegova noga u farmerkama blago okrzava unutrašnjost njenih butina sve dok je njegovo koleno nije dodirivalo gotovo na istom mestu. Oči su mu bile sklopljene, ali je ona znala da on ne spava.

“Topio je“, rekla je i skinula bluzu koju joj je majka sašila kada se upisala u privatnu srednju školu u Bostonu.

Začulo se kucanje na drvenim vratima i kondukter je ušao da im pregleda karte. Kejt nije bilo stid što na sebi ima samo grudnjak i što joj je suknja zadignuta do bedara — na kraju krajeva to je bio njihov pregrejani i pretesni kupe — ali ju je pomalo iznenadilo kada je videla da je kondukter vojvoda Čoaba. Ciganin im je poništio karte, namignuo joj i pokazao joj zlatne zube. Kejt je čula škljocanje brave kada je izašao.

Otac O’Rork nije otvarao oči dok je Ciganin kondukter bio u kupeu i Kejt je bila sigurna da se sveštenik moli. Onda je Majk O’Rork otvorio oči i ona je postala sigurna da se nije molio.

Gornjeg ležaja nije bilo, postojao je samo dupli donji. Kejt se zavalila nazad na jastuke kada je O’Rork ustao, nagnuo se napred i legao na nju. Oči su mu bile veoma sive i veoma prodorne. Pitala se šta li njene oči otkrivaju dok joj je O’Rork zadizao suknju poslednjih nekoliko centimetara do struka i vešto joj skinuo gaćice niz butine, niz kolena, sa stopala. Nije se sećala da se on skinuo, ali je sada shvatila da on ima samo gaće.

Kejt je prošla prstima kroz O’Rorkovu kosu i privukla njegovo lice uz svoje. “Je li sveštenicima dozvoljeno da se ljube?”, prošaputala je, iznenada u strahu da će on zbog ovoga imati nevolja s biskupom, koji se vozio u susednom kupeu.

“Sve je u redu“, uzvratio je on šapatom, a njegov dah joj je prijao na obrazu. “Danas je petak.“

Kejt su se dopale njegove usne na njenima. Pustila je da joj jezik klizne između njegovih zuba u istom trenutku kada ga je na butini osetila kako je narastao. I dalje ga je ljubila, pa je spustila obe ruke na njegova bedra, zavukla prste ispod lastiša gaća pa ga je povukla ka sebi i naniže toliko veštim pokretom kao da su oboje to godinama uvežbavali.

Nije morala da ga vodi. Posle kratkog oklevanja, usledio je spori topli trenutak u kome je on ušao, a ona ga okružila. Kejt je prešla rukom preko njegovih mišićavih leđa i raširila dlan na toploj oblini njegovog dupeta i privlačila ga bliže, iako nije mogao biti još bliže.

Voz je nastavio da ih ljulja, tako da nijedno nije moralo da se pomera, već samo da se preda blagom njihanju kreveta u vagonu na škljocavoj pruzi kako je ljuljanje postajalo brže, vlažna toplota neodoljivija, nežno trenje žustrije.

Kejt je taman otvorila usta da prošapuće ime Majka O’Rorka kada su se vrata otvorila uz lom brave i vojvoda Čoaba je ušao sa svojim zlatnim kezom. Iza njega su stajala četiri zlokobna čoveka sa crnim kukuljicama.

Neko ju je drmusao za ruku.

Kejt se budila sporo, sva čula su reagovala tromo, osećaji su stizali odvojeno kao turisti sa časovnicima podešenim na različite vremenske zone. Na časak je bila budna i tehnički svesna ali takođe i potpuno dezorijentisana, um joj je bio nasukan u onoj praznini u kojoj nema ega i koju um dozvoljava tek nekoliko sekundi po buđenju iz najdubljeg sna.

Lukijan se nadvijao nad njom, njegovo mladalačko lice obasjavala je mala svetiljka koju je držao.

“Vreme je da se krene u Savez arapskih studenata”, prošaputao je. Onda je spustio lampu i izašao iz sobice.

Kejt se pridigla, osetila umor kako je povlači dok su telesni odjeci njenog sna slabili i nestajali. Nije mogla sasvim da se seti... nešto o Tomu? Ili je to bio O’Rork ili Lukijan? Stresla se od hladnog vazduha u mračnoj sobi.

Uspomena ju je pritisla kao hladni i neželjeni udvarač. Tom. Džuli. Džošua! Osetila je bol u levoj ruci i vazduh je iznenada zagadio smrad dima i pepela. Tuga je pretila da je gurne u hladnu tamu koja ju je okruživala. Uspomene na prošlih nekoliko nedelja nisu bile diskretne slike, već jedinstvena, neodvojiva masa sa užasnom težinom koju je odagnavala samo tako što se usredsređivala na sledeće što mora da se uradi.

Savez arapskih studenata.

Kada se puna svest vratila, Kejt se prisetila da joj to nije prva noć u Bukureštu, uprkos nenaviknutosti na podrumsku sobu u kojoj je spavala, već treća. Padala je kiša. Susnežica je sipala po prozorčiću visoko na zidu. Prisetila se kako kiša nije prestajala tri dana i noći, koliko je već u Bukureštu.

Pogledala je dole i shvatila da je tog popodneva zaspala u somotskim pantalonama i tamnom džemperu. Na izubijanoj komodi kod vrata stajao je komadić ogledala i Kejt ga je koristila da provuče četku kroz kosu, ali je sada i od toga odustala. Prebacila je torbu preko ramena i prešla kod Lukijana u drugu sobu.

Student medicine je našao Kejt i O’Rorku stan u suterenu u uzanoj ulici u starom delu gradu zapadno od parka Čišmiđu. Stan se sastojao od Kejtinog sobička i neokrečene “dnevne sobe“ u kojoj je O’Rork spavao na kauču, tokom onih nekoliko sati koje je tamo provodio. Ve-ce na spratu je bio “privatan” u smislu da niko nije živeo u prizemlju i na prvom spratu zbog “renoviranja” mada Kejt nije videla nikakve radnike ili tragove rada u propalim sobama. Teški metalni radijatori u podrumu bili su hladni i mrtvi kao čelične skulpture; grejao ih je samo mali kamin u Kejtinoj sobi. Lukijan je doneo velik džak uglja i upozorio ih da je grejanje na ugalj i dalje protivzakonito, pa je Kejt pokušala da svoju potrebu za toplotom ograniči na jedan grumen ujutro dok se oblači i na vatricu uveče.

Bilo je veoma hladno.

Kejt je još drhtala dok ju je Lukijan vodio do dačije.

“Gde je O’Rork?”, upitala je. Sveštenik je tog jutra otišao nedugo posle doručka, ali nije rekao kuda ide.

Lukijan je slegnuo ramenima. “Verovatno još traži Popeskua.”

Kejt je klimnula glavom. Zbog neaktivnosti poslednja tri dana bila je na ivici živaca. Nije bila sigurna šta će naći pošto se vrate u Bukurešt — možda neki trag, neki znak Džošuinog prisilnog povratka — ali je u odsustvu bilo kakvog neposrednog traga malo toga činila, već je samo ležala u suterenskoj sobi dok je O’Rork išao u grad. Na prvi pogled to je imalo smisla; nijedno nije imalo vizu, pretpostavljala je da je vlasti pomno traže, a nisu mogli da se obrate za pomoć ni američkoj ambasadi, Unicefu, SZO-u ili nekoj drugoj poznatoj organizaciji.

O’Rork je, međutim, mogao da koristi nekoliko lokalnih katoličkih crkava i bukureštansko središte jedinog franjevačkog reda u Rumuniji, da uspostavi kontakte. A njihov prvi cilj bio je da nađu gospodina Popeskua, upravnika bolnice gde je Kejt radila i gde je našla Džošuu. Nije bilo nekog posebnog razloga da veruje kako je masni mali upravnik deo zavere za otmicu njenog usvojenog deteta, ali je pronalazak Popeskua bilo nešto za početak.

O’Rork ga, međutim, nije našao — njegovi prijatelji sveštenici su se raspitali u bolnici i rečeno im je da je Popesku na odmoru — i frustracija je posle tri dana naterala Kejt da izađe, ako je već nije naterala i u ludilo.

Dačija je krenula posle mnogo petljanja oko kvačila pa su izašli na Bulevar Skitu Magureanu, duž zapadne strane parka Čišmiđu. Uprkos činjenici da je bila tek druga nedelja oktobra, na većini drveća duž ulice nije bilo lišća. Ledena kiša tukla je po vetrobranu a radio je samo brisač na vozačevoj strani i stvarao zvuk kao kada dugački nokat grebe po školskoj tabli.

“Ispričaj mi ponovo za Savez arapskih studenata”, reče Kejt.

Lukijan je pogleda. Lice mu je bilo išarano svetlom povremenih uličnih svetiljki koje su se probijale kroz kišom istačkani vetrobran. Te jeseni je u Bukureštu bilo malo ispravnih uličnih svetiljki, ali je dačija izašla na široki Bulevar Georgea Georgiju-Deža i tu je bilo nešto svetla. Bulevar je bio gotovo pust.

“Arapi studiraju na univerzitetu s punom stipendijom”, rekao je Lukijan, “ali gotovo nijedan ne ide na predavanja. Godine ovde provode menjajući devize i kao posrednici na crnoj berzi. Savez arapskih studenata je centar dobrog dela tih poslova.”

Kejt je pokušala da proviri na ulicu, ali je vetrobran ispred nje bio pokretna slika od ledene kiše. Pogledala je tamni kanal desno kada su skrenuli na još širi Bulevar Splajul Independencej. Neverovatno velika nedovršena predsednička palata videla se preko polja prekrivenih tucanikom i iza visokih ograda. U tom ogromnom zdanju gorela su jedno ili dva svetla, ali ona su služila samo da se naglasi beznadežna i neljudska veličina tog mesta. Kejt se stresla. “A tip s kojim ćemo se naći možda zna nešto o Džošui?“

Lukijan slegnu ramenima. “Moji kontakti kažu da Amadi vrlo pažljivo prati sadašnju nomenklaturu. Sasvim je jasno da im nalazi šta im treba na crnoj berzi. Možda nam se isplati da porazgovaramo..Lukijan ju je pogledao. “Mada, glupo je što si i ti pošla. Mogao bih..

“Hoću da razgovaram s njim”, rekla je Kejt. Njen glas je govorio da nema rasprave.

Lukijan je ponovo slegnuo ramenima. Pokazao je Medicinski fakultet kada su prošli pored njega i ponovo skrenuli na sever, pored niza oronulih studentskih domova, pa onda dugačkom ulicom s mračnim i propalim socijalističkim stambenim zgradama. Poderane zastave lelujale su iz razbijenih prozora a u zidovima je bilo rupa dovoljno velikih da kroz njih prođe čovek. Kiša je malo popustila i Kejt je videla krupne pacove kako beže od njihovih farova. Na ulazu zgrade ispred koje su se zaustavili visila je iskrivljena metalna rešetka.

“Ove zgrade su prazne, je li?“, upita Kejt.

Lukijan odmahnu glavom. “Ne, to je studentski dom za Arape.”

Kejt je spustila prozor i videla slabašno svetio, verovatno petrolejki, iza nekih poderanih zavesa.

Lukijan je pokazao ka nižoj zgradi bez prozora, išaranoj grafitima. “To je Savez studenata. Amadi je rekao da nas tu čeka.“

U hodniku i predsoblju nije bilo svetala. Lukijan je kresnuo upaljač i Kejt je nejasno videla ispucale i prljave pločice i hodnik gotovo pun kartonskih kutija i sanduka. Krenula je za Lukijanom da se provlači između sanduka, pa je shvatila da na kutijama piše PANASONIK, NAJK, SONI i LEVIS. Na kraju hodnika bila su zatvorena metalna vrata. Lukijan je dvaput kucnuo, sačekao trenutak, pa onda kucnuo jednom. Vrata su se uz škripu otvorila, pa on ugasi upaljač i zakorači u stranu da propusti Kejt.

Prostorija je bila velika, bar dvadeset kvadrata a uza zidove je bilo naslagano još kutija i sanduka. Trpezarijski stolovi i plastične stolice bili su nabacani na gomilu na jednoj strani i samo je usamljeni sto s petrolejkom stajao u dnu sobe. Tamnoputi i bradati čovek koji im je otvorio vrata pokazao je ka stolu, pa se povukao nazad u senke.

Za stolom su sedela tri čoveka; dvojica su očigledno bili telohranitelji — kožna jakna, vrat deblji od lobanje, prazan pogled — ali je treći bio onizak čovek sa slabašnom bradicom i ožiljcima od akni vidljivim čak i sa te udaljenosti. Mahnuo je Kejt i Lukijanu da priđu.

“Sedite“, rekao je na engleskom i pokazao im na dve stolice na sklapanje.

Kejt je ostala da stoji.

“Ovo je Amadi“, reče Lukijan. “On i ja smo... i ranije sarađivali.“

Čovečuljak se osmehnuo i otkrio veoma bele zube. “Soni diskmen... Onkio stereo risiver... pet komada leviski 501... četiri para najk patika, uključujući jedne nove najk er... pretplata na Plejboj. Da, sarađivali smo.“

Lukijan iskrivi lice. “Imaš dobro pamćenje.”

Pogled mladog Arapina pređe na Kejt. “Vi ste Amerikanka.”

To nije bilo pitanje, a Kejt nije pokušala da odgovori.

“Šta biste želeli da kupite, madam? Možda novac? Kurs koji mogu da vam ponudim iznosi dvesta pedeset leja za dolar. Zvanični je šezdeset pet leja za dolar.”

Kejt odmahnu glavom. “Hoću da kupim informacije.”

Amadi diže obrvu. “Dobra informacija je uvek retka roba.“

Kejt pomeri torbicu. “Spremna sam da platim za tu robu. Lukijan kaže da služite nomenklaturi.”

Amadijeva obrva ostala je dignuta. Sada se blago osmehnuo. “U ovoj zemlji, madam, svi služe nomenklaturi.”

Kejt je zakoračila bliže stolu. “Imam razloga da verujem kako su pripadnici nomenklature oteli moje usvojeno dete i doveli ga iz Amerike u Bukurešt. Ili bar u Rumuniju. Želim da ga nađem.”

Jedan dugačak čas Amadi nije treptao. Na kraju je rekao: “A zašto... u ovoj zemlji s previše neželjene dece... zašto bi bilo ko, pripadnik nomenklature ili seljak... krao tuđe dete?”

Kejt je izdržala mladićev pogled. Zbog svetla se činilo da su mu dužice potpuno crne. “Nisam sigurna zašto. Moj sin... Džošua... rođen je u Rumuniji pre godinu dana. Mada je bio siroče, neko je želeo da ga vrati ovamo. Neko važan. Neko s dovoljno novca i moći da pošalje svoje ljude u Ameriku. Ako ste čuli za neko dete koje je vraćeno u Rumuniju, ja ću vam platiti za informaciju.”

Amadi je spojio vrhove prstiju. Dva čoveka koja su sedela pored njega bezizražajno su zurila. U sobi je bilo veoma tiho i mirisalo je na začine i jaku kolonjsku vodu.

“Ne znam za takvo dete”, rekao je Amadi sporo. “Ali imam jednog klijenta koji se nalazi veoma visoko u... kako da to nazovemo? Nezvaničnoj nomenklaturi. Ako neko zna za tako nečuven događaj, to je moj klijent.”

Kejt je čekala. Bila je svesna da Lukijan pokušava da joj privuče pogled, ali nije odvajala oči od mladog Arapina. On je progovorio prvi.

“Moj klijent je veoma moćan čovek”, rekao je tiho. “Za mene je velik rizik da vam dam njegovo ime.”

Kejt je sačekala još trideset sekundi pre nego što je rekla: “Koliko?“

“Deset hiljada”, reče Amadi, mirnog lica. “Deset hiljada američkih dolara.”

Kejt je gotovo tužno odmahnula glavom. “Ta informacija nije roba koju tražim. Ništa mi ne garantuje. Taj čovek možda ništa neće znati o mom detetu.”

Amadi je slegnuo ramenima.

“Platila bih pet stotina dolara za njegovo ime”, rekla je Kejt. “Da pokažem svoju spremnost da sarađujem s poštenim čovekom kao što ste vi. Onda, ako vam neka druga informacija postane dostupna... istinski vredna informacija... razgovarali bismo o ozbiljnijim iznosima.”

Amadi izvadi šibice, otvori poklopac i poče da čačka zube. Pogled mu je skrenuo ka ortacima. “Možda sam potcenio važnost te osobe”, rekao je. “Malo ko... ako neko uopšte... zna da je on pripadnik nomenklature. A ipak je na tako visokom položaju da nomenklatura ne radi ništa bez njegovog odobrenja.”

Kejt je udahnula. “Je li taj čovek pripadnik strigoja, kao i nomenklature. Priculici?“ Trudila se da joj glas ostane miran. “ Vrkolak?“

Amadi je zatreptao pa je spustio šibice. Rekao je Lukijanu nešto grubo na rumunskom. Kejt je čula reč strigoj. Lukijan je odmahnuo glavom i ništa nije rekao.

“Šta vi znate o strigojskom vojvodi?”, upitao ju je Amadi.

Zapravo, Kejt nije znala ništa. Kada je pitala O’Rorka za značenje rumunskih i slovenskih reči koje je upotrebio kada je s Ciganima pregovarao o njihovom novcu i životima, sveštenik je odgovorio: “Strigoj se grubo prevodi kao veštac, mada takođe podrazumeva i zle duhove, neupokojene duhove i vampire. Priculici i vrkolak su rumunska i slovenska reč za vampira.” Kada je Kejt pitala O’Rorka zašto su te reči ostavile tako snažan utisak na Cigane, sveštenik je rekao samo: “Romi su sujeveran narod. Uprkos glasinama da su vekovima služili strigoje, oni se boje tih mitskih vladara Transilvanije. Čula si vojvodu Čoabu kako kaže devel kada sam ja nagovestio da Džošua pripada strigojima.”

“A meni je pokazao znak za teranje uroka”, rekla je Kejt. “I onda nas je pustio.” O’Rork je samo klimnuo glavom.

Amadi je ustao i tresnuo dlanom po stolu, tako da se Kejt trgnula iz sanjarenja. “Pitao sam, šta ti znaš o strigojskom vojvodi, ženo?”

Kejt se oduprla porivu da ustukne pred žestinom tog mladog Arapina. “Mislim da su mi oni ukrali dete”, rekla je mirnim glasom. “A ja hoću da ga vratim.”

Amadi ju je dugo streljao pogledom, a onda se nasmejao, i taj zvuk je odjeknuo između betonskih zidova. “Onda dobro”, rekao je. “Zbog tolike hrabrosti, dobićeš ime te osobe za petsto dolara. A u budućnosti ćemo ponovo poslovati... ako poživiš.” Ponovo se nasmejao.

Kejt je izbrojala petsto dolara i držala ih dok Amadi nije izvadio penkalo iz džepa i na cedulji napisao ime i adresu. Lukijan je pogledao ime, pogledao Kejt pa klimnuo glavom. Kejt je pustila novac.

Amadi ih je otpratio do vrata. “Reci svojoj američkoj prijateljici staru rumunsku poslovicu”, rekao je Lukijanu. “Copilul cu mai multe moase romana cu buricul ne taiat.“

Lukijan je klimnuo glavom pa je krenuo mračnim hodnikom.

U dačiji, dok je kiša opet pljuštala, Kejt je počela ponovo da diše. “Prepoznao si ime koje je napisao?”

“Da”, odgovorio je Lukijan, bez svog uobičajenog osmeha. “On je dobro poznat u Bukureštu. Moj otac ga je poznavao.”

“I misliš da bi zaista mogao biti pripadnik te tajne nomenklature?”

Lukijan je krenuo da slegne ramenima, ali se onda zaustavio. “Ne znam, Kejt. Prosto ne znam. Ali sad imamo nešto odakle ćemo početi.”

Klimnula je glavom. “A kakvu mi je ono poslovicu Amadi rekao?”

Lukijan je pokrenuo auto i protrljao obraz. “Copilul cu mai multe moase romana cu buricul ne taiat... to je nešto kao, kako bih rekao? Mnogo babica, kilavo dete? Samo što je doslovan prevod: Kad ima mnogo babica, detetu niko ne preseče pupčanu vrpcu.”

“Ha-ha”, reče Kejt.

Odvezli su se nazad kroz puste ulice u tišini.

O’Rork je čekao u hladnom i polumračnom suterenu. Oči su mu bile zakrvavljene a brada zarasla, mada se i dalje oblačio u crno svešteničko odelo s kolirom. Sedeo je u provaljenom naslonjaču i samo je pogledao Lukijana dok su njih dvoje palili vatru u susednoj sobi i stavljali lonac supe na rešo.

“Jesi li našao Popeskua?”, upita Kejt.

“Nisam. Čitav dan sam bio u Trgovištu.”

“Trgovištu?” Onda se Kejt prisetila grada sedamdesetak kilometara severozapadno od Bukurešta, gde se nalazilo sirotište iz koga je Džošua prebačen u Bukurešt. “Jesi li našao nešto?”

“Jesam”, reče O’Rork. Glas mu je bio grlen od umora. “Ljudi u sirotištu i dalje nemaju nikakve podatke o Džošuinim roditeljima. Nađen je u uličici iza sirotišta.”

“Prava šteta”, reče Lukijan, srknuvši supu iz varjače. Iskrivio je lice. “Nadam se da vam ne smeta bljutava hrana.”

“Ali jesam podmitio tamošnjeg domara da mi opiše dva čoveka koji su sredili Džošuino prebacivanje iz Trgovišta u Bukurešt”, rekao je sveštenik. “Domar je mogao da ih opiše zato što su lično došli da to završe.”

“I?“, reče Kejt. Izvadila je cedulju iz džepa kaputa. Ako su bogovi milostivi, Lukijan će moći da kaže da li čovek čije ime tu piše odgovara tom opisu.

“Jedan je bio sredovečan, nizak, gojazan, zvaničnog držanja, sa zalizanom kosom i pušio je kamel.”

“Popesku!”, reče Kejt.

“Da“, reče O’Rork. “Čovek sa Popeskuom bio je mlad, takođe Rumun, ali s besprekornim američkim akcentom. Domar je rekao da je čuo mlađeg čoveka kako se na engleskom šali sa upravnikom. Rekao je da je mladić nosio skupe zapadnjačke farmerke... leviske... i američke patike s krivom linijom sa strane. Najk. On i Popesku su odvezli Džošuu u plavoj dačiji.”

Kejt se okrenula i zagledala u Lukijana.

Mladić je spustio varjaču u supu. “Hej”, rekao je . “Hej. U ovoj zemlji ima milion plavih dačija.”

O’Rork je ustao “Moj domar je prisluškivao deo razgovora dok su spremali Džošuu za put”, rekao je tiho. “Mladi Rumun koji je besprekorno govorio engleski rekao je da studira medicinu. Na engleskom se našalio da, ako ne nađe bogatu Amerikanku da kupi bebu, prodaće je za vivisekciju na Medicinskom fakultetu.”

Lukijan se odmakao od rešoa ka vratima. Kejt mu se isprečila na putu.

“Domar je rekao da je Popesku mladića pozvao po imenu dok su brojali novac kojim će podmititi upravnika sirotišta”, rekao je O’Rork. “Zvao ga je Lukijan.”

Snovi o krvi i gvožđu

Moj život se sada sastoji gotovo isključivo od šapata i snova. Snovi su o odavno mrtvim danima i neprijateljima; šapati su u hodniku i na stepenicama, pa čak i u mojoj sobi, kao da sam ja ovde tek leš, i bave se vraćanjem deteta za obred investiture. Šapati sada zvuče samozadovoljno. Govore koliko su bili vešti u nalaženju bebe. Ne govore kako je dete izgubljeno niti koji su ga neprijatelji oteli. Ne mogu da zamisle ili se ne sećaju kakva bi se stravična srdžba obrušila na njih, kakve bi užasne kazne usledile, da sam ja Vlad iz starine i da saznam za toliku nesposobnost potčinjenih.

Nije bitno. Nisam Vlad iz starine. Za to je zaslužno vekovno i decenijsko sporo propadanje i neizbežno gašenje.

Moji snovi su, međutim, uspomene netaknute tokom svih tih vekova, i u snovima prvi put vidim samog sebe. Slušam šapate dok pripremaju poslednje detalje obreda, dok se pripadnici Porodice svađaju oko toga može li njihov otac biti prisutan u takvom, samrtničkom i gotovo nesvesnom stanju. Ali čak i dok osluškujem te šapate, pažnju mi odvlače snovi.

* * *

Mihael Behajm, dvorski pesnik Frederika III, opisao je moj susret s trojicom bosonogih benediktinskih fratara, godine 1461: s bratom Hansom Nosačem, bratom Mihaelom i bratom Jakobom. Behajm je priču čuo od trečeg monaha, brata Jakoba, pa je ta iskrivljena verzija koju je zapisao citirana i prepričavana pet vekova. Nepristrasnost pesnika Behajma može se videti već u naslovu pesme koju je čitao pred carem Svetog rimskog carstva 1463: “Povest o krvoločnom luđaku zvanom Drakula iz Vlaške“.

Malo ko se potrudio da opovrgne priču brata Jakoba prenesenu putem Behajmovogpera. Niko nikada nije čuo čitavu priču. Do sada.

Okolnosti su bile ovakve: U to doba je ljubljanski biskup Sigismund od Lamberga iskoristio sumnju da su fratri iz slovenačke opatije kod Gornjeg Grada prihvatili zabranjene reforme Svetog Bernarda kao izgovor da ih protera i prisvoji njihov samostan. Tri fratra — brat Hans Nosač, brat Mihael i brat Jakob — pobegli su preko Dunava, pa su stigli u franjevački samostan u mojoj prestonici Trgovištu.

Mada sam kasnije iz političkih razloga bio prisiljen da pređem u katoličanstvo, tu ogavnu religiju sam i tada mrzeo, a ni sada mi nije ništa draža. U to doba crkva je bila tek još jedna suparnička sila — i to nemilosrdna — uprkos pokušajima da pobožnošću prikrije svoje pohlepne, grabljive mahinacije. Sumnjam da se to promenilo. A franjevci su bili najgori. Njihov manastir u Trgovištu oduvek mi je bio trn u oku, ali sam ga trpeo zato što bi njegovo uništenje izazvalo više političke štete nego koristi. Običan svet je voleo prenemaganje i molitve franjevaca iako su oni večito kukali, tražili nove priloge i cedili iz naroda i poslednju paru. Vlaška crkva je tada bila — a posebno taj prokleti franjevački manastir koji, neshvatljivo, uprkos mojim ondašnjim velikim naporima, i dan-danas postoji u Trgovištu — parazit natečen od novca koji bi kraljevstvu služio bolje da je završio kod mene.

Franjevci u to doba nisu trpeli benediktince, i slutim da su pružili utočište trojici benediktinskih monaha samo da bi mene ozlojedili. ljesu.

Brata Jakoba, brata Mihaela i brata Hansa Nosača sreo sam milju daleko od njihovog manastira dok sam se iz lova vraćao u dvorac. Njihovo ne baš pokorno držanje me je razljutilo i naredio sam da se onaj po imenu Mihael — najviši od trojice — pojavi na mom dvoru istogpopodneva.

Behajm pripoveda kako sam ga strogim ispitivanjem prestravio, ali smo, zapravo, mršavi fratar i ja lepo popričali uz toplo pivo. Govorio sam tiho i učtivo, i nimalo nisam otkrivao svoje gađenje prema njegovoj poganoj veri. Mojapitanja bila su isključivo učene, teološke prirode. Brat Mihael se zagrevao za svoj prozelitizam kako mu je pivo zagrevalo stomak, mada sam video znake uzbune u njegovim lasičjim očicama kada su pitanja postala ličnije prirode.

“Znači, teret ovozemaljskog života je samo neprijatni uvod u ono što nudi večni život”, upitao sam tiho.

“0, da, moj gospodaru”, složio se brže-bolje mršavi monah. “Naš Spasitelj je to potvrdio.“

“Onda“, nastavio sam, sipajući mu još piva, “neko ko skraćuje taj teški period tako što namučenom smrtniku skrati put do te nagrade pre nego što ovaj nakupi još grehova može se doživeti kao dobročinitelj?“

Brat Mihael nije mogao da suzbije blago mrštenje dok je prinosio pivo usnama. Međutim, njegovo srkanje moglo se tumačiti kao povlađivanje. Tako sam i odlučio da ga protumačim.

“Onda“, nastavio sam, “jedan siroti božji sluga kao što sam ja, koji je poslao mnogo stotina duša — neki kažu hiljade — po tu nagradu,pre nego štogreh može dodatno da ih okalja — da li bi ti rekao da sam ja spasitelj tih duša?“

Brat Mihael je ovlažio već vlažne usne. Možda je čuo za moj ponekad nepredvidiv smisao za humor. Ili je možda pivo počelo da deluje na njega. Koji god bio razlog, nije baš uspeo da se osmehne, mada je pokušao. “Čovek bi mogao da nagovesti tu mogućnost, gospodaru”, rekao je naposletku. “Ja sam samo siroti monah, nesvikao na stroge zahteve logike i teološke rasprave. “

Raširio sam šake i osmehnuo se. “Kao što kažeš, ako prihvatimo to obećanje“, rekao sam srdačno, “onda ima smisla da bi čoveka poput mene, koji je hiljadama duša pomogao da se oslobode zemaljskog tereta, pa, da bi ga trebalo smatrati za sveca zbog svih duša koje je spasao tako što ih je poštedeo novih grehova. Zar se ne slažeš, brate Mihaele?“

Mršavi fratar je ponovo liznuo vlažne usne tako da je još više ličio na lasicu koja je upravo shvatila da je, dok nije pazila, na nju spušten kavez. “Ah. ..hm... svetac, moj gospodaru? To bi se svakako moglo tvrditi, ali... hm... pa, moj gospodaru, svetost je teško i nezgodno dokazati i.... hm...“

Rešio sam da se sažalim na prestravljenog čoveka. “Kaži mi onda ovo“, rekao sam, a glas mi je postao malčice grublji. “Da li bi neko poput mene, čak i ako mi svetost nije zajamčena, mogao naći spasenje kroz Isusa Hrista?“

Brat Mihael se zamalo zagrcnuo od olakšanja što mu je postavljeno to pitanje. “0, da, gospodaru! Spasenje je vaše, baš kao što je i svakog čoveka. Naš Gospod i Spasitelj je svojom smrću na krstu darivao svoju milost, i ta milost se ne može uskratiti ako se tražilac istinski pokaje i želi dapromeni svoju... to jest, gospodine, ako pokajnik želi da prihvati milost i zapovesti našeg Gospoda. “

Klimnuo sam glavom. “A tvoji prijatelji monasi će, naravno, izneti isti sud o mojim izgledima na spasenje?“

Ponovo lasićje žmirkanje. Napokon je uspeo da prozbori: “Sva moja braća poznaju učenje Isusovo i moć božje milosti, gospodaru. “

Osmehnuo sam se — ovog puta iskreno — i naredio mršavom fratru da ostane, pa sam rekao da dovedu njegovu sabraću.

Dugačke večernje senke pružale su se po kamenom podu kada sam ispitao brata Hansa Nosača, nižeg, punijeg čoveka, čije je tonzura izgledala kao da je pravljena baštenskim makazama.

“Gospodine monaše“, rekao sam. “Znaš li ko sam?“

“Naravno“, odgovorio je čovečuljak, dok su dva njegova sabrata napeto posmatrala. Bilo je očigledno da je fanatik. U njegovim očima nije bilo straha i u njima se nazirao plamen pravedništva. U njegovom glasu nije bilo poštovanja, kao ni u držanju. Rešio sam da pređem preko nepoštovanja što mi se nije obratio sa uobičajenim “mojgospodaru”.

“Znaš šta se o meni priča”, upitao sam.

“Znam.”

“Znaš da je to što se priča istina?”

Niski monah je slegnuo ramenima. “Ako ti kažeš da jeste. “

“Jeste”, rekao sam tiho. Krajičkom oka sam video brata Mihaela kako je prebledeo. Brat Jakob, koji je zapravo ličio na Jevrejina, bio je veoma bled i vrlo ukočen. “Istina je”, nastavio sam istim razgovornim glasom, “da sam udarao na muke i pogubio hiljade ljudi, koji većinom nisu bili krivi ni za kakvo delo protiv mene i moje vlasti. Mnoge moje žrtve bile su žene — mnoge od njih trudnice — i mnoge žrtve bile su deca. Mučio sam mnogo takozvanih nevinih žena i dece, odrubio im glavu i nabio ih na kolac. Znaš li zastoje to tako, brate Hanse Nosaču?“

“Ne.“ Debeljuškasti fratar stajao je s rukama stegnutim ispred sebe i blago razmaknutim nogama, kao da sluša ispovest nekog kmeta. Na licu mu se videlo tek blago zanimanje.

“To je tako zato što sam, kao što je Isus bio dobri pastir, ja dobar baštovan”, rekao sam. “Kada u vrtu mora da se oplevi korov, to se ne radi samo na površini. Dobar baštovan mora da kopa duboko da bi iščupao koren koji se pruža daleko ispod zemlje i kojipreti da izrodi novi korov u godinama koje predstoje. Zar to nije tako, brate Hanse Nosaču?“

Monah me je gledao jedan dug čas. Uprkos debeljuškastom stasu, crte lica su mu bile izražene i oštre. “Ja nisam baštovan “, rekao je naposletku. “Ja sam sluga našeg gospoda Isusa. “ Uzdahnuo sam. “Onda mi odgovori na sledeče pitanje, slugo Isusov“, rekao sam, pokušavajući da prikrijem otrov u glasu. “Pošto je sve što se o meni priča istina, da sam svojom rukom pogubio hiljade nevinih žena i dece i da sam naredio pogubljenje drugih hiljada, naređujem ti da mi kažeš kakva me sudbina čeka posle smrti. “

Brat Hans Nosač nije oklevao. Glas mu je bio miran. “Ići ćeš upakao“, rekao je. “Ako pakao bude hteo da te primi. Da sam ja Satana, ne bih mogao da trpim tvoje prisustvo, iako se kaže da su krici prokletih duša na mukama kao muzika za Satanine uši. Ali ti ćeš Satanine sklonosti shvatiti mnogo bolje od mene. “

Bilo mi je teško da sakrijem osmeh. Zamislio sam šta će se pričati i na mom dvoru i na drugim dvorovima kada pošaljem ta tri fratra s magarcima pretovarenim blagom za njihove opatije. Divim se hrabrosti kod svojih neprijatelja.

“Znači misliš da nisam svetac”, upitao sam tiho.

Onda je brat Hans Nosač pogrešio. “Mislim da si lud“, rekao je je svojim dubokim, tihim, pomalo tužnim glasom. “I žalim zbog toga što te je ludilo odvelo u večno prokletstvo.“

Na te reči moje dobro raspoloženje je nestalo. Pozvao sam gardiste i rekao im da drže brata Hansa Nosača, a ja sam uzeo gvozdeni kolac i nabio ga na njega. Nisam žurio da mu pružim kakvu-takvu milost tako što ću mu nabiti kolac između debelih guzova, već sam mu zakucao kratke kočeve kroz uši i oči ijedan duži niz grlo. Još se grčio kada sam mu zakucao dugački metalni ekser kroz stopala i naredio da ga dignu na užetu s kojega je visio glavom nadole kao živina na pijačnoj tezgi. Pozvao sam sve dvorane da to vide.

Onda sam, dok su brat Mihael i brat Jakob stajali bledi i iskolačenih očiju, naredio da dovedu magarca brata Hansa Nosača, pa sam životinju nabio na veliki gvozdeni kolac tu nasred dvora. Taj zahvat je bio glasan i nije bio jednostavan kao što zvuči.

Pošto je to obavljeno, okrenuo sam se ka bratu Jakobu. “Čuo si stavove svogsabrata o mojim izgledima na spasenje”, rekao sam. “Dakle, kakav je tvoj sud o tom pitanju ?“

Brat Jakob se ničice bacio na kameni pod, u potpunoj pokornosti. Brat Mihael mu se tu pridružio tren kasnije.

“Molim te, moj gospodaru”, tresao se brat Jakob, a šake su mu se pružale i tako čvrsto stezale jedna drugu da su postale bele kao netaknuti pergament. “Milost, moj gospodaru! Preklinjem te za milost, u ime Božje!”

Prišao sam im, tako da su moje čizme dodirivale njihove obraze. “U čije ime”, zagrmeo sam. Nisam sasvim glumio bes; još su me ljutile poslednje reči brata Hansa Nosača pre nego što se njegovo samopouzdanje pretvorilo u užasne krike.

Brat Mihael je bio prisebniji. “U tvoje ime, moj gospodaru! Molimo za milost u blagosloveno ime Vlada Drakule! U tvoje ime te preklinjemo!”

Čuo sam strahopoštovanje u glasu obojice kada su njihove molitve našle metu. Digao sam čizmu na vrat brata Jakoba. “A kome ćete se od sada moliti kada želite milost ili božansku pomoć?”

“Našem gospodu Drakuli”, huknuoje brat Jakob. Premestio sam težinu s noge na nogu i nagazio na vrat brata Mihaela. “A koje jedina sila na svetu koja ima moć da usliši ili odbaci tvoje molitve?“

“Moj gospod Drakula!”, uspeo je da izgrca brat Mihael, a vazduh je izleteo iz njega kao iz stare vinske mešine kada sam mu jače nagazio na kičmu.

Usledio je trenutak kada u prepunoj dvorani nije bilo nikakvog zvuka sem kapanja krvi brata Hansa i njegovog magarca. Onda sam digao čizmu sa vrata brata Mihaela, polako otišao i na kraju se sporo spustio na presto. “Noćas ćete otići iz mog grada i moje zemlje”, rekao sam. “Možete da povedete svoje životinje i kolikogod hrane vam treba za put. Ako vas moji vojnici nađu unutar granica Vlaške ili Transilvanije kada se sunce rodi za tri dana od danas, molićete se svom novom bogu — što znači, meni — da vam podari laku smrt, kao bratu Hansu Nosaču ili njegovom magarcu. Sada odlazite! I proširite glas o beskrajnoj milosti Vlada Drakule. “ Otišli su, ali sudeći po lažima koje je brat Jakob posle diktirao klevetniku ipesniku Mihaelu Behajmu, nisu dobro naučili svoju lekciju.

Dvorani koji su bili prisutni tog dana, međutim, jesu. Kao i franjevci koji su ostali u svom manastiru u Trgovištu. Bili su mrgodni, tamo iza manastirskih zidina, ali su od tog dana postali sve tiši.

A pažljivo iskovana legenda o Vladu Drakuli postala je oštrija i zarila se u srca mojih neprijatelja.

Dvadeset peto poglavlje

Kada je O’Rork završio priču, njih troje su ispod svetla što zuji stajali nemo i nepokretno. Lukijan na pola puta između rešoa i vrata, O’Rork u senci pored provaljenog kauča a Kejt najbliže svetiljci. Njen pogled se kretao između umornog sveštenika i mlađeg čoveka, pa se na kraju zaustavio samo na Lukijanu. Pomislila je: Ako krene da bezi, moraćemo da ga jurimo. O’Rork deluje izmoždeno. Moraću sama.

Lukijan nije pobegao.

O’Rork je protrljao neizbrijani obraz. U njegovim očima nije se videla pobeda, već samo tuga.

Ako je Lukijan jedan od njih, pomislila je Kejt, onda znaju gde smo. Ljudi u crnom. Ljudi koji su ubili Toma, Džuli i Čandru. Ljudi koji su oteli Džošuu... Osetila je kako joj srce ubrzava, bila je jedva svesna da joj se pesnice same stežu.

Lukijan se vratio do rešoa, uzeo varjaču i polako počeo da meša supu koja je sada proključala.

Kejt je u tom trenutku želela da ga zadavi. “Je li to istina?“, upitala je. “Lukijane, jesi li to bio ti?“

Da je slegnuo ramenima, tog trenutka bi digla drvenu stolicu i udarila ga u glavu.

Nije slegnuo ramenima. “Da“, rekao je. “Bio sam ja.“ Kratko ju je pogledao, pa je digao varjaču i probao supu.

“Spusti varjaču“, reče Kejt. Shvatila je da se pita hoće li moći da se na vreme sagne ako Lukijan baci na nju šerpu punu vrele supe.

Lukijan je spustio varjaču i zakoračio ka njoj.

O’Rork je stao između njih taman kada je Kejt digla obe pesnice. Lukijan je digao obe šake, otvorenih dlanova.

“Dozvoli da objasnim”, rekao je tiho. Njegov rumunski naglasak bio je izraženiji. “Kejt, ja nikada ne bih uradio ništa da naudim Džošui..

Osetila je kako gubi staloženost i prisetila se kako je povukla obarač kada je čovek u crnom zapretio njenoj bebi pre tri meseca... pre čitave večnosti. Poželela je da sada ima pištolj.

“Ne, ozbiljan sam“, reče Lukijan i pruži ruku pored O’Rorka da je dodirne.

Ona je ustuknula. Lukijan je ponovo digao ruke. “Kejt, moja dužnost je bila da bebu bezbedno izvedem iz zemlje, a ne da joj naudim.”

Činilo se kao da Majki O’Rork nije ni trepnuo tokom čitavog razgovora. Sada je zakoračio u stranu, isključio rešo i pažljivo spustio šerpu na ploču, van Lukijanovog domašaja. “Rekao si da možeš da objasniš.” Prekrstio je ruke. “Objasni.”

Lukijan je pokušao da se osmehne. “Čini mi se da i ti imaš dosta toga da objasniš, pope. Mislim, sigurno nije slučajnost što si...”

“Lukijane!“, prasnu Kejt. “Razgovaramo o tebi.“

Mladić klimnu glavom i ponovo diže ruke, kao da ih savetuje da budu mirni. “Dobro... odakle da počnem?”

“Tvoja dužnost je bila da bebu izvedeš iz zemlje”, rekao je O’Rork. “Kako to misliš, tvoja dužnost? Ko ti je dao tu dužnost? Za koga radiš?”

Kejt je pogledala vrata, kao da je očekivala da će svakog časa upasti agenti Sekuritatee. Nije bilo nikakvih zvukova sem šištanja fenjera i lupe njenog srca.

“Ne radim ni za koga”, reče Lukijan. “Radim sa grupom koja se godinama... vekovima bori za slobodu.”

Kejt je ispustila prezriv zvuk. “Ti si član pokreta otpora. Borac za slobodu. Nije nego. A protiv tiranije se boriš tako što otimaš bebe.”

Lukijan ju je pogledao. Oči su mu bile veoma sjajne. “Tako što otimam bebe od tirana.”

“Objasni”, reče otac O’Rork.

Lukijan je uzdahnuo pa se zavalio na kauč. “Možemo li svi da sednemo?”

“Ti sedi”, rekla je Kejt i prekrstila ruke da joj se ne bi tresle. “Sedi i pričaj.”

“Dobro”, rekao je Lukijan. Ponovo je duboko udahnuo. “Ja pripadam grupi koja je vodila otpor protiv Čaušeskua dok je bio na vlasti. Pre toga su se moji otac i majka borili protiv Antoneskua i nacista.”

“Tako što otimate bebe”, prekinula ga je Kejt. Nije uspela da spreči drhtanje u svom glasu.

Lukijan ju je pogledao. “Samo kada pripadaju strigojskom vojvodi.”

O’Rork je prebacio težinu, kao da mu veštačka noga zadaje bol. Lice mu je izgledalo veoma snažno na svetlosti fenjera. “Objasni.”

Lukijan se grčevito osmehnuo. “Vi znate za strigoje”, rekao je. “Vi franjevci se protiv njih borite vekovima.”

“Lukijane”, reče Kejt i stade između njih, “zašto si uzeo Džošuu iz sirotišta u Trgovištu? Da li si radio za Popeskuove ljude?”

Mladić se nasmejao, ovog puta opuštenije. “Kejt, niko ne radi za Popeskua. Taj medicinski makro radi za svakoga ko mu plati. Mi smo mu platili.”

“Ko ste to vi?“, prasnu Kejt.

“Red. Društvo kome moja porodica pripada već vekovima. Naša borba nije bila samo za politički opstanak naše zemlje već i za opstanak njene duše. Iza Caušeskua, iza prethodnih komunističkih režima, iza Jona Antoneskua, iza svih njih... stajali su strigoji. Zla bića koja hodaju kao ljudi, ali nisu ljudi. Mračni savetnici. Oni koji imaju moć da iscrpu budućnost naše države kao što su nekada crpli krv našeg naroda.”

“Vampiri”, reče Kejt. Pažnja joj je u tom trenutku bila toliko usredsređena na Lukijana, da je rub vidnog polja počeo da joj tamni.

Mladić ovog puta jeste slegnuo ramenima. “To je zapadnjačko ime. Veći deo legende potiče od vas... oštri zubi... crni plašt... Bela Lugoši i Kristofer Li. Vaš nosferatu i vampiri su priče za plašenje dece. Naši strigoji su sasvim stvarni.”

Kejt je shvatila da brzo trepće. “Zašto bismo ti verovali?”

“Ne moraš da mi veruješ, Kejt. Ti si bila osoba koja je mogla sama da otkrije istinu o strigojima. Hajde... reci mi šta ste ti i tvoje kolege naučnici otkrili u slavnom američkom CDC-u. Reci mi!” Nije sačekao njen odgovor. “Otkrili ste da detetov imuni sistem ume sam da se oporavlja, da poništi dejstvo čak i teške kombinovane imunodeficijencije... ako dobij a krv.”

Kejt je pokušala da proguta knedlu, ali joj se grlo previše steglo.

“Jeste li uočili mehanizam za upijanje krvi u zidu želuca?”, upitao je Lukijan. “Ja jesam. U leševima njihovih mrtvih i telima njihovih živih... kao što je Džošua. Jeste li uspeli da pratite proces imunorekonstrukcije u T limfocitima i B limfocitima dok retrovirus revitalizuje metabolički put purina? Moram li zaista da vas ubeđujem kako ima ljudskih bića koja regenerišu svoja tela koristeći DNK svojstva iz krvi drugih ljudi? Ili da imaju neverovatne sposobnosti oporavka? Ili da bi mogli — teoretski — da žive vekovima?”

Kejt je liznula usne. “Zašto ste ti i Popesku odveli Džošuu iz sirotišta u Trgovištu? Zašto ste me spojili s njim i potegli veze da ga usvojim?”

Lukijan je uzdahnuo. Glas mu je bio umoran. “Znaš ti dobro odgovor na to pitanje. Videla si medicinsku opremu u ovoj zemlji. Znamo da je bolest strigoja slična HIV virusu. Znamo da strigojski retrovirus ima neverovatna svojstva. Ali ozbiljna analiza genske terapije ne može da se obavi u ovoj zemlji. Gospode, Kejt, videla si naše ve-cee... da li zaista misliš da možemo da izgradimo i vodimo uspešnu laboratoriju klase VI?”

“Ko ste to ’vi’?” upita O’Rork. “Šta je taj ’red’?”

Lukijan je pogledao sveštenika koji se nadnosio nad njim. “Red zmaja.”

Kejt je čula samu sebe kako iznenada hukće. “Čitala sam o tome. Vlad Cepeš je pripadao tom...”

“On ga je obeščastio“, prasnu Lukijan a glas mu je prvi put te noći bio besan. “Vlad Drakul i njegov kopilan su pljunuli na sve što je Red predstavljao... i što i danas predstavlja.”

“A šta to predstavlja?”, upita O’Rork.

Lukijan je skočio na noge toliko naglo da je Kejt pomislila kako će napasti nju i O’Rorka. Umesto toga, mladić je razdrljio košulju i otkrio grudi.

Na njima se presijavala zlatna amajlija: zmaj pruženih kandži, tela savijenog u krugu, na dvostrukom krstu. Amajlija je bila veoma stara, reči urezane na krstu gotovo izbledele. “Samo napred“, reče Lukijan O’Rorku. “Ti znaš latinski.”

“0, koliko je milostiv Bog!“, čitao je O’Rork, nagnuvši se bliže. “Ipravedni i verni.“ Zakoračio je unazad. “Pravedni i verni kome?“

“Verni Hristu koga su okaljali Vlad Drakul i njegov nakot“, reče Lukijan. Zakopčao je košulju jedinim preostalim dugmetom. “Ljudima zbog čije je odbrane Red i osnovan.”

“Odbrane putem krađe beba”, rekla je Kejt krajnje zajedljivim glasom.

Lukijan se naglo okrenuo ka njoj. “Da! Ako je beba sledeći vladar — strigojski vojvoda.”

Kejt se nasmeja. Povlačila se sve dok nije osetila stolicu iza nogu pa se srušila u nju, još se smejući. Stala je tek kada je smeh počeo da liči na jecaje. “Kidnapovao si Drakulinu bebu da bih je ja usvojila..

“Da.” Lukijan je obema rukama popravio crnu kosu. Šake su mu blago podrhtavale. Klimnuo je glavom ka O’Rorku. “Pitaj njega, Kejt. On zna više nego što ti je rekao.”

Pogledala je sveštenika.

“Ovdašnji franjevci vekovima slušaju glasine o strigojima”, rekao je O’Rork. “I o Redu zmaja.”

“Kako da znamo da ti nisi jedan od strigoja?” upita Kejt, ni na sekund ne odvajajući pogled od mladog studenta medicine.

Lukijan zastade. “Jesi li gledala Karpenterov rimejk Stvora Hauarda Hoksa?”

“Nisam.”

“E jebi ga”, reče Lukijan. “Mislim, nije ni bitno. U filmu otkrivaju ko je ljudsko biće tako što drugima testiraju krv.

Ja sam spreman da dam uzorak svoje krvi ako ste spremni i vas dvoje.”

O’Rork diže obrvu. “Ti to ozbiljno misliš, je li?”

“Nego šta nego ozbiljno, pope. Za Kejt mogu da jamčim, ali za tebe nisam toliko siguran.”

“Šta bi test dokazao?”, upita Kejt. “Ako ne pokažeš znake da imaš retrovirus, i dalje bi mogao da radiš za... strigoje.”

Lukijan klimnu glavom. “Naravno. Ali biste bar znali da nisam jedan od njih.”

Kejt uzdahnu i protrlja lice. “Mislim da polako gubim razum.” Pogledala je Lukijana žmirkajući. “Šta je bilo ono s Amadijem večeras... nekakva složena prevara?”

“Ne”, reče Lukijan. “Moj otac i drugi pripadnici Reda već su neko vreme znali za Amadijeve veze sa nomenklaturom strigoja. Ali niko od nas nije mogao da mu priđe.”

“Ali ti si sarađivao s njim.”

“Da bih stekao njegovo poverenje.”

“Znači ime koje nam je dao nije lažno?”, upita Kejt. “Taj čovek je zaista strigoj?”

Lukijan slegnu ramenima. “Poslednjih nekoliko meseci su se i strigoj i i nekoliko preživelih članova Reda povukli i sakrili. Ako je ta osoba strigoj, to objašnjava nekoliko stvari.”

“Ne kažem da verujem u bilo šta od toga”, reče Kejt. “Ali ako je to istina... a ti kažeš da su tvoji roditelji pripadnici Reda zmaja... možeš li nam ti pomoći da nađemo tog čoveka?” Kejt je Lukijanove roditelje srela samo jednom, i to je bilo prijatno popodne uz dobro vino i poslastice iz domaće kuhinje u divnom starom stanu u istočnom Bukureštu. Lukijanov otac, pisac i intelektualac, ostavio je na nju utisak čoveka velike mudrosti i uticaja.

“Strigoji su ubili moje roditelje u avgustu”, reče Lukijan. Glas mu je bio tih. “Većina pripadnika Reda iz Bukurešta otkriveni su i ubijeni. Većina je prosto nestala. Tela mojih roditelja ostavljena su da vise u njihovom stanu, tako da ih nađemo moja sestra ili ja. Kao upozorenje. Strigoji su u ovo doba postali veoma sigurni u sebe.“

Kejt se oduprla porivu da zagrli Lukijana ili da mu dodirne obraz. Možda laže. Svi instinkti su joj govorili da ne laže.

“Pričao si o upravniku bolnice... Popeskuu... u prošlom vremenu”, reče O’Rork.

Lukijan klimnu glavom. “Mrtav je. Policija je našla njegovo telo — i to potpuno beskrvno — iste nedelje kada je gospodin Stanku — tvoj čovek iz Ministarstva — završio na stolu na Medicinskom fakultetu.”

“Zašto bi oni ubili gospodina Popeskua?”, upita Kejt. Odgovor je čula u svojim mislima tren pre nego što je Lukijan ponovo progovorio.

“Pratili su dete... Džošuu... od sirotišta do Popeskuove bolnice. Siguran sam da im je pacov ispričao sve što je znao o tebi... i meni... pre nego što su ga zaklali.”

“I ti si od tada u ilegali?”, upita O’Rork.

“U ilegali sam od dana kada je Kejt otišla”, reče Lukijan. “Savetovao sam svoje roditelje i prijatelje da beže, ali su bili tvrdoglavi... i hrabri.” Lukijan se okrenuo, ali je Kejt ipak prethodno videla da mu na oči naviru suze.

Možda su strigoji dobri glumci, pomislila je. Bila je iznurena. U glavi joj se pomalo vrtelo od upornog mirisa vruće supe.

“Slušaj”, reče Lukijan, raširivši krupne šake na kolenima dok je sedao na naslon kauča. “Ne mogu da ti pokažem druge dokaze da pripadam Redu ili da on postoji, sem ovoga.. Kucnuo se po grudima. “Ali mućni glavom. Da sam strigoj, zašto bih pomogao da se Džošua iznese iz bolnice i onda ti pomogao da ga usvojiš?”

“Mi ne znamo čak ni da strigoji postoje”, reče Kejt.

Lukijan klimnu glavom. “Dobro, ali možda mogu da vam nešto pokažem i da vas uverim.“

Kejt i O’Rork su čekali.

“Prvo ćemo noćas na Medicinski fakultet da uradimo test moje krvi da dokažem da nisam strigoj“, reče Lukijan. “Oprema je primitivna, ali jednostavan interaktivni test može da pokaže da li moja krv reaguje kao da nosi strigojski retrovirus.“

“Džošuin virus”, reče Kejt tiho.

“Molim?”

“Džošuin virus.“ Digla je pogled. “U CDC-u smo mu dali ime po Džošui.“

“Dobro”, reče Lukijan. “Uradićemo jednostavan test na Džošuin virus, a onda ćemo držati pod prismotrom kuću čoveka čije je ime Amadi napisao. Pratićemo ga gde god da krene.”

“Molim?“, reče O’Rork.

“Jer ako je on strigoj“, reče Lukijan, “odvešće nas do drugih. Moj otac je bio ubeđen da je Džošua dete izabrano za obred investiture.., a on će uskoro početi.“

“Šta je..zausti Kejt.

“Objasniću usput dok idemo u fakultetsku laboratoriju”, reče Lukijan. Digao je lonac na rešo i ponovo ga uključio.

“Šta to radiš?”, upita O’Rork.

“Neću praznog stomaka u lov na vampire”, odgovori Lukijan. Nije se osmehivao dok je počeo da meša supu.

Medicinski fakultet je bio mračan, sem južnog krila, gde je čuvar sedeo i dremao. Lukijan ih je kroz vrt prekriven opalim lišćem proveo do vrata za podrum. Na debeloj alci je našao odgovarajući ključ, pa je otključao vrata koja bi, po

Kejtinom sudu, pre pristajala gotskom zamku nego Medicinskom fakultetu.

Podrumski hodnik bio je uzan, prepun izubijanih stolica i prljavih stolova, i smrdeo je na pacovski izmet. Lukijan je poneo baterijsku lampu. Posle nekog vremena otključao je vrata koja su se uz škripu otvorila.

Ko nas čeka unutra?, pomisli Kejt. Pokušala je da uhvati O’Rorkov pogled, ali je sveštenik delovao izgubljeno u mislima.

Činilo se da je ta prostorija stovarište za još drevnije medicinske knjige — Kejt je osetila miris plesni i videla pacovski izmet — sem što su tu bili i ležaj sa ćebetom, svetiljka za čitanje i mali rešo. Kejt je primetila novije američke džepne romane naslagane pored medicinskih knjiga.

“Ovde si živeo?“, upita O’Rork.

Lukijan klimnu glavom. “Strigoji su mi pretresli stan, zastrašili prijatelje, a... za roditelje sam vam ispričao. Međutim, na fakultetu me nisu posebno prilježno tražili.” Osmehnuo se. “Kada bih se vratio na predavanja... otkucalo bi me bar desetak mojih 'prijatelja’ i predavača... ali ovo krilo zgrade je noću prazno.” Ugasio je svetio i poveo ih dalje niz hodnik, pa onda uz dva mračna stepeništa.

Kejt je u laboratoriji rekla: “Ne razumem. Da li strigoji upravljaju policijom i graničarima? Je li i policija deo ovoga?”

Lukijan je zastao u nameštanju mikroskopa i opreme. “Ne”, rekao je. “Ali u ovoj i drugim zemljama, koliko sam čuo... svi pre ili kasnije rade za strigoje. Oni kontrolišu one koji kontrolišu.”

Kejt nije bilo lako da poveruje kako je to radni deo laboratorije Medicinskog fakulteta: videla je nekoliko optičkih mikroskopa iz doba Drugog svetskog rata, naprsle laboratorijske čaše, prašnjave epruvete, ispucale pločice i rasklimatane drvene stolice. Podsećalo ju je na košmarnu verziju srednjoškolske laboratorije iz nekog američkog geta, godinama pošto su napuštene. Samo što je Lukijan zaista rekao da je to fakultetska laboratorija.

“Znači Čaušesku je bio strigoj?”, upita O’Rork.

Lukijan odmahnu glavom. “Čaušesku... oboje Čaušeskuovih... bili su oruđa strigoj a. Primali su naređenja od vođe porodice strigoja.”

“Od mračnog savetnika”, reče O’Rork.

Lukijan naglo diže pogled. “Gde si čuo za taj pojam?”

“Znači postojao je mračni savetnik?”

“O, da”, odgovori Lukijan. Stavio je na sto prastari autoklav pa ga je uključio. “Kejt, nađi neku lancetu.”

Kejt se osvrnula oko sebe tragajući za sterilnim paketićima, ali je Lukijan rekao: “Ne, tamo u umivaoniku.”

U okrnjenoj emajliranoj posudi bilo je nekoliko lanceta. Odmahnula je glavom i pružila posudu Lukijanu. On ju je stavio u autoklav i ovaj je počeo da bruji.

“Ovaj test nije važan”, rekla je. “Ništa ne dokazuje.”

“Ja mislim da jeste”, reče Lukijan. Navukao je crne zavese na prozore i uključio svetio iznad stola s mikroskopima. “Sem toga, hoću da ti pokažem još nešto.” Lukijan je čučnuo ispred malog frižidera i izvadio ampulu. “Standardna čista krv”, rekao je. Pipetom je pripremio tri slajda sa krvlju. Onda je izvadio lancete iz autoklava i izvadio alkohol i vatu ispod pulta. “Ko će prvi?”

“Šta bi trebalo ovde da vidimo?”, reče O’Rork. “Male vampirske trombocite kako skaču na naša krvna zrnca?”

Lukijan se okrenuo ka Kejt. “Hoćeš da objasniš?”

“Kada je Čandra... kada su stručnjaci iz našeg CDC-a izolovali Džošuin virus”, rekla je, “lako je bilo primetiti dejstvo na krv i imunodeficijentne uzorke pre stavljanja u kulturu.

Džošuin virus... to je zapravo retrovirus... vezuje glikoprotein gp 120 za CD4 receptor u pomoćnim T limfocitima..

“Čekaj malo“, reče O’Rork. “Hoćeš da kažeš da je dovoljno da samo pogledaš uzorke krvi ispod mikroskopa i vidiš da li potiču od strigoja?“

Kejt je zastala i pogledala Lukijana. “Nije to tako jednostavno. Ne možemo prosto da pogledamo na okular, ali... da, vidi se razlika kada Džošuin retrovirus reaguje s tuđim krvnim zrncima.”

Lukijan je stavio prvi slajd na mesto. “Jeste li otkrili neverovatan stepen zaraženih zrnaca?” Obraćao se Kejt.

“Procenili smo da iznosi gotovo devedeset devet procenata”, odgovorila je.

“Šta to znači?”, upitao je O’Rork.

Kejt je objasnila. “HIV retrovirus napada otprilike jedan CD4 limfocit na svakih stotinu hiljada. To je mnogo kada shvatite koliko milijardi ćelija imamo. Ali Džošuin virus... pa, on je pohlepan. On pokušava da zarazi sva tuđa krvna zrnca na koja nailazi.”

O’Rork se udaljio od pulta. Lice mu je bilo veoma bledo iznad tamnog odela i kolira. “Ali nije moguće da je toliko zarazno. .. svi bismo postali vampiri... strigoji... da to tako deluje.”

Kejt je naterala samu sebe da se osmehne. “Ne, uopšte nije zarazno, bar koliko znamo. Generiše se u telu domaćina u prisustvu složene recesivno-recesivne fenotipske osobine koju još ne razumemo. Takođe ide zajedno sa imunodeficijencijama kao što je SCID.”

“Što znači?”, upita O’Rork.

Lukijan je odgovorio ne dižući glavu s mikroskopa. “Što znači da biste morali da umirete od retke bolesti krvi da biste stekli praktičnu besmrtnost od iste bolesti. Ne prenosi se.” Digao je pogled. “Mada bismo svi možda želeli da se prenosi. Ko će prvi?“

Kejt napravi gest u značenju “posle tebe”.

“Strava, ortak”, reče Lukijan, oponašajući glas nindža kornjača. Digao je lancetu, bocnuo prst, iscedio dovoljno krvi da je razmaže na pripremljeni slajd, pa je pružio lancete Kejt. “Hoćeš ti imati čast da uzmeš uzorak ocu?“

Kejt je prešla vatom preko O’Rorkovog srednjeg prsta, bocnula ga, pripremila slajd, pa je isto uradila i sebi. “I dalje tvrdim da ovo ništa ne dokazuje”, rekla je.

Lukijan je proveo nekoliko minuta pripremajući uzorke dok je Kejt gledala. “Pa, dokazuje bar da ne možemo da vidimo male vampirske trombocite u mom uzorku”, rekao je napokon, pa se ispravio. Kejt se nagnula i pogledala.

O’Rork je pokazao da njega ne zanima. “Nikad ništa ne mogu da vidim sem svojih trepavica”, rekao je. “Šta mu još radite?”

Kejtin uzorak je završio na sledećem slajdu. “Spremamo ga da proverimo reverznu transkriptazu”, reče Kejt.

O’Rork je zvučao razočarano. “Znači, ne bismo mogli da vidimo male vampirske trombocite, čak i da probamo?”

“Izvini, ortak”, reče Lukijan pa dovuče centrifugu za koju se Kejt činilo da je projektovana u srednjem veku. “Ali analiza ne bi trebalo da potraje dugo.” Uzeo je čistu ampulu. “Sada hoću da uzmem još jedan uzorak.”

Kejt je osetila poriv da pogleda preko ramena. Upitala se šta bi uradila da tamo vidi nekoga kako stoji u senci. “Od koga?”, upitala je.

“Pravo pitanje”, reče Lukijan. Ugasio je svetio i uz svetio baterijske ih poveo hodnikom nazad u podrum, pa onda novim stepeništem u još dublji podrum.

Kejt je prva nanjušila. “Mrtvačnica”, prošaptala je O’Rorku.

Lukijan se zaustavio pred poslednjim vratima. “U redu je. Ovo je stara mrtvačnica. Studenti i profesori koriste onu noviju i manju u zapadnom krilu. Ali ovde se leševi skladište pre nego što ih studenti dobiju. A ovaj prostor ponekad koriste i gradske vlasti kada imaju višak tela po koja niko ne dolazi.”

“Gospodin Stanku iz Ministarstva?”, upita Kejt.

“Da, ovde sam ga video. Ali u onom pismu nisam bio potpuno iskren. Jedan prijatelj iz Reda mi je javio da je Stanku ubijen. Isto kao i za Popeskua.”

“Možemo li da upoznamo tog tvog prijatelja?”, upita O’Rork.

“Ne.”

“Zašto ne?”

“Ubili su ga iste nedelje kada su ubili moje roditelje”, odgovorio je Lukijan. “Odsekli su mu glavu.” Otvorio je vrata i njih troje su ušli u ledeni mrak. U tami su se nazirali goli čelični stolovi s keramičkim lavorima. Nisu bili čisti.

“Znaš”, reče O’Rork ravnim glasom, “mi imamo samo tvoju reč da su ti roditelji ubijeni.”

“Hm-mm“, složio se Lukijan. Pružio je baterijsku lampu Kejt. “Hvala”, rekao je kada ju je ona uperila. Otvorio je vrata i izvukao dugačku fioku. Lukijan je digao pokrivač.

“Kejt, da li ga prepoznaješ?”, upitao je Lukijan veoma stegnutim glasom.

“Da.” Poslednji put kada je videla Lukijanovog oca, on joj je upućivao komplimente na francuskom, smejao se i sipao vino svima za stolom. Sada se činilo da mu je vrat presečen na dva mesta. Koža mu je bila veoma bela.

Lukijan zatvori fioku i otvori sledeću. “A nju?”

Kejt je pogledala sredovečnu ženu koja je porumenela od zadovoljstva kada ih je Kejt sve pozvala da je posete u Koloradu, kada ih Lukijan dovede posle diplomiranja. Gospođa Forsea je za to popodne napravila posebnu frizuru. Kejt je još videla uvojak prosede kose. Rane na grlu bile su gotovo identične kao kod njenog muža.

“Da”, reče Kejt, uhvati O’Rorkovu ruku i nesvesno je stegnu. Šta ako su to bili glumci? Ako nisu zaista bili Lukijanovi roditelji? Ako je sve ovo jedna složena zavera? Kejt je znala da nije tako.

Lukijan je zatvorio fioku.

“To si želeo da nam pokažeš?”, upita O’Rork.

“Ne.“ Potražio je ključ na prstenu i otključao velika metalna vrata u daljem zidu. U sledećoj odaji bilo je hladnije i mračnije, ali je Kejt videla sjajne brojčanike i diode kako osvetljavaju nizak, metalni cilindar nalik na rezervoar za navodnjavanje, kakve je viđala po rančevima u Koloradu. Tečnost u rezervoaru kao da je ključala.

Posle dva koraka Kejt je stala, a ruke su joj same poletele do lica.

“Gospode!”, huknu O’Rork. Digao je ruku kao da će se prekrstiti.

“Hajde”, prošaputao je Lukijan. “Da uzmemo poslednji uzorak.” Poveo ih je napred.

Metalni rezervoar bio je oko metar dubok i dva i po metra širok i bio je pun krvi. Kejt ispočetka nije mogla da veruje da je to krv uprkos boji koja se videla na mutnom svetlu i očiglednoj viskoznosti, ali je Lukijan posmatrao njenu reakciju i rekao: “Da, to je krv. Ukrao sam je iz Prve okružne bolnice i sa drugih mesta. Dobar deo dolazi od američkih agencija za pomoć.”

Kejt je pomislila na umiruću decu kojoj su bile potrebne transfuzije krvi dok je radila u Bukureštu prošlog maja, ali pre nego što je stigla da nešto besno kaže Lukijanu, videla je šta pluta u rezervoaru tik ispod uzburkane površine.

“O gospode bože.“ Šaputala je. Sada se, uprkos užasu, nagnula bliže da pogleda u rezervoar pa zaškiljila u crveni i zeleni sjaj iz desetine medicinskih instrumenata koji su se tiskali na jednom kraju, čiji su kablovi tonuli u kupku od ljudske krvi koja je polako ključala.

To je bio... ili je nekada bio... čovek, i bio je go, a kada bi mu lice izronilo na površinu, imao je raširene oči i usta. Različiti delovi njegovog tela presijavali su se na mutnom svetlu dok su ga nevidljive struje u krvi izbacivale na površinu, pa ga ponovo puštale da potone. Bio je isečen gotovo na komade nečim — što je Kejtinom oku, naviklom na povrede — delovalo kao veliko, oštro oružje.

“Naoštren ašov“, reče Lukijan, kao da joj čita misli.

Kejt je liznula usne. “Ko je to uradio?” Znala je šta će Lukijan odgovoriti.

“Ja sam.“ Pogled mu je delovao normalno, ni besno ni pokajnički. “Našao sam ga samog i udario sam ga lopatom u potiljak... Mislim da vi to zovete ašov... a onda sam ga isekao kao što vidite.”

O’Rork je čučnuo pored rezervoara. Kejt je videla kapljice krvi kako su isprskale sveštenikovu ruku dok je stezao metalnu ivicu. “Ko je on?“

Lukijan je digao obrve. “Zar ti nije jasno? Jedan od ljudi koji su ubili moje roditelje.” Prebacio je osciloskop na metalna kolica pored rezervoara, pa je pritisnuo neki prekidač.

Kejt je zurila u leš u rezervoaru. Čovek nije imao levo uho i ta strana lica bila mu je otvorena od vilične do jagodične kosti; vrat je bio gotovo presečen — videla je kičmeni stub dok se telo blago ljuljuškalo — a na gornjem delu ramena, ruci i grudima imao je duboke useke. Kejt je videla tetive i rebra. Telo je bilo rasporeno do struka, tako da su se unutrašnji organi jasno videli.

Telo otvoreno kao leš za studente medicine.

Kejt je pogledala Lukijana. Prvi put je primetila šta prate monitori iza njih.

Ustuknula je i nesvesno huknula. “To je živo“, prošaputala je.

O’Rork je digao pogled, zapanjen, a onda je obrisao ruke o ivicu rezervoara. “Kako to nesrećno...“

“Živo je“, prošapta Kejt ponovo. Prišla je instrumentima, ne obazirući se na Lukijana. Krvni pritisak je bio nizak, ritam srca tako slab da se registrovao tek kao povremeni nalet nasumičnog grča srčanog mišića koji pokreće krv kroz komore i nazad u krv koja ga okružuje, a takav EKG nikada u životu nije videla: alfa i teta talasi bili su toliko nepravilni

I razmaknuti da su mogli biti i poruke s neke daleke zvezde.

Ali nisu bili ravni. Nije bilo smrti mozga.

Stvorenje u rezervoaru bilo je u nekom stanju udaljenijem od stvarnosti nego što je to san, ali je bilo budnije od pacijenta u komi. I bilo je sasvim sigurno živo.

Kejt je ponovo pogledala Lukijana: i dalje srdačni otvoreni izraz i blagi osmeh. Osmeh ubice. Ne, možda osmeh sadiste.

“Oni su mi zaklali roditelje”, rekao je. “Obesili su moju majku i mog oca za noge, preklali ih kao svinje i pili iz njihovih otvorenih rana.” Ponovo je pogledao telo u rezervoaru. “Ovo stvorenje je trebalo da umre pre čitavog veka.“

Kejt se vratila do rezervoara, zasukala rukave i zagnjurila obe ruke, tako da su joj prsti kliznuli kroz posekotine i slomljena rebra, da dodirnu čovekovo srce. Samo tren kasnije osetila je jedva primetan pokret, kao da se ptičica blago pomera na nečijem dlanu. Tren kasnije, usledio je gotovo neprimetan pokret čovekovih očiju.

“Kako je ovo moguće?“, upita Kejt, ali je znala odgovor na to pitanje... znala ga je još otkako je povukla obarač Tomove lovačke puške, a onda videla istog čoveka u noći požara.

Lukijan je pokazao instrumente. “To je ono što pokušavam da otkrijem. Zato ne mogu da odem s Medicinskog fakulteta.” Pokazao je telo u rezervoaru. “Po predanjima, nosferatu se vraća iz mrtvih, ali je činjenica da mogu umreti..

“Kako?“, upita O’Rork. “Ako je ovaj čovek i dalje živ posle ovako... zverskih povreda, kako ga je moguće ubiti?“ Lukijan se osmehnuo. “Odsecanjem glave. Spaljivanjem. Prosipanjem creva. Višestrukom amputacijom. Čak i prostim bacanjem kroz prozor... ako padnu s dovoljne visine na nešto dovoljno tvrdo.“ Osmeh se pokolebao. “Ili im samo uskratite krv posle povreda, pa će umreti. Ne lako, ali na kraju hoće.“

Kejt se namrštila. “Kako to misliš, ’ne lako’?“ “Retrovirus se hrani stranim krvnim zrncima da bi ponovo izgradio sopstveni imuni sistem”, rekao je Lukijan. “To ste na mikronivou videli u laboratorij ama CDC-a.“ Pokazao je ka rezervoaru. “Sada vidite isto na makronivou. Ali...“ Prišao je brojnim cevima za infuziju iznad rezervoara i jedno otkačio. “Ako mu uskratite svežu krv, krv domaćina, virus će se hraniti samim sobom.”

Kejt je pogledala čoveka u rezervoaru. “Hraniće se sopstvenim ćelijama? Kanibalizovaće sopstvena krvna zrnca iako je retrovirus već transkribovan tu u DNK?“

“Ne samo krvnim zrncima”, reče Lukijan. “Džošuin virus napada sve ćelije domaćina do kojih može da dopre, prvo duž arterijskog sistema, a onda glavne organe i na kraju ćelije mozga.”

Kejt je prekrstila ruke i odmahnula glavom. “To zvuči nelogično. Nikako ne doprinosi opstanku. To...” Ućutala je kada je shvatila.

Lukijan je klimnuo glavom. “U tom trenutku retrovirus pokušava da spase samo retrovirus. Kanibalizam omogućava period mirovanja od nekoliko nedelja, čak i dok telo propada. Možda nekoliko meseci. Možda... u telu čiji je život produživan vekovima... nekoliko godina.”

Kejt se stresla.

O’Rork je prišao instrumentima, pa se vratio rezervoaru. Vidno je hramao. “Ako sam dobro razumeo to što vas dvoje govorite, onda strigoji mogu da opstanu u ovakvom stanju mesecima posle kliničke smrti. Ali on sigurno nije svestan!”

Lukijan je pokazao EKG. Kejt je opipala čovekovo srce, a njegovi moždani talasi su pokazali jasan niz kretanja.

O’Rork sklopi oči.

“Ti to mučiš ovog čoveka?”, upitala je Kejt.

“Ne. Dokumentujem rekonstrukciju.” Otvorio je fioku na jednim kolicima i pružio Kejt hrpu polaroid snimaka. Izgledali su kao standardne fotografije sa autopsije — videla je metalni sto ispod bele puti leša — ali je čovekovo telo pretrpelo mnogo teže povrede nego što je sada izgledalo u rezervoaru. Na fotografijama je bilo dubokih rana koje su sada na torzu bile samo jarki ožiljci.

“Pre šesnaest dana”, rekao je Lukijan. “A po podacima sam gotovo siguran da se proces oporavka ubrzava. Još dve nedelje i on će ponovo biti zdrav i čitav.” Tiho se nasmejao. “I verovatno malčice ljut na mene.”

Kejt je ponovo odmahnula glavom. “Prosto pitanje telesne mase...“

“Svaki gram telesne mase se konvertuje, apsorbuje i reapsorbuje i genski usmerava da posluži kao gradivni materijal gde je potrebno”, rekao je Lukijan. Slegnuo je ramenima. “O, ne biste mogli da ponovo dobijete čitavog čoveka da mu odsečem ili odvojim karlicu... redistribucija mase ima svoja ograničenja... ali bilo šta manje od toga i... voila\“ Poklonio se ka rezervoaru.

“A potrebna im je sveža krv“, rekla je Kejt. Prostrelila je studenta medicine pogledom. “Je li ovakva sudbina čeka Džošuu?“

“Ne. Dete je dobilo transfuzije, ali pre nego što je otišlo iz Rumunije, nije ispilo sakrament.”

“Sakrament?”, upita O’Rork.

“Stvarno ispijanje ljudske krvi”, reče Lukijan.

“To je svetogrđe”, reče O’Rork.

“Jeste.”

“Pseudoorgan”, reče Kejt tiho. Onda glasnije: “Kada strigoji ispijaju krv, Džošuin virus efikasnije prenosi DNK transkripciju i imunorekonstrukciju?”

“O da”, reče Lukijan.

“A ima i druga dejstva? Na mozak? Na ličnost.”

Lukijan slegnu ramenima. “Ja nisam stručnjak za dejstva psihološke i fizičke zavisnosti, ali...”

“Ali strigoji... oni se menjaju... pošto zapravo ispiju ljudsku krv?”, upita Kejt.

“Mislimo da je tako.”

Kejt se naslonila na osciloskop. Nasumični talasi su pulsirali i bojili njenu kožu zelenim senkama. “Onda sam ga izgubila”, prošaputala je. “Oni su ga pretvorili u nešto drugo.” Zagledala se u mračni ugao velike sobe.

Lukijan je prišao bliže, digao ruku ka njenom ramenu, pa je onda spustio. “Ne, Kejt, mislim da nije tako.“

Naglo je digla glavu.

“Mislim da Džošuu čuvaju za obred investiture“, rekao je. “Tada će prvi put ispiti sakrament.”

Otac Majki O’Rork se zajedljivo nasmejao. “Iznenada si veliki stručnjak za sve u vezi sa strigoj ima. “

“Ništa više od tebe... pope“, uzvrati Lukijan besno. “Vi franjevci, benediktinci i jezuiti, vi samo gledate i gledate... vekovima već gledate... dok te zveri piju krv mog naroda i uništavaju nam državu.”

O’Rork nije skrenuo pogled. Lukijan se okrenuo i uposlio oko cevi za infuziju, tako da je krv nastavila da kaplje.

“Ne možeš... tek tako da ostaviš tog... to stvorenje”, rekla je Kejt i pokazala rezervoar.

Lukijan je liznuo usne. “Ima drugih kojima će podaci koristiti čak i ako ja stradam. Čak i ako svi stradamo.” Naglo se okrenuo ka njima i stegnuo pesnice. “I ne brinite. Malo nas je preživelih u Redu zmaja, ali čak i da ja poginem, neko će doći ovamo da spali ovog... ovog drakula. Nema šanse da mu dozvolim da ponovo živi i napada. Nema nikakve šanse.”

Student medicine je iz fioke izvadio veliki špric, uzeo krv direktno iz vrata tela, vratio cevi infuzije, zaključao i unutrašnja vrata i mrtvačnicu, pa ih poveo na sprat, u laboratoriju. Završio je analizu za deset minuta pa je pokazao Kejt rezultate: tri normalna uzorka i jedan koji je vrveo od Džošuinog retrovirusa koji napada unete krvne ćelije.

Lukijan ih je izveo iz laboratorije, ponovo u kišnu noć. Kejt je na parkingu duboko udahnula i pustila da joj kišica spere smrad formaldehida i krvi sa odeće.

“Šta sada?”, upitala je Kejt. Bila je izmoždena i emocionalno istrošena. Ništa nije bilo jasno.

Lukijan je uključio usamljeni brisač, i njegovo škripanje pratilo je noć kao metronom. “Neko od nas bi trebalo da drži na oku kuću tog čoveka.” Digao je Amadijevu cedulju.

“Daj da vidim”, reče O’Rork. Pogledao je cedulju na slabašnom svetlu, zatreptao, pa se nasmejao i zavalio na sedište.

“Šta?“, upita Kejt.

O’Rork je vratio cedulju i protrljao oči. “Lukijane, da li taj čovek radi za ONT?”

Lukijan se namrštio. “Za Nacionalnu službu za turizam? Ne, naravno da ne. On je veoma bogat preduzimač koji se bavio i ilegalnom preprodajom građevinske opreme... njegova kompanija, iza koje stoji država, podigla je predsedničku palatu i mnoge druge ogromne, prazne zgrade čiju je izgradnju Čaušesku naredio u ovom delu grada. Zašto?”

O’Rork je izgledao kao da će se ponovo nasmejati. Umesto toga je protrljao obraz. “Njegovo ime... Radu Fortuna. Je li nizak čovek? Crnomanjast? Ima guste brkove i razmak između prednjih zuba?”

“Da”, reče Lukijan zbunjeno. “A neko od nas bi trebalo da non-stop pazi na njegovu kuću.” Pogledao je na sat. “Sada je skoro jedanaest. Ja ću preuzeti prvu smenu.”

O’Rork odmahnu glavom. “Idemo svi“, rekao je. “Pazićemo na kuću dok pazimo jedni na druge.”

Lukijan je slegnuo ramenima pa je poterao dačiju na puste ulice blistave od kiše.

Dvadeset šesto poglavlje

Kuća gospodina Radua Fortune bila je skrivena iza visokih zidova u četvrti istočnog Bukurešta, rezervisanoj za partijsku elitu. Takve velike kuće u centru odavno su pretvorene u ambasade ili sedišta ministarstava, ali su tu u najstarijem i najlepšem delu grada Čaušesku i njegovi politički naslednici nagradili sami sebe i pripadnike nomenklature lepim vilama koje se nisu promenile još od predratnog doba kralja Karola.

“Jebi ga“, procedio je Lukijan dok je vozio pored zida. “Trebalo je da shvatim po adresi.”

“U čemu je stvar?”, upita Kejt.

Lukijan je skrenuo i obišao čitav blok. Ulice su bile široke i prazne. “U doba Čaušeskua, niko sem vođe i pripadnika nomenklature nije smeo ovde da vozi. Čitav ovaj deo grada bio je zatvoren.”

O’Rork se nagnuo napred. “Hoćeš da kažeš da bi mogli da te uhapse samo što ovde voziš?”

“Da.” Lukijan je spustio farove pa je ponovo obišao blok. “Mogao bi da nestaneš samo zato što ovuda voziš.”

“Da li se to promenilo posle pada Čaušeskua?“, zanimalo je Kejt.

“Jeste. Kao.“ Lukijan se zaustavio i ušao u uličicu koju je nisko drveće gotovo sasvim skrivalo, i dalje puno mokrog lišća i žbunja koje decenijama nije potkresivano. Grane su ogrebale bokove dačije i na kraju je samo vetrobran gledao na zidove i kapiju dvorišta vile Radua Fortune. “Policija i Sekuritatea, međutim, i dalje ovde patroliraju. Ne bi bilo pametno da vas ovde zaustave, pošto sam im ja sigurno na poternici, a vi nemate nikakva dokumenta.” Uvukao je dačiju malo dublje, tako da je virila kroz grane.

Kiša je posle nekog vremena stala, ali je kapanje sa grana na krov i haubu automobila bilo gotovo jednako glasno. U dačiji je postalo hladno. Prozori su se zamaglili i Lukijan je morao da maramicom obriše vetrobran. Negde oko ponoći ulicom je sporo prošao policijski automobil. Nije se zaustavio kod njihovog skrovišta.

Pošto je otišao, Lukijan je ispod sedišta izvadio veliki termos sa čajem. “Izvinite što imam samo jednu šolju”, rekao je i pružio poklopac Kejt. “Ti i ja, oče, moraćemo da delimo flašu.”

Kejt je stegla vrelu šolju, pokušavajući da zaustavi drhtanje. Posle O’Rorkovog otkrića o Lukijanu od pre nekoliko sati, kao da više nije imala nikakav oslonac. Sada nije znala kome da veruje i u šta da veruje. Lukijan kao da je verovao da je O’Rork takođe deo neke zavere u koju su upleteni strigoji.

Nije imala snage da ispituje ni jednog ni drugog. Džošua!, pomislila je. Pošto su joj oči bile čvrsto zatvorene, videla je njegovo lice, osećala njegov blagi miris bebe, osetila njegovu svilenkastu kosicu na obrazu.

Otvorila je oči. “Lukijane, ispričaj nam neki vic o Velikom vođi.”

Student je pružio termos O’Rorku. “Znate da je jednom Brižit Bardo posetila naš raj za radničku klasu? “

Kejt je odmahnula glavom. Bilo je veoma hladno. Videla je reflektore na imanju preko puta kako obasjavaju bodljikavu žicu na zidu. Ponovo je počela kiša.

“Naš Veliki vođa je primio Brižit Bardo u privatnu posetu i poludeo je čim ju je ugledao”, rekao je Lukijan. “Videli ste fotografije pokojne gospođe Čaušesku. Jasno vam je zašto. Elem, počeo je da brblja da bi ostavio utisak na francusku glumicu. ‘Ja sam ovde glavni’, rekao je. ‘Šta god madmoazel poželi, to je naređenje za mene.’ ’Dobro’, rekla je Brižit Bardo, ’otvori granice.’ Pa, Čaušesku je nakratko bio... kako se to kaže?... zbunjen. Ali onda se sabrao i iskezio svojim čudovišnim kezom. ’Ahhh’, kazao je zavereničkim šapatom. ’Znam šta vi zapravo želite.’ Namignuo joj je. ’Želite da ostanete nasamo sa mnom.’“

Lukijan je uzeo termos od O’Rorka i otpio gutljaj čaja. Sveštenik se na zadnjem sedištu nakašljao. Kejt se pitala da li ga boli noga kada su noći ovako hladne i kišovite. Nikada nije čula O’Rorka da se na nešto žali, čak ni kada je hramao veoma primetno.

“Ja sam bio u Čehoslovačkoj kada se desio Černobilj”, rekao je O’Rork. “Jesu li se i o tome pričali vicevi?”

Lukijan je slegnuo ramenima. “Mi zbijamo šale na račun svega što nas plaši ili što nas tera na suze. Vi ne?“

Kejt je klimnula. “Kao ono, šta znači skraćenica NASA pošto je šatl Čelindžer eksplodirao 1986“, rekla je. “Ups... Need Another Seven Astronauts.“{14}

Niko se nije nasmejao. Nisu razgovarali da bi jedne drugi zabavili.

“U Čehoslovačkoj”, rekao je O’Rork, “čuo se vic da će posle Černobilja nova himna Sovjetskog Saveza biti Pec Nam spadla, pec nam spadla... 'Srušila nam se peć, srušila nam se peć.’ Posle kratke tišine, sveštenik je rekao: “To je poznata narodna pesma.“

“Posle Černobilja, ovde smo“, rekao je Lukijan, “pitali jedni druge koje su tri najkraće stvari na svetu.“

“I koje su?“, upitala je Kejt, dovršavajući čaj.

“Rumunski ustav, jelovnik u poljskom restoranu i životni vek černobiljskog vatrogasca.”

Ćutke su sedeli u tami nekoliko minuta. Kiša je dobovala po krovu.

“Šta misliš da će se desiti s Gorbačovom i Sovjetskim Savezom?”, upitao je O’Rork Lukijana.

Student se tiho nasmejao. “Propali su i jedan i drugi, mada toga još nisu svesni. Kada se Gorbačov vratio posle pokušaja puča u avgustu i izjavio da još veruje u marksistički sistem, objavio je da ga je pregazilo vreme.”

“A država?”, upita Kejt.

Lukijan je odmahnuo glavom. “Nije to država, već samo imperija koja više ne može da zastrašuje potčinjene delove. Sovjetski Savez se već nalazi na smetlištu istorije, baš kao i socijalistička Rumunija. Nijedan organizam nije imao pristojnosti da shvati da je već mrtav... da je nosferatu.“ Kucnuo je prstom po plastičnom volanu. “Ali Rusija sada ima Jeljcina, a on je ambiciozan čovek... veoma ambiciozan čovek. Vidim iskru u njegovom oku koja me podseća na našeg bivšeg vođu ovde. Jeljcin će upotrebiti ruski suverenitet da rasturi SSSR pre sledećeg proleća.”

“Tako brzo?”, reče Kejt.

“Možda i brže. Ne bi me čudilo da SSSR zvanično nestane i pre Nove godine.”

“Ali šta ako Gorbačov.zausti O’Rork.

Lukijan im dade znak da ućute, pa se nagnu napred i obrisa kondenzaciju s vetrobrana.

Otvarala se električna kapija imanja Radua Fortune. Kejt se spusti niže u sedištu, bez obzira na to što je znala koliko je besmislen pokušaj da se sakrije.

Na kapiju je izašao crni mercedes, skrenuo levo na ulicu i brzo otišao. Farovi su prešli preko dačije bez zaustavljanja.

“Je li to on?“, prošaputa Kejt.

Lukijan je slegnuo ramenima, pokrenuo dačiju iz četvrtog pokušaja pa izašao na ulicu taman kada je mercedes skrenuo. Dačija je čegratala i škripala kada je Lukijan ubrzao na šezdeset ili sedamdeset kilometara na čas, i dalje sa ugašenim farovima. Izašli su na Ulicu Galati i videli stop-svetla mercedesa tri raskrsnice dalje. Lukijan se pogrbio nad volanom i nagazio na gas. Dačija se glasnije pobunila, ali je zabrektala i zagrmela praznom ulicom.

“Prati ona kola“, promrsila je Kejt.

Nisu ispuštali mercedes iz vida dok su se vozili na sever Ulicom Galati — pa su naišli na nešto ponoćnog saobraćaja — uglavnom kamione — među kojima su mogli da se prikriju dok su vozili na zapad Bulevarom Ilije Pintilijea, ali su zamalo izgubili mercedes kada je nestao na kružnom toku Trga pobede. Lukijan je pravilno pogodio da je limuzina skrenula na sever putem Kiselef i posle trenutka mučne napetosti mercedes se ponovo pojavio na raskrsnici ispred njih. Lukijan je poterao dačiju gotovo devedeset na sat tako da je zaostajao iza mercedesa samo jednu raskrsnicu, a onda je usporio da se ne približi previše. Pomoglo mu je što je ono malo drugih automobila i kamiona na glavnom bulevaru takođe ignorisalo ograničenje brzine.

Ponovo su skrenuli desno na put Bukurešt-Ploješti, pa su izašli iz četvrti s drvoredima, pored ogromnih zgrada i spomenika, mračnih i nemih u noći i onda iz grada tako da su se sa obe strane puta pružala polja. Mercedes je bez usporavanja prošao pored skretanja za aerodrom Otopeni, ali je Lukijan usporio dačiju na šezdeset na sat kada su ugledali uobičajena vojna i policijska vozila na putu za međunarodni aerodrom. Iza Otopenija ponovo je ubrzao, i pustio da između njih i mercedesa bude samo jedan kamion.

“Ne znamo čak ni je li to Radu Fortuna”, rekao je O’Rork sa zadnjeg sedišta.

“Kako ti znaš njegovo ime?“, upitala je Kejt. “Zašto si se nasmejao?”

Sveštenik je opisao svoj prvi dolazak u Rumuniju pre dve godine, u “timu za procenu” milijardera Vernora Dikona Trenta.

Lukijan je zamalo sleteo s puta. “Vernor Dikon Trent je bio ovde?“ Glas mu je podrhtavao.

“Možda je još ovde“, rekao je O’Rork. “Njegova fondacija i korporacija objavile su da je bolestan nekoliko nedelja pošto smo se mi ostali vratili. Do dana današnjeg niko ne zna gde je on i u kakvom je stanju. On je neka vrsta Hauarda Hjuza devedesetih.”

Lukijan je odmahnuo glavom. Brisač je radio ispred njega. “Vernor Dikon Trent nije Hauard Hjuz”, rekao je napeto. “A kakve veze drug Radu Fortuna ima s gospodinom Tren tom?”

O’Rork je ispričao sve o pričljivom vodiču iz ONT-a tokom one bizarne ture.

Lukijan se raspoloženo osmehnuo. “Slutim da su se Trent i Fortuna zabavljali na vaš račun.”

Kejt je skrenula pogled s kišovitog vetrobrana i tamnih polja. “Kažeš da bi Vernor Dikon Trent mogao biti jedan od strigoja.“

Lukijan je dugo ćutao. “Red je verovao da Trent može biti jedan od osnivača Porodice”, rekao je naposletku. “Možda i sam legendarni otac.“

“Otac?“, reče Kejt, ali u tom trenutku mercedes ispred njih skrenu sa auto-puta na prilazni put.

“Sranje”, reče Lukijan. Pratio je kamion i sada je morao da uspori, da nađe mesto dovoljno široko da se okrene polukružno. Zadnja svetla mercedesa jedva su se videla kada je dačija počela da poskakuje po uzanom putu punom rupa. Prošli su seoske kuće i niske “sistematizovane” stambene zgrade levo od njih, sve u mraku.

Kejt je ponovo pogledala odometar. Prešli su trideset pet kilometara otkako su izašli iz Bukurešta.

“Mislim da znam kuda idu”, reče Lukijan.

Kejt je videla znak kada su ušli u drugo seoce — “Snagov”.

“Čitala sam o tom mestu”, rekla je.

Mercedes je skrenuo desno kod račvanja u putu na sredini sela, pa je ponovo ubrzao. Lukijan je isključio farove i pratio ga najbolje što je mogao. Neravni put je bio gotovo nevidljiv u mraku i kiši.

“Izgubićemo ih”, rekao je O’Rork kada su svetla mercedesa nestala iza okuke.

Lukijan je odmahnuo glavom. Otprilike kilometar i po dalje videli su stop-svetla mercedesa kako se uključuju, a onda su se levo od njih videli i farovi kada je crna limuzina skrenula na još užu stazu. Lukijan je sporo doterao dačiju do skretanja.

“Požuri!”, reče Kejt kada je mercedes nestao u daljini, na dugačkoj stazi.

“Ne mogu”, odgovori Lukijan. “To je privatan put. Vidiš kapiju?“

Kejt ju je videla kada se mercedes zaustavio — rampu pored koje je bilo parkirano nekoliko vozila. Baterijske lampe kratko su sevnule dok je neko proveravao identitet vozača i putnika u mercedesu. Kejt je nazirala svetla ogromne kuće petstotinak metara iza kapije.

“Majku mu“, huknu Kejt. “Zar nema neki drugi način da se stigne do te kuće?“

Lukijan je zadobovao prstima po volanu. “Mislim da mu ta kuća nije odredište”, rekao je kao da naglas razmišlja. Iza njih su se iznenada pojavili novi farovi. “Sranje. Drž’te se.“ I dalje ugašenih farova, poterao je dačiju putem, tako da su gume škripale u krivinama a auto skakao preko iznenadnih ulegnuća. Iza njih su zgasla poslednja svetla i šuma ih je okružila sa svih strana.

“Hoću da se vratim“, rekla je Kejt dok joj je srce ludo tuklo od ozlojeđenosti i besa. “Ako postoji neka šansa da je Džošua u toj kući, hoću da se vratim, pa makar morala peške preko njiva.“

Lukijan nije usporio. “To imanje je na jezeru”, rekao je. “Znam drugi put.”

Nikoga nisu sreli dok su se vozili još dva-tri kilometra duž železničke pruge. Put je, dalje od sela, postajao sve gori, i na kraju, kada se ukrstio s prugom, Lukijan skrenu levo na još uži put. Točkovi su bučno gazili šljunak i lokve. Uključio je poziciona svetla kada se dačija zavukla ispod golih, mokrih grana drveća.

“Ovo je neka vrsta nacionalnog parka”, rekao je, pa je namršteno pazio da izbegne rupe velike poput jezera. Na kraju je opsovao i uključio farove.

Prošli su ispod mokrog drvenog luka sa izbledelim natpisom i put se pretvorio u običnu stazu kroz gustu šumu. Taman kada je Kejt htela da upita Lukijana da li uopšte zna gde se nalaze, staza je ponovo postala šira i asfaltirana, pa su prošli pored mračne i stare, belo okrečene zgrade s leve strane.

“Restoran i pansion”, rekao je Lukijan i ne pogledavši u tom pravcu. “Zatvoren je još od Čaušeskuove smrti.” Nekoliko manjih puteljaka vodilo je desno i levo, ali je Lukijan ostao na onom najširem. Kejt je videla preturene stolove za piknik i travnjak zarastao u korov. Sve ju je podsećalo na nacionalni park u Americi koji je napušten već desetinama godina.

Lukijan je iznenada usporio, zaustavio se, poterao dačiju u rikverc i skrenuo levo niz asfaltnu stazu jedva široku za pešaka. Stazica se okončala stotinu metara niže i pod točkovima je zaškripao šljunak. Kejt je između drveća videla slabašan sjaj vode.

Lukijan je parkirao auto. “Nema potrebe da žurimo.” Iz kasete je izvadio baterijsku lampu i nešto teže. Kejt je zatreptala kada je shvatila da je drugi predmet nekakav pištolj — poluautomatski, sudeći po obliku. Lukijan je sakrio pištolj u jaknu i probao baterijsku. Svetlost je bila jaka. “Idemo”, rekao je.

Prešli su još tridesetak metara nizbrdo kroz mokru travu i iznenada se pred njima pojavila niska žičana ograda. Levo se nalazila kapija, ali je bila zaključana. Lukijan se popeo preko kapije, pa za njim i Kejt. O’Rorku je veštačka noga očigledno smetala, ali nije ni pisnuo dok se rukama dizao i prebacivao. Čučali su na malom, travnatom poluostrvu s molom, barakom i gomilom naopačke okrenutih čamaca. Kiša je stala, ali je iza njih šuma kapala. Kukavice i žabe su bučale u močvarnom zalivu levo od njih.

Lukijan se nagnuo bliže da prošapuće. “Mislim da u baraci više nema čuvara, ali ipak moramo da budemo tihi.“ Pokazao je O’Rorku pa njih dvojica digoše gornji čamac, ispraviše ga i odneše do šljunka pored mola. Lukijan je ponovo mahnuo da budu tihi, pa je nestao u senkama iza barake i vratio se sa dva teška vesla.

Kejt se prva ukrcala i sela na pramac dok je Lukijan nameštao vesla, a O’Rork ih je otisnuo i seo za krmu. Prošli su pored doka i Lukijan je tiho veslao sve dok se nisu udaljili od doka i mračne barake.

Kejtine oči sada su se navikle na tamu i shvatila je da se nalaze u širokoj laguni. Velika, mračna zgrada — očigledno restoran-pansion pored koga su prošli autom — zatvarao je jedan kraj lagune nekoliko stotina metara sleva, i Kejt je videla stepenice obrasle u korov, koje odatle vode do vode. Ispred je iz tamnog drvoreda dopiralo još zvukova močvare. Kejt je shvatila koliko je bučno kad su Lukijanove snažne zaveslaje sada nadglasale žabe krastače i kukavice.

Lukijan je usmerio čamac između dva šumovita rta ka, shvatila je Kejt, samom jezeru. U tami je suprotna obala izgledala veoma široko — ako to jeste bila suprotna obala — s jedva primetnim nizom stabala na horizontu.

Bili su prošli kroz ulaz u lagunu — tu je širina bila jedva pedeset metara — i zašli u ustalasanu vodu, snažnije struje i hladan vetar jezera kada je Kejt pogledala dole, digla mokre noge i rekla: “Čamac pušta.“

“La naiba!“{15} reče Lukijan. “Izvinite. Možete li vas dvoje da vadite vodu?“

“Čime?“, upita O’Rork. “Možemo samo rukama.“ Sveštenik se nagnuo preko ivice. “Ovde ne izgleda preduboko. Mislim da u vodi vidim travu ili tako nešto.”

Kejt je čula Lukijana kako se smeje. “Laguna je bila duboka nekoliko metara”, rekao je. “Ovde je malo dublje. Jezero Snagovje navodno najdublje jezero u čitavoj Evropi. Koliko znam nikada nisu istražili sve njegove dubine.”

Usledila je kratka tišina u kojoj su se čule samo žabe i kukavice. O’Rork reče: “Da krenemo ka obali?”

“Ne”, reče Kejt. “Vadićemo vodu rukama ako budemo morali.”

Lukijan je veslao. Ulaz u lagunu nestao je iza njih dok su skretali levo, dalje na mračno prostranstvo jezera. Kejt je videla jarka svetla velike zgrade preko dva-tri kilometra vode. “Je li to mesto gde je krenuo mercedes Radua Fortune?”, prošaputala je Kejt Lukijanu.

Mladić je klimnuo glavom. “Mada, mi nismo krenuli tamo”, uzvratio je šapatom. “Idemo na ostrvo.” Pokazao je glavom ka mračnoj uzvisini za koju je Kejt do sada mislila da je deo severne obale. Od nje ih je i dalje delio gotovo kilometar.

“Ali ako je Fortuna u kući na obali...”, počela je, a onda je stala kada su do njih preko vode stigli zvuci velikog brodskog motora. Okrenula se i sa pramca gledala kako se ispod jarko osvetljene vile uključuju svetla na brodu. Iznenada se pojavilo još svetala i tri mala glisera su zagrmela, odvojila se od dalekog doka i izjurila na jezero.

“Sranje”, prošapta Lukijan i uvuče vesla. Njih troje su napeto čučali i slušali glisere kako reže na putu ka njima. Reflektori su probijali tamu na površini jezera.

“Lezi!”, prošapta Lukijan i svi se spustiše u vodu na dnu, tako da im je samo vrh glave virio iznad ivice.

Gliseri su prešli kilometar jezera između imanja i druge strane ostrva, pa su zašli na njegovu drugu stranu, dok su reflektorima istraživali obalu i površinu jezera. Jedan gliser je zagrmeo ka laguni iz koje su upravo izveslali. Reflektori su mu bili uključeni, a udarci njegovog korita o vodu jasno su se čuli preko tamne vode. Gliser je skrenuo i učinilo se da ide pravo na njih.

Kejt je čučala i shvatila da šapuće samoj sebi, da se moli da će tama i oblaci iznad njih, kao i maleni čamac, biti dovoljni da ih sakriju. Gliser se uz grmljavinu približavao.

“Ako zapucaju, skačite u vodu“, prošapta Lukijan. Repetirao je pištolj.

Kejt se pitala može li O’Rork da pliva s veštačkom nogom. Pa, ona je bila odličan plivač — triput nedeljno je plivala u Bolderskom sportskom centru — i ako zatreba, moći će da izvuče oba muškarca na obalu. Džošua, pomislila je, pa se pomolila i za njega.

Gliser je skrenuo udesno i prošao šezdeset metara desno od njih. Talasi su sada bili viši pošto je dunuo vetar i njihov čamčić je sigurno bio jedva vidljiva silueta naspram jednako tamne obale. Kejt, O’Rork i Lukijan su čučali u plitkoj vodi dok je gliser brzo uplovio u lagunu i reflektorima pretražio obalu — što se videlo kroz golo jesenje drveće — pa se onda vratio i opet obišao obalu jezera, povremeno usmeravajući svetio u nešto na kopnu. Jednom se začula pucnjava, prodorna, metalna i jasna preko vode, a onda je čamac dovršio svoj krug, pa se bučno vratio ka ostrvu.

Veliki brod — bio je dugačak petnaestak metara — sada je polako plovio ka ostrvu, a sva tri glisera su ga pratila. Kejt se vratila na pramac čamčića i osetila da joj voda sada zapljuskuje članke. Bila je mokra i smrzavala se. Iznad njih su se oblaci razdvojili pa je videla zvezde. Hladan vetar dunuo je sa severa.

Lukijan je ponovo zaveslao. Kada je zastao da povrati dah, O’Rork je rekao: “Daj da te malo odmenim”, pa je prešao na srednje sedište. Kejt se sada tresla od hladnoće i zažalila je što se ona nije prva javila, ali je želela da ostane na pramcu i gleda ostrvo.

Brod je pristao na levoj strani ostrva, kao i dva glisera. Treći je nastavio da kruži. Kejt je čula viku i onda ugledala svetio baterijskih lampi na doku. Sva svetla su se pogasila i iznenada su buknule baklje. Tamne prilike ispod niza baklji jasno su se videle dok su sa doka odlazile ispod drveća na samo ostrvo.

“Trebaće nam vremena da ovo uradimo kako valja“, rekao je Lukijan, pokazao O’Rorku da prestane da vesla i upro prstom u mesto nekoliko stotina metara istočno od doka. “Tamo možemo da pristanemo, ali moraćemo da budemo brzi kada patrolni čamac zađe iza ostrva.” Skinuo je sat i zagledao se u brojčanik kada je gliser krenuo u novi krug.

“Tri minuta i deset sekundi”, rekao je Lukijan kada se gliser, ponovo režeći, pojavio na južnoj strani. “Imaš li snage da tako brzo veslaš?”, upitao je O’Rorka.

Sveštenik klimnu glavom. Kada je gliser ponovo nestao iza istočne strane, svojski je prionuo na vesla. Čamac je sporo napredovao, a struja koja ih je nosila na zapad delovala je snažnije nego pre. Kejt je čula O’Rorkovo huktanje i šištanje njegovog daha.

“Dva minuta”, prošapta Lukijan, gledajući sat.

Kejt je taman čula motor glisera na drugoj strani malog ostrva, videla tamne obrise na doku. Šta ako nas ugledaju? Šta ako čamac ubrza? O’Rork je ravnomerno veslao, a teška vesla duboko su zaranjala. Ostrvo nije delovalo ništa bliže nego maločas.

“Jedan minut”, prošapta Lukijan.

Kejt je sada čula gliser kako obilazi oko severozapadne strane ostrva. Bili su bliže — ostrvo je delovalo više, tamna stabla jasnija, a O’Rork kao da je većinu energije trošio da ih struja ne odnese zapadno na dok. Vesla su zvučala veoma glasno kada su zasecala vodu. Ako patrolni čamac sada naiđe, naći će mu se tačno na putu.

“Trideset sekundi”, prošapta Lukijan.

O’Rork je spustio glavu i povukao. Teški čamac — sve teži zbog putnika i sve više vode unutra — zasekao je talase. Tu je struja bila veoma snažna. Sada su zvezde davale dovoljno svetla da Kejt vidi znoj na sveštenikovom vratu.

“Petnaest sekundi”, reče Lukijan.

Do obale je ostalo deset metara.

“Eno”, prošapta Lukijan, pa pokaza mali zaliv ispod drveća.

Patrolni čamac je zagrmeo nekih sto pedeset metara levo od njih. Reflektori su mu bili uključeni i pretraživali su obalu. Kada je prošao kraj doka, Kejt je ugledala ljude sa automatskim oružjem kako zure u tamu. Zrak svetla je prešao preko obale, ispred čamca, pravo ka njima.

Dvadeset sedmo poglavlje

O’Rork je huktao dok su klizili ispod grana koje su grabile Kejt poput koščatih ruku. Onda je pramac zastrugao po kamenu, i Kejt je bila sigurna da se taj zvuk čuje na čitavom ostrvu. Lukijan se nagnuo napred, O’Rork je pokušao da tiše hukće, a Kejt je uhvatila korenje da se ne bi vratili nazad u struju. Gliser je prošao jedva deset metara od njih.

Glasni otkucaji njenog srca nadjačali su čak i O’Rorkovo huktanje sve dok patrolni čamac nije opet zašao za istočni rt. Ispod pramca se nalazilo mokro uže. Voda je dopirala Kejt gotovo do polovine listova.

Lukijan je iskočio iz čamca, uspentrao se uz obalu, vezao čamac za panj i pokazao im da dođu. Kejt je čula O’Rorka kako se pozadi kliza o mokro lišće dok se hvatala za korenje i stenje.

Pet metara dalje našli su se ispod drvoreda koji je oivičavao prostranu livadu. Kejt je pored uha čula nekakav metalni zvuk pa je u Lukijanovoj ruci ugledala nož kojim je zarezao koru nekog zimzelenog drveta. Označava gde je čamac, pomislila je. Bilo joj je drago što neko razmišlja.

Okupili su se na ivici šumarka. “Kapela”, prošaputao je Lukijan i Kejt se zagledala na zapad. Iznad golih grana dizala su se tri tornja. Ispred njih je je treperio niz baklji a mračne prilike išle su nevidljivom stazom od mola do delimično skrivene crkve. Kejt je sada čula glasove — muške glasove kako zapevaju nešto što nije zvučalo baš gregorijanski. Oko njih je vetar jačao, šušketao granama borova i terao Kejt da drhti.

Lukijan se nagnuo bliže. Kejt se učinilo da ponovo vidi pištolj u njegovoj ruci. “To je početak obreda investiture”, začula je njegov šapat. “Trebalo je da pretpostavim da će se odvijati u kapeli manastira Snagov.”

Zapevanje je sada zvučalo glasnije.

“To je kapela u kojoj je obezglavljeno telo Vlada Drakule sahranjeno 1476”, prošaptao je Lukijan. “Grob su otkopali 1932, ali tela nije bilo. Bio je prazan, sem oglodanih životinjskih kostiju.” Lukijan se okrenuo i tihim trkom, pogrbljen, krenuo ka kapeli i bakljama.

Kejt je oklevala samo čas, dodirnula O’Rorkovo rame da oseti da je i sveštenik tu, pa je pošla za njim.

Kapelu je obasjavala svetlost baklji, a još baklji pružalo se duž staze od obale. Pristao je i drugi veliki brod i niz prilika u crnom išao je sa malog mola u crkvu. Lukijan ih je vodio po ivici travnjaka velikog kao fudbalski teren. Jednom je zastao da dođe do daha i prošaputao Kejt i O’Rorku: “U doba Vlada Cepeša ovo je sve bilo unutrašnje dvorište utvrde.” Kejt je pod nogama osećala cigle ili kamenje usađeno u zemlju.

Zamalo da su naleteli na stražara. Lukijan ih je vodio ispod mokrih stabala, Kejt je u tami jednu ruku držala na njegovim leđima a drugu na O’Rorkovom ramenu, kada je iznenada sevnula svetlost šibice nekih pet-šest metara ispred njih. Dok je gorela, Kejt je videla crte čovekovog lica — lica ispod crne skijaške maske. Tom. Džuli.

Lukijan se ukipio u mestu dok su Kejt i O’Rork stali u pola koraka. Kejt je disala na usta i gledala jantarni žar cigarete. Posle nekoliko dugačkih trenutaka, srce joj je usporilo; očigledno su koraci i tiho zapevanje prilika u kukuljicama na drugoj strani kapele nadjačali sve druge zvuke.

“Ovamo“, prošapta Lukijan pa ih povede desno, pored prastarog bunara sa strmim krovom, između grmova ruža i među nisko drveće. Kejt je petnaest metara daleko videla još jednog čuvara, blizu ugla kapele. Svetlost baklje obasjavala je njegovu crnu kapuljaču, crni džemper i mat crnu automatsku pušku u rukama.

Nastavili su desno, dalje od kapele, prešli nisku žičanu ogradu, a onda ih je Lukijan poveo levo kroz voćnjak. Tamne zgrade — dve seoske kućice i nizak ambar od cigala — pojavile su se nedaleko. “To je sadašnji manastir”, prošaputao je Lukijan. “Oni ne pale svetla i ne izlaze kada su strigoji tu.“

Obišli su kapelu, ne gubeći baklje iz vida, pa dospeli na jugozapadni kraj ostrva. “Ostanite ovde dok ja malo izvidim.“ Lukijan je otišao kroz gusto žbunje.

Kejt je čula O’Rorka kako pomera veštačku nogu dok su čučali; jedva čujno je bolno uzdahnuo. Dodirnula je sveštenikovo rame. Lukijan se iznenada stvorio pored nje. “Sa ove strane možemo više da se približimo.” Njegov šapat je bio jedva čujan dah u tišini. Kejt je shvatila da je zapevanje prestalo.

Baklje su obasjavale otvorena vrata kapele na Snagovu. Na njima su bili urezani krstovi slični dvostrukom krstu Lukijanovog medaljona Reda zmaja. Blizu kapele nalazila se bela kućica i deset metara bliže mestu gde su se njih troje krili u vinogradu, prastara četvrtasta kula. Lukijan se iskrao iz vinograda i krenuo preko čistine ka kuli. Kejt je čula tiho struganje noža po šarkama i stara vrata postadoše crni prolaz. Lukijan im mahnu da priđu.

Kejt je obgrlila kolena. “Ne znam jesam li u stanju da ovo uradim“, prošaputala je svešteniku. Užasavala ju je pomisao da pređe otvoreni prostor tako blizu stražara strigoja.

O’Rork se nagnuo bliže tako da ju je njegova brada ogrebala po obrazu. “Idemo zajedno”, prošaputao je i uhvatio je za ruku.

Krenuli su pogrbljeni, trudeći se da stupaju samo na travu. Kada su stigli do otvorenih vrata, Kejt je oklevala dva-tri trenutka pre nego što je zakoračila u tamu. O’Rork je zatvorio vrata za njima. Lukijan je čučao na najnižem stepeniku strmog stepeništa. “Tu je prozor”, prošaputao je gotovo nečujnim glasom. “Ali su stražari odmah ispod njega.” Sporo su krenuli stepenicama, isprobavajući hoće li zaškripati. Stepenice su bile vekovima stare ali teške i jake; škripanja nije bilo.

Prozor u kuli nalazio se samo tri metra iznad zemlje i gledao je na nizove ružinog žbunja i još jedan niski vinograd. Pet-šest stražara u crnom stajalo je u ružičnjaku i duž čokota blizu staze, njihove siluete jasno su se videle naspram kapele osvetljene bakljama. Još baklji videlo se kroz otvorena vrata i čuli su se muški glasovi.

“Šta govore?”, upita Kejt.

Lukijan odmahnu glavom. “Nije rumunski.”

O’Rork se nagnu bliže odškrinutom prozoru. Ptice su iznad njih šuškale između tavanskih greda. “Latinski”, prošaputao je.

Kejt je prepoznala ritam latinskih slogova, ali reči nije mogla da razazna. Napregla je oči da vidi kroz vrata kapele, pokušala da vidi obličje deteta u naručju neke od crnih prilika, ali bilo je tu samo nejasnih obrisa, poneka latinska reč i ozlojeđenost što ne može da vidi bolje. Uhvatila je Lukijana za jaknu pa ga je privukla bliže, tako da je mogla da mu prošapuće pravo na uho: “Jesi li poneo i dvogled uz pištolj i nož?“

Mladić je odmahnuo glavom.

Iznenada, s naglim završetkom crkvene službe, zapevanje i ječanje obrednih glasova je stalo, usledio je trenutak tišine u kapeli i opšte komešanje među stražarima, a onda su prilike s kapuljačama izašle na popločanu površinu između crkve i bele kućice. Skinuli su kapuljače i ogrtače, pripalili cigarete, počeli da govore glasnije i svakodnevnim tonom, i to je zapanjujuće podsećalo na prizor pred nekom američkom crkvom posle nedeljne službe. Ljudi su stajali po trojica i po petorica — Kejt nije čula ženske glasove, tako da je pretpostavila da su to sve muškarci — pušili i tiho razgovarali.

Kejt se toliko nagnula napolje pokušavajući da vidi i čuje da je O’Rork morao da je povuče nazad pre nego što neki stražar dole u ružičnjaku digne pogled. Glasovi su bili izluđujuće nejasni, ali je kroz rumunski žagor čula i nemački, italijanski i engleski. “Da li razumeš nešto..prošaptala je Lukijanu.

On ju je ućutkao i oslušnuo. Bilo je teško odrediti tačan broj okupljenih pošto su tamni obrisi izgledali veoma slično dok su izlazili na svetlost ili odlazili, ali je Kejt procenila da u kapeli ili ispred nje ima oko stotinu ljudi.

“Tamo... eno ga Radu Fortuna!”, prošaputao je Lukijan i pokazao čoveka koji je upravo izašao na vrata kapele.

“Jeste“, prošaputao je O’Rork.

Kejt se napela da vidi, ali je svetlost baklji bila varljiva, ljudi su se kretali i videla je samo daleka lica u senci pre nego što ju je Lukijan povukao nazad. “Da li čuješ?”, ponovila je. “Da li nešto razumeš?”

“Pssst.“ Lukijan joj je stavio prst na usta. Stražari su se dovikivali na rumunskom. Neki dubok glas režao je naređenja pored vrata kapele.

Videli su me, pomisli Kejt uspaničeno. Tren kasnije: Našli su čamac. Nikada nećemo otići sa ovog ostrva.

Pojavila se svetlost baterijskih lampi, a jedan čuvar dole u vrtu uključio je ručni reflektor mnogo snažniji od baterijskih. Kejt, Lukijan i O’Rork su ustuknuli od prozora, ali se načas činilo da su zraci upereni drugde. Kejt je promolila nos baš kada je jedan čovek ispalio kratak rafal iz automata.

Ponovo se povukla, ali je prvo videla krupnog smeđeg psa kako trči između drveća u voćnjaku blizu manastirskih kućica. Svi su čuli režanje i lavež.

Još vike na rumunskom. Nešto smeha. Baterijske lampe su se ugasile, jedna po jedna.

Bilo je potrebno pola sata da se ljudi vrate na čamce, da pogase baklje — stražari su pogasili i povadili one poslednje duž staze — a onda se začuo zvuk patrolnih čamaca kako glasno prate brodove. Kapela je bila mračna.

Kejt je gotovo čitav sat sedela s dvojicom muškaraca na uzanom odmorištu pre nego što su progovorili ili se pokrenuli. Zamišljala je stražare u crnom kako i dalje leže u zasedi u mraku. Na kraju ih je zvuk insekata i žaba sa obale jezera, kao i pogled na smeđeg psa koji je neometano njuškao kamenje kapele, ohrabrio da siđu na vrhovima prstiju, otvore debela vrata i vrate se kroz voćnjak istim putem na istok. Zvezde su se pojavile i Kejt je ugledala odsjaj noža u Lukijanovoj ruci.

“Za psa ako zalaje“, prošaputao je student, ali im pas nije prišao dok su žurno išli rubom starog dvorišta.

Čamac je bio tamo gde su ga ostavili. Muškarci su zagazili u vodu i prevrnuli čamac da prospu nakupljenu vodu.

Kejt se poslednja ukrcala, odvezala uže i sela na pramac. Lukijan se odgurnuo jednim veslom, pa su polako isplovili ispod drveta.

Široko jezero je izgledalo pusto. Veliko imanje na jugozapadnoj obali bilo je tamno. Nisu razgovarali dok je Lukijan veslao preko jezera i u lagunu. Bili su nemi dok su nosili čamac nazad na gomilu, okrenuli ga i tiho ga spustili. Iz barake pored čamaca nije dopiralo ni svetio ni zvuk.

Dačija je delovala kao da je niko nije dirao, ali im je Lukijan rekao da sačekaju u tami između drveća dok se on iskrao, oprezno prišao automobilu i proverio njegovu unutrašnjost. Njih dvoje su mu onda prišli i stara kola su krenula bez problema.

Lukijan je izašao iz napuštenog parka sa isključenim svetlima, vozio je uz svetio zvezda i na kraju uključio farove kada su ostavili usnulo selo Snagov.

“Nisam videla Džošuu“, rekla je Kejt, a glas joj je, čak i za njene uši, zvučao čudno i napeto. “Nisam videla nikakvu decu.”

“Tako je“, rekao je O’Rork. Sveštenik je seo napred, a Kejt se vozila na zadnjem sedištu.

“Jesi li čuo šta su pričali?”, upitala je Lukijana.

On je još koji trenutak ćutke vozio. “Mislim da sam čuo nekoga kako govori da je to prva noć... da je dobro za prvu noć, čini mi se.“

“Prvu noć čega?” Kejt je pritisnula obraz na hladni prozor desno od sebe da ne bi zaspala.

“Prvu noć obreda investiture”, odgovorio je Lukijan. “Trebalo je da znam da je manastir Snagov mesto obreda prve noći.”

“Zato što je važan za strigoje?”, reče O’Rork.

Lukijan je grizao usnu. Lice mu je bilo veoma bledo na slabom svetla instrument-table. “To je bila jedna od utvrda Vlada Cepeša. Po legendi on je tu i sahranjen.”

“Rekao si da je grob bio prazan”, reče Kejt.

“Da. Ali su u jednom drugom grobu u kapeli našli obezglavljen leš, blizu vrata umesto blizu oltara, gde bi se očekivalo da se vladari sahranjuju.” Usporio je automobil na raskrsnici s glavnim putem, pa je skrenuo levo, ka Bukureštu. “Arheolozi misle da je to bila mala šala monaha... to što su pomerili telo.”

O’Rork se počešao po bradi. “Ili su to uradili namerno. Možda su smatrali svetogrđem što je sahranjen tako blizu oltara.”

Lukijan je klimnuo. “Ako je to bio Vlad Drakula. Red tvrdi da je knez odsekao glavu jednom svom slugi i sahranio ga u kraljevskoj odori... čak i sa prstenjem zmaja... da bi zavarao neprijatelje.”

Kejt je bila na izmaku živaca. “Zaista nije bitno ko je tu bio sahranjen pre pet vekova, zar ne? Bitno je ono što su tamo radili noćas... i kakve to veze ima sa Džošuom.”

Prošli su pored aerodroma Otopeni i ugledali svetla Bukurešta u daljini. Opet se oblačilo. Na auto-putu je bilo samo kamiona. “Ako je to obred investiture”, rekao je Lukijan kao da naglas razmišlja, “i ako je Džošua izabranik, onda će slediti još četiri noći strigojskog obreda pre nego što on dobije sakrament ljudske krvi.” Protrljao je obraz. “Ili bar tako tvrde predanja.”

Kejtin glas bio je hladan. “A da li ta tvoja predanja kažu gde se odvijaju obredi? Isto u Snagovu?”

“Ne”, reče Lukijan. “Ali mislim da u manastiru neće održati više ništa. Možda u nekom mestu važnom za porodicu strigoja... na nekom mestu iz legendi o Vladu Cepešu. Ne znam.”

Kejt se zavalila na prašnjave jastuke. “Ovo je suludo.“ Udarila je pesnicom po vratima. “Oteli su mi bebu, a ja se igram Indijane Džonsa.“

Lukijan se nakašljao. “Nije bilo interesantno kao Indijana Džons“, rekao je. “Ništa jasno nisam mogao da vidim. Ako je bilo ljudskih žrtava, propustio sam ih.“ Shvatio je šta je rekao, pa se ugrizao za usnu.

Niko ih nije zaustavio dok su se sporednim ulicama vratili u svoj suterenski stan. Lukijan je parkirao u uličici podalje od zgrade pa su zbog umora ušli bez mnogo opreza. U hladnoj tami niko ih nije čekao.

“Staje sledeće?“, upita O’Rork. “Hoćemo li i preko dana da motrimo na kuću Radua Fortune?” Pogledao je na sat. “Uskoro će zora.“

Lukijan kao da je potonuo u jastuke na kauču. “Ne znam. Ne mogu da razmišljam.”

“Ostani ovde noćas”, reče Kejt. “Mislim da bi trebalo da se držimo zajedno. Na malom krevetu ima dva dušeka. Uzmi jedan.”

Lukijan je mogao samo da klimne glavom.

“Hajde da spavamo”, rekla je. “Svi smo otupeli od umora. Posle ćemo razgovarati.” Shvatila je da joj je samoća potrebna jednako koliko i san, da joj je pomisao na samoću — čak i u toj ledenoj, vlažnoj suterenskoj sobi — sada bila gotovo fizički potrebna.

Izvukli su dušek za Lukijana, potražili dodatno ćebe i onda je Kejt ostala sama, iza zaključanih vrata. Skinula je prljavu odeću, obukla flanelsku pidžamu iz torbe i zavukla se pod pokrivače. Tresla se više od posledice dugačke noći nego od hladnoće, ali je potonula u san kao u vrtoglavicu.

Iznenada se probudila, skočila i odjurila do vrata pa ih otključala odrvenelim prstima. Svetlost Lukijanove baterijske lampe pogodila ju je u oči, pa ih je zaklonila i videla zapanjena lica dvojice muškaraca dok je počinjala da objašnjava.

“Sve vreme sam mislila da tražim Džošuu iz medicinskih koliko i iz ličnih razloga. Razumete? Mi smo u CDC-u izolovali i klonirali retrovirus... To sam vam rekla... Mislim da je Čandra počinjala da shvata mehanizam, ali još važnije, njen tim je radio testove o dejstvu virusa na kulturama uzoraka... kancer, HIV...”

“Nojmanova”, reče O’Rork, “možemo li o tome da razgovaramo kasnije?”

“Ne!“, reče Kejt “Slušajte. Važno je.... Hoću da kažem, retrovirus ima neverovatne imunološke i onkološke implikacije. Ali ja sam bila usredsređena na nalaženje Džošue... na vraćanje uzorka Džošuine krvi..

Lukijan je klimao glavom. “Shvatam. Ali razumeš li da bi svaki strigoj mogao da posluži? Oni ljudi koje smo noćas videli...”

“Ne!” Kejt je spustila glas. “Telo... stvorenje koje držiš u rezervoaru na fakultetu. Njegova krv ima čisti Džošuin virus. Bila sam tako glupa... toliko opsednuta Džošuom.”

Lukijan je zurio, trljajući oči. “Nisam imao pojma da možeš da primeniš virus strigoja za imunorekonstrukciju.” Ustao je go i počeo da oblači farmerke.

Kejt je spustila ruke na njegova ramena, pa ga je gurnula nazad na dušek, odsutno primetivši da joj se dopada kako mu je telo mišićavo, da je to telo plivača ili trkača. “Kasnije danas”, rekla je, “uzećemo redundantne uzorke, analiziraćemo ih da budemo sigurni da nema kontaminacije, pa ćemo ih poslati u CDC u Bolderu. Poslaću i uputstva tako da će Ken Moberli tačno znati šta da radi s novim timom.”

“Kako...“, rekao je sveštenik.

“Tvoj zadatak će biti da uzorak i moja poruka stignu u američku ambasadu”, rekla je. “Možda to može neki tvoj drugar franjevac u odori. Sigurna sam da strigoji paze hoćemo li se mi pojaviti u ambasadi.”

“Da”, reče Lukijan. “To je sigurno.”

“Ali nama je bitno samo da tamo stigne uzorak”, nastavila je Kejt. Pokazala je na O’Rorka. “Ti ćeš u poruci spomenuti ime senatora Harlena, ili izvesti neku drugu svoju političku čaroliju, i uzorak će koliko noćas diplomatskom poštom krenuti za Ameriku.”

Sveštenik je protrljao bradu. “Možda uspe.”

“Uspeće”, rekla je Kejt. Bila je toliko umorna da se naslonila na dovratak. “Uopšte mi nije bila potrebna Džošuina krv.”

“Ali zbog toga neće biti nikakve razlike u nastavku tvoje potrage za njim, je li tako, Kejt?”, rekao je O’Rork.

Ona je zatreptala i pogledala ga. “Ne. Neće biti nikakve razlike.”

O’Rork se pokrio. “Onda da odspavamo dva-tri sata pre nego što nađemo lek za sidu i rak. Izgleda da nas čeka još jedan dugačak dan.”

Dvadeset osmo poglavlje

Sve je gorelo.

Lukijan je zaustavio dačiju jednu ulicu dalje od Medicinskog fakulteta pa su on i Kejt gledali prastara vatrogasna kola kako prilaze i blokiraju ulicu dok su vatrogasci povezivali crevo s hidrantom i dovikivali se preko ograde oko univerziteta. Gust dim se dizao kroz sveži jutarnji vazduh. Kejt je videla plamenove kroz razbijene prozore Medicinskog fakulteta, narandžasti sjaj se odražavao u prozorima poslovne zgrade na zapadnoj strani ulice.

“Ostani ovde“, reče Lukijan i priđe barikadi od vatrogasnih i drugih službenih vozila. Iako je bilo rano jutro, okupila se mala gomila sveta.

Kejt je izašla iz dačije i očajno se naslonila na vrata automobila. Probudila se posle samo dva sata sna i videla kako Lukijan i dalje spava u sobi, a da je O’Rork otišao. Nije ostavio nikakvu poruku. Ona i Lukijan su doručkovali nešto hladno, čekali sveštenika još dvadeset minuta, pa su ostavili poruku u kojoj je pisalo: Otišli po uzorak. Kejt je bacila svoju jedinu veliku torbu na zadnje sedište dačije, a u suterenskom stanu je ostavila samo četkicu.

Nova vatrogasna kola bučno su prošla i Lukijan se vratio u auto. “Požar je izbio u podrumu”, rekao je. “Mrtvačnica i medicinska laboratorija su potpuno uništene.” Seo je za volan, a Kejt se srušila pored njega. Dim je postajao gušći.

“Je li moguće da je nesrećan slučaj?”, upitala je.

Lukijan je kucnuo po volanu. “Moramo pretpostaviti da nije. Strigoji su me sigurno povezali s fakultetom i našli svog čoveka. Sumnjam da su se potrudili da ga izvade pre nego što su podmetnuli požar.”

Kejt se stresla od misli na stvorenje u rezervoaru koje se grči dok podrum ispunjava plamen. “Šta ćemo sada?”, upitala je.

Lukijan je pokrenuo dačiju i odvezao se u četvrt uzanih uličica zapadno od parka Čišmiđu. Zaustavio se ispred njihove zgrade, ali Kejt reče: “Nastavi da voziš!”

Lukijan je ubacio dačiju u brzinu i sporo se odvezao ulicom. “Molim?”, rekao je ne okrećući glavu.

“Na mom prozoru su roletne bile spuštene kada smo otišli”, rekla je. “Sada su dignute.”

“Možda je otac O’Rork...”, počeo je Lukijan i onda rekao: “Sranje.” Gledao je u retrovizor. “Neki auto nas prati. Bio je parkiran na uglu one uličice.”

Kejt se oduprla porivu da se osvrne.

“Crni mercedes”, prošaputa Lukijan. “Njih obično koristi Sekuritatea“

“Ako prate ljude u mercedesima, nisu baš neprimetni”, rekla je Kejt, pokušavajući da zvuči vedro. Srce joj je snažno tuklo i obuzimala ju je mučnina.

“Sekuritatea ne mora da bude neprimetna”, rekao je Lukijan. Skrenuo je desno u Ulicu Štirbej Voda i onda je morao da sačeka dok tramvaj sporo izađe iz uzane sporedne ulice i primi putnike. Nije mogao da prođe zbog saobraćaja sa druge strane uske ulice. “Majku mu“, prošaputao je. “Eno ga još jedan.“

Kejt se sada okrenula. Iza konjske zaprege, neposredno pozadi, sada su stajala dva mercedesa. Tramvaj je napokon krenuo i Lukijan je zadržao dačiju blizu njega, čekajući zgodnu priliku.

“Mislim da je jedan ispred nas“, rekao je, potpuno beživotnim glasom. “Da, crni mercedes ispred tramvaja. U njemu su četiri čoveka, kao i u ova dva pozadi.”

Kejt je pokušala da potisne nalet panike u grudima. “Zar nije dobro što je to Sekuritatea?”, upitala je. “A ne strigoji?”

Lukijan je grizao usnu. “Ovi tipovi iz Sekuritatee verovatno jesu strigoji. Ili rade za njih.“ Pogledao je u poprečne ulice, ali nije skrenuo. Ispred njih je tramvaj skrenuo i mercedes je sada bio toliko blizu da je Kejt videla cigarete ljudi na prednjem sedištu.

“Kako su nas našli?“, prošaputa Kejt. Stezala je putnu torbu, misleći na ampule sa serumom u njima. Toliko su daleko stigli, a ipak uzalud.

Lukijanov glas bio je napet. “Možda tvoj sveštenik? Možda nas je on ocinkario kada smo bili na pragu da pošaljemo uzorke krvi u ambasadu. Možda on sve vreme sarađuje sa Sekuritateom

“Ne“, reče Kejt, ali su joj se u glavi rojile mračne mogućnosti. Gde si sada, O’Rork? “Možemo li da se izvučemo?”, upitala je.

Lukijan je toliko grizao usnu da je prokrvarila. “Verovatno su zatvorili čitav grad“, odgovorio je i pogledao u retrovizor. Pošto je tramvaj iznenada skrenuo, njihova dačija je postala deo konvoja crnih limuzina. Sada su bile dve ispred i dve odmah iza njih.

“Zaustaviće se svakog časa“, rekao je Lukijan. “Negde gde mogu da pucaju ako moraju... mada se ne ustručavaju ni da zapucaju u gomili.” Prestao je da grize usnu, pa se nakratko zagledao u prazno. “Gomila”, prošaputao je. “Jutros su bile demonstracije.” Nacerio se gotovo demonski. “Drž’ se.”

Upravo su izlazili na Bulevar pobede kada je Lukijan snažno okrenuo volan udesno i ubrzao na široki Trg Georgiju-Deža preko puta izrešetanog Muzeja umetnosti i Palate naroda. Prugaste rampe zatvarale su veći deo trga, ali je Lukijan ponovo ubrzao i probio se kroz drvene prepreke. Kejt je na vreme pogledala pozadi i videla kako sva četiri mercedesa skreću desno, odskaču preko ivičnjaka i jure za njima. Pešaci na Bulevaru pobede poskakali su u stranu.

Kejt se okrenula da vidi miting ispred — nekih trista ljudi i gotovo isto toliko policajaca oko njih. Kamioni puni rudara u kombinezonima mrko su gledali i policajce i demonstrante. Razni transparenti i zastave dizali su se iznad mirnog skupa, ali su se uz krike i viku razdvojili kada je Lukijan provezao auto kroz ivicu gomile, ludo krivudajući da nikoga ne udari. Policijske pištaljke su zapištale i Lukijan krenu polukružno, sve dublje zadirući u zbunjenu masu demonstranata i policajaca u sivim uniformama.

“Izlazi!”, viknuo je i otvorio svoja vrata dok je auto još bio u pokretu. Uzeo je debeli udžbenik sa sedišta i spustio ga na papučicu za gas pre nego što je iskočio.

Kejt je uhvatila torbicu i torbu pa je iskočila na svojoj strani, tresnula na cigle i pala. Otkotrljala se i udarila o ljudske noge, a bar jedan muškarac i žena pali su zajedno s njom. Još ljudi je urlalo kada je dačija sporo nastavila kroz gomilu, a mercedes se zaustavio uz škripu kočnica tik na ivici gomile.

Kejt se nesigurno osovi na noge, pa prebaci remen torbe preko ramena, proveri je li joj torbica još tu i onda pogleda u kakvom je stanju. Kaput joj je bio prašnjav, jedno koleno joj je krvarilo, ali joj odeća nije bila pocepana. Lukijan joj je kupio rumunsku odeću pošto je stigla, da bi mogla da se kreće po gradu a da ne privlači pažnju. Lukijan.

Sada se kretala s gomilom, izvijala vrat da ga vidi, ali je masa išla čas u jednom, čas u drugom pravcu, kao jedinstven, uspaničeni organizam. Dačija je prešla preko ivičnjaka, pa se zaustavila blizu hotela Atenepalas, a mercedesi su se sada kretali trgom kao crne ajkule među plivačima. Međutim, iza nje se čula silna vika, pa se Kejt okrenula i videla rudare u sivim kombinezonima kako skaču iz kamiona i nasrću na demonstrante motkama i metalnim cevima. Kejt je gledala kako ljudi bacaju zastave i beže i kako dva rudara mlate ženu koja u naručju nosi malo dete. Lukijana nigde nije spazila.

Policajci su duvali u zviždaljke, odnekuda su se stvorili vojnici, ali oni nisu obraćali pažnju na rudare niti su rudari obraćali pažnju na njih dok su se nasilje i panika širili trgom. Kejt je bežala zajedno sa dve žene u crnom i nekim ozbiljnim sedokosim čovekom. Dva dugokosa mladića pridružili su im se u ludom trku ka Bulevaru pobede i tamošnjim hotelima, ali su se iznenada začuli pucnji i jedan mladić pade kao da se sapleo o žicu. Kejt je zastala, krenula ka njemu, prisetivši se da u torbi ima nešto malo medicinskog pribora, ali je onda pogledala kako policija i rudari jurišaju preko trga ka njima i videla krvavu kašu u koju se pretvorio studentov potiljak. Okrenula se i ponovo potrčala za masom koja vrišti.

Još policijskih kola pristizalo je niz Bulevar pobede, njihove sirene su zavijale, svetla su bleštala. Kejt je skrenula u Štirbej Vodu pa potrčala putem kojim su ona i Lukijan stigli. Neki ljudi su se tu u ulici gurali ka trgu, a drugi su bežali kada su videli razularene rudare. Kejt se osvrnula i videla jednog krupnog čoveka u sivom kombinezonu kako juriša na stariju ženu koja je pokušavala da se skloni odmah iza Kejt. Žena je još na grudi privijala transparent na kome je na rumunskom i engleskom pisalo SLOBODA.

Kejt je znala da su “rudari“ često agenti Sekuritatee koje nove vlasti koriste za zastrašivanje opozicije, baš kao nekada Čaušesku; a mnogi od njih su zaista bili rudari, brutalne siledžije koje su i dalje sledile komunističku i neofašističku partijsku liniju i koje su dovodili u grad kao udarne trupe. Očigledno su uživali u svom poslu.

Rudar koji je jurio iza Kejt uhvatio je staricu za okovratnik, bacio je na metalnu ogradu i počeo je da je bije debelom motkom. Žena je vrištala. Kejt je zastala, svesna da je suludo mešati se, pa je onda čučnula između dva parkirana automobila i otvorila svoju veliku torbu. Preplašeni pešaci jurili su pločnikom i ulicama, ali niko nije stao da pomogne napadnutoj ženi. Ona se sada spuštala niz ogradu, ali je rudar raširio noge pa ju je metodično sabijao u pločnik.

Kejt je iz lekarskog pribora izvadila dva šprica s demerolom, otvorila ih, prišla rudaru i zabila mu obe igle otpozadi u široki vrat. Zakoračila je unazad kada je rudar opsovao, zateturao se i ostavio okrvavljenu ženu, pa je okrenuo prema Kejt preneraženo i besno lice. Pljunuo je, viknuo nešto na nju i digao motku.

Kejt je obula debele seljačke cokule koje joj je Lukijan kupio. Bile su teške kao vojničke čizme. Zamahnula je i šutnula rudara u jaja iz sve snage, baš kako ju je Tom učio kada su igrali fudbal u Bolderu. Zamislila je šut koji mora da prebaci prečku sa udaljenosti od tridesetak metara i toliko je snage u njega unela.

Krupni rudar nije ispustio nikakav zvuk kada je pao i sklupčao se na pločniku. Nije ustao. Iz pravca trga se ulicom širilo još krikova i policijskih pištaljki. Još rudara je jurilo demonstrante, a jedan crni mercedes je pokušao da se probije kroz zagušeni saobraćaj na Ulici Štirbej Voda.

Kejt je klekla kraj okrvavljene žene i pomogla joj da ustane. Izgledalo je kao da joj je nos slomljen, a kroz natečene usne videlo se da je ostala i bez nekoliko zuba. Iznenada je neki čovek prešao ulicu i obgrlio ženu. Očigledno joj je bio muž ili rođak. Gde si bio kada si nam trebao?, pomisli Kejt, a onda uze torbu i brzim korakom nastavi ulicom.

Kada se osvrnula, videla je mercedes tek pola ulice daleko, a iza njega svetla policijskih vozila. Iznenada se levo od nje pojavio otvor u metalnoj ogradi, pa se probila kroz radoznale posmatrače, sišla niz nekakvo kameno stepenište i shvatila gde je.

Park Čišmiđu. Isti ulaz koji joj je O’Rork pokazao onog maja u nekom davnom životu.

Kejt je zašla dublje u park, idući po uzanim sporednim stazama. Iz ulice pozadi čuo se zvuk sirena, sve tiši krici i bar još jedan pucanj. Kejt je shvatila da joj noga krvari ozbiljnije nego što je mislila; našla je kamenu klupu iza živice, podalje od staza, pa je poslednjom maramicom očistila ranu što je bolje mogla. Koža joj je bila razderana od kolena pa skoro do članka. Kejt je pomoću platnene maramice i tampona napravila improvizovani zavoj.

Pošto je privremeno zaustavila krvarenje, samo je sedela, izgubljena i u bolovima. Dunuo je hladan vetar i lišće se uskovitlalo oko nje. Cvetne leje bile su zapuštene, cveće je bilo beživotno posle jakog mraza. Sa glavne staze, odmah iza živice, čuli su se snažni koraci.

Kejt se tada rasplakala, pošto više nije mogla da zadržava bol u grlu. Zagnjurila je šaku u dlanove i samo plakala.

Kejt nije znala koliko je tu sedela i plakala — možda nekoliko minuta, a možda pola sata — ali je iznenada postala svesna da pada kiša. Ponovo su se začuli užurbani koraci na nevidljivoj stazi kada su posetioci parka krenuli da traže zaklon. Kejt je prosto sedela i digla lice ka hladnoj kiši. Lišće je padalo oko nje kao mokri papir dok se kiša pretvarala u susnežicu. Spustila je lice i pustila da joj ledene kapi tuku po glavi i ramenima.

Kejt je shvatila da se tiho smeje. Kada je iznenadna, ledena kiša popustila, ponovo je digla lice ka sivom nebu i tiho rekla: “Ne možeš ti meni ništa.” Nesreća je za Kejt uvek bila ženskog roda. A isto je bilo i sa pojmom boga.

Susnežica je prestala istovremeno kad i Kejtin.smeh. Stresla se — jeftini kaput bio je potpuno promočen — ali se nije obazirala na hladnoću dok je posvetila deo mozga koji služi za rešavanje problema situaciji u kojoj se našla. Suze su pomogle — ispraznila se i umirila — pa je prišla problemu kao da je težak slučaj za hematološku dijagnozu.

Bila je ilegalni stranac. U neprijateljski nastrojenoj zemlji gde protiv nje stoji gotovo nezamisliva sila, a izgledi da će naći Džošuu sveli su se skoro na nulu. Čak i da ga nađe, nije uspela da smisli nikakav plan sem da s njim beži na granicu ili u američku ambasadu. U međuvremenu, izgubila je obojicu prijatelja u Rumuniji, američkog sveštenika i rumunskog studenta medicine, a nije zapravo ni bila sigurna da su joj oni istinski prijatelji. Šta ako je O’Rork stvarno javio Sekuritatei i strigojima? Šta ako je Lukijan dvostruki agent strigoja, koji sve sređuje da je iskoriste i odbace?

Kejt je odmahnula glavom. Nije imala dovoljno podataka da proceni njihovu lojalnost, mada je O’Rorkov nestanak pred požar koji je uništio izvor Džošuinog virusa delovao veoma sumnjivo. Mada, sve je to nebitno dok ne bude ponovo našla jednog ili drugog.

Da li zaista želim da ih ponovo vidim?

Da, shvatila je. Ne samo zato što se smrzavala, što je bila mokra, uplašena i što nije znala rumunski već i zato što je prema obojici gajila složena osećanja.

Time ćeš se baviti kasnije. Koji je sledeći korak?

Ako su im strigoji stvarno za petama, ako su im provalili u stan i zapalili laboratoriju na fakultetu, onda se čini da nema načina da ponovo prati Radua Fortunu. Bezbednost će biti pojačana. Noćašnji deo obreda investiture strigoja proteći će bez nje.

Gde da nađem Lukijana ili O’Rorka?

Sva mesta kojih je mogla da se seti za ponovno uspostavljanje kontakta s Lukijanom takođe će biti očigledna i strigojima: Medicinski fakultet, Prva okružna bolnica, njegov ili stan njegovih roditelja. Kejt je odmahnula glavom.

O’Rork. Nikada nismo govorili o mestu za sastanke osim stana u suterenu, ali gde... nikako franjevački centar ovde u Bukureštu. O’Rork je rekao da ga vlasti redovno nadziru. On uvek govori u šiframa kada zove svoje veze tamo. Onda gde?

Kejt je još dvadeset sekundi ćutke sedela, a onda je ustala i brzo otišla ka daljem kraju parka, izbegavajući prolaznike, krijući lice kada se mimoilazila s ljudima u potrazi za skloništem.

O’Rork je sedeo na klupi pored lagune gde su sedeli i razgovarali u maju. Bio je sam, digao je okovratnik na debelom vunenom kaputu, ali je digao pogled kada se ona zaustavila blizu dečjeg igrališta i njegov osmeh se video i sa deset metara.

* * *

“Ustao sam pre zore i otišao na sastanak sa čelnikom franjevačkog samostana u Bukureštu”, rekao je O’Rork. “Napisao sam ti da ćemo se naći na Medicinskom fakultetu u devet. Zar nisi videla moju poruku?”

“Nisam”, rekla je Kejt. “Nije bilo nikakve poruke.” Prelazili su most preko uzanog kanala.

“Ostavio sam je”, rekao je O’Rork. “Možda ju je Lukijan uzeo, pa ti je nije spomenuo.”

“Zašto bi to uradio?”

Sveštenik je odmahnuo rukom. “Ne znam. Mada, o Lukijanu ne znamo gotovo ništa, zar ne?”

Kao ni o tebi, pomislila je Kejt, ali je to prećutala.

“U svakom slučaju, dogovorio sam se sa ocem Stojčeskuom da odnese uzorak Džošuinog virusa u američku ambasadu danas pre podne. Ali kada sam stigao na fakultet, video sam policiju i vatrogasce... Pozvao sam Stojčeskua i otkazao sastanak, pa sam se vratio u stan, ali je i tamo bila policija. Video sam ljude kako ulaze u zgradu a ulica je bila puna skupih automobila.”

“Sekuritatea vozi mercedese”, rekla je Kejt i opisala poslednjih nekoliko suludih sati.

O’Rork je zavrteo glavom. “Nisam znao šta da radim sem da dođem u park i nadam se da ćeš ga se ti setiti kao mesta za susret.”

“Zamalo da nisam”, reče Kejt. Stigli su do zapadnog ulaza u park. Kejt je oklevala pa se povukla nazad među drveće. “Tamo nije bezbedno.”

Sveštenik je pogledao prema ulici. “Znam. Ako Sekuritatea zna gde smo smešteni, onda i strigoji znaju da smo u zemlji... a znaju i zašto.”

“Kako?“, upita Kejt. Stegla je pesnice.

O’Rork slegnu ramenima. “Možda im je Lukijan rekao. Možda su Cigani progovorili. Možda je negde drugde procurilo...“

“A kada si telefonom zvao franjevce?”, upita Kejt.

“Ne bih rekao. Mi razgovaramo na latinskom, nikada ne koristimo prava imena, a sastanke ugovaramo koristeći staru šifru koju smo razvili dok sam ovde radio u sirotištima.” Počešao se po bradi. “Ali uvek je moguće...“

“I sada zaista nije bitno”, reče Kejt. “Samo ne vidim šta možemo sledeće. Ako su Lukijana uhvatili...“

“Jesi li videla da ga je neko uhvatio?”

“Nisam, ali...“

“Ako ga je uhapsila policija ili Sekuritatea, onda ne možemo ništa”, reče O’Rork. “A ako se izvukao... što je verovatno... onda on u Bukureštu ima neuporedivo više izgleda od nas. Ovo je njegov grad. A tu je i njegov navodni Red zmaja.”

“Nemoj da se šališ s tim”, rekla je Kejt.

“Ne šalim se.“ Iza živice su se čuli koraci kako prilaze, pa O’Rork povuče Kejt dublje među mokro drveće. Dva čoveka u radničkim odelima prošla su brzo ne zagledajući iza živice. “Ne šalim se, ali mislim da to nije posebno efikasna organizacija. Nisu mogli da kažu Lukijanu čak ni gde će se održati sledeća noć obreda investiture.”

Kejt je potisnula bes. “Pa, ni mi nismo bili uspešniji.”

“Ja jesam”, reče O’Rork. “Idemo.” Uzeo je Kejt za ruku i poveo je kroz kapiju pa ulicom do parkiranog motocikla prekrivenog ciradom. Motocikl je imao prikolicu i Kejt je izgledao drevno, kao rekvizit iz starog filma o Drugom svetskom ratu. O’Rork je skinuo ceradu, savio je i gurnuo ispod niskog sedišta prikolice. “Uskači.”

Kejt se nikada nije vozila u prikolici motocikla... a na motociklu se vozila samo nekoliko puta s Tomom... i shvatila je da je trik u sposobnosti da se spakuješ u tako mali prostor. Vetrobran je bio okrnjen i požuteo od starosti, kožno sedište ispucalo i prelepljeno na sto mesta. Kada je napokon dovoljno savila noge da se ubaci u jajastu čauru, O’Rork joj je dao ćebe i naočare. “Stavi ih.“

Kejt je podesila naočare, zamišljajući kako izgleda u mokrom jeftinom kaputu sa šalom i tim apsurdnim naočarima. Čak im je i staklo požutelo od starosti. “Odakle ti sve ovo?“, upitala je.

Sveštenik je podešavao svoje naočare i kožnu pilotsku kacigu zbog koje je Kejt došlo da se nasmeje. “Otac Stojčesku mi ga je ponudio pre neki dan“, rekao je. “Jedan od gostujućih sveštenika ga je kupio kad je bio ovde, pa ga je ostavio u garaži kod univerziteta. Tek sam danas shvatio da nam može zatrebati.” Okrenuo je ključ, podesio dovod goriva na prastarom motoru i skočio na kurblu. Ništa se nije desilo.

“Siguran si da znaš kako se ovo vozi?“ Kejt se osećala nesigurno i blesavo dok je sedela u prikolici na pločniku. Očekivala je da se mercedesi Sekuritatee pojave svakog časa.

“Imao sam jedan ovakav pre nego što sam otišao u Vijetnam”, rekao je O’Rork, petljajući s drugim prekidačem. Ponovo je ustao i spustio svu težinu na pedalu. Opet ništa. “E kakvo sranje”, progunđa sveštenik.

Kejt je digla obrvu, ali je resila da ništa ne kaže.

O’Rork je ponovo pokušao i uspeo da natera cilindar da zakašlje, onda se začuo jedan glasan prasak, pa ponovo tišina. “Prokleti jeftin benzin”, rekao je i podesio nešto iznad motora.

“Jesi li rekao da znaš gde je noćas obred?”, upitala je Kejt tiho. Ponovo je počela kiša i trenutno u blizini nije bilo ni pešaka ni saobraćaja, ali je još osećala potrebu da šapuće.

O’Rork prestade da petlja oko motora pa izvadi mapu iz elastične pregrade u prikolici. “Pogledaj”, rekao je.

Kejt je videla da je to auto-karta izdavača Kamerli i Frej, u razmeri od 1 : 1.000.000, a onda ju je rasklopila i shvatila da polovina prikazuje Bugarsku, pa ju je savila tako da se vidi centralna Rumunija i odmah opazila da su neka mesta zaokružena crvenim. “Brašov, Trgovište, Sigišoara i Sibinj“, rekla je. “Svi su zaokruženi. Koje od njih... i zašto?“

O’Rork je ponovo probao pedalu i motor je gromoglasno oživeo. Nekoliko puta je dodao gas, sve dok motor nije ravnomerno radio, pa ga je onda smanjio i nagnuo se ka njoj. Prstom je pokazao Trgovište, grad nekih sedamdeset-osamdeset kilometara severozapadno od Bukurešta. “To su sve gradovi od posebne važnosti za porodicu strigoja“, rekao je. “Mislim da će se tu sledeće četiri noći odvijati obredi.”

“Kako znaš?“

O’Rork je pogledao preko ramena i izašao na ulicu praćen urlikom motora i oblakom izduvnih gasova. Kejt se slobodnom rukom držala za ivicu prikolice. Voziti se u niskoj prikolici bilo je izuzetno neprijatno. “Kako znaš?“, ponovila je glasno.

“Pusti da ti objasnim kasnije”, uzviknuo je. Uključio se u saobraćaj na Bulevaru Georgea Georgiju-Deža, pa je ponovo skrenuo na sever na Bulevar Nikolaja Balčeskua kroz centar grada.

“Samo mi reci kako znaš da je Trgovište mesto noćašnjeg obreda”, ponovila je Kejt, nagnuvši se ka njemu kada su stali na semaforu ispred hotela Interkontinental.

O’Rork protrlja obraz. Kejt je pomislila da on tako s bradom, kacigom i naočarima uopšte ne liči na sveštenika. “Otac Stojčesku mi je spomenuo manastir u Trgovištu u kome sam bio pre dva dana”, rekao je. Upalilo se zeleno, pa su krenuli napred kroz redak saobraćaj. Kišica je još sipila. “S njima nema telefonske veze.“

“I?” Kejt nije morala da viče ako se kreću tako sporo.

“Pohapšeni su“, rekao je. “Sekuritatea ih je odvela. Posle tolikih vekova u kome su ih vlasti tolerisale, manastir je odjednom ispražnjen. Jedan monah je otišao da kupuje hranu na pijacu i vratio se taman na vreme da vidi kako mu sabraću sprovode u marice i uspeo je da stigne u Bukurešt i javi ovdašnjoj centrali franjevaca.”

“Ne razumem”, viknula je Kejt. Prošli su Trijumfalnu kapiju u severnom delu grada, pa su pored parka Herastrau izašli na put Kiselef. Desno je videla samo gole kestenove i mrku travu. Iza njih nije bilo crnih mercedesa.

“Franjevci znaju za strigoje”, viknuo je O’Rork. “Manastir u Trgovištu je vekovima držao na oku porodicu strigoja. Ako Sekuritatea hapsi sveštenike... makar i samo privremeno... to je verovatno zato što će se noćas u Trgovištu desiti nešto što ne žele da znamo.”

Kejt ništa nije rekla, ali nije mnogo verovala u njegovu analizu. “Šta je sa Lukijanom?”, viknula je da nadglasa buku motora. Primetila je da su sa puta Kiselef prešli na ulicu sa imenom Kitilej.

O’Rork se nagnuo ne odvajajući oči od puta i saobraćaja pred njima. “Ako je na slobodi i ako je njegov Red zmaja stvaran... pa čak i da nije... najveći izgledi da se opet sretnemo jesu na sledećem mestu obreda.”

Kejt je obrisala prljavu vodu s naočara. Mogla je samo da sluti na šta liči. O’Rorkova logika ponovo nije bila bogzna šta, ali ona nije imala bolji predlog. Upravo su prošli zadnji niz socijalističkih stambenih blokova i obilaznicu na kraju grada kada se zvuk motora utišao i O’Rork je počeo da koči. Kejt je videla kolonu ispred njih malo pre nego što je videla putokaze s natpisima PITEŠTI i TRGOVIŠTE.

“Saobraćajka?“, upitala je. U daljini su se videla rotaciona svetla.

O’Rork je ustao stojeći na pedalama. “E sranje”, prošaputao je za sebe. Onda: “Izvini.”

“Šta je?”

“Blokada. Izgleda da policija pregleda papire.”

Kejt je pogledala pozadi i videla kako se saobraćaj i tamo zgušnjava. Tri vozila dalje stajao je crni mercedes sa četiri tamne prilike.

Dvadeset deveto poglavlje

Policajci nisu čekali da svako vozilo stigne do kontrolne tačke, već su išli između kola, zagledali kroz prozore i tražili papire. O’Rork je turirao motocikl i počeo da se okreće na uzanom delu puta.

Kejt ga je povukla za rukav.

“Vidim mercedes”, rekao je dok mu je kaiš kacige poigravao. “Moraćemo da rizikujemo.”

Kejt se obema rukama uhvatila za prikolicu, spustila glavu tako da su joj se videli samo šal i naočari, pa se okrenula ulevo dok su jurili putem kojim su došli.

Četvorica u mercedesu nisu digla pogled dok su prolazili. Kejt se osvrnula i videla da mercedes izlazi iz kolone i levom stranom puta prilazi rampi. Policajci su salutirali i pustili ga da prođe. Druga kola i nekoliko motocikala vraćali su se sa blokade.

O’Rork se zaustavio kada su ponovo stigli u grad, pa je parkirao u nekom radničkom naselju. Kejt je posmatrala sumorne socijalističke zgrade s pustim lokalima u prizemlju, dok je sveštenik proučavao mapu. Promrdala je noge u tesnoj prikolici pa se okrenula ka njemu. “Šta sada?“

“Možda glavnim putem za Pitešti?“, rekao je. “Da idemo na E-70 do sela... Petešti, južno do Gaeštija... a onda sedamdesetdvojkom severno do Trgovišta.”

“Šta ako su blokirali i E-70?“, upita Kejt.

O’Rork je vratio mapu u rastegljivu pregradu. “O tome ćemo razmišljati kad stignemo tamo.“

E-70 je bio blokiran. Kolona se pružala skoro tri kilometra. Sveštenik je dovoljno razumeo rumunski da dešifruje gunđanje kamiondžija koji su se vraćali do svojih vozila: policija je pregledala papire na mestu gde je ulica izlazila iz grada i pretvarala se u široki put sa četiri trake za Pitešti.

O’Rork je okrenuo motocikl i odvezao se nazad u grad. Već je bilo rano popodne i Kejt je krčao stomak. Nije pošteno doručkovala i pamtila je samo nekoliko kašika supe od sinoć.

Na tom glavnom bulevaru bilo je pekara, ali su bile prazne još od sedam ujutro. Agresivni tramvaji nisu se obazirali na druga vozila, tako da je O’Rork morao da vrluda preko neravne kaldrme i ispucalog asfalta, a Kejt je nekoliko puta pomislila da će se prikolica prevrnuti. Videla je kafanu za kamiondžije pored železničke pruge, pa ju je pokazala svešteniku. Pošto su se parkirali a motor utišao, O’Rork je skinuo pilotsku kacigu i protrljao znojavo čelo.

“Hoćemo li se usuditi da uđemo?“, upitala je Kejt.

“Ako si gladna koliko i ja, usudićeš se“, rekao je O’Rork. Ostavili su naočare i kacigu u prikolici pa su ušli.

Prostor je bio velik, hladan i pun dima od stotinu cigareta. Konobari su žurili od stola do stola, noseći velike flaše piva. Svaki kamiondžija je ispred sebe imao pet-šest praznih pivskih flaša i činilo se da namerava da ih naruči još toliko.

“Zašto toliko odjednom?”, upitala je Kejt dok su sedali za sto blizu kuhinje.

O’Rork se osmehnuo. Kejt je po prvi put primetila da je skinuo kolir i da ispod debelog kaputa ima samo tamnu košulju i pantalone. “Boje se da će nestati piva“, rekao je. “A i hoće, pre večere.“ Pokušao je da mahne konobaru, ali su ih ljudi u tamnim prslucima i sivkastim belim košuljama samo ignorisali. Na kraju je sveštenik ustao i stao ispred jednog užurbanog čoveka.

“Dafine supa, va rog“, rekao je O’Rork. Kejt je zakrčao stomak od same pomisli na tanjir supe.

Konobar je odmahnuo glavom. “Nu...“ Ispalio je niz besnih slogova, očigledno očekujući da se O’Rork skloni u stranu. Ovaj to nije učinio.

“Mititei? Brinza? Cirnafi?”, upitao je sveštenik.

Koliko god da je nervozna bila, Kejt je pošla voda na usta od pomisli na kobasice i sir.

“Nu!“ Konobar ih je prostrelio pogledom. “American?”

Kejt je ustala i izvadila novčanicu od dvadeset dolara iz torbice. “Neputefi servi mai repede, va rog, ne grabim!”{16}

Konobar je pružio ruku ka novčanici. Kejt ju je savila između prstiju. “Kad stigne hrana”, rekla je. “Mititei. Brinza. Salam. Pastrama

Konobar ih je ponovo prostrelio pogledom, ali je nestao u kuhinji. O’Rork i Kejt su stajali dok se nije vratio. Kamiondžije su zurile u njih.

“Super što ne privlačimo pažnju”, prošaputao je sveštenik.

Kejt je uzdahnula. “Radije bi da crknemo od gladi?”

Konobar se vratio bolje raspoložen, noseći masnu belu kesu. Kejt je pogledala unutra i videla umotane kobasice, punjena jaja i narezanu salamu. Ponovo je pružio ruku ka dvadeset dolara, ali je Kejt digla prst. “Bautura?” rekla je. “Nešto za piće?“

Konobar je stajao s bolnim izrazom na licu.

“Niste apa“, reče Kejt. “Apa minerala.”{17}

Konobar je umorno klimnuo glavom i pogledao O’Rorka. “Pivo“, rekao je sveštenik.

Konobar se vratio čas kasnije sa dve velike flaše kisele vode i tri flaše piva. Očigledno je želeo da se ta transakcija što pre dovrši. O’Rork je uzeo flaše; konobar je uzeo novčanicu od dvadeset dolara. Kamiondžije su nastavile svoje razgovore.

Napolju je ponovo počela kišica. Kejt je strpala hranu i flaše u prikolicu. O’Rork je čas kasnije isterao motocikl na ulicu. “Ne znam šta da radimo sem da se vratimo u grad“, viknuo je.

Kejt je gledala tramvajske i železničke šine koje su tu išle paralelno. Duž njih su se pružale duboke brazde u šljunku. “Pruga ovde ide na zapad!“, viknula je i pokazala.

O’Rork je smesta shvatio. Okrenuo je motocild ispred tramvaja koji je dolazio, poskočio preko ivičnjaka, jurnuo preko polja punog smeća, pa skrenuo na šljunčanu stazu. Očas posla su jurili iza nizova socijalističkih stambenih zgrada. Sveštenik je pokušao da izbegne razbijene flaše i oštre komade metala po stazi.

Na obodu grada se šljunčana staza pretvorila u blato pa je potpuno nestala. “Drž’ se!“, viknuo je O’Rork, digao motocikl na prelaz i onda ga poterao po samoj železničkoj pruzi. Kejtina prikolica visila je preko šine.

Tako su cupkali četiri ili pet kilometara, a Kejt je svakog časa očekivala da će joj plombe poispadati od drmusanja. Nije joj bilo jasno kako O’Rork vidi; njen vid je bio vibrirajuća trostruka slika, mutna zbog naočara i kiše. “Šta ako naiđe voz?“, viknula je dok su prolazili kraj poslednjih seoskih kućica. Samo je poneki starac u bašti digao pogled.

“Onda ćemo poginuti!”, uzvratio je O’Rork pogledom.

Sedam-osam kilometara van grada i bar pet kilometara dalje od rampe, zastali su na raskrsnici s blatnjavim putem koji je vodio na sever i jug. Ispred njih, iza gustog šumarka, veoma se glasno začula sirena voza.

“Izgleda da ovde silazimo”, reče O’Rork, pa skrenu na put za sever. Staza je bila blatnjava i Kejt je morala dvaput da iskoči i gura pre nego što su stigli na raskrsnicu s putem E-70, koji se pružao na severozapad kao napušten i neodržavan američki auto-put. Činilo se da je prošao čitav vek otkako ju je O’Rork u maju tim putem vozio u Pitešti da vidi kupovinu deteta.

Na zapadnoj traci nije bilo policijskih kola. Nisu videli crne mercedese kada su prešli na uzani i neravni auto-put 72 iza velikog sela Gaešti. Na znaku je pisalo TRGOVIŠTE 30 KM.

Više se nisu trudili da nadglasaju motor, a Kejt je glava pucala od truckanja po šinama, tako da su se samo vozili na sever, ka planinama, u sve gušćoj tami.

Stali su da jedu pored reke Dimbovice, na manje od deset kilometara od Trgovišta. Auto-put 72 je bio uzan, krivudav i duž njega nije bilo sela, nego tek poneka skromna kuća podalje od puta. O’Rork je parkirao motocikl duboko ispod drveća, blizu spore reke. Sir je bio slan, kobasica stara, a oua umplufi — punjena jaja — sadržala su nešto što nijedno od njih nije prepoznalo. Bio je to jedan od najukusnijih obroka u Kejtinom životu koji je zalila kiselom vodom pravo iz flaše. Kiša je stala i mada sunce nije pokazivalo znake da će izaći, činilo se da danima nije bilo toliko toplo. Kejt je našla neke delove odeće koji su čak i bili suvi.

“Tvoj rumunski izgleda da je upalio u restoranu”, rekao je O’Rork. Činilo se da uživa u pivu.

Kejt je olizala prste. “Osnovna taktika za preživljavanje prošlog leta. Nisam uvek jela u hotelskom restoranu.” Zastala je pre nego što je dovršila poslednje punjeno jaje. “Nadam se da su kamiondžije završili vožnju, a ne da su je tek započinjali.”

O’Rork je klimnuo glavom. “Zbog piva, misliš? Da. Pa, vožnja u treznom stanju je retkost u ovoj zemlji.” Pogledao je svoju gotovo praznu flašu. “Ja ću stati na jednoj.”

Kejt je skinula šal. “Danas si dvaput rekao ’sranje’ a sada ločeš pivo. To baš i nije ponašanje pravog sveštenika.”

Umesto da se nasmeje, O’Rork se zagledao u reku. Oči su mu bile blistave i sive, i u tom trenutku je Kejt iza umornog i bradatog lica muškarca ugledala naočitog dečaka. “Odavno je bilo”, rekao je, “otkako sam poslednji put bio pravi sveštenik.”

Posramljena, Kejt je oklevala.

“Da pre dve godine nije iskrsao put u Rumuniju, kada sam otkrio ovdašnji problem s napuštenom decom”, nastavio je, “još tad bih dao ostavku i napustio crkvu.” Otpio je novi gutljaj.

“Zvuči smešno”, reče Kejt. “Mislim to ’dao ostavku’. Obično ne mislimo da sveštenici daju ostavku.

O’Rork je blago klimnuo glavom, ali nije odvajao pogled od reke.

“Zašto bi ti ostavio sveštenički poziv?”, upitala je Kejt veoma tiho. Na putu nije bilo saobraćaja, a reka je bila veoma tiha.

O’Rork je raširio prste i Kejt je shvatila koliko mu krupno i snažno izgledaju šake. “Iz uobičajenog razloga”, odgovorio je. “Zato što ne mogu da se izborim s nedostatkom vere.“ Digao je štap i iscrtao geometrijske oblike u mekanom tlu.

“Ali jednom si rekao da veruješ..počela je Kejt.

“Da postoji zlo“, dovršio je sveštenik. “Ali to nikako nije dovoljno da bih bio sveštenik. Da vršim svete tajne. Da budem nekakav traljavi posrednik između ljudi koji mnogo više veruju od mene u Boga... ako ima Boga.“ Bacio je štap u reku, pa su gledali kako ga nosi struja.

Kejt je liznula usne. “O’Rork... zašto si ti ovde? Zašto si pošao sa mnom?”

Tada ju je pogledao, a sive oči su mu izgledale veoma bistro i veoma iskreno. “Ti si me pozvala”, rekao je.

Trgovište je grad od pedesetak hiljada stanovnika u dolini reke Jalomice, a iza nje je Kejt videla obronke Karpata kako se dižu u oblake. Na prvi pogled, Trgovište je bilo jednako zagađeno i industrijalizovano kao naftaški grad Pitešti, ali su onda prošli kroz predgrađa i našli se u starom centru srednjovekovnog grada.

“Ovo je stara palata”, rekao je O’Rork, digao desnu ruku s gasa i pokazao ruševine iza dva metra visokog zida. “Podigao ju je Mirčea Stari krajem četrnaestog veka, ali ju je Vlad Cepeš spalio u bici s Turcima 1462. Nedugo pre gubitka vlasti, koliko se sećam.”

Kejt je obrisala blato s naočara.

“Ono je kula Kindija”, rekao je O’Rork, pokazujući okrugli kameni toranj koji se dizao iza zidina. “Stari Vlad ju je podigao kao kulu motrilju i vidikovac s koga je posmatrao smaknuća dole u dvorištu. Nova zgrada odmah iza zidina je muzej.” O’Rork je skrenuo u poprečnu ulicu, ali je na vratima muzeja pisalo da je zatvoren. “Šteta”, rekao je sveštenik. “Poznajem pomoćnika kustosa. On je naporan mali seronja... veoma odan Čaušeskuu... ali zna mnogo o istoriji Trgovišta.”

Kejt se promeškoljila u prikolici. Stopala su joj gotovo utrnula. “Dva sranja i jedan mali seronja”, rekla je. “Dugovi ti samo rastu, oče.”

“A tako je već godinama, sestro.” Smanjio je gas i sporo krenuo uličicom. “Nagađao sam da će ovde održati večerašnji obred, ali ne vidim nikakve pripreme.” Sve kapije za isto rij sko dvorište zamka bile su zakatančene, sa znacima ZATVORENO na engleskom i francuskom.

“Još nije mrak”, reče Kejt. “Vampiri ne izlaze pre mraka.” Sklopila je oči. Bila je veoma pospana i veoma obeshrabrena. Ali kada je sklopila oči, videla je savršen Džošuin lik kako se smeje na svom redovnom mesečnom rođendanskom slavlju, njegove ručice kako se radosno stežu i otvaraju, tamne oči blistave na svetlu sveće... Kejt je ponovo otvorila oči. “Šta sada?”, upitala je.

O’Rork je zaustavio motocikl. “Mislim da moramo da nađemo neko skrovište za motocikl i za nas”, rekao je. “A onda ćemo sačekati da vampiri izađu.”

“Ako se ne pojave?”, upita Kejt. “Ako to nije ovo mesto?”

“Onda smo se stvarno sjebali.”

Kejt ga potapša po ruci. “Dva sranja, jedan mali seronja, a sada i 'stvarno sjebali’”, rekla je. “Bolje bi ti bilo da uskoro odeš na ispovest, O’Rork.”

Sveštenik je skinuo kožnu kacigu i žustro protrljao teme. Kosa mu se dizala u slepljenim pramenovima. Kezio se kroz bradu. “Slažem se”, rekao je. “A pošto je sve sveštenike u Trgovištu odvela Sekuritatea, možda ćeš moju ispovest morati da saslušaš ti.“

Kejt je iskrivila lice. Motocikl je nastavio kroz tihe uličice.

Ambar je stajao na pustom polju petstotinak metara dalje od zamka. Očigledno godinama nije korišćen, sem za čuvanje ostataka traktora sa gvozdenim točkovima i bez motora, mada je seno u seniku bilo koliko-toliko sveže. U blizini nije bilo seoske kuće. Na drugoj strani polja, petsto metara dalje, kroz kišu su se nazirali tornjevi rafinerije.

“Sistematizacija”, reče O’Rork, pogleda levo i desno, pa odgura motocikl sa uzane ulice na stazu koja vodi u ambar. “Čaušesku je verovatno srušio seosku kuću.”

“Seno je sveže”, reče Kejt.

O’Rork je glavom pokazao dve mršave krave na daljem kraju polja, kojima su se rebra videla čak i sa te udaljenosti. “Koliko se ovde izbacuje hemikalija, mleko verovatno sija zeleno”, rekao je.

“Lepa misao”, reče Kejt, pa pođe za njim u ambar i povuče klimava vrata koliko je mogla. Sada se vidno tresla. Bilo joj je vruće i vrtelo joj se u glavi.

O’Rork je spustio ruku na njeno čelo. “Gospode, Nojmanova... pa ti goriš.

Čvršće je privila torbu. “Imam antibiotike, aspirin...”

“Treba da se zagreješ”, rekao je i popeo se natrulim drvenim merdevinama na senik. “U redu je”, doviknuo je dole.

Seno zapravo nije bilo sveže, ali je bilo koliko-toliko čisto. O’Rork je napravio gnezdo u njemu, pa je spustio ćebe s prikolice. “Skini kaput i džemper”, rekao je. I on je skidao svoj mokar kaput.

Kejt je oklevala samo čas. Onda je skinula natopljeni kaput i šal, otkrila da su joj jeftini džemper i sintetičke pantalone potpuno mokri, pa je skinula i njih. Čak joj je i donje rublje bilo mokro, ali je ostala u grudnjaku i belim gaćicama. Noge i ruke su joj se naježile i znala je da joj se bradavice vide kroz tanki brus. Kejt se srušila na slamu i povukla ćebe preko sebe. Vuna je grebala i smrdela na benzin. “Imam presvlaku u torbi”, rekla je cvokoćući zubima.

“Nemaš li možda nešto i za mene?“, upitao je O’Rork. On je pokisao mnogo više od nje. Cedio je košulju. Koža njegovih grudi i ruku bila je veoma bela i Kejt je videla kako mu prsti drhte od hladnoće. Crne pantalone su mu bile vidno mokre, ali je nakratko oklevao pre nego što ih je raskopčao. “Žmuri“, rekao je.

“Ne budi blesav”, prasnula je Kejt, stežući vilicu da joj zubi ne bi cvokotali. “Ja sam doktorka, ne znam da li se sećaš? Nemoj da ti sada držim predavanje o hipotermiji.“

“Nemoj“, rekao je je O’Rork i raskopčao pantalone. Stavio je i svoju i njenu odeću na drvenu ogradu, gde će je obasjati slabašno sunce kroz prljavi prozor na seniku.

Ne nosi donji veš! — bila je Kejtina jedina misao. Tek tada je videla plastiku proteze kako počinje ispod levog kolena, pa je shvatila da to nije zatražio samo zbog stidljivosti.

Kejtin pogled se digao s veštačke noge, pa je osmotrila čitavog čoveka. Otac Majki O’Rork nije bio vitak kao Lukijan, mišići mu nisu bili tako izraženi, ali kada se okrenuo da prostre odeću na ogradi, Kejt je shvatila da posmatra njegovu malu zadnjicu sa zanimanjem koje nije nimalo medicinsko. Pošto se okrenuo, pratila je tamne malje kako se od grudi spuštaju do gustih stidnih dlaka. Penis i skrotum su mu bili skupljeni od hladnoće.

Kejt se okrenula i potražila odeću u torbi.

“Nemoj da skvasiš ostalu odeću“, rekao je O’Rork, pa je seo na ćebe i digao jedan kraj. Bio je okrenut ka njoj, kolena su im se skoro dodirivala i ćebe je bilo taman dovoljno dugačko da se oboje pokriju. “Prvo se zagrej, pa ih obuci.”

U drugim okolnostima, s bilo kojim drugim muškarcem, znala bi da je to poziv. Sada, sa Majklom O’Rorkom, nije bila sigurna. “Samo ovo“, rekla je, pa je uzela i navlačila teget pamučni duks dok je istovremeno otkopčavala mokri grudnjak i skidala ga što je neprimetnije mogla pre nego što je uvukla ruke u rukave. Bila je svesna da joj od tog pokreta grudi deluju veće. “Ostalo su uglavnom farmerke i suknje koje bi ovde upadale ljudima u oči“, prošaputala je, ponovo čvrsto stegnuvši ćebe. “Moram da nosim ovu prokletu sintetiku koju mi je Lukijan kupio ako ćemo se pojavljivati na ulicama.” Izvadila je suve gaćice iz torbe i navukla ih ispod ćebeta. Kako da ovo uradim a da ne bude toliko očigledno? Odustala je od suptilnosti, čučnula ispod ćebeta, skinula mokre i obukla suve gaćice.

O’Rork je stegao gole ruke iznad ćebeta i Kejt je shvatila da i on pokušava da zaustavi drhtanje. Nije uspevao. Pitala se da li drhti bar delimično od nervoze. Skupili su se u malom ulegnuću u senu kao dva Indijanca koji čuče okrenuti jedan prema drugom.

“Dođi ovamo“, prošaputala je Kejt i legla na seno, povukavši ćebe tako da je i O’Rork bio primoran da legne. Usledilo je kratko nespretno nameštanje ćebeta, pa su onda ležali jedno pored drugog, nisu se dodirivali, ali su delili toplotu ispod vunenog pokrivača. Kejt je pokušala da se seti neke šale kojom bi prekinula opipljivu napetost između njih, ali je onda rešila da ćuti. O’Rork ju je gledao tim bistrim sivim očima, i ona nije bila savim sigurna vidi li u njima neko pitanje ili ne.

“Okreni se“, prošaputala je.

Pošto su oboje bili u fetalnom položaju, ćebe je bilo taman dovoljno široko da ih oboje pokrije. Kejt se bez oklevanja pripila uz njega, osećala kako su joj grudi pritisnute ispod duksa i dodir njegovih butina još mokrih od kiše. Dodirnula je njegova hladna ramena, spustila šake niz njegove ruke.

Osećala je kako se mišići napinju i podrhtavaju od hladnoće i shvatila da je O’Rork bio mokar i da se smrzavao tokom većeg dela dugačke vožnje u Trgovište. Priljubila se uz njega, zavukla svoju levu zavijenu šaku oko njegovog tela i spustila mu dlan na grudi.

“Mislim da ne...“ zaustio je O’Rork.

“Pssst“, prošaputala je Kejt, pripivši noge i kukove uz njega. “Sve je u redu. Samo ćemo se zagrejati i odmoriti dok se ne smrači.” Osetila je njegove grudi kako se šire kao da će još nešto reći, ali je ipak ćutao. Tren kasnije je osetila kako se i on opušta.

Kejt je osećala sopstveno uzbuđenje, toplotu i vlagu između nogu i blagu težinu u grudima koja je kod nje uvek pratila seksualno uzbuđenje, ali je takođe osećala kako je obuzima snažan spokoj, prvi put posle požara. Spustila je lice blizu njegovog potiljka, osetila blago golicanje gde se njegova kosa kovrdžala, pa je udahnula njegov čist muški miris. Prestao je da drhti.

Kejt je bila veoma svesna kako njene bradavice od njegove kože deli samo tanka tkanina, bila je svesna toplote njegove stražnjice na njenim butinama i osetila je krivu njegovih leđa na svom stomaku, ali je pustila da uzburkana osećanja koja stvara tolika blizina za sada minu, da postanu prijatno osećanje u pozadini, dok se opuštala u toplini trenutka.

I onda je spavala.

Bio je mrak kada se probudila i isprva ju je obuzeo nalet panike da su se uspavali i propustili obred, ali je onda videla mutne ostatke sutona kroz prašnjava okna i znala je da je sunce tek zašlo. Do ponoći su imali još dosta.

O’Rork je spavao — Kejt ni na trenutak nije bila zaboravila gde je i s kim je — ali on se okrenuo u snu tako da su ležali jedno prema drugome. Kejtina zavijena leva ruka još je bila oko njega, a O’Rork se sklupčao pod ćebetom, ruke su mu bile ispred tela tako da su ležale u toploj dolini između njenih grudi. Nije bilo šanse da glumi san; O’Rork je tiho hrkao, usta su mu bila blago otvorena u onom bespomoćnom zaboravu koji je Kejt tako često viđala kada bi noću obilazila Džošuu.

Kejt je na slabašnom svetlu proučavala O’Rorkovo lice: usne su mu bile pune i mekane, trepavice dugačke — mogla je da zamisli koliko je bio sladak kao dečak — a u njegovoj smeđoj bradi bilo je tragova riđeg i pre vremena sedog. Sada, pošto mu je videla lice opušteno, shvatila je koliko je ono inače napeto, uprkos njegovoj otvorenosti i toplini, kao da nosi neko teško breme koje odlaže samo u snu.

Kejt je spustila pogled i videla kako im se noge dodiruju.

Ne misleći o tome, da se ne bi predomislila, Kejt se nagnula bliže, poljubila O’Rorkov obraz i kada su mu se od iznenađenja oči otvorile a usne zatvorile — poljubila ga je blago ali odlučno u usta. On se nije odmakao. Kejt se na tren povukla da ga pogleda u oči, videla je u njima nešto važnije od iznenađenja, pa se približila da ga ponovo poljubi. Ovog puta su se njene usne razdvojile samo koji tren pre njegovih. Zavijenom levom rukom ga je privukla bliže sebi, osetila njegove šake, i dalje sklopljene, između svojih grudi i sporo ali jasno dizanje njegovog penisa na svojoj butini.

Došli su do daha, pa su se ponovo poljubili, i ovog puta su tim poljupcem razmenili nešto beskrajno složenije od obostrane potrebe i uzbuđenja — bilo je to sporo i simultano buđenje osećanja, rezonancija stvarna kao glasna lupa njihovih srca.

Kejt se povukla, čula obuzetih vrtoglavim osećanjima. “Izvini, nisam...“

“Psst“, prošaputao je O’Rork, digao ruke iza njene glave, zavukao joj prste u kosu, pa je privukao za novi poljubac.

Kejt je mislila da vlažno savršenstvo tog poljupca nikada neće okončati. A kada se to desilo, glas joj je podrhtavao. “Mislim, u redu je ako ćemo to da uradimo. Mislim, ja imam spiralu... ali, stvarno, shvatam ako ti..

“Pssst“, prošaptao je on ponovo, pa joj je digao duks preko glave. Njene bradavice su reagovale na hladni vazduh u trenutku kada su joj oči bile pokrivene, a onda je mogla ponovo da vidi jer je vratio ćebe na mesto. “Psst“, rekao je, dodirnuo joj usne prstom dok je drugom rukom našao njene gaćice pa ih skinuo.

“Ako ne želiš, sve je…” počela je, stegnutog grla.

“Umukni“, prošaputao je O’Rork. “Molim te.“ Ponovo ju je poljubio, pa je onda gurnuo levu ruku iza nje, osetila je njegove snažne prste na leđima, a onda se prevalio na nju, pridržavajući se levom rukom.

“Molim te“, ponovila je ona i više ništa nije rekla kada je digla glavu i poljubila ga, s jednom rukom na njegovom potiljku, dok je drugu spuštala na njegova krsta. Tu je imao šare od ožiljaka — većina su bili mali, ali je bar jedan bio dugačak i ispupčen. Nakratko je osetila protezu kada se on pridigao i spustio između njenih nogu, ali je onda bila svesna samo toplote ostatka njegovog tela, njegovih poljubaca i tople i uporne erekcije na svom stomaku.

Kejt je zaječala i spustila desnu ruku ispod njegovog struka, uhvatila ga i povukla ka sebi. Bila je veoma vlažna kada je digla kolena i stegla ga.

O’Rork nije žurio. Sočno ju je poljubio, digao lice da je pogleda sa naizgled beskonačnom nežnošću, pa ju je ponovo poljubio toliko sporo i toliko strastveno da se Kejt učinilo da je na tren ili dva izgubila svest. Pomerila je bedra i onda je on ušao u nju, vešto, bez grube muške žurbe, ali sa istom vlažnom, sporom čvrstinom koju je osetila u njegovom poljupcu.

Kejt je zastao dah kad je on stao i kada se učinilo da će se možda povući, ali se onda, beskrajno sporo, vratio. Kretao se duboko u njoj, i dalje sporo, toliko sporo da je osećala savršen dodir dok je klizio u njoj, pa se opet malo povukao i nastavio.

Sledećih nekoliko minuta bili su kao uspomene na budućnost u kojoj će njihovo vođenje ljubavi postati sve bolje, sve intimnije posle svakog ljubavnog čina. Ništa nije delovalo usiljeno ili trapavo. Nekoliko strastvenih trenutaka kretali su se u ritmu, Kejtina čula su došla do tačke uzbuđenja kada je jedva disala, a onda je O’Rork blago prebacio težinu i njegova desna ruka našla se između njih — od tih sporih pokreta se Kejt osećala kao da im se tela prožimaju — njegovi vlažni prsti su je blago trljali, osećala je dodir i njegovih prstiju i njegovog penisa. Kejt je bila uzbuđenija nego ikada ranije u životu, bedra su joj se kretala brže, zahtevno, a onda je usporavala kada su se njegovi pokreti usporavali, pa ponovo ubrzavala u savršenom, podmazanom skladu.

Kejt nije bila neiskusna — ali ni Tom ni nekoliko ljubavnika pre i posle njega nisu je pripremili za intimnost i uzbuđenje koje je sada osećala. Taman kada bi se učinilo da ni ona ni O’Rork ne mogu da izdrže više ni trena, da će oboje morati da dostignu orgazam u istom pokretu, njihov ritam bi se promenio kao da je to dugo usavršavana koreografija, pa bi ponovo krenuli da se dižu u novom ciklusu zadovoljstva.

Sada su se zajedno okrenuli, pa je ćebe palo, zaboravljeno, Kejt je bila odozgo, a O’Rorkova široka šaka našla se na njenim grudima tako da je prstima dodirivao obe njene dojke.

Gledao ju je, lice mu je bilo izgubljeno u onom senzualnom prostoru između bola i zadovoljstva. Videla je da je zagrizao usnu kada je spustila lice da poljupcem ukloni kap krvi na njoj. Čvrsto ju je uhvatio za bedro, da joj uspori pokrete, ali je Kejt osetila da više ne može biti usporavanja, da više ne sme biti čekanja. Zabacila je glavu, spustila obe ruke na njegove grudi i pokrenula se ljuljajući se, nabijajući se tako da su oboje prešli granicu. Na jedan pulsirajući tren Kejt nije znala čiji nailazak orgazma snažnije oseća, svoj ili O’Rorkov.

Onda su se O’Rorkove oči sklopile, Kejtine su se sklopile čas kasnije, i svršila je u poplavi toplote koja je se širila kroz nju u talasima, delić kasnije pošto je osetila O’Rorka da ječi i pulsira u njoj.

Nešto kasnije Kejt je ležala na njemu, dok ju je on privijao uza sebe i pokrivao ih ćebetom. Ostao je u njoj, još tvrd, držeći je snažnim šakama dok je ona dremala sa obrazom na njegovim grudima. Bilo je potpuno mračno. Hladnoća je sada u ambaru bila nešto opipljivo. Negde daleko preko polja koza je zameketala.

“Da li je ovo sve upropastilo?”, prošaputala je Kejt naposletku, pošto je izronila iz polusna.

“Ništa nije upropastilo”, prošaputao je O’Rork. Trljao joj je leđa.

“Ali tvoji zaveti...“

“Kejt, ja sam već bio rešio da više ne budem sveštenik. U Čikago sam išao da im to lično kažem.“ Okrenuo je lice u stranu i oslobodio ruku dovoljno dugo da skloni malo slame iz brade. Vratio je ruku na njena leđa. “Poštovao sam svoj zavet celibata osamnaest godina a da nisam verovao u razlog za njega.”

“Osamnaest godina”, prošaputala je Kejt. Dodirnula mu je grudi vrhovima prstiju. Kada je digla lice s njegovih grudi da nešto prošapuće, on ju je poljubio.

“Jesi li osetio…” upitala je.

“Kao da smo već godinama ljubavnici?”, dovršio je njenu rečenicu. “Kao da se prisećamo prilika kada smo u prošlosti vodili ljubav? Da, jesam. I sada mi se to čini.“

Kejt je odmahnula glavom. Nije verovala u natprirodno, nikada nije verovala u čuda... ali se sada od te telesne telepatije stresla. O’Rork je privukao ćebe i poljubio joj uho. “Sada bi nam bilo bolje da se obučemo i otkrijemo hoće li se obred obaviti noćas”, prošaputao je.

Onda ju je sve zapljusnulo: tuđe mesto, hladnoća, tama, košmarna pomisao da je Džošua u rukama svirepih stranaca. “Grli me još samo trenutak”, uzvratila je šapatom i ponovo spustila obraz na njegove grudi.

On ju je grlio.

Trideseto poglavlje

Obezbeđenje strigoja počelo je da pristiže negde oko pola jedanaest, njihovi tamni kombiji, mercedesi i vojna vozila protutnjali su po pustim ulicama Trgovišta, pa zauzeli položaje oko muzeja i stare palate. Na tri kapije već su stajali stražari, a na zidinama se videla bodljikava žica. Sada su prilike u crnom, naoružane automatima, čuvale prilaze, zauzele krovove na obližnjim ulicama i upalile baklje u dvorištu oko kule Kindije. U blizini palate bilo je nekoliko stambenih zgrada — većinom su to bile radnjice koje imaju neke veze s fabrikama u blizini starog grada — ali su sve one sada bile mračne i prazne: žitelji Trgovišta, kao da ih je neko upozorio, otišli su iz te četvrti pre nego što je pao mrak.

Kejt i O’Rork su gledali kroz razvaljeni zid na drugom spratu polusrušene kuće malo dalje od dvorca. Videli su čuvare, osmotrili zidine i povukli se pre nego što je stigao ostatak obezbeđenja. Kejt je predložila da pokušaju da preskoče zid dok još ima vremena, ali ju je O’Rork poveo do bunara iza napuštene zgrade. “Ovo je zaboravljeni ulaz. Ovaj presahli rezervoar za kišnicu vodi u kanalizaciju koja je bila deo originalnog kompleksa. Tu možemo da uđemo... jedan mladi sveštenik je za opkladu puzeći prešao čitav put. Ali biće bolje da pokušamo pošto padne mrak.“

“Kako ti znaš za taj put?“, prošaputala je Kejt.

Tada joj je ispričao: Razlog njegovog pređašnjeg dolaska u Trgovište nije bio samo sastanak s franjevcima i obilazak ovdašnjeg sirotišta već i izviđanje zamka. Fratri su mu pokazali okolinu, našli stare mape i arhitektonske crteže urađene tokom restauracije palate pre pedeset godina, pa su ga odveli i do cisterne.

Kejt se tada udaljila od njega. “Znao si da će se obred odvijati ovde“, rekla je. “Znao si za sve ovo.“

O’Rork je odmahnuo glavom. “Nisam znao sve. Nagađali smo da će ovo biti lokacija druge noći obreda investiture. Juče je dvorište zamka bilo zatvoreno za javnost a obezbeđenje je bilo pojačano.”

“Ko smo to mi?“

“Drugi franjevci. Kunem ti se, Kejt, ni za šta od svega ovoga nisam čuo dok pre dve godine nisam stigao u Rumuniju.”

“Zašto mi nisi rekao?”

O’Rork je počeo nešto da govori, pa je ućutao. Dodirnuo joj je obraz. “Izvini. Trebalo je. Kada si otišla iz zemlje sa Džošuom. Mislio sam da je to završeno.”

Kejt je stegla pesnice. “Ali znao si za opasnost! Znao si da će me pratiti!”

“Nisam!” Zakoračio je ka njoj a onda je zastao kada je ona ustuknula. “Ne, nisam znao da dete ima bilo kakve veze sa strigojima. To moraš da mi veruješ, Kejt.”

Zagledala se u njega. “Rekao si da je Lukijan znao. On i njegov Red zmaja ili kako se već zove.”

O’Rork je odmahnuo glavom. “Neki monasi koji su danas uhapšeni pripadaju Redu zmaja. Ta organizacija zaista postoji... i to vekovima... ali ja nisam imao pojma da Lukijan ima bilo kakve veze s njom. Još nisam ubeđen u to. To je jedan od razloga zašto sam rano jutros zvao oca Stojčeskua.“

“I šta je on rekao?”

O’Rork je raširio ruke. “On nije pripadnik Reda. Sveštenik koji jeste član uhapšen je ovde u Trgovištu. Ne znam da li Lukijan laže.”

“Zašto bi on lagao? Pomogao mi je, zar ne?”

O’Rork ništa nije rekao.

“U redu”, rekla je Kejt. “Za sada ću ti verovati.” Sklopila je oči. Njeno telo je još pamtilo kako je bio u njoj. Gospode bože, šta sam to uradila? “Hajde da uđemo u zamak.”

“Kasnije”, reče O’Rork i ona vide da on drhti. Odeća im se nije sasvim osušila a noćni vetar je bio leden. “Kada ugledni gosti počnu da pristižu.”

Najvažniji gosti počeli su da pristižu sat vremena pre ponoći. Niz mercedesa je prošao između rampi i stražara pa nestao kroz glavnu kapiju. Kejt je iznad zidina videla baklje na gornjem delu kule Kindije. “Vreme je”, prošaputala je.

O’Rork je odsečno klimnuo glavom, pa ju je poveo stepeništem do cisterne u mračnom dvorištu. Čak i na tako slabom svetlu videla je koliko je bled.

“Šta nije u redu?”, upitala je.

O’Rork se ugrizao za usnu. “Tunel”, rekao je.

Kejt je izvadila baterijsku lampu koju je bila spakovala u torbu. “Imamo ovo.”

“Nije stvar u mraku”, rekao je i stegao vilicu. Kejt je videla da mu zubi cvokoću i da su mu čelo i gornja usna obliveni znojem.

“Bolestan si“, prošaputa Kejt.

“Ne.“ O’Rork se okrenu ka cisterni i nasloni na zid. “Tunel...“ Stegnuo je zube.

Kejt je shvatila. “Rekao si da za vreme rata... u Vijetnamu. .. da si bio tunelski pacov. Tako si...“

O’Rork obrisa znoj sa lica. “Izviđao sam kompleks tunela koji je naš vod otkrio blizu jednog sela.“ Glas mu je zadrhtao pa se umirio. “Tuneli su se širili iz drugih tunela. Bazela i njegovi momci ubacivali su bombe, ali je bilo toliko račvanja, toliko nivoa... U svakom slučaju, to je bio štab NVA... ambulanta, spavaonica, sve po redu. Međutim, ovi iz NVA — severnovijetnamske redovne vojske — već su otišli. Ostao je jedan truli leš uguran u tunel nekoliko metara od izlaza na rečnoj obali. Računao sam da ću moći da se provučeni...” O’Rork je zastao i zagledao se u daljinu.

“Telo je bilo minirano”, prošaputala je Kejt. Njeni prsti su pamtili ožiljke na njegovim leđima i nogama.

O’Rork je klimnuo glavom. “Ispraznili su mu stomak i napunili ga eksplozivom, a detonator je bila prosta zategnuta žica. Aktivirao sam je kada sam mu dodirnuo nogu.” Pokušao je da se nasmeje, ali je to zvučalo veoma tužno i prazno.

Kejt je prišla bliže i spustila obraz na njegov vrat.

“To nije baš prava klaustrofobija”, prošaputao je. “Hoću da kažem, videla si me u avionu i vozu. Dokle god vidim izlaz...“ Ućutao je. “Izvini.”

“Ne”, prošaputa Kejt. “Dobro je. Mislim da je bolje da ti sačekaš ovde. Tako je logičnije. Ako mi se nešto desi, neko treba da bude ovde da pozove pomoć.”

Ovog puta se O’Rork zaista nasmejao. “Kakvu to pomoć da pozoveš? Gde? Sem nas nema nikog drugog.”

Uspela je da se osmehne. “Znam, ali stalno čekam da konjica stigne preko brda.”

“Daj mi samo čas“, rekao je O’Rork. Nekoliko puta je duboko udahnuo, nekoliko puta mahnuo rukama, pa se nagnuo iznad suve cisterne. Do dole je bilo samo dva i po ili tri metra, a u rasklimatanom kamenju bilo je mesta za noge i ruke. “Mirno drži svetio... dobro, tako... otac Danijelesku je rekao da je tu ulaz.“

Kejt je videla samo kamen i sasušene puzavice.

“Drži ga mirno dok ne nađem ulaz u staru kanalizaciju”, rekao je O’Rork. “Onda ćeš mi baciti lampu i pridružiti mi se.“ Preskočio je preko zida i našao put do dna. Jedan kamen je ispao, ali je O’Rork ipak lako sišao. Kejt je uperila svetio u zid dok ga je on opipavao, izvadio perorez i polako oslobodio jedan kamen. Ostali su se vadili lakše.

“Svetio”, rekao je, pa je stao i visoko digao ruke.

Kejt mu je bacila baterijsku. On je usmerio zrak u mesta za ruke i noge dok se ona spuštala. Čučnuli su i zagledali se u rupu.

“Uf‘, reče Kejt, stegnuvši pesnice. Pacovske oči zasijale su u tami i sada je čula njihovo cičanje kada su se razbežali od svetla. Svetio baterijske obasjalo je njihova masna crna leđa. Kanalizacija — ako je to bila — bila je široka tek metar i sužavala se posle samo nekoliko metara u prostor gde su im oči pacova uzvraćale pogled.

“Kako možemo tu da uđemo?”, prošaputa Kejt.

O’Rork se nagnuo bliže. “Dobra vest je da mogu da se kladim da unutra nema ni jednog jedinog Vijetnamca. Ja ću prvi.” Na podu cisterne našao je čvrst štap pa ga je uzeo desnom rukom, a levom je digao baterijsku lampu. Njegovo telo je zaklonilo svetio kada je gurnuo ramena kroz otvor.

Kejt je sklopila oči i pomislila na Džošuu.

“Dovoljno je široko”, začuo se O’Rorkov napeti šapat. “Otac Danijelesku mi je rekao da ide sve do kraja, i mislim da je u pravu. Hajde, ja ću držati baterijsku.

Kejt je pokušala da proceni daljinu koju će morati da prepuze. Dužina fudbalskog terena? Dve trećine te dužine? Bilo je beskrajno. Drevni tunel je mogao da se uruši, a niko ne bi znao da su oni tu. Pacovi će im pojesti oči. Ovo je suludo.

“Stižem“, prošaputala je i otpuzala u rupu.

Izuzev užasa od požara i smrti Toma i Džuli, stotinu metara tunela bilo je najužasnije i najstrašnije iskustvo Kejtinog života. Čula je O’Rorka kako hukće, osetila je podrhtavanje panike kako narasta u njegovom telu ocrtanom na svetlu baterijske lampe, a oko nje su bili samo oštar kamen, blato, pacovi i tama, i sve je bilo samo još gore zbog narastajuće klaustrofobije, kako se uzani prolaz sužavao i postajao tešnji. O’Rork bi povremeno zastao i ona bi uhvatila njegovu nogu ili, ako je tunel bio dovoljno širok, gurnula ruku napred da ga uhvati za ruku, ali su retko govorili i njihovo dahtanje je postajalo sve očajnije što su dublje odmicali u tamu.

“Šta je sa zagađenim vazduhom?“, upitala je pošto su se provukli kroz posebno uzano mesto gde se stari kamenom ozidani kanalizacioni tunel delimično urušio. Provukli su se kroz blato i korenje, i Kejt nije mogla da zamisli da bi se provukla nazad kroz to suženje. Od same pomisli joj je stao dah i počela je da hukće isprekidano.

“Tu žive pacovi“, huknuo je O’Rork. Kejt ih je čula kako trčkaraju ispred njega i niz bočne prolaze koji nisu bili širi od njenih butina. “Ako oni mogu da dišu, valjda možemo i mi.“

“Je li tvoj poznanik sveštenik potvrdio da se ovde može proći?“

O’Rork je zastao. “Pa, nisam baš lično pričao s tim mladim sveštenikom..

“Ali znaš da on jeste uspeo da stigne u dvorište?”, upitala je Kejt. U grudima ju je stezalo, kao da je unutar metalnog obruča.

“Da!“, reče O’Rork i poče ponovo da puzi napred, promrsivši nešto što Kejt nije čula.

“Šta si rekao?“

“Rekao sam da je sveštenik puzao ovde kad je bio dečak“, reče O’Rork, gurajući palo kamenje s puta. Baterijska lampa je stvarala oreol oko njegove brade i kose.

“Kada je bio dečak?“ Kejt uhvati O’Rorkovu čizmu. “Koliko mali dečak, majku mu?“

Sveštenik je zastao da ponovo dođe do daha. “Ne znam. Ne previše mali, mislim. Nadam se.“ Ponovo je krenuo napred, a ramena su mu grebala stenu na obe strane.

Nekoliko minuta kasnije Kejt je gurala nekakav čudan, razgranat koren s puta, pa se pridigla na laktove i rekla: “O’Rork... Majk... osvetli ovde nazad, molim te?“

Držala je ljudsku podlakticu, u kojoj je prostor između radijusa i ulne potpuno ispunila zemlja. Brzo ju je bacila, pa se priljubila uz jedan zid da prođe pored nje.

“To je dobro”, prošaputa O’Rork. “Sigurno smo ispod groblja, koje se nalazi unutar zidina. Odmah iza crkve.”

Kejt je klimnula glavom i sklonila kosu sa očiju. Dok je studirala medicinu, imala je posla s leševima, pomagala je kod obdukcija kao doktorka, i nije se nepotrebno bojala mrtvih. Samo je želela da unapred zna kada će morati da dodiruje neki leš.

U tom času se baterijska isključila. Kejt se ukipi i oseti da se O’Rorkovo telo na nekoliko trenutaka takođe ukipilo. “Jebem ti“, prošaputao je on i drugom rukom udario baterijsku. Ni treptaja. Kejt je uhvatila O’Rorkov desni članak dok je on petljao s baterijama i ponovo kucnuo lampu. Ništa. Osećala je kako u njemu narasta napetost kao struja; koža mu je postala lepljiva od znoja, a mišići su mu se ukočili kao da su od kamena. Kao da su mu sad obe noge bile proteze.

“0’Rork“, prošaputala je. “Majk?”

Tišina. Osetila je kako on menja položaj, da sada leži na leđima i po tihom šuškanju i pomeranju njegovog tela, mogla je da zamisli kako je digao ruke i prstima kucka po grubom krovu tunela kao da je kovčeg. Disanje mu je bilo isprekidano i prebrzo.

“Majk?“, prošaputala je ponovo i pružila ruku da dodirne njegovu. Osećala je vibracije kako narastaju duboko u njemu, kao prvi pokreti tektonskih ploča koje klize posle godina pritiska planina.

“0’Rork“, prasnula je. “Odgovori mi.“

Ispustio je zvuk koji je bio negde između kašlja i huktanja.

“Odgovori mi“, prošaputala je ponovo, manje oštrim glasom. “Sve je u redu. Možemo da stignemo tamo i bez svetla. Samo nastavi da puziš, u redu?“ Stegnula mu je ruku. Bilo je to kao da dodiruje granitnu skulpturu koja pomalo vibrira.

Onda je ispustio novi zvuk, pa je prošaputao nešto nerazumljivo. “Šta?“ Kejt je prelazila rukom po njegovoj stegnutoj pesnici.

Glas mu je bio napet, stegnut od napora da održi vlast nad sobom. “Previše tunela ispod dvorišta. Samo ovaj izlazi u crkvu. “

Kejt mu je stegla šaku. “Pa? Ostaćemo u ovome. Nije problem.”

On se tresao kao da ga drma groznica. “Ne. Mogli bismo da ispuzimo pravo ispod rešetke ili u neki drugi tunel.”

“Zar nećemo videti svetlo?“, prošaputa Kejt. Čula je pacove kako grebuckaju iza nje. Pošto nisu imali baterijsku da ih otera, mogli su da im se popnu na noge... na lice.

“Ne... ne znam.” Njegov šapat je utihnuo i drhtanje se pojačalo.

Kejt mu je stegla nogu iznad kolena. “Majk, jesi li noćas prvi put vodio ljubav otkako si postao sveštenik?”

“Molim?” To je prosto huknuo.

Kejt se prisilila da joj glas bude razgovoran, gotovo nehajan. “Samo sam se pitala je li to nešto što sveštenici redovno rade... mislim, da krše svoje zavete. Sigurno si imao mnogo prilika sa svim onim usamljenim ženicama u parohiji. Ili mladim volonterkama po zemljama Trećeg sveta.”

“Majku... ti... tvoju”, huknu O’Rork. Pomakao je nogu da ga ne bi dodirivala. Osećala je da se njegova ruka diže kao da steže pesnicu. “Ne”, rekao je, jačim glasom, “to mi nije navika. Nisam bio ni sa kim još od... još od pre nego što sam ostao bez noge u Namu. Nisam bio dobar sveštenik, Kejt... ali sam bio iskren.”

“To znam”, prošaputala je tihim glasom. Našla je njegovu ruku, povukla je dole, odgurnula se napred u tami, pa ju je poljubila.

Disanje mu je bilo ubrzano ali sada pravilnije. Osećala je drhtaje kako prolaze kroz njegovo telo kao posle zemljotresa. Kejt je protrljala obraz o njegov otvoren dlan.

“Izvini”, prošaputao je. “Shvatam šta si radila. Hvala ti.”

Kejt mu je poljubila prste. “Majk, skoro smo stigli. Hajde da nastavimo.” Nešto joj je okrznulo noge pa je pobeglo nazad u tunel. Nadala se da je samo pacov. Zemlja je smrdela na trulež.

O’Rork je ponovo pokušao da uključi baterijsku, odustao od toga, zadenuo je za pojas, okrenuo se na stomak, i nastavio da mili napred. Kejt ga je pratila, dizala glavu i pogledom tražila neki tračak svetla uprkos zemlji koja joj je padala u kosu i oči.

Ugledali su ga nešto kasnije — možda su prošli samo minuti, ali nijedno nije imalo sat sa svetlećim brojčanikom pa su izgubili osećaj za vreme. Svetio bi u normalno mračnoj sobi bilo gotovo neprimetno, ali za njihove oči, prilagođene potpunoj tami, bilo je poput svetionika. Prešli su poslednjih deset metara, pa su se zagledali u rešetku u tavanici tunela. Tu je tunel bio širi i Kejt je mogla gotovo da dopuže do O’Rorka. Legli su na leđa i pružili ruke ka metalnoj rešetki.

“Gvozdena rešetka”, prošaputa O’Rork. “Sigurno su je ugradili pošto je otac Kirika puzao ovde pre tolikih godina. Verovatno da zaustavi pacove.“ Provukao je prste kroz tešku rešetku i povukao. Kejt je čula kako mu zubi škrguću i osetila je miris njegovog znoja. Rešetka se nije pomerila.

O’Rork je zaječao i sklonio ruke. Kejt je tada osetila kako panika preti da je odnese, kako se goli strah diže kao mučnina u njenom grlu. Iskreno je verovala da ne mogu da se vrate unazad kroz dugački tunel. “Da li postoji drugi ulaz?“, prošaputala je.

“Ne. Samo onaj u podrum crkve. To je nekada bio deo palate Vlada Cepeša... ispod je bilo podzemnih ćelija i prolaza. .O’Rork je zarežao i ponovo rukama navalio na rešetku. Ljuspe rđe pale su kao sneg, ali metal nije popuštao.

“Čekaj”, prošaputala je Kejt i uhvatila rešetku. “Hajde da guramo umesto da vučemo.” Pritisnuli su dlanove na rešetku i gurali dok im ruke nisu utrnule. Ležali su zadihani, a šuškanje se približavalo kroz tunel.

“Sigurno je zabetonirana”, prošaputao je O’Rork, opipavajući ivicu. “I bila bi jedva dovoljno široka za naša ramena. Ili bar za moja.”

Kejt je pokušala da uspori dahtanje. “Nema veze”, rekla je. “Proći ćemo.” Digla je lice ka rešetki. Prostorija iznad bila je vlažna i hladna, mirisala je na mokar kamen, ali je tamo vazduh bio beskrajno prijatniji. “Metal je star i zarđao”, prošaputala je. “Rešetke nisu mnogo debele.”

“Gvožđe ne mora da bude debelo.“ O’Rorkov glas bio je ravan. Na mestu gde mu je bilo lice videla je tek beličast sjaj.

“Rđa ume da izjede gvožđe“, prosikta Kejt. “Hajde, upri nogama... ovako... gurni kolenima. Da, uglavi telo kao što sam ja tako da ti čitava težina bude na leđima. Dobro, na tri, guramo dok se ne slomi ili dok se mi ne slomimo.”

O’Rork je huknuo i zauzeo novi položaj. “Samo čas”, prošaputao je. Usledilo je gotovo nečujno mrmljanje.

“Šta?“, upita Kejt. Leđa su je već bolela.

“Da se pomolim”, reče O’Rork. “Dobro, spreman sam. Jedan... dva... tri.“ Kejt se napela i izvila tako da je osetila kako joj se mišići kidaju, a kada više nije mogla da se napinje, ipak je nastavila. Osetila je kako joj rđa pada u oči i usta, osetila grubo kamenje poda kako joj se kroz kaput i bluzu useca u leđa, osetila je kako joj se vrat krivi kao da joj neko provlači vrelu žicu kroz živce... ali se i dalje napinjala. Pored nje se Majk O’Rork napinjao još jače.

Rešetka se nije polomila, izletela je iz kamena i jeftinog betona kao čep iz flaše šampanjca. Kejt je prva ustala i izašla, legla na hladni kamen i udisala svež vazduh čitavih petnaest sekundi pre nego što je spustila ruku da pomogne O’Rorku. On je morao da skine jaknu i pocepao je košulju, ali je ipak uspeo da se kroz nepravilni otvor provuče u tamu.

Zagrlili su se tu na podu kripte kapele i njihovo ushićenje polako se pretvorilo u napetost dok su čekali da čuvari u crnom uđu i vide šta je stvorilo tu silnu buku. Mada su se daleki zvuci obreda investiture jasno čuli, nije bilo ni koraka ni uzbune.

Čas kasnije su ustali, pridržali jedno drugo, pa su se popeli uza stepenice i kroz otključana vrata ušli u samu kapelu.

Baklje su raznobojno sijale kroz vitraže. Kejt je pogledala O’Rorka, videla njegovo prljavo i izgrebano lice, iskidanu i blatnjavu odeću pa se osmehnula. I sama je sigurno izgledala užasno. Kapela je bila mala i gotovo kružnog oblika, prazna kako samo arheološka nalazišta to mogu biti, ali su se videla vrata s prozorom koji je gledao pravo na kulu Kindija, ni pedeset metara daleko. Travnate staze i ruševine palate između njih i kule bile su pune baklji, ljudskih prilika, istih tamnih stražara koje su videli na ostrvu Snagov, a tu su bili čak i helikopter i dve dugačke limuzine.

Kejt ništa od toga nije primetila. Videla je samo grozd prilika s crvenim kukuljicama koje su sporo prošle pored kapele, ka podnožju kule. Jedna je u rukama nosila nešto nalik na paket umotan u crvenu svilu. Kejt je međutim odmah bilo jasno; na trenutak je pod svetlošću baklji ugledala rumeni obraz i tamne oči dok je čovek sa zamotuljkom prolazio pored drugih maskiranih prilika koje su zapevale.

O’Rork ju je zadržao, sprečio je da ne otvori vrata i istrči u gužvu obasjanu bakljama.

“To je moja beba“, huknula je Kejt, pošto je napokon pala na sveštenika, ali nijednog časa nije odvajala pogled od vrata kule gde su ljudi i zamotuljak nestali. “To je Džošua.“

Snovi o krvi i gvožđu

Počinjem da verujem da ne mogu umreti. Prošle su gotovo dve godine otkako sam poslednji put ispio sakrament, ali Smrt i dalje ne dolazi. Mogao bih da odbijem hranu i vodu, ali bi to bila čista glupost: moje telo bi nekoliko meseci kanibalizovalo samo sebe pre nego što bi pristalo da umre. Čak i ja, koji sam u svom jednom životu spoznao više bola nego mnoge generacije nekih porodica zajedno, čak ni ja ne bih podneo takvo mučenje.

Zato ležim ovde po danu, slušam glasove Porodice, baš kao što sam ležao u doba svog ranog detinjstva. Noću ustajem i krećem se po sobi, lutam hodnicima ove stare kuće i virim kroz prozore kroz koje sam virio kao dečačić. Moji mišići nisu potpuno atrofirali, a i neće.

Počinjem da verujem da me to Bog kažnjava ovim odlaganjem smrti. Pre mnogo vekova, kada sam bio mlad, mogućnost večitog prokletstva budila me je ledenim znojem u teškim, mračnim satima jutra. Sada je pomisao na večnu kaznu jednostavna činjenica osude na večni život.

Dane, međutim, provodim u nekakvom polusnu. I dok tako ležim, ni potpuno usnuo ni potpuno budan, ni mrtav ni među živima, sanjam svoje uspomene.

Neprijatelji su me bili skolili.

Zajedno s mojim verolomnim bratom Raduom, sultan Mehmed II i njegove horde azapa, janičara, rumelijskih spahija, i kosookih Anadolaca prešli su Dunav, s namerom da me svrgnu. Mehmedova vojska bila je mnogo jača od moje. Nisam brkao čast sa glupošću. Po mom naređenju, naše snage su se povukle na sever i ostavile za sobom pustoš.

Gradovi, varoši i sela mog kraljevstva su popaljeni. Žitnice su ispražnjene ili uništene. Vojska je poklala svu stoku koju nije mogla da otera na sever. Po mom naređenju, bunari su otrovani i podignute su brane koje će poplaviti zemljište po kome moraju proći Mehmedovi topovi.

To su istorijske činjenice mog uzmicanja — moderni stratezi bi ga nazvali “strateškim povlačenjem“ — ali one ništa ne govore o stvarnosti. Ležim ovde dok veće boji tamno drvo greda nada mnom u tamnu boju krvi i prisećam se puteva koje su zakrčile uplakane izbeglice iz gradova i sela, volovske zaprege, tegleći konji i čitava plemena u pokretu, kako nose svoju bednu imovinu, dok iza nas plamen obasjava horizont a nebo tamni od dima našeg samospaljivanja. Ležao sam ovde protekle zime i prisluškivao spremačice kako pričaju na stepeništima — sluh mi je i dalje veoma oštar kada poželim da to bude — a one su se sašaptavale o ratu Sadama Huseina sa Amerikancima i naftnim izvorima koje je zapalio i od kojih je potamnelo pustinjsko nebo. Šapuću o borbama u Jugoslaviji zapadno odavde i odmahuju zabrađenim glavama zbog užasa savremenog rata. Sadam Huseinje amater u poređenju s Hitlerom, a Hitlerje bio malo dete u poređenju sa mnom. Jednom sam pratio Hitlerovu vojsku u povlačenju i zapanjio sam se koliko je infrastrukture ostalo netaknuto. Sadam je zapalio pustinju; u svom vremenu ja sam pretvorio u pustinju jednu od najplodnijih oblasti Evrope.

Ovo doba ništa ne zna o ratu.

Povlačili smo se u srce mog kraljevstva, zato što svi Transilvanci s majčinim mlekom posisaju istinu da će spas našeg naroda uvek biti u najnepristupačnijim oblastima najviših planina, u najmračnijoj šumi i najvećoj zabiti, gde lutaju crni medvedi a vukovi zavijaju.

Čitao sam Stokera. Čitao sam njegov blesavi roman kada se prvi put pojavio 1897. i u Londonu video prvu predstavu po njemu. Trideset tri godine kasnije gledao sam onog nespretnog Mađara kako glumata u jednom od nalošijih filmova koje sam u životu video. Da, čitao sam i video Stokerovu jadnu, bedno napisanu melodramu, taj zbornik gluposti koji je samo ocrnio i trivijalizovao plemenito ime Drakule. To je, naravno, smeće i besmislica, ali priznajem da usred tog jeftinog piskaranja postoji jedan kratak, gotovo sigurno slučajan poetski odlomak.

Stokerov kretenski, operetski vampir zastaje kada čuje kako vuk zavija u šumi. “Poslušajte ih“, šapuće on dramatično. “Deca noći. Kako divnu muziku stvaraju. “

U tom slučajnom poetskom odlomku opisano je nešto od transilvanske i rumunske duše. To je vučje zavijanje — samotno, užasavajuće, odjekuje kroz divljinu — koje predstavlja muziku rumunske duše. U šumskoj tami nalazimo naše spasenje i vaskrsenje. U planinskim utvrdama okrećemo leđa kamenu, a lice prema neprijatelju. Oduvekje bilo tako. Uvek će biti tako. Ja sam izrodio i odgajio rasu dece noći.

U to leto 1462, hiljade mojih vojnika i mnoge hiljade mojih bojara i kmetova bežale su na sever od sultanovih najamničkih hordi. Bilo je to najvrelije leto koje su ljudi pamtili. Gde smo prošli, ništa nije ostajalo. Moje uhode su javljale kako Mehmedovi janičari gunđaju što nema ničega za pljačku u zgarištima naših gradova, što nema ničega za jelo u pepelu naših sela. Naredio sam da se na jedinom mogućem pravcu napada iskopaju jame, da se posade naoštreni kočevi i da se onda brižljivo prekriju. Sećam se kako sam jedne junske večeri stao s našom zaštitnicom i slušao krike sultanovih kamila koje su propadale u naše jame. Beše to milozvučna muzika.

Vodio sam prepade na gomile turskih krmaka, koristio sam staze i prevoje koje su poznavali tek poneki moji ljudi, iznenađivao sam ih s leđa, sekao one zaostale, komoru, bolesnike i ranjenike, kao što vučji čopor odseče i obori najslabiju životinju u krdu, pa sam ih onda nabijao na kolac, tako da ih drugi nađu.

Poslao sam svoje poverljive ljude u najbednije naseobine gubavaca i u kužne senke svojih gradova koji su još postojali, da odnesu tursku odeću bolesnicima i samrtnicima, pa sam ih poslao u sultanove logore da se mešaju s janičarima, Anadolcima, spahijama i azapima, da piju iz njihovih šolja i jedu iz njihovih zajedničkih posuda. Naredio sam živim žrtvama sifilisa, crne smrti, tuberkuloze i boginja da se pridruže Turcima i bogato sam ih nagrađivao kada bi se vratili s turbanima ljudi koje su zarazili i koji su umrli.

Ali oni su i dalje napredovali, moji neprijatelji, umirali su od žeđi, gladi i bolesti, bojali se da noću spavaju u sopstvenim logorima, užasavali se šumske tmine i zavijanja vukova, ali su ipak napredovali. Mi smo ostavili samo jedan put gde izvori nisu bili otrovani i gde je bilo hrane za stoku, put jasan kao trag od baruta koji vodi do bureta.

Skrenuli su zapadno ka Bukureštu i u gradu nisu našli ni živog stvora ni hrane; krenuli su na sever u Snagov, gde su stotine mojih bojara i vojnika čekale na tamošnjem utvrđenom ostrvu. Mehmed i Radu nisu mogli da osvoje Snagov. Jezero je bilo preduboko da ga oklopljeni ljudi pređu bez straha od davljenja. Moji zidovi su bili previsoki da se preko njih popnu ako jednom pređu jezero. Moje ratne naprave previše su ih kosile.

Onda, noću, 17. juna leta gospodnjeg 1462, napao sam Mehmedovu vojsku ne sa odredom za prepad već sa trinaest hiljada svojih najhrabrijih bojara i njihovim biranim ljudima. Rasterali smo stražare, proburazili one koji su pokušali da se odupru i probili se kroz masu njihovog logora kao vreo mač kroz mekano tkivo. Nosili smo baklje i na njihovom svetlu smo tražili sultanov crveni šator. Nameravao sam da pseto ubijem svojom rukom i da se napijem njegove krvi pre nego što se sunce ponovo rodi.

Stigli smo do crvenog šatora i poklali sve u njemu, ali to je bio pogrešan crveni šator. Slaba mi je uteha bila što sam odsekao glavu dvojici Mehmedovih vezira, Isaku i Mahmudu. Kada sam ponovo okupio svoje ljude, sultanova konjica nadirala je sa tri strane. Čak i tada mogao sam da nastavim napad, pošto je Mehmeda izdala hrabrost pa je pobegao iz logora, a njegova pešadija se pometeno i obeshrabreno vrtela ukrug, ali jedan moj starešina, bojar po imenu Gales, nije napao sa zapada u drugom talasu, kao što sam bio naredio. Zbog Galesovog kukavičluka Mehmed se izvukao i moja vojska je morala da se probije kroz sve uži obruč osmanlijske konjice.

Tamo, u Mehmedovom logoru, dve strele su me pogodile u grudi. Odlomio sam ih i digao na svetlu baklji, da obodrim svoje ljude. Tajna lekovita sila po kojoj se još od rođenja razlikujem od običnih ljudi tada je u meni bila jača. A ispio sam sakrament sat pred juriš. Čuo sam poklič: “Gospodar Drakula ne može umreti!“ A onda su moji preživeli bojari stali uz mene, obrazovali smo klin od štitova i sečiva, pa smo se probili iz te ludnice.

Sultan se vratio u svoj logor. Neki kažu da su njegove vojskovođe i moj brat Radu morali da ga silom odvuku. Te noći se nisam napio njegove tople krvi.

Obuzet besom, naredio sam da kukavica Gales dođe u moj šator sat pre zoru. Moji gardisti su ga razoružali, skinuli, okovali mu ruke iza leđa, pa ga digli na čekrk koji sam uvek nosio u pohode. Onda, još uvek čađav i krvav posle bitke, sa strašnim bolom u grudima, dao sam se na posao. Jedini alat su mi bili šilo, svrdlo i britva mog oca, od najboljeg čelika u čitavoj Evropi. Bili su dovoljni. Napio sam se iz njegovog još živog tela dok se sunce dizalo, onda sam spavao, ustao, naredio pokret nazad u Trgovište, pa sam se vratio da se hranim i ispijam iz njega sve do zalaska sunca tog dana. Zapisano je da su Turci, četrdeset liga daleko, čuli krike kukavice.

U Trgovištu smo se pripremili za opsadu dugu godinu dana ili čak dužu. Zatvorio sam grad, poslao posade na novo-izgrađene zidine i kule, topovi su spremljeni, stoka i živina uterane u tvrđavu, a podzemni potoci skrenuti u grad kroz davno izgrađene tajne tunela. Sultanova rulja i gladni Radu su stizali.

Zastali su dvadeset sedam liga ispred naših zidina. Mehmed i njegovi ljudi su prošli kroz stotinu šuma da bi stigli u podnožje Karpata i na vrata Trgovišta, ali su tog jutra naišli na novu šumu, šumu pred kojom su zastali.

Prethodne zime u pohodu protiv Turaka ubio sam hiljade neprijatelja. Zeleo sam da vodim tačan račun o osmanlijskim mrtvima, tako da sam naredio svojim zapovednicima bojarima da seku glave palih i nose ih kući zarad lakšeg brojanja.

Do februara su vojnici već gunđali: previše glava, previše teških, mokrih džakova. Na kraju pohoda imao sam prebrojane glave, pažljivo sam ih sabrao i onda odsekao noseve i uši da ih pošaljem svom prijatelju i povremenom savezniku, mađarskom kralju Matiji Korvinu. Nikada nije odgovorio na moje pismo i dar, ali sam siguran da sam ostavio snažan utisak na njega.

Naravno da smo tokom pohoda uhvatili i hiljade turskih vojnika. Te nedelje u junu kada se Mehmed približio zidovima moje prestonice, u našim ćelijama i tamnicama bilo je više od dvadeset tri hiljade zatočenika.

Sada, kada je Mehmedova ogromna ali iznurena i izgladnela vojska besno krenula na jutarnji marš samo dvadeset sedam liga od gotovo sigurne pobede kod Trgovišta, zastala je kod šume podignute po mom naređenju. Sume od dvadeset tri hiljade Turaka nabijenih na kočeve, od kojih su se neki jošgrčili na jutarnjem svetlu. Na višim kočevima bila su tela sultanovih omiljenih zapovednika, prijatelja koje je mislio da će otkupiti, prijatelja kao što su Hamza-paša i legendarni Grk Tomas Katavolinos.

Sultanov ulizica i hroničar Laonikus Halkondiles je opisao to jutro: “Obuzet silnom nevericom zbog onoga što je video, car je rekao da ne može oduzeti zemlju čoveku koji čini tako čudesna dela i koji ume da svoju vlast i svoje podanike koristi na taj način i da čovek koji je to uradio izvesno zavređuje velike stvari. “

Tako je pisao Halkondiles. Ali Halkondiles je sigurno lagao kao pas. Jer svako ko bi tog jutra bio tamo, kao što sam bio ja, u sedlu manje od pola lige daleko, video bi demoralisanu vojsku kako se okreće i brže-bolje udaljava od smrada smrti koji se dizao iz moje nove šume. I video bi uzdrmanog sultana na ivici da se upiša u svoje široke svilene ćakšire. I video bi ga kako naređuje svojim ljudima da dignu logor iz koga se vidi moja šuma, kao da ne mogu da odvoje oči od nje, i kako su pre noći iskopali rov dublji od Dunava i zapalili hiljadu vatri da me odagnaju. Mislim da sam te noći mogao da uđem u njihov logor i kažem “Bu!“ i da se čitava vojska u užasu razbeži.

Sultan Mehmed i njegova rulja su sutradan ujutro okrenuli leđa Trgovištu i počeli dugački marš do Braile, do svoje flote i svoje proklete domovine. Moje uhode su javljale da su u Adrijanopolj ušli noću, da narod ne vidi njihovu sramotu i da su, kada se sultan vratio u Konstantinopolj, njegove nekada gorde horde Anadolaca, Rumelijaca, azapa ijaničara mogle poslužiti kao hrana za pse. Ali sultan je naredio veliko slavlje širom čitave zemlje u čast svoje velike pobede nad Drakulom.

Toliko o islamskim pobedama, mislim, dok slušam posetioce iz Porodice i spremačice koje pričaju o ratu u pustinjama.

Trideset prvo poglavlje

Kejt bi za Džošuom istrčala u dvorište osvetljeno bakljama, da je O’Rork nije zadržao. U dvorištu se između nje i kule Kindije videlo bar stotinu strigoja s kapuljačama. Bebu su nosili u kulu, ali bi Kejt pokušala da ih stigne da je O’Rork nije prvo uhvatio a onda zagrlio.

“Sada ne možemo ništa“, prošaputao je. Stražari su stajali na manje od deset metara ispred vrata kapele. “Gledaćemo gde će ga odvesti.”

Kejt je obema rukama uhvatila njegovu poderanu košulju. “Možemo da ih pratimo?”

O’Rork je ćutao i ona je sama znala odgovor: trajalo bi predugo da otpuze nazad kroz tunel, ne bi znali u kom je mercedesu stiglo dete a stražari bi proveravali svakoga ko prati njihove gospodare strigoje. Kejt je udarila pesnicom O’Rorka po grudima. “Ovo me prosto... izluđuje.“ Duboko je udahnula da zaustavi suze, a onda je posmatrala kulu, u nadi da će videti svog sina.

Kula Kindija bila je od kamena, visoka dvadeset pet ili trideset metara. U osnovi je bila četvrtasta, ali je posle poprimala kružni oblik i na vrhu je imala zupčasto krunište. Obasjana bakljama, kula je Kejt izgledala kao top pobegao sa šahovske table. Na strani koju je videla nalazila su se dva prozora, svaki viši od čoveka i jedna terasa od kamena i gvožđa ispod prvog prozora nekih dvanaest-trinaest metara iznad zemlje. Primetila je pukotinu koja se pruža od široke osnove skoro do kruništa, s grubim metalnim šipkama koji spajaju kamen i ciglu kao divovske spajalice.

O’Rork je primetio njen pogled. “To je od zemljotresa od pre nekoliko godina”, prošaputao je. “Kula je od tada zatvorena za turiste. Čaušesku je odobrio sredstva za popravku, ali to nikada nije urađeno.”

Kejt je odsutno klimnula glavom. Znala je da O’Rork pokušava da joj skrene misli od užasne opasnosti u kojoj se nalazi Džošua. Šta ako ga noćas nateraju da pije ljudsku krv? Možda već i jesu. U Snagovu nije videla nikakvu bebu, ali tamo i nije videla mnogo toga.

Gomila prilika s crvenim kapuljačama polako se udaljila od kapele i ruševina zamka pa se okupila oko kule Kindije. Čula se muzika, kao da svira orkestar i onda je Kejt videla kasetofon, pojačala i zvučnike nedaleko od helikoptera i limuzina. Muzika je bila neodređena, beživotna — možda himna neke istočnoevropske države — ali se onda tempo promenio, akordi su se trijumfalno uzneli i Kejt je shvatila da iz zvučnika trešti tema iz filma Roki. Zavrtela je glavom. Ako je sve ovo košmar, upravo je iz nadrealnog prešao u blesavo.

Prilike s crvenim kapuljačama izašle su na terasu iznad gomile. Dole među ljudima razleglo se silno klicanje. Onda je Kejt stao dah kada je videla da jedan čovek — je li to bio Radu Fortuna? — nije bila sasvim sigurna — diže svileni zamotuljak iznad ograde, kao da ga nudi gomili. Zamotuljak se pomerio i Kejt je stegla O’Rorkovu ruku, sigurna da će ovaj baciti Džošuu.

Prilike na balkonu kao da su neko vreme slušale klicanje, pa su se vratile unutra. Kejt je to delovalo kao neka sumanuta parodija papinog pojavljivanja. Muzika se okončala i gomila je počela da se meša, izdelila se na manje krugove, pa se udaljila od kule. Kejt je videla kako skidaju kukuljice i pripaljuju cigarete. Nijedno lice nije delovalo poznato, mada nijedno i nije bilo dovoljno blizu da ga bolje osmotri. Atmosfera u dvorištu bila je kao na nekom skupu rotarijanaca, pošto se zvanični program okonča.

Niko, međutim, još nije odlazio.

Prošlo je dvadeset ili trideset minuta kada je iz kule izašla grupa ljudi. Kejt se zagledala, ali nije videla bebu. Da ga nisu ostavili unutra? Da li je neko ili nešto unutra s njim? Srce joj je ludo tuklo. Onda je videla petog čoveka u povorci kako nešto nespretno nosi, pa ugledala crveni zamotuljak u crvenom naručju.

Ljudi u dvorištu su se sklanjali s puta, napravili prolaz kroz gomilu i ponovo zaklonili Kejt pogled. Nikada u životu nije se osećala toliko nemoćno i ozlojeđeno.

Sada su stražari u crnom počeli da prave kordon oko crveno-belog helikoptera. Motor se pokrenuo, rotori su sporo počeli da se okreću i gomila se nagonski povukla, napravivši širi krug oko letelice. Kejt je videla kako se vrata zatvaraju pošto je nekoliko uglednih gostiju u crvenom ušlo, a onda je zvuk motora ispunio dvorište zamka, propeleri su ubrzali, helikopter se zatresao, kao da se nagnuo napred na skijama a onda se digao, nagnuo ulevo i hitro popeo iznad golih stabala na severu, dok su mu navigaciona svetla žmirkala. Gomila je posmatrala svetla sve dok nisu nestala u oblacima, a onda su ljudi počeli da sedaju u limuzine, šoferi su im pridržavali vrata a stražari ih pozdravljali.

“Je li to bio nekakav državni helikopter?”, prošaputala je Kejt. Pitala se da li se vraća u Bukurešt. Odleteo je na severo-zapad, dalje od prestonice, pa je nestao u niskim oblacima.

“To je džet rendžer, američke proizvodnje”, prošaputao je O’Rork. “Ne znam kakve helikoptere koristi vlada, ali sumnjam da su američki. Rekao bih da je privatno vlasništvo.”

Kejt je klimnula glavom. Nije se začudila što je O’Rork prepoznao letelicu: muškarci se izgleda mnogo ponose svojom sposobnošću da znaju imena raznih naprava. Posebno vazduhoplovnih i vojnih vozila. Kejt je poželela da je dobila dolar za svaku priliku kada bi na kablovskoj gledala neki blesavi ratni film s Tomom a on rekao nešto kao: “Vidi ovo, molim te! Onaj tenk bi trebalo da kao bude šerman, ali zapravo koriste M-60.” Ili: “Da li stvarno očekuju da poverujemo kako je taj F-5 zapravo MIG-29?” Za Kejt su to sve bile besmislice. Mislila je kako momci sve to saznaju zato što vole da prave makete i nikada zapravo ne prerastu ponos što umeju da prepoznaju neobična vozila.

Ipak, pošto je želela da nastave razgovor dok se dvorište praznilo a poslednji stražari udaljavali od kapele i pošto su je grudi bolele od osećaja gubitka i uzaludnosti, Kejt je tiho prošaputala: “Kako znaš da je to taj... džet rendžer?”

O’Rork ju je iznenadio. “Pilotirao sam jednim sličnim.”

Pogledala ga je na slabom svetlu. Kosa i brada su mu bile slepljene od prašine i rđe. Mogla je samo da zamisli sopstvenu kosu. “Pilotirao?“

Okrenuo se i nacerio, pa je dečački nagnuo glavu. “U Vijetnamu sam bio jedini prašinar koji je zapravo voleo da leti u hjuiju.”

“Hjuiju?” Kejt je prošla prstima kroz kosu i istresla stvari

0 kojima nije htela ni da razmišlja.

“Helikopteru.” O’Rork je ponovo pogledao kola koja su prolazila kroz glavnu kapiju, gde su stajali stražari. “U svakom slučaju, tamo sam upoznao jednog podoficira koji je pilotirao helikopterima u dolini A Šau i koji je još voleo da leti. Pustio me je da tamo probam nekoliko puta a kasnije, kada sam dobio novu nogu, ispostavilo se da je on otvorio školu letenja u Kaliforniji, blizu mesta gde sam ležao u veteranskoj bolnici.” O’Rork je protrljao bradu kao da se posramio što priča toliko dugačku priču. “U svakom slučaju, on mi je držao časove.”

“Dobio si dozvolu?”, upita Kejt. Posmatrala je odlazak i pitala se kako bi mogli da ustanove gde će se odvijati sledeći deo obreda. Grad, njihovo vođenje ljubavi, tunel, baklje i muzika, sve je bilo nestvarno. Džošua je bio stvaran. Primorala je samu sebe da se usredsredi.

“Ne“, rekao je, oprobavajući vrata. Bila su zaključana, ali samo katancem sa zarđalom rezom napolju, i sigurno su mogla da se provale. “Mislio sam da ne postoji velika potražnja za jednonogim pilotima helikoptera, pa sam zato otišao u semenište.” Iznenada ju je povukao dole i odvukao u manju prostoriju. “Psst!“, prošaputao je.

Čas kasnije, neko je otključao katanac i otvorio vrata, zrak svetla iz baterijske lampe prešao je glavnim delom kapele i Kejt je čula vrata kako se zatvaraju i zaključavaju. Čekali su pet minuta pre nego što su opet progovorili.

“Izgleda da je to bila poslednja provera”, prošaputao je O’Rork. Odšunjali su se nazad do vrata. Dvorište je bilo pusto i mračno. Glavna kapija i sporedna vrata bili su zatvoreni. Kula Kindija bila je tek mračna silueta naspram niskih oblaka obasjanih svetlom iz hemijskog postrojenja na severoistoku.

Sačekali su još dvadeset minuta, Kejt je trljala lice da odagna otupelost od silnog umora, a onda je O’Rork nogom provalio vrata i reza se odvojila od trulog drveta.

“Ljudi iz muzeja će se možda ljutiti zbog ovoga što smo uradili u kapeli”, prošaputala je Kejt. Bila je to slaba šala, ali se ona osećala slabo od olakšanja što neće morati da se vraćaju kroz tunel.

Kretali su se sporo, išli pogrbljeni iza oronulih kamenih zidova i ružinog žbunja, ali u dvorištu više nije bilo stražara a na ulicama napolju nije bilo saobraćaja. Kao da su čitav obred sanjali.

Na zidovima se i dalje pružala bodljikava žica i slomljeno staklo, ali je O’Rork našao nisku kapiju za pešake u zadnjem delu dvorišta preko koje su mogli da se popnu. Kejt je ponovo poderala pantalone dok je prelazila.

Ulice Trgovišta bile su veoma tihe i prazne posle večernje invazije uglednih strigoja, ali su se Kejt i O’Rork držali senki i sporednih uličica. Noćas čak ni gradski psi nisu lajali.

Motocikl je još stajao u ambaru. Dok je O’Rork poslovao oko hirovite mašine, Kejt se popela merdevinama da uzme putnu torbu i ćebe. Kroz prašnjavi prozor dopiralo je svetio petrohemijskog kompleksa i obasjavalo gnezdo u slami gde su ona i O’Rork vodili ljubav pre samo nekoliko sati. Zar se to zaista desilo? Kejt je umorno uzdahnula, savila ćebe i sišla niz merdevine.

O’Rork je otvorio vrata i gurao teški motor napolje.

“Noćas bih za kupanje platila hiljadu dolara”, rekla je, i dalje brišući prljavštinu sa kose i odeće. “Petsto samo za pravi ve-ce.“

“Spremaj pare”, reče O’Rork i pokrenu motor.

* * *

Franjevački samostan nalazio se u tako starom delu Trgovišta da su ulice bile široke tek toliko da njima prođe jedan automobil ne veći od dačije. Na ulicama sada nije bilo ni dačija ni drugih automobila. Motocikl je Kejt zvučao stravično glasno dok je tandrkao između prastarih zgrada od drveta i kamena. Slabašni far motocikla otkrivao je da svaka zgrada ima nekakav osobeni detalj koji prkosi toliko dugo nametnutom siromaštvu i socijalističkom sivilu: ponegde je drvenarija bila obojena u vedre boje, iznad nekih prozora dizale su se lepe nadstrešnice, donji deo poneke stare kuće krasile su složene kamene šare, kapije na oronulim ogradama bile su od vesto kovanog gvožđa, čipkane zavese prekrivale su prozore zgrade koja bi u Americi bila šupa na seoskom imanju.

Manastir je bio dugačko, prizemno zdanje u delu grada gde su se prazni placevi smenjivali s mračnim zgradama, često bez prozora. O’Rork je jednom prošao ispred zdanja, vratio se, osmotrio ga prilikom drugog prolaska, pa skrenuo u uličicu i sporo obišao zgradu. Bilo je mračno i zdanje je delovalo napušteno. Na kapiji se video katanac, ali je ograda bila dovoljno niska da se preskoči. Kejt je načas u mračnom dvorištu ugledala bujnu baštu i senicu.

“Sačekaj malo ovde“, rekao je O’Rork tiho, parkirao motocikl u čestaru blizu mesta gde je uličica izlazila na širu ulicu. “Ako nas strigoji proganjaju, možda su ostavili nekoga da ovde pazi.“

Kejt mu je dodirnula ruku i uprkos umoru i potištenosti, opet osetila elektricitet. “Nije vredno rizika”, prošaputala je.

O’Rork se osmehnuo. “Kupatilo”, rekao je. “Vodovod. Možda čista odeća.”

Kejt je izašla iz prikolice. “Idem s tobom.“

O’Rork je odmahnuo glavom. “Kompromis. Sedi na motor. Ako vidiš da žurno izlazim, daj gas i ja ću uskočiti u pokretu. Znaš kako da voziš?“

Kejt se namrštila, ali je klimnula glavom. Tokom putovanja ga je dovoljno posmatrala da zna da bi mogla da ga pokrene. Iz nekog razloga se prisetila mijate kod kuće, stradale u požaru. Volela je taj auto... volela je osećaj slobode i uzbuđenja koji joj je pružao kada ga je vozila vijugavim planinskim putevima, sa čistim suncem Kolorada na licu, s vetrom u kosi...

“Kejt?“, rekao je O’Rork i stegao joj rame. “Tu si?“

“Da.“ Dlanom je protrljala obraze i oči. Umor ju je pritiskao kao istinski teret.

O’Rork je krenuo uličicom, gotovo nevidljiv zbog crne odeće, a Kejt je samo sedela i slušala hladni vetar kako raznosi suvo lišće. Nije bilo zvuka insekata, nije bilo ptica niti zvuka saobraćaja sa glavnog puta nekih trideset metara dalje. Pokušala je da se priseti uzbuđenja i bliskosti s ljudima koje je osećala tokom šetnji Bukureštom u maju, mladih parova koji su se ljubili po mračnim ulazima, smeha, staraca koji gledaju unuke kako se igraju u parku Čišmiđu. To je sve bilo iz nekog drugog sveta.

“Prazno je“, reče O’Rork iza nje i ona skoči deset centimetara. Ponovo je bila utonula u polusan.

Ostavili su motocikl iza drveća, popeli se preko niske ograde pa su ušli u manastir kroz otvoren prozor.

“Franjevci postoje u Trgovištu još od trinaestog veka“, rekao je O’Rork tiho i upalio sveću.

“Svetio...“, reče Kejt.

“Držaćemo se unutrašnjih soba i hodnika. Kapci su zatvoreni. Mislim da se policija neće vraćati. Devetorica ovdašnjih fratara odvedeni su u Bukurešt na ispitivanje i verovatno će ih sutra pustiti... zapravo danas... sada pošto su strigoji obavili svoj obred.“

Kejt je pošla hodnikom za njim, u prolazu zavirujući u sobe. Sveća je razvlačila njihove senke duž hrapavih zidova pa do visoke tavanice. Kejt nikada ranije nije bila u manastiru i nije bila sasvim sigurna šta da očekuje: možda nekakve gotske detalje... ćelije koje podsećaju na tamnicu, drvene posude i pribor, možda bičeve za samokažnjavanje.

Saberi se, Kejt, pomislila je. Poželela je da ponovo zaspi.

Zgrada je bila veća i čistija od većine privatnih kuća koje je videla u Rumuniji, unutra je bilo manje natrpano, ali je mogla biti i dom mnogočlanoj seljačkoj porodici. Sobe su bile jednostavne, ali su u njima bili ormari i kreveti koji su delovali udobno. Samo su raspeća na zidovima nagoveštavala da se nalaze u manastiru. Kuhinja je bila savremenija od većine rumunskih kuhinja: nije bilo drvenih posuda, već mnogo plastičnih tanjira i čaša koje su Kejt podsetile na letnji kamp. U trpezariji se nalazio star i neukrašen ali bez sumnje otmen sto od sedam metara, koji bi u nekoj američkoj prodavnici antikviteta koštao nekoliko hiljada dolara. Jedna soba na drugoj strani trpezarije bila je pretvorena u skromnu kapelu s malim oltarom i klecalima za dvadesetak ljudi. Kejt je, čak i po svetlosti sveće, stekla utisak da tu vladaju jednostavnost, čistoća i zajedništvo.

“Jesi li provodio vreme ovde?“, prošaputala je Kejt. Bilo je teško ne šaputati u tišini.

“Povremeno. Ovo je bila dobra polazna tačka kada sam radio s decom u planinskim mestima. Otac Danijelesku i ostali su dobri ljudi.” O’Rork je otvorio sledeća vrata.

“Ahhhh”, reče Kejt. Kada je bila velika i duboka, okružena pločicama sa tri strane. Sve je bilo besprekorno čisto. Kejt je prešla rukom po pločicama i emajlu kade, pa se namrštila. “Gde su slavine? Kako se ovo čudo puni vodom?”

O’Rork je stavio sveću na ispust i otišao u ugao, gde se nalazio pult sa seoskom pumpom i velikim metalnim lavorom iznad nečega što je ličilo na mali gasni gorionik. “Potrajaće“, rekao je O’Rork, “ali je to najtoplija voda u Trgovištu.” Počeo je da pumpa.

Petnaest minuta su punili, zagrevali, nosili i sipali, ali je na kraju kada bila puna. Tada su zastali. Kejt je sada bila stidljivija od O’Rorka. Je li on i dalje sveštenik? Da lija uništavam nešto važno? Je li ono u seniku bio samo ispad? Greh koji treba ispovediti?

Ma, dođavola, pomislila je i počela da otkopčava prljavu bluzu.

“Idem da proverim vrata i kapke”, rekao je O’Rork, pa je zastao na vratima. “Ti samo polako, ja ću se kupati sledeći.”

Kejt je stajala u donjem rublju i gledala ga u oči. “Ne budi blesav. To bi bilo traćenje vremena i tople vode. Sem toga, žmuriću kada budeš ulazio. Kada je dovoljno velika. Nećemo čak ni znati da je ono drugo unutra.” Skinula je brushalter i gaćice.

O’Rork je klimnuo glavom i otišao tamnim hodnikom.

Kejt je došlo da zaplače kada se spustila u vrelu vodu. Činilo se da u manastiru nema ničeg za grejanje sem kamina u središnjoj prostoriji pa je temperatura vazduha bila ista kao i napolju, gde je bila pozna jesen, ali voda u kadi doslovno se pušila, iz nje se dizala zanosna izmaglica koja se valjala preko ivice, pružala preko pločica pa se širila po podu.

Voda je bila vrela. Na ivici kade bila je grudva sapuna u obliku malog meteorita; nasapunjala se, pa je sela do vrata u toploj vodi, zabacila glavu i sklopila oči.

Čula je O’Rorka kako ulazi, pogledala ga je dok je spuštao peškire i gomilu složene odeće, a onda je sklopila oči dok se on skidao i ulazio u kadu. Malo je posedeo na ivici, čula je tihi zvuk plastike na podu, pa je shvatila da je skinuo protezu. Kejt je otvorila oči i pogledala ga.

“Sada si me stvarno videla golog“, rekao je bez nekog stida. Digao je i čitavu nogu i patrljak pa ih polako spustio u vrelu vodu. “Znači ipak postoji raj“, prošaputao je.

Voda se podigla oko Kejtine brade, i ona je osetila kako im se butine dodiruju. U toj prepotopskoj kadi bilo je prostora da njih dvoje sede jedno naspram drugog a da im ne bude tesno.

“Čini mi se da bi trebalo nešto da radimo“, prošapta Kejt. “Da tražimo Džošuu.“ O’Rork joj je pružio sunđer i ona je iscedila vodu na lice. “Bilo šta.“

“Ne znamo kuda su otišli”, rekao je tiho.

Kejt je klimnula glavom i pustila da joj ruke i šake plutaju. Od vrućine su je zabolele grudi i prisetila se svih modrica i istegnutih mišića koje je zadobila tokom dugačkog, košmarnog prolaza kroz tunel ispod palate. “Ti si zaokružio gradove. Mesta gde si mislio da će se odvijati obredi. Lukijan je smatrao da će obredi trajati bar četiri noći. Da li tvoji prijatelji sveštenici znaju gde će se odvijati sledeće dve noći?“

“Ne.“ O’Rork je nasapunjao ruke i ramena. “Postoje desetine gradova i lokacija koje su bile važne Vladu Cepešu i koje mogu biti deo rituala koji ima veze s njim. Brašov, Sibinj, Ramniku Valča, tvrđava Rišnov, Bran, Temišvar, Sigišoara, pa čak i sam Bukurešt.”

“Ali ti si na mapi zaokružio nekoliko gradova”, rekla je Kejt. Morala je da se pridigne i nasapunja grudi i vrat inače bi zaspala.

“Ja sam slutio da su to Sigišoara, Brašov, Sibinj i takozvani Drakulin zamak“, rekao je. “To su izuzetno važna mesta za istoriju Vlada Cepeša. Ali ja ne poznajem ta mesta... niti znam koje noći će to biti.”

Kejt je sklonila sapunicu sa očiju “Zaista postoji Drakulin zamak? Mislila sam da je to izmišljotina Turističkog saveza Rumunije.”

“Oni vode turiste na svakakva mesta... kao što je zamak Bran, koji nema nikakve veze s Vladom Cepešom”, reče O’Rork. “Ili ih voze na prevoj Borgo i druga mesta o kojima je pisao Brem Stoker, ali koja nemaju nikakav istorijski značaj. Drakulin zamak međutim zaista postoji... ili bar njegove ruševine... na reci Arđeš, oko sto pedeset kilometara odavde.” Onda ju je opisao kao gomilu kamenja visoko na litici koja gleda na zabačenu dolinu Arđeša.

“Bio si tamo?”, upitala je Kejt.

“Nisam. Put je veći deo godine neprohodan. Gore iza zamka, u planinama Fagaraš, nalazi se hidroelektrana, iznad grada Kurtea de Arđeš, a vojska veoma budno čuva taj kraj. Takođe, Čaušesku je bio zabranio pristup zbog ozbiljnih radova na obnovi. Verovatno su digli ruke od tog projekta kada je Čaušesku ubijen.”

Kejt se iznenada potpuno rasanila. “Osim ako restauracija nije bila projekat strigoj a.”

O’Rork se tako naglo pridigao, da se voda prelila. “Za obred...”

“Da. Ali koje noći? I možemo li mi da stignemo tamo?”

“Možemo da mu se približimo”, reče O’Rork. Uzeo je peškire sa ivice, obrisao ruke i rasklopio mapu koju je doneo iz motocikla. “Tako što ćemo poći na jug, auto-putem 7 za Pitešti, pa onda putem C-7 za Kurtea de Arđeš... ili veoma dugačkim putem severoistočno u Brašov, pa onda na sever u Sigišoaru i jugozapadno za Sibinj i onda sve dole dolinom reke Olt do auto-puta C-73. To bi bilo... ne znam... četiristo do četiristo pedeset kilometara po prilično lošim putevima.”

Kejt je odmahnula glavom. “Zašto bismo išli tim putem?”

O’Rork je spustio mapu i počeo da zamišljeno sapunja bradu. “Džet rendžer je odleteo na severozapad. Ako mu je odredište zaista u tom pravcu, mogao je da ide bilo gde, ali... “ Zastao je da zagnjuri lice u vodu, pa je izronio i huknuo. “U tom pravcu je Sigišoara. Stotinak kilometara odavde.”

Kejt se prisetila svega što je čitala o Vladu Cepešu. “On je tamo rođen.” Namrštila se. “Ako je Lukijan u pravu i obred investiture traje četiri noći i ako taj obred slavi životni put Vlada Cepeša, zar ne bi počeli u Sigišoari?”

O’Rork je digao glavu iznad sapunjave vode. “Šta ako su išli unazad kroz vreme? U Snagovu je Vlad navodno sahranjen. U Trgovištu je vladao...”

“A u Sigišoari je rođen”, dovršila je Kejt. “Dobro, ali šta je sa četvrtom i poslednjom noći? Tvoj Drakulin zamak se ne uklapa u taj redosled.”

“Osim ako sledeći knez neće biti tu iniciran”, prošaputa O’Rork. Oči su mu bile usredsređene na nešto daleko.

Kejt se ponovo spustila u sve hladniju vodu. “Mi samo nagađamo. Ne znamo ama baš ništa. Da je samo Lukijan ovde.”

O’Rork diže obrvu.

“Ne baš ovog časa”, reče Kejt i pocrvene. “Ali činilo se da on zna...”

“Ako je govorio istinu.” O’Rork je pomerio kraću nogu. “Okreni se i klizni ovamo.”

Kejt je oklevala jedan čas.

“Da ti operem leđa i nasapunjam kosu”, rekao je i digao malu ampulu sa šamponom. “Nije mirišljavi američki šampon, ali je verovatno bolji za tvoju kosu od onoga što smo pokupili dok smo puzali ispod groblja.”

Kejt se okrenula i sela usred kade dok je O’Rork prvo sapunjao njena leđa, a onda joj snažnim prstima istrljao teme. Šamponiranje je trajalo i trajalo, i da je verovala u magiju, istrošila bi tri želje samo da to osećanje potraje zauvek. I da se nikada ne suočim sa sutrašnjim danom.

“Okreni se“, rekla je, kliznula napred i sama se okrenula. “Sad ću ja tebe.“

Posle šampona, ritualnog sapunjanja i ispiranja tela, poljubili su se pa su se čak i zagrlili, goli u vodi koja se i dalje pušila, ali nije bilo naleta strasti, i to ne samo zato što su oboje bili umorni i izubijani. Bilo je kao da su i prijatelji, a ne samo ljubavnici, kao da se oduvek poznaju. Umorna sam, pomislila je Kejt. Previše ovo sentimentalno doživljavam.

Ne, nije tako, rekao je jedan drugi glas u njoj.

“Gde god da je lokacija sutrašnjeg obreda”, rekao je O’Rork, prekinuvši čaroliju, “noćas ne možemo mnogo da postignemo. Planinski putevi su noću opasni a policija često zaustavlja privatna vozila. Bolje bi nam bilo da se po danu umešamo u saobraćaj. Ujutru ćemo baciti novčić da vidimo kuda da krenemo.”

“Biće teško izaći odavde”, rekla je Kejt. Sveća je dogorevala. Vazduh je bio veoma hladan.

“Samo hrabro, nema šta... u jebem ti što je ledeno!”, reče O’Rork kada se izvukao na ivicu pa prebacio noge u stranu. Telo mu se pušilo na hladnom vazduhu. Počeo je brzo da se briše peškirom.

Kejt jeizašla i uradila isto. Bilo je kao da je iz saune izašla na ledeni vazduh napolju. Skupila se pod tankim ćebetom. “Reci mi da ćemo ovde odspavati nekoliko sati”, rekla je, cvokoćući zubima. “Zajedno.”

“Ovde, naravno, nema bračnih kreveta”, reče O’Rork. Balansirao je na jednoj nozi dok je stavljao protezu.

Kejt se namrštila. “Ne spavaš valjda s tim na nozi? Mislim, sem u ambarima.”

O’Rork je završio stavljanje proteze, pa je ustao. Kejt je primetila da moderna proteza liči na pravu nogu. “Ne“, rekao je, “ali neki smatraju da je ne dostojanstveno na jednoj nozi cupkati u krevet.”

“Običan krevet?”, upita Kejt, drhteći dok joj se telo hladilo.

“Ćebad su dobra”, reče O’Rork. Blago se osmehnuo. “A dao sam sebi slobodu da prenesem jedan uzani krevet i stavim ga pored drugog u susednoj sobi.”

Kejt je jednom rukom digla torbu i gomilu čiste odeće, a drugom je obgrlila sveštenika. Bivšegsveštenika, pomislila je. Ili uskoro bivšeg sveštenika. “Ne bih da kvarim romantiku”, rekla je, “ali hajdemo da se zavučemo pod tu dobru ćebad pre nego što se smrznemo kao guzice.”

O’Rork je uzeo sveću, pa su otišli u sobu.

Trideset drugo poglavlje

Dan je bio kao da su se vratili u ranu jesen; plavo nebo naglašavalo je svaki preostali list u šumi duž autoputa 71 za Brašov. Kejt je mislila da je “auto-put“ prejaka reč za uzanu prugu izrovanog i iskrpljenog asfalta koji se pružao severno i istočno od Trgovišta, pa je vijugao kroz prevoje u Karpatima i onda se naglo ponovo spuštao pre nego što će se spojiti sa auto-putem 1 južno od Brašova.

Obodrena sinoćnim kupanjem, kratkim snom i čistom novom odećom koju je O’Rork našao — bar jedan fratar iz samostana u Trgovištu bio je dovoljno sitan da je Kejt mogla da obuče njegov tamni džemper preko svoje poslednje čiste crne suknje i da izgleda koliko-toliko pristojno — došlo joj je da skine šal, zabaci glavu unazad i uživa u suncu dok se trucka u prikolici.

To nije bilo moguće. Potreba da što pre nađe Džošuu bila je prejaka, strah da će doneti neku pogrešnu odluku prevelik.

Nisu bacili novčić da odluče u kom će pravcu. Pošto su na jutarnjem svetlu pogledali mapu, oboje su digli glavu i rekli: “Sigišoara.“ Što se Kejt tiče, to je bila čista intuicija. Kad putujepo Transilvaniji, čovek zbog nečega postane sujeveran, pomislila je.

“Ako smo pogrešno procenili gde će noćas biti obred, sutra nam je poslednja priliku”, reče O’Rork.

“Da“, rekla je Kejt, “ako je Lukijan govorio istinu. Informacije kojima raspolažemo su nepouzdane i zasnovane na glasinama. Da je ovaj plan medicinska dijagnoza, tužila bih lekara zbog nesavesnog lečenja.”

Tog jutra je bilo malo automobila, ali je saobraćaj svejedno bio gust: teški kamioni zagađivali su vazduh plavim i smeđim oblacima, gvozdeni točkovi traktora koji su izgledali kao iz muzeja Henrija Forda s početka veka lomili su već ispucali asfalt a bilo je i konjskih zaprega s gumenim točkovima, konjskih zaprega s drvenim točkovima, zaprega šarenih točkova koje vuku poniji, ciganskih čergi, stada ovaca koja su delovale glupo dok stoje nasred puta, sa čobanima koji ih prate i izgledaju isto, stoke koju teraju deca od osam ili devet godina i ne obaziru se na teške kamione što tutnje i motocikle što vijugaju da izbegnu krave, bicikala koji su krivudali u nekom neodređenom pravcu, povremenih nemačkih automobila koji prolete brzinom od 180 kilometara na sat i zatrube drskom nemačkom trubom, s vozačem koji ne bi čak ni pogledao motocikl i ljude na njemu, nekoliko dačija koje su se sporo vukle ili stajale pokvarene nasred puta, vojnih vozila koja se dime i trešte dok pokušavaju da se trkaju s nemačkim automobilima, a na sredini puta bilo je i pešaka.

Bilo je mnogo pešaka: tamnoputih Cigana u širokoj nošnji, staraca s belim čekinjama na obrazima i mekanim šeširima koji su postali potpuno bezoblični, jata đaka iz dva seoceta i jedne varošice kroz koje su prošli — Pučase, Fijenija i Matoeinija — a iskrpljene ali kruto uštirkane plave suknje i bele bluze devojčica delovale su blistavo na sunčevom svetlu. Deca koja nisu išla u školu čuvala su stoku, i dečaci i stoka su na licima imali izraz beskonačne dosade, stare seljanke su se gegale pored puta — nije bilo trake za zaustavljanje, već samo metar dubok jarak pun smrdljive vode većim delom puta — starije seljanke koje su vodile malu decu kao što se krave vode i poneki ofiter depolititie koji stoji pored seoske policijske stanice.

Policajci nisu čak ni digli glavu kada je motocikl protutnjao kroz Fijeni, potpuno čađav industrijski gradić. O’Rork je dobro pazio na ograničenja brzine.

“U Brašovu ćemo morati da nađemo benzin!”, viknuo je.

Kejt je klimnula glavom i zadržala pogled na biciklu koji se video odmah iza konjske zaprege ispred njih.

To nije bio pravi čas da sklopi oči i uživa u suncu.

Pošto su prošli planinsko selo Moroeni, saobraćaj se nekim čudom potpuno proredio, krivudavi put bio je pust, vazduh je zahladneo, a na ponekom drvetu još je bilo lišća. Kejt je pitala može li ona neko vreme da vozi motocikl.

“Umeš da voziš?”

“Tom mi je nekada davao da vozim njegovu jamahu 360”, rekla je Kejt samopouzdano. Jednom. Nakratko. Sporo. Mada, ona je uvek umela s mašinama i pažljivo je posmatrala O’Rorka.

O’Rork se zaustavio na šljunku pored puta, pa je sjahao. Ostavio je motor da radi. “Pazi na kvačilo”, rekao je. “Propalo je. Druga brzina je skroz otišla.” Othramao je do prikolice dok je Kejt stajala i teglila se.

Boli ga, pomislila je. Sigurno je pravo mučenje da vozi ovo čudo s pedalom za kvačilo. Uzjahala je, sačekala da se O’Rork smesti, nacerila mu se, pa je krenula s pomalo prejakim gasom.

Prastari motocikl i prikolica pokušali su da se okrenu u mestu, O’Rork je ispustio veoma čudan zvuk, Kejt je prebrzo reagovala tako što je snažno stegla kočnicu, O’Rork je udario glavom u plastični vetrobran, a ona zamalo sletela iz sedišta, pa je rešila da smesta pređe u treću, nekoliko puta promašila, ponovo se vratila u prvu, digla pogled taman na vreme da ne slete sa litice, prešla gotovo čitavu širinu kolovoza, pa je vratila motocikl na desnu stranu, postigla pravu brzinu i ravnomeran rad motora. Skoro.

“Sada je moj“, rekla je i nogom promenila brzine pa se nagnula ka vetru.

O’Rork je klimnuo glavom i protrljao čelo.

Auto-put je prošao kroz visoki prevoj iznad Sinaje, i kada je Kejt stigla do vrha, ovladala je motorom.

“Stani ovde!“, viknu O’Rork, pokazavši uzani pojas šljunka pored puta.

Kejt je klimnula glavom, skrenula, shvatila da još nije probala kako radi kočnica... gde li je?... onda ju je našla i pritisnula dovoljno snažno da ne odlete preko ivice. Zamalo. Motor se okrenuo dok je usporavala i kada su se prašina i šljunak slegli, gledali su nazad nizbrdo, a O’Rork i prikolica visili su iznad krošnji i kamenjara.

O’Rork je polako skinuo naočare i protrljao oči zbog prašine. “Samo sam hteo da uživam u pogledu”, rekao je tiho, praćen brujanjem motora.

Kejt je morala da prizna da pogled zaista vredi zaustavljanja. Severno i zapadno su se planine Bučeđi stapale sa snegom prekrivenim vencem Faragaš, koji je zavijao na jug tačno na mestu gde se horizont maglio. Najviši obronci ispod snega bili su istačkani glogom i patuljastim jelama, srednje oblasti zelenele su se od borova i jela, niža brda bila su beličasta od breza, a doline kilometrima niže bile su išarane bojama uvelog lišća hrasta, jasena i bresta. Oblaci su se gomilali sa severa i zapada, ali je sunce još bilo dovoljno jako da se njihove senke pruže niz krečnjačke grebene pa u šumovite doline. Sem jedva vidljivog kratkog dela puta iza njih, nije bilo ni traga od ljudi i ljudskih dela. Ni jednog jedinog. Ni dimnjaka, ni krova, ni smoga, ni aviona, ni antene dokle god je Kejt videla na jug i na zapad. Tada je, u toj zemlji koja se nije obazirala ni na kakve ekološke standarde, prvi put videla istinsku lepotu prirode.

“Prelepo je“, rekla je. Nije joj se dopadalo što izgovara takve fraze, ali nije znala šta drugo da kaže. “Kakva je ono svetlozelena biljka tamo gore? Blizu gloga, ispod snega?“ “Mislim da se zove zimbru“, reče O’Rork. Nagnuo se preko ivice prikolice i pogledao dole. “Nego, možeš li da pritisneš kočnicu, malčice otpustiš kvačilo i pomeriš nas malo napred... ka putu?“

Kejt je to uradila. Dopadalo joj se da turira moćni motor, kao i da oseća motocikl između nogu. Sunčevo svetio je iskrilo na potamnelom hromu upravljača.

“Hvala“, reče O’Rork pa se nakašlja. Okrenuo se i pokazao na jugozapad. “Reka Arđeš i Vladov zamak su u onom pravcu.“

“Koliko daleko?”

“Pravolinijski, možda stotinu kilometara. Putem...“ Zagrizao je usnu. “Verovatno oko osam sati vožnje.“

Kejt ga je pogledala. “Ne grešimo, Majk. Noćas je Sigišoara.“ Pogledao ju je pa je klimnuo glavom. “Šta kažeš da nađemo neko bolje mesto da se parkiramo, da sklonimo motor s puta, pa da ručamo?”

* * *

U samostanu je bilo hleba i sira i dovoljno flaša vina da se napije čitava Transilvanija. O’Rork je objasnio da su fratri još obrađivali vinograde i pravili vino za čitav kraj. Tako su se jednim delom izdržavali. Kejt je stavila tri flaše ispod sedišta prikolice i ostavila pedeset dolara u fioci u kuhinji.

Sir je bio dobar, hleb bajat ali divan, a vino odlično. Nisu imali čaše, ali Kejt nije smetalo da pije pravo iz flaše. Nije mnogo popila; ipak je ona vozila. Poslednje sunčevo svetio pre nego što će oblaci pobediti u toj vazdušnoj bici zagrejalo joj je kožu i vratilo senzualne misli o prethodnom danu.

“Imaš li neki plan?“, reče O’Rork, pošto se naslonio na drvo i odgrizao tvrdu koru hleba.

“Hmm? Šta?“ Kejt kao da je neko polio kofom hladne vode.

“Plan“, reče O’Rork. “Kada nađemo strigoj e?”

Kejt je isturila bradu. “Da izbavimo Džošuu“, rekla je prkosno. “Onda da odemo iz zemlje.”

O’Rork je polako sažvakao, progutao i klimnuo glavom. “Neću čak ni da pitam za drugi deo plana”, rekao je. “Ali kako ćemo ostvariti prvi deo? Ako je beba zaista taj njihov novi knez, mislim da neće hteti da ga se odreknu.”

“Znam”, reče Kejt. Oblaci su sada zaklonili sunce. Hladan vetar je dunuo sa polja prekrivenih snegom iznad njih.

“Dakle...” O’Rork je raširio ruke.

“Mislim da možemo da pregovaramo”, reče Kejt.

O’Rork se blago namrštio. “Šta mi možemo da ponudimo u pregovorima?”

Pokazala je glavom ka svojoj putnoj torbi. “Ponela sam uzorke veštačkog hemoglobina, koje sam davala Džošui. Oni bi trebalo da pomognu strigojima da prekinu svoju zavisnost od ljudske krvi a da ipak omoguće Džošuinom virusu da deluje na njihov imuni sistem.”

“Da“, reče O’Rork, “ali zašto bi oni prešli na metadon kada i dalje mogu da troše heroin?”

Kejt je pogledala u dolinu koju su sada prekrivale senke. “Ne znam. Imaš li neki bolji predlog?”

“To su ljudi koji su ubili Toma i tvoju drugaricu Džuli”, rekao je O’Rork veoma tiho.

“To znam!“ Kejt nije nameravala da joj glas bude tako grub.

Klimnuo je glavom. “Znam da to znaš. Hoću da kažem, jesi li došla samo da izbaviš Džošuu, ili te zanima i osveta?”

Kejt se ponovo okrenula ka njemu. “Ne znam. Mislim da ne. Medicinska istraživanja... mogućnosti novih otkrića koje pruža taj retrovirus...” Pogledala je dole i dodirnula grudi na mestu gde ju je bolelo. “Samo hoću da mi se Džošua vrati.”

O’Rork je prišao bliže, pa ju je zagrlio. “Čudni smo ti nas dvoje borci za pravdu”, prošaputao je.

Digla je pogled pošto nije shvatila.

“Maskirani junaci. Superheroji. Betmen i Robin?”

“Šta ti to znači?” Bol u njenim grudima malo je popustio.

“Rekla si da si pucala u onog provalnika kada je ušao u tvoju kuću u Koloradu”, rekao je O’Rork. “U tog strigoja. Ali nisi ga ubila.”

“Pokušala sam”, reče Kejt. “Telo mu se obnovilo zbog..

“Znam. Znam.” Pritisak O’Rorkove ruke je umirivao, nije bio pokroviteljski. “Hoću da kažem da nikoga još nisi ubila. Ali ako nastavimo sa ovom potragom, možda ćeš morati. Hoćeš li moći?”

“Hoću”, reče Kejt jednostavno. “Ako Džošuini život i sloboda zavise od toga.” Ili tvoji, dodala je nemo, gledajući ga u oči.

O’Rork je dovršio hleb i otpio gutljaj vina. Kejt se upitala koliko je puta taj čovek... taj njen ljubavnik... držao misu, pripremio pričešće. Odmahnula je glavom.

“Ja neću nikoga da ubijem”, rekao je tiho. “Čak ni da bih spasao osobu koja mi je najdraža na svetu. Čak ni da tvoj život zavisi od toga, Kejt.“

Kejt je videla tugu u njemu. “Ali...“

“Ja sam ubijao ljude, Kejt. U Vijetnamu, gde nijedan uobičajeni razlog više nije imao smisla, uvek je bilo jakih razloga da se ubija. Da se sačuva sopstveni život. Da se sačuva život drugova. Zato što te je neko napao. Zato što si se bojao....“ Pogledao je dole u svoje ruke. “Nijedan od tih razloga nije dovoljno dobar, Kejt. Više nije. Meni nije.“ Prvi put otkako je upoznala tog sveštenika... bivšeg sveštenika. .. nije znala šta da kaže.

Pokušao je da se osmehne. “Na ovu misiju si pošla s najgorim mogućim partnerom, Kejt. Bar ako bude trebalo da se ubijaju ljudi.” Duboko je udahnuo. “A ja mislim da hoće.”

Kejtin pogled je bio veoma miran. “Jesi li siguran da su ti... ti strigoji stvarno ljudi?”

Glava mu se gotovo neprimetno pomerila napred-nazad. “Nisam. Mada nisam bio siguran ni da su senke u Vijetnamu bile ljudi. Bili su žutaći.”

“Ali to je bilo drugačije.”

“Možda”, reče O’Rork i poče da rasprema njihov skromni piknik. “Ali čak i ako su strigoji postali toliko otuđeni od ljudskih osećanja da su se pretvorili u neku novu vrstu... u šta ću poverovati tek kada vidim još dokaza... to nije dovoljno. Meni nije.”

Kejt je ustala i otresla suknju. Navukla je jaknu preko džempera. Vetar je sada bio hladniji, nebo sivlje. Kratki povratak u jesen se okončao i sa Karpata je stizala zima.

“Ali pomoći ćeš mi da nađem Džošuu”, rekla je.

“O, da.“

“I pomoći ćeš mi da ga odvedem iz ove... zemlje.”

“Da“, odgovorio je. Nije morao da je podseća na policiju, na vojsku, na graničare, na doušnike, na vazduhoplovstvo, na Sekuritateu... i da svi oni izvršavaju naređenja ljudi kojima naređuju strigoji.

“To je sve što tražim”, rekla je Kejt iskreno. Dodirnula mu je ruku. “Bolje da krenemo ako do Sigišoare ima više od sto pedeset kilometara.”

“Glavni auto-put je brži”, reče O’Rork. Onda zastade. “Hoćeš još neko vreme da voziš?”

Kejt je oklevala samo čas. “Da”, rekla je. “Da, hoću.”

Put se iz prevoja spuštao u nizu vrtoglavih serpentina, ali je Kejt sada već ovladala motociklom i koristila je niže brzine da se kočnice ne pregreju. O’Rork je dvaput proverio rezervoar s benzinom i smatrao je da imaju dovoljno do Brašova, ali je Kejt zbog toga ipak bila nervozna.

Na tom strmom delu puta uopšte nije bilo saobraćaja i Kejt je videla tek poneku kolibu zavučenu duboko među borovima. Onda su naišli na predgrađa Sinaj e i kuće su postale češće i veće, očigledno letnjikovci za privilegovane pripadnike nomenklature — članove partije i aparatčike koje je država nagrađivala za vernost. Sama Sinaja je izgledala kao tipično istočnoevropsko odmaralište — s velikim starim hotelima i imanjima koja su bila lepa pre jednog veka i koja su od tada slabo održavana, sa znacima za staze za zimske sportove gde “ski lift” znači užad i povremenu šipku u obliku naopakog slova T, i s novijim, većim delom grada sa socijalističkim stambenim blokovima i teškom industrijom koja zagađuje čitavu dolinu.

Međutim, predele iznad grada socijalistička ružnoća nije mogla da upropasti. Na obe strane Sinaje i prometnog auto-puta 1 koji se pružao kroz nju, dizao se gotovo neverovatan reljef planina Bučeđi, sa goletnim vrhovima koji su dostizali i preko dve hiljada metara. Kejtina kuća — njena bivša kuća — u brdima iznad Boldera nalazila se na dve hiljade metara, a vrhovi Stenovitih planina zapadno dizali su se preko četiri hiljade metara, ali su ove planine bile mnogo upečatljivije, dizale su se vertikalno iz doline reke Prahove, koja nije bila mnogo iznad nivoa mora. Zbog svega toga, pomislila je Kejt, digavši pogled da osmotri predeo dok je vijugala na motociklu između kamiona koji su izlazili iz železare, bio je to prizor koji je podsećao na ono kako je slikar iz devetnaestog veka Birstat želeo da izgledaju Stenovite planine: vertikalne i nazubljene, s vrhovima izgubljenim u oblacima magle.

Kejt je ranije bila u Švajcarskim Alpima i ovi prizori mogli su se porediti sa onim što je tamo videla. Samo su je sivi ljudi koji su se vukli duž auto-puta, prazne prodavnice, propala imanja, neodržavane stambene zgrade i toksična industrija koja sipa crni dim u planine podsećali da se nalazi u okruženju koje nijedan Švajcarac koji drži do sebe ne bi trpeo ni sat.

U Sinaji nije bilo benzinske pumpe i Kejt je nastavila ka Brašovu, pedeset kilometara na sever. Put je nastavio da prati reku, sa liticama i čudesnim pogledima sa obe strane. Kejt nije posmatrala prirodu. Kada su se kamioni proredili, smanjila je gas da bi se njene reči čule. “O’Rork”, viknula je. Kada je digao pogled, nastavila je. “Zašto ne veruješ Lukijanu?”

Nagnuo se bliže dok su prolazili pored zatvorene pravoslavne crkve u vizantijskom stilu i pratili auto-put duž krivine reke. “Isprva je to bio čisto instinkt. Nešto... nešto nije bilo u redu.”

“A onda?“, reče Kejt. Oblaci su nastavili da hrle između planina na zapadu, ali su povremeni zraci sunca obasjavali dolinu i uzanu reku.

“A onda sam nešto proverio kada sam se vratio u Ameriku. Pre nego što sam otišao u Kolorado i... pre nego što sam te tamo video u bolnici. Sećaš se kako si mi rekla da je Lukijan onako tečno naučio engleski tokom nekoliko poseta Americi? Kada je putovao s roditeljima?”

Kejt je klimnula glavom i skrenula da obiđe ciganska kola i malo stado ovaca. Vratila se u desnu traku taman kada je kamion sa drvnom građom prohujao u suprotnom pravcu. Prošao je gotovo kilometar pre nego što su izašli iz oblaka njegovih izduvnih gasova. “Da?“, rekla je.

“Pa pozvao sam kancelariju svog prijatelja u Vašingtonu... senatora Harlena iz Ilinoisa, sećaš se?... i Džim mi je obećao da će mi to proveriti. Ali nije mi se javio pre nego što smo ti i ja krenuli u Rumuniju.”

Kejt nije shvatala. “Znači ništa nisi saznao?”

“Rekao sam mu da stupi u vezu sa ambasadom u Bukureštu kada nabavi papire i da ih zamoli da jave ovdašnjim franjevcima”, vikao je O’Rork da nadglasa motor. “Poruka im je bila stigla kada sam pre neki dan razgovarao sa ocem Stojčeskuom. Onog jutra pošto nam je Lukijan pokazao tela svojih roditelja i stvorenje u rezervoaru na Medicinskom fakultetu.”

Kejt ga je pogledala, ali ništa nije rekla. Dolina se pred njima širila.

“Podaci o vizama pokazuju da je Lukijan posetio Sjedinjene Države četiri puta za poslednjih petnaest godina. Prvi put kada mu je bilo samo deset godina. Poslednji put u kasnu jesen 1989, pre samo dve godine.” O’Rork je zastao na časak. “Nijednom nije išao s roditeljima. Svaki put je išao sam a sponzor mu je bila Fondacija za razvoj i istraživanje svetskog tržišta.”

Kejt je odmahnula glavom. Od vibracija i urlanja motora počinjala je da je boli glava. “Nikad čula.“

“Ja jesam”, reče O’Rork. “Oni su zvali mog pretpostavljenog u čikaškoj nadbiskupiji pre gotovo dve godine i pitali hoće li crkva predložiti nekoga za put u Rumuniju koji sponzoriše Fondacija. Nadbiskup je izabrao mene.“ Nagnuo se iz prikolice tako da Kejt bolje čuje. “Osnivač Fondacije je Vernor Dikon Trent. Lukijan je išao u Ameriku četiri puta na poziv Trentove grupe... ili možda na starčev lični poziv.”

Kejt je našla dovoljno široko mesto pored puta da se zaustavi, pa je stala. Desno od njih reka je brzo tekla. “Kažeš da Lukijan poznaje Trenta? A da je Trent verovatno glava porodice strigoja? Možda čak i direktan potomak Vlada Cepeša?”

O’Rork joj je netremično uzvratio pogled. “Samo ti pričam šta su otkrili ljudi senatora Harlena.”

“I šta to dokazuje?”

Slegnuo je ramenima. “U najmanju ruku da je Lukijan lagao kada ti je rekao da je u Ameriku putovao s roditeljima. U najgorem slučaju...”

“Znači da je Lukijan strigoj”, reče Kejt. “Ali pokazao nam je svoj test krvi...”

O’Rork iskrivi lice. “Mislim da se silno potrudio da dokaže nešto što mi uopšte nismo dovodili u pitanje. Rezultati analize krvi mogu da se lažiraju, Kejt. Bar ti to znaš. Jesi li pažljivo gledala dok je radio test?”

“Jesam. Ali mogao je da zameni slajdove ili uzorke u nekom trenutku.” Pored njih je glasno prošao teški kamion. Kejt je sačekala da grmljavina mine. “Ako je on strigoj, zašto nam je našao utočište i odveo nas na ostrvo Snagov da vidimo deo obreda i..Duboko je uzdahnula. “Tako su strigoji najlakše mogli da nas drže na oku, je li?“

O’Rork je samo ćutao.

Kejt je odmahnula glavom. “I dalje nema logike. Zašto je Lukijan pobegao kada nas je Sekuritatea ili ko već jurila po Bukureštu? I zašto je pustio da se razdvojimo ako je bio zadužen da nas drži na oku?“

“Mislim da mi ne razumemo sasvim kakve sve tu postoje unutrašnje borbe za prevlast”, reče O’Rork. “Imamo vlast protiv demonstranata, protiv rudara, protiv intelektualaca, a strigoji izgleda povlače mnoge konce na svim stranama. Možda se bore međusobno, ne znam.”

Kejt je besno ustala s motora i pogledala ka reci. Njoj se Lukijan dopadao... i još joj se dopadao. Kako su instinkti mogli toliko da je prevare? “Nije bitno”, rekla je glasno. “Lukijan n.e zna gde smo, a mi ne znamo gde je on. Nećemo ga ponovo videti. Ako je njegov zadatak bio da nas drži na oku, verovatno su ga otpustili.” Ili mu uradili nešto gore.

O’Rork se digao iz prikolice, pa je proverio rezervoar s benzinom. Na uzanoj konzoli iza upravljača bio je pokazatelj za gorivo, ali nije imao iglu, a staklo je bilo polomljeno. “Treba nam benzin”, rekao je. “Hoćeš ti da voziš u Brašov?”

“Ne”, odgovori Kejt.

U Brašovu nisu našli benzin.

Stranci u Rumuniji nisu mogli — bar u teoriji — da kupuju benzin na običnim pumpama za rumunske leje. Po zakonu su turisti i dalje morali da u hotelu, ponekoj agenciji za iznajmljivanje automobila i Nacionalnoj službi za turizam kupe za čvrstu valutu bonove za benzin — svaki bon je glasio na dva litra — i da za njih uzmu benzin na posebnim, retkim pumpama Komturista.

Tako je bilo u teoriji. U praksi, objasnio je O’Rork, pumpe Komturista obično nisu radile i njihov šef bi pokazao turistima da produže do dugačkog reda na običnim pumpama. Zbog toga su sledili pogledi puni mržnje ljudi u dugačkim redovima dok su se pregledali i ispunjavali papiri i davalo mito radniku koji treba da sipa benzin (to je često bila žena sa šest slojeva jakni i u prljavom kombinezonu), a nikada šefu pumpe.

Sam Brašov je nekada bio lep srednjovekovni grad koji je sada nestao u fabrikama, socijalističkim stambenim blokovima, nedovršenim Čaušeskuovim građevinskim poduhvatima, napuštenim projektima sistematizacije i još fabrika, poput prilepaka na potonulom brodu. Možda se moglo naići na poneku ulicu ili prizor pređašnje lepote, ali Kejt i O’Rork to nisu primetili tokom vožnje prometnim Bulevarom Bukureštilor i Bulevarom Fagarašuluj u potrazi za auto-putem za Sibinj, Sigišoaru i benzinskim pumpama koju su videli na mapi.

Jedna benzinska pumpa bila je zatvorena i propala, sa razbijenim prozorima. Ispred druge, odmah posle skretanja sa bulevara na auto-put, pružao se gotovo kilometar i po dugačak red, sve do samog grada.

“Merde“, prošapta O’Rork. Onda: “Ne možemo da čekamo. Moraćemo da probamo na Komturistovoj pumpi.”

Debeli čovek u prljavom kombinezonu izašao je da ih sumnjičavo pogleda. Kejt je rešila da čuči u prikolici i bude nevidljiva dok O’Rork rešava stvar: malo šta je u Rumuniji više upadalo u oči od žene sa Zapada koja uzima stvari u svoje ruke.

“Da?” reče šef, brišući ruke o masnu krpu. “Pot sa te ajut?”{18}

“Ja“, reče O’Rork, a držanje mu je iznenada postalo samouvereno i pomalo drsko. “Sprechen Sie Deutsch? Ah... vorbift germana?“{19}

“Nu“, reče čovek. Iza njih je žena sa nekoliko slojeva jakni sipala benzin u prvi automobil u redu dugačkom doslovno dokle god se pogled pruža. Svi su posmatrali razgovor na Komturistovoj pumpi.

“Scheiss“, reče O’Rork, očigledno ljut. Okrenuo se ka Kejt. “Er spricht kein Deutsch.”{20} Ponovo se okrenuo ka šefu i digao glas. “Ah... de benzina... ah... Facepplinul, va rog.“ Kejt je znala dovoljno rumunskog da prepozna reči “Napuni ga do vrha, molim”.

Šef ju je gledao, pa se ponovo okrenuo ka O’Rorku. “Chitanta? Cupon pentru benzina?“

O’Rork ga je prvo bezizražajno pogledao pa je onda klimnuo glavom i iz džepa izvadio novčanicu od dvadeset dolara. Šef ju je uzeo, ali nije izgledao srećno. Nije otključao teški katanac na pumpi. Digao je jedan prst crn od ulja pa je rekao: “Vi... molim... ostanete... ovde“, i onda se vratio u malu stanicu. “o-o“, reče Kejt.

O’Rork ništa nije rekao. Vratio se na motocikl, pokrenuo ga i polako krenuo. Dok su se vraćali u grad, pratili su ih pogledi iz automobila u redu. “Kako si samo ispao glup“, govorio je O’Rork samom sebi.

“Zar ne idemo u pogrešnom pravcu?”, upita Kejt.

“Da.“ Odvezao se na glavni bulevar, skrenuo na kružnom toku pa je ubrzao između kamiona koji su išli na jugozapad. Na putokazu je pisalo RIŠNOV 13 KM.

“Hoćeš da idemo u Rišnov?“, doviknula je Kejt da nadglasa buku motora.

“Ne.“

“Imamo li dovoljno benzina da stignemo u Sigišoaru?”

“Ne.”

Kejt nije postavljala više pitanja. U predgrađu Brašova drugi auto-put se odvajao na severozapad i O’Rork je skrenuo na njega. Na putokazu je pisalo FAGARAŠ. O’Rork se zaustavio da pogledaju mapu. “Ako nastavimo putem za Sibinj i Sigišoaru, onaj debeli žabac će poslati policajce za nama”, rekao je. “Ovako će bar prvo tražiti južno pre nego što budu tražili severno. Majku mu.”

“Nemoj sebe da kriviš”, reče Kejt. “Morali smo da nabavimo benzin.”

O’Rork je besno odmahnuo glavom. “U ovoj zemlji je redovna stvar da ti nestane benzin. Dačije ispod haube imaju malu pumpu tako da ljudi mogu da pretoče litar ili dva nekome ko je stao pored puta. Svako u prtljažniku nosi flašu od litra. Bio sam budala.”

“Ne, nisi”, reče Kejt. “Samo si razmišljao kao Amerikanac. Kad ti ponestane benzina, odeš na benzinsku pumpu. Isto kao i ja.”

O’Rork je poravnao mapu na ivici njenog vetrobrana pa joj je pokazao. “Mislim da ovim putem možemo da stignemo tamo. Vidiš... prvo auto-putem 1 do ovog sela... tu, Šerkaja, oko petnaest kilometara na ovoj strani Fagaraša... a onda ovim manjim putem do auto-puta 13, pa pravo u Sigišoaru.”

Kejt je proučavala tanku crvenu liniju između dva auto-puta. “Taj put će biti u gorem stanju od one staze po kojoj smo prešli planine.”

“Da... a biće i manje putnika. Ali u tom pravcu nema visokih prevoja. Vredi pokušati?”

“Imamo li drugog izbora?”, upita Kejt.

“Ne baš.”

“Onda palimo”, reče ona i žargon je podseti na Lukijana. “Možda nam se posreći pa usput naiđemo na benzinsku pumpu.”

Nije im se posrećilo. Motociklu je nestalo benzina oko deset kilometara severno od Šerkaje na blatu i šljunku puta koji je na mapi izgledao kao debela crvena arterija. Nije bilo drugih vozila još otkako su skrenuli sa glavnog auto-puta i, sem jednog velikog poljoprivrednog kombinata, nije bilo drugih zgrada, ali su sada videli usamljenu kuću nekih trista metara napred, malo dalje od puta iza ograde prekrivene suvim puzavicama. Kejt je izašla i hodala dok je O’Rork neko vreme gurao teški motor i prikolicu pored puta.

“Ma nek se nosi”, rekao je napokon, drmajući motor da ga izvuče iz blatnjave rupe. “Nadajmo se da imaju flašu benzina.”

Pred kapijom je stajala starica i gledala ih kao prilaze. “Buna dimineafa!”, rekao je O’Rork.

“Buna ziua“, odgovorila je starica. Kejt je primetila da je rekla “dobro popodne”, a ne “dobro jutro”. Pogledala je na sat. Bilo je skoro jedan.

“Vorbifi engleza? Germana? Franceza? Maghiar? Roman?”, upitao je O’Rork.

Starica je nastavila da zuri, povremeno mrdajući bezubim vilicama, što je možda mogao biti osmeh.

“Nema veze”, reče on, dečački se osmehnuvši. “Imi puteni spune, va rog, unde este ae cea mai apropiaba stafie de benzina?”{21}

Starica je zatreptala i digla ruke. Delovala je uznemireno. “Simitem doar turisfi”, rekao je O’Rork umirujuće. “Noi calatorimprin Transilvania...“{22} Nacerio se ipokazao motocikl malo dalje na putu. “...'de benzina.“

Kada je žena progovorila, glas joj je bio kao stari metal koji struže po metalu. “E$ti insetat?“

O’Rork je zatreptao pa je pogledao Kejt. “Žedna si?“ Kejt je odgovorila kao iz topa. “Da“, rekla je. Osmehnula se starici. “Da! Mufumesc faorte mult!“{23}

Krenuli su za njom kroz blatnjavo dvorište i u kuću.

Kuća je bila mala, trem na koji su seli mnogo manji i staričina kćerka ili unuka koja im se pridružila bila je toliko sićušna da se Kejt osetila čudovišno velika. Starica je stajala na vratima i govorila svojim grubim, brzim narečjem dok je kćerka ili unuka trčkarala tamo-amo, nameštala im jastuke na uzanom divanu, pokazivala im da sednu, pa trčala da donese čaše, flašu rakije, šolje, tanjiriće i džezvu s kafom.

Mlađa žena takođe nije govorila nemački, francuski, engleski, mađarski ili ciganski, pa su svi pokušali da se sporazumevaju na rumunskom, što je dovodilo do mnogo nespretnosti i smeha, posebno pošto su ispili i ponovo napunili čašice rakije. U njih je stajalo više nego u sićušne šolje za kafu.

Služeći se tarzanskim rumunskim otkrili su da se starica zove Ana, mlađa žena Marina, da tu na imanju nemaju benzina, ali da će se Marinin muž uskoro vratiti i rado će im dati dva litra, što će biti dovoljno da motocikl stigne do Fagaraša, Sigišoare, Brašova ili kuda su se već zaputili.

Marina je sipala još kafe, pa još rakije. Ana je stajala navratima i krezubo se kezila.

Marina je pažljivo i polako pitala na rumunskom da li su odseli u Bukureštu, kako im se dopada Rumunija, jesu li gladni, kakva su seoska imanja u Americi, jesu li već obišli znamenitosti, i jesu li možda za čokoladu? Ne čekajući odgovor, skočila je i jurnula u drugu sobu. Radio koji je tiho svirao, začuo se glasnije; nešto kasnije Marina se vratila sa čokoladnim keksima za koje je Kejt slutila da ih čuva za posebne prilike.

O’Rork i Kejt su grickali keks, pili kafu, rekli “Estefoarte bine”{24} da pohvale hranu i piće, pa su ponovo pitali kada se Marinin muž vraća kući. Hoće li uskoro?”

“Nu, nu”, rekla je Marina, osmehujući se i klimajući glavom. “Approximativ zece minute.“

O’Rork joj se osmehnuo i rekao Kejt: “Možemo li da sačekamo deset minuta?”

Iznenada Kejt to više nije želela. Ustala je, poklonila se i zahvalila dvema ženama. Ana je stajala osmehujući se i trepćući na vratima dok je Kejt išla ka njima.

Prvo su čuli helikopter. O’Rork ju je zgrabio za ruku pa su istrčali na dvorište baš kada se crveno-bela letelica grmeći pojavila iznad golih krošnji i ambara. Pošto je prošao, drugi, manji helikopter, crn, zazujao je iznad kuće kao besni stršljen.

Kejt i O’Rork su jednom pogledali Anu i Marinu kako stoje na vratima, sa prstima na ustima, i onda je dvoje Amerikanaca potrčalo ka putu.

Policijski automobili i vojna vozila blokirali su put sa obe strane, stotinu metara daleko. Ljudi u crnom držali su automatsko oružje dok su opkoljavali kuću. Kejt je čak i iz daljine čula krčanje radio-uređaja i viku. Ona i O’Rork su se naglo zaustavili na putu pa su se mahnito osvrnuli oko sebe.

Dva helikoptera su se vratila, jedan je lebdeo iznad njih dok je veći džet rendžer kružio, pa se spustio i zaustavio petnaest metara daleko. Nalet vazduha od propelera bacio je prašinu i šljunak na O’Rorka i Kejt.

Ona se okrenula u mestu, pomislila da potrči ka ambaru, videla da su prilike u crnom već tamo, videla još njih kako se kreću kroz dvorište i preko puta. Crni helikopter je brujao iznad njih.

“Marina je pojačala radio da ne bismo čuli telefonski poziv”, rekao je O’Rork. “Ili kamione kako se približavaju. Majku joj.“ Uhvatio je Kejt za ruku. “Oprosti mi.“

Vrata džet rendžera su se otvorila; tri čoveka su iskočila i brzo krenula ka njima. O’Rork je prošaputao ime niskog čoveka: Radu Fortuna. Drugi je bio tamnooki neznanac koga je Kejt već dvaput videla — jednom u sobi svog sina, i jednom one noći kada su pokušali da je ubiju. Treći čovek je bio Lukijan.

Radu Fortuna se zaustavio na metar od njih pa se osmehnuo. Njegovi jaki prednji zubi bili su razdvojeni. “Mislim da ste pravili dovoljno problema, je li?“ Osmehnuo se O’Rorku, odmahnuo i coknuo jezikom. “Pa, sada više neće biti problema.” Klimnuo je glavom i ljudi u crnom su dotrčali, stegnuli ruke O’Rorku, uhvatili Kejt za članke. Poželela je da Lukijan priđe bliže da može da mu pljune u lice.

On ju je pogledao bez ikakvog izraza na licu i držao se podalje od njih.

Radu Fortuna je prasnuo nešto na jednog čoveka i ovaj je otrčao do kuće i dao nešto Ani i Marini. Fortuna se osmehnuo Kejt. “U ovoj zemlji, madam, svaki četvrti čovek radi za tajnu policiju. Ovde svi... kako biste to rekli... ili otkucavamo ili smo otkucani.”

Radu Fortuna je klimnuo glavom. Kejt i O’Rorka su iznenada zgrabili i delom odvukli, a delom odneli ka helikopteru koji je čekao.

Trideset treće poglavlje

Rumunija je iz vazduha bila prelepa. Helikopter je leteo nisko, ispod hiljadu fita, pratio je gornji tok reke Olt na severozapad pa je onda skrenuo severozapadno u široku dolinu. Kejt je videla traku auto-puta ispod, sa retkim saobraćajem, i pomislila je da je to sigurno auto put između Brašova i Sigišoare. Dolina je prešla u visoravan koja je još ponegde bila zelena, sa gustim šumarcima na samim vrhovima i ispresecana prevojima koji spajaju snegom prekrivene planine Fagaraš i Bučeđi na jugu, sa bezimenom planinskom divljinom koja se naizgled u beskraj pružala na sever. Helikopter je vijugao duž visoravni, često je leteo iznad ruševina zamkova, velikih kamenih opatija koje su izgledale kao da ih vekovima niko nije posetio i srednjovekovnih utvrda na vrhovima visokih brda. Sela su bila mala i retka. Ostali predeo činile su šume, obronci planina, strmi kanjoni puni uskovitlanih oblaka i drevnih ruševina. Bilo je uzbudljivo i prelepo.

Kejt Nojman nimalo nije bila briga za prirodne lepote.

Ona i O’Rork sedeli su na tapaciranoj klupi u zadnjem delu kabine džet rendžera, s rukama i dalje vezanim iza leđa.

Niko im nije pritegnuo pojaseve tako da su zbog turbulencije, vetra i ostalih neprijatnosti leta u malom vazduhoplovu često propadali. Kejt je posebno mrzela osećaj mučnine kada bi helikopter iznenada propao a ona se malo odvojila od sedišta. Oduvek je mrzela rolerkostere.

Nisu razgovarali. Zvuk motora i propelera prosto je bio preglasan za razgovor, čak i da je neko to želeo. Radu Fortuna je sedeo na prednjem desnom sedištu gde bi normalno sedeo kopilot, Lukijan je bio vezan u sedištu iza pilota, okrenut pozadi, a tamni čovek, o kome je Kejt mislila samo kao o uljezu, sedeo je između O’Rorka i nje. Čovek je bio čvrsto vezan. Lukijan je mirno gledao kroz prozor desno od sebe, s gotovo odsutnim izrazom na licu. Kejt se trudila da ga ne gleda. Misli su joj se rojile, ali nije nalazila odgovore, nije mogla da smisli nikakav plan i nije bilo ničega da joj pruži neku nadu.

Helikopter je skrenuo levo, Kejt je huknula kada je bespomoćno kliznula na uljeza strigoja — smrdeo je na mošus i znoj — pa su onda jurili uzanom dolinom sa višim vrhovima na obe strane. Tanka traka puta pružala se dole duž druge reke. Od grmljavine motora Kejt je glava gotovo nepodnošljivo bolela. Leva ruka joj je, i dalje zavijena i bolna, pulsirala u ritmu s migrenom.

Radu Fortuna je na glavi imao slušalice s mikrofonom i pošto ih je skinuo, stavio je ruku preko mikrofona, okrenuo se i rekao: “Sigišoara?“

Kejt je tupim očima pogledala napolje.

Grad je bio kao iz bajke: dizao se na maloj planini između visokih vrhova, okružen visokim kamenim zidinama i bedemima, a strme obronke prekrivale su kule s kruništima, kosi krovovi od škriljca, kaldrmisane ulice, natkrovljeni prolazi i visoke mrke i žute kuće koje su sagrađene pre gotovo hiljadu godina.

Onda se helikopter nagnuo i Kejt ugleda socijalističku realnost “nove Sigišoare“. Industrija na obodima grada, usamljeni auto-put, jeftine betonske zgrade pored njega i nekoliko vila za nomenklaturu, raskošnih i oholih na suprotnim obroncima. Međutim, za razliku od toliko toga u Rumuniji, taj upliv posleratne ružnoće nije istinski narušio atmosferu srednjovekovnog centra grada. Stari grad je zauzeo čitavo najviše brdo, a sigurno je bio veoma sličan onom u koji je ujahao otac Vlada Cepeša i gde je počeo da stoluje 1431. godine.

Helikopter se ponovo nagnuo i ovog puta je Kejt videla vojna vozila na ulicama, policijske automobile na blokadama i gotovo potpuno odsustvo drugih vozila po gradu.

“Vidite, ne bi bilo previše lako da noćas dođu nezvani gosti“, viknuo je Radu Fortuna. “Da?“ Kejt nije odgovorila i on je stavio slušalice nazad na uši i nešto rekao pilotu.

Prešli su preko Starog grada na brdu, a kule, crveni krovovi, uzane ulice, sićušna dvorišta i strma stepeništa postali su veći i stvarniji. Kejt je videla da je sama Sigišoara izgrađena unutar zidina i mada su ih stepenice i nekoliko vijugavih puteva povezivali dole sa selom, i zid i Stari grad ostali su netaknuti. Preleteli su preko zida, snažno se nagnuli pored kule s velikim satom, tako iznenada usporili da je Kejt zamalo sletela sa klupe i onda se umirili, ponovo digli i sleteli. Pilot je pritiskao prekidače, a Lukijan i Radu Fortuna su izašli i udaljili se trčećim korakom, pogrbljeni. Drugi helikopter, čudna mala naprava s kabinom nalik na mehur, besno je zujao iznad, pa je nestao iza kule.

Strigoj u sredini gurnuo je napolje prvo Kejt, a onda i O’Rorka. Kejt se zamalo saplela i pala licem na kaldrmu, ali ju je čovek grubo i snažno uhvatio za mišicu, pa ju je ispravio.

Sleteli su na travnjak blizu utvrde, na malom trgu koji je gledao na zidine Starog grada i sa koga su se videli novi grad, reka i šumovita brda na drugoj strani doline. Iza njih su kosi krovovi drevne Sigišoare nalegli na obronak planine. Kejt je kroz stabla iznad sebe videla zvonik crkve. Pokušala je da vidi još, da se orijentiše, za slučaj da pobegne pa joj bude potrebno da zna kuda da beži.

Nije znala kuda da beži.

Lukijan je zakoračio u njenom pravcu kao da će joj nešto reći. Da je prišao bliže, ona bi ga šutnula, ali je on zastao pa se okrenuo, otišao do kola koja su čekala i porazgovarao sa crnomanjastim čovekom. Radu Fortuna joj je prišao, video smer i žestinu njenog pogleda i rekao: “O misliš da je vaš drug pripadnik naše porodice, je li? Ne, ne, ne.“ Odmahnuo je glavom i široko joj se osmehnuo. “Mladi student radi za novac, baš kao toliki drugi u naša zemlja. On je poslužio svrsi.“

Fortuna pucnu prstima i tamnoputi čovek pruži Lukijanu debeo svežanj rumunskih novčanica.

Prodao je Džošuu i mene za leje, pomislila je Kejt. Osetila je mučninu.

Automobil koji je čekao nije bio ni dačija ni mercedes, već neka srednje skupa nemačka marka. Lukijan je uzeo novac, seo na zadnje sedište i nije ponovo pogledao napolje kada je vozač pokrenuo motor i odvezao se kroz kapiju.

“Hajde“, reče Radu Fortuna. Na trgu je sada bilo nekoliko stražara u crnom i oni uhvatiše Kejt i O’Rorka za ruku i povedoše ih za Fortunom, koji je odsečno koračao.

Izašli su sa trga na manji, otvoreni prostor, nekakav park u uglu, i onda krenuli uz kaldrmisano brdo udaljeno tek tridesetak metara od velike kule sa satom koju je Kejt videla iz vazduha. Kazaljke dvadeset metara iznad njih bile su nepokretne.

Fortuna ih je poveo ka malim vratima iznad kojih je stajao samo natpis MUZEJ pa niz kamene stepenice, kroz debela vrata koja su se otvorila kada im je prišao, kroz druga uža vrata, niz još jedno izlizano stepenište i uveo u podrum osvetljen samo sa dve gole sijalice od dvadeset vati.

“Jone!“, viknu Fortuna.

Uljez — On i njegovi ljudi ubili su Toma i Džuli! On me je bacio u provaliju! — zakoračio je napred i digao teška drvena vrata u kamenom podu. Otvor je bio kvadrat koji je vodio u tamu.

Radu Fortuna se osmehnuo i mahnuo Kejt napred. “Hajde, hajde. Dugo ste putovali u potrazi za našim gostoprimstvom. Sada možete da u njemu uživate.” Klimnuo je glavom i čuvari su je gurnuli napred i spustili u tamu, s rukama i dalje vezanim iza leđa.

Drvene stepenice bile su gotovo okomite, njeno stopalo je promašilo stepenik, pa je pala sa gotovo jednog metra visine na kameni pod. Udar joj je izbio vazduh i nije mogla ništa da uradi sem da se otkotrlja u stranu kada su O’Rorka bacili za njom.

Radu Fortuna je stajao iznad njih, silueta njegove glave i ramena ocrtavali su se naspram otvorenih podnih vrata. “Iz naše kule ima divan pogled, naš skromni muzej ima izuzetnu zbirku. Ali mislim da možda nećete imati vremena da uživate u njih, je li? Ali koristite svoje poslednje trenutke zajedno najbolje što možete.”

Zakoračio je nazad i vrata su se zalupila uz silan tresak. Odozgo se onda začuo zvuk reze.

Tama nije bila baš potpuna: oko vrata se video jedva primetan sjaj, svetio toliko slabašno da je bilo gotovo iluzija svetla. Kejt se nekako pridigla u sedeći položaj i digla lice ka tom nagoveštaju svetla.

Odozgo su se čuli glasovi i smeh. Teške čizme gazile su po samim vratima, pa onda dalje po kamenu. Smeh se začuo iz veće razdaljine i nekoliko minuta nije bilo nikakvog zvuka, mada je Kejt osećala da je neko gore, da čeka i stražari. Izvila se ka pokretu koji je osetila kraj sebe. “Majk?”

“Da.“ Glas mu je zvučao bolno. On je teže pao nego ona. Kejt se pitala da li mu je veštačka noga oštećena.

“Dobro si, O’Rork?”

“Da.“ Duboko je udahnuo u tami. “A ti, Nojmanova?”

Klimnula je glavom, shvatila da on ne može da je vidi i rekla: “Da.“ Curilo joj je iz nosa i izvila je glavu da ga obriše o rame. Ruke su joj i dalje bile veoma čvrsto vezane iza leđa; šake je sada jedva osećala.

“Zajebali smo stvar“, prošaputao je sveštenik.

Kejt ništa nije rekla. Primakla mu se tako da je osetila njegovu desnu vezanu ruku. Nastavila je tako dok se nisu našli leđima u leđa, i onda je šakama potražila njegove članke. Mislila je da će mu ona odvezati ruke a on njoj, ali je naišla samo na nepopustljivu plastiku, priljubljenu uz kožu kao bolničke rukavice.

“Nema šanse“, prošaputao je. “Takve plastične lisice koristi američka policija. Ne možeš da ih prekineš ni da ih odvežeš. Ne možeš čak ni da ih presečeš makazama. Za sečenje koriste neki poseban alat.”

Kejt je stegla pesnice. “Šta će nam uraditi?” Shvatila je koliko je to glupo pitanje još dok ga je izgovarala.

O’Rork se nagnuo bliže. U podrumu je bilo hladno i mračno, i njegova toplota bila je dobrodošla. “Pa, zar nije Lukijan rekao da niko od strigoja ne pije ljudsku krv sve do poslednje noći obreda?”

“Ne“, prošaputala je Kejt. “Rekao je da, po legendama, mladi princ koji se uvodi ne pije krv sve do četvrte noći... poslednje noći.” Glasno se nasmejala, bio je to čudan i pomalo zastrašujući zvuk u tami. “Mada ja kažem da se u verodostojnost Lukijanovih priča može malo sumnjati. Gospode...“ Smeh joj je zamro.

“S druge strane”, prošaputao je O’Rork, tihim i smirenim glasom, kao da želi da je umiri, “to znači da on zna malo više

0 strigojima nego što je pokazivao. Možda njegove informacije jesu tačne.”

Kejt je pokušala da se ponovo nasmeje, ali su joj usta iznenada bila previše suva, grlo previše stegnuto. Sakupila je pljuvačku pa je liznula usne. “Izvini što sam te u ovo uvukla, O’Rork.”

“Kejt, ne moraš da se izvinjavaš.”

“Ne, slušaj. Molim te. Mnogo mi je žao što sam te u ovo uvalila, ali se kunem da ću nas izbaviti. I nas i Džošuu.”

O’Rork ništa nije rekao. Iznenada se iz nekoliko pravaca začulo grebuckanje.

“O jebem ti”, huknu Kejt, sva se naježivši. “Pacovi.” Ona i O’Rork su se približili jedno drugome tako da im se leđa dodiruju, pa su digli kolena. Nespretno, gotovo potpuno utrnulim prstima, uhvatili su jedno drugo za ruke u tami.

Kejt je izgubila osećaj za vreme, i njegov protok je osećala samo zbog sve jačeg pritiska u bešici. Zadremala je pošto je osetila kako je O’Rork omlitavio pored nje, u stanju tupe iznurenosti, pa se probudila tek kad je potreba da mokri postala jača. Zažmurila je i pomolila se nekoj neodređenoj sili da neko dođe i pusti ih napolje pre nego što bude morala da upiša suknju ili da ode u ćošak i pokuša da spusti gaćice.

Tama je bila preduboka da se bilo šta vidi, ali su se dovoljno kretali da znaju kako je ta rupa samo to, kružna rupa široka otprilike tri metra. Nije bilo slame, nije bilo lanaca, nije bilo okova usađenih u zid iz kojih vise kosturi, bar koliko su mogli da ocene ispitujući nogama, već samo hladni, mokri kamen i povremen trk pacova u uglovima. Nadam se da su to samo pacovi.

Napokon više nije mogla da trpi i prošaputala je O’Rorku. “Stvarno moram.“ Othramala je ugao u kome se činilo da ima najmanje pacova, čučnula, uspela da zadigne suknju i spusti gaće pa se pomokrila. Zvuk njene mokraće na kamenu delovao je veoma glaSno.

“Izgleda da nema toalet-papira“, rekla je glasno.

O’Rork se nasmejao u tami. “Pozvaću poslugu.”

Kejt je uspela da sve vrati na mesto, pa se na kolenima vratila na sredinu jariie, osećajući neprijatnost, stid i ogromno olakšanje.

Naslonila se na O’Rorka i položila glavu na njegovo rame “Nešto će se desiti”, prošaputala je.

“Da.“ Poljubio ju je u obraz i ona je osetila prijatno grebuckanje njegove brade. Ako bi se namestila baš kako treba, mogla je da oseti otkucaje njegovog srca.

Kejt je zadremala kada su se vrata u tavanici otvorila uz prasak od koga joj se srce sledilo. Izletela je iz sna.

Gospode, ovo je stvarno.

Slabašno svetio sijalice od dvadeset vati bilo je blistavo kao sunce u njihovim bolnim očima, sviklim na tamu. Kejt je kroz suze zaškiljila ka silueti čoveka koga su zvali Jon.

“Sad se oprostite jedno s drugim”, rekao je Jon na engleskom s jakim akcentom. “Više neće vidi jedno drugo.”

Dva čoveka su sišla i izvukla O’Rorka napolje.

Kejt je tada vrisnula i ustala, vikala je na njih, preklinjala ih, pokušavala da ne plače, ali je ipak plakala. Dva čoveka u crnom sišla su niz strme stepenice i ona je ritnula jednog.

On joj je uzvratio istom merom i bol udarca njegove teške čizme sevnuo joj je kroz cevanicu.

Grubo su je digli uhvativši je za ruke koje više nisu trnule, već su je stravično bolele. Kejt je tada zamalo pozlilo, zamalo se ispovraćala dok su je dizali iz jame. Nije znala da li mučnina potiče od bola, strave, besa ili od čistog olakšanja što je vade odatle.

Gore je stajao Radu Fortuna. Tamne oči su mu sijale. “Tebe prvo hoće da vidi, ženo.“ Digao je maljavu ruku, pa je okrenuo nadlanicu ka njoj. “Ne, ne govori. Ako nešto kažeš da me naljutiš, uzeću iglu i najlon pa ti zašijem usta. Možeš da pričaš samo kada ti on postavi pitanje. Je li jasno?“ Nije spustio krupnu ruku.

Kejt je klimnula glavom.

“Dobro“, rekao je Fortuna. Pucnuo je prstima. “Jone, vodi je gore. Otac hoće da upozna ovu ženu.“

Trideset četvrto poglavlje

Napolju je bila noć i ulice su bile potpuno puste. Kejt su odveli u visoku staru kuću na uglu nedaleko od kule sa satom. Iznad vrata je visio složen znak. Kejt je digla pogled i videla da je to zlatni zmaj pruženih kandži i razjapljenih čeljusti koji se sklupčao i obrazovao gotovo pun krug. Unutra je mesto izgledalo kao napušteni restoran ili vinski podrum. Paučina je spajala mračni šank sa niskim gredama.

Čovek po imenu Jon se ispred nje popeo stepeništem dok je jedan od bezimenih strigoja u crnom išao za njom, povremeno je gurajući kada bi zastala na strmom stepeništu. Drvene stepenice su u sredini bile izlizane od starosti. Tepih na odmorištu drugog sprata toliko je gažen da su sve šare i boje odavno nestale.

Na odmorištu drugog sprata Jon je iz džepa izvadio nekakve makaze tupog vrha pa joj je presekao plastične lisice. Kejt je digla ruke i pokušala da napne prste dok je skrivala bol od pratilaca.

“Ne govoriš sem ako otac ne pita“, rekao je Jon, ponavljajući upozorenje Radua Fortune. Uljezove oči su delovale crno. “Razumeš, da?“

Kejt je klimnula glavom. Uprkos silnom trudu, od bola u rukama navirale su joj suze na oči.

Jon se osmehnuo i otvorio vrata.

Prostorija nije bila velika i osvetljavale su je samo dve sveće. Pored sićušnih prozora u istočnom zidu stajao je krevet i Kejt je videla da u njemu leži neko pokriven.

Jedna senka se tada pokrenula i Kejt poskoči kada ugleda dva ogromna čoveka u suprotnim uglovima. Bili su divovskog stasa — sigurno viši od dva metra i izrazito široki — a njihove obrijane glave presijavale su se na slabašnom svetlu. Obojica su bila u crnom i imala dugačke brkove. Bliži joj je dao znak da priđe krevetu. Pored kreveta se nalazila stolica.

Kejt je prišla i stala pored stolice. Pokušala je da vidi čoveka koji leži ispod pokrivača, baš kao kada doktor prvi put osmatra pacijenta: otkriveni su bili samo glava, ramena i požuteli nokti; činilo se da mu je osamdeset, skoro devedeset godina; bio je gotovo sasvim ćelav — imao je tek nekoliko dugačkih pramenova sede kose koji su se širili iznad ušiju i pružali po jastuku; lice mu je bilo duboko izborano, prekriveno staračkim pegama i suvo, gotovo izgladnelo, sa upalim očima i ustima kao kod kornjače, što se sreće kod veoma starih i veoma bolesnih ljudi; nos, donja usna, obrazi i brada bili su istureni, jasno se videla prognatija vilice; vazduh je šištao dok je ulazio u njegova usta i iz njih izlazio sa užasnom kadencom Čejn-Stoksovog disanja, a dah mu je kiselkasto smrdeo — Kejt ga je osećala sa metra udaljenosti — što je bio čest slučaj kod ljudi koji toliko dugo poste da telo počne da sagoreva tkivo; zube je još imao.

Kejt je samo stajala, nije mogla da postavlja dijagnoze, jedva je uopšte mogla da misli. Ne tako davno videla je mlađu verziju tog lica: u bečkom Muzeju istorije umetnosti, na portretu Vlada Cepeša pozajmljenom iz Galerije čudovišta zamka Ambras.

Onda je užasno disanje stalo i starac je otvorio oči kao sova koja se budi na zvuk lovine.

Kejt je stala veoma mirno i oduprla se porivu da pobegne. Njeni prsti, koji su i dalje pulsirali od bola ponovo pokrenute cirkulacije, opet su pobeleli kada je zarila nokte u naslon stolice.

Nekoliko trenutaka su gledali jedno drugo. Kejt je primetila njegove oči: koliko su krupne, tamne i zapovedničke. Onda su se njegovi prsti stegli iznad pokrivača i Kejt je primetila da su mu nokti dugački bar pet centimetara i požuteli kao stari pergament. Tišina se produžila.

Starac je rekao nešto na jeziku koji je zvučao kao turski ili persijski. Reči su bile tihe, kao jedva čujno kretanje krupnih insekata u trulom drvetu.

Kejt nije razumela i ništa nije odgovorila.

Starac je sporo zatreptao, liznuo tanke, ispucale usne belim jezikom koji je delovao predugačko pa je prošaputao: “Cum te numesti?“

Kejt je shvatila jednostavnu rumunsku rečenicu. “Ja sam doktorka Kejt Nojman“, rekla je, zapanjena što joj je glas toliko miran. “A ko ste vi?“

Nije se osvrnuo na njeno pitanje. “Doctorul Neuman“, prošaputao je za sebe i Kejt je osetila kako se sva naježila od zvuka svog imena na njegovim usnama.

Upitala se je li starac pri sebi, ili je Alchajmerova bolest uništila njegov um jednako koliko su godine uništile njegovo telo.

Ponovo je liznuo usne i Kejt je pomislila na guštera koga je jednom videla kako se sunča na ostrvu Tortuga. “Jeste li vi doktorka Nojman, hematolog iz Centra za kontrolu bolesti?”, prošaputao je na engleskom bez naglaska.

Kejt je zatreptala od iznenađenja. “Jesam.”

Starac je klimnuo glavom. Usta kornjače iskrivio je jedva primetan osmeh. “Ponosio sam se što sam poznavao većinu specijalista za krv u Americi.” Sklopio je oči na jedan dugačak trenutak i Kejt je pomislila da se možda vratio u san, ali mu je onda glas ponovo začegrtao. “Je li vam prijatno ovde, doktorko Nojman?”

Kejt nije imala pojma na šta misli pod “ovde” — u Rumuniji? U njegovoj kući? U jami ispod kule sa satom? — ali je odgovor znala. “Nije”, rekla je odmah. “Moje dete, moj prijatelj i ja smo oteti, mene su napale siledžije i trenutno me drže ovde protiv moje volje. Ako... kada američka ambasada sazna za ovo, izbiće veliki međunarodni incident. Osim... osim ako nas odmah ne pustite.”

Starac je klimnuo glavom, i dalje sklopljenih očiju. Bilo je teško proceniti je li je čuo. “Znate li me, doktorko Nojman?”

Kejt je oklevala. “Vi ste Vernor Dikon Trent.” Nije baš bila sigurna u to što je rekla.

“Bio sam Vernor Dikon Trent.” Starac se nakašljao, i to je bio zvuk kamenja kako tandrče u nečem šupljem. “To ime je bilo hir. Posle nekog vremena čovek oseti da su vreme i prostor prepreke za pamćenje. To je uvek greška.”

Jedan ćelavac iz senki se približio, beskrajno nežno digao starčevu glavu i ramena pa mu je pomogao da otpije vodu iz čaše. Pošto je završio, ljudeskara se vratio u senku.

“Jedan od mladih Dobrina”, prošaputao je starac. “Njihovi preci su mnogo pomogli kada su... ali nema veze. Šta misliš da će se desiti sa tobom, tvojim detetom i sveštenikom s kojim si putovala, doktorko Nojman?”

Starčev glas je polako slabio, ali mu je pogled i dalje bio žestok.

“Zašto?“, prošaputala je.

“Šta zašto, doktorko Nojman?“

Kejt se nagnula bliže pa je opet odgovorila šapatom. “Zašto ovaj sumanuti obred? Zašto se baviti nečim tako izopačenim? Ja znam za vaš takozvani sakrament. Znam za vašu porodičnu bolest. Ja mogu da je izlečim, gospodine Trente... da je izlečim i da vam pružim zamenu za ljudsku krv koju ste morali da kradete. Mogu da vas izlečim i da vam pritom pružim priliku da pomognete ljudskom rodu umesto da ga napadate.”

Starčeva glava se tada pomerila, sporo, kao kod lutke na navijanje. Nije ni trepnuo. “Da čujem”, prošaputao je.

Kejt je osetila nalet nade. Trudila se da joj glas ostane miran i profesionalan bez obzira na to što je uzbuđenje u njoj narastalo. Imam nešto da ponudim u zamenu za naše živote. Za živote svih nas.

Onda mu je ispričala: o Džošuinom retrovirusu, o Čandrinim otkrićima, o nadi da će primena retrovirusa pomoći u nalaženju leka za sidu i rak, i na kraju, o tome kako je veštački hemoglobin bio uspešan kod Džošue.

“.. .i to zaista deluje”, završila je. “Pruža gradivnu materiju neophodnu da retrovirus održi svoju imunorekonstruktivnu ulogu bez unošenja krvi. Kod čestih doza, zamena za hemoglobin može da se unosi intravenozno tako da hormonska dejstva i dejstva na promenu raspoloženja mutiranog organa za apsorpciju krvi mogu da se ublaže, a možda i sasvim eliminišu.” Zastala je, bez daha i preplašena da govori previše stručno i da je starac više ne prati. “U suštini hoću da kažem”, rekla je, a srce joj je ludo tuklo, “da sam donela sa sobom nešto od te eksperimentalne zamene za krv. Vaši ljudi su mi uzeli torbu, ali u njoj imam medicinsku opremu... nekoliko ampula veštačkog hemoglobina koji sam testirala na Džošui.“

Sada je sporo zatreptao i kada ju je ponovo pogledao, oči su mu bile umorne. “Somatogen.“

Onda je na Kejt bio red da zatrepće. “Molim?“

“Somatogen“, rekao je starac i blago se promeškoljio da nađe udobniji položaj. “To je biotehnološka firma iz vašeg grada Boldera u Koloradu. Trebalo bi da ste čuli za nju.“ “Jesam.“ Kejtin glas je bio slabašan.

“O, to nije jedna od mojih korporacija. Nisam čak ni većinski vlasnik. Ali ja... mi... progresivniji pripadnici Porodice... pratimo njihovo istraživanje veštačkog hemoglobina. Verovatno znate za korporaciju DNX i farmaceutsku industriju Alajans. Oni su objavili svoja otkrića, mada možda pomalo prerano... ali istraživanja Somatogena će biti predstavljena u januaru sledeće godine na konferenciji biologa u San Francisku.”

Kejt je zurila u starca.

On je digao sedu obrvu. “Mislite da Porodicu ne zanimaju takva istraživanja? Mislite da svi živimo u istočnoj Evropi i držimo puna sirotišta za svoje potrebe?” Začuo se čegrtav, škripav zvuk koji je mogao biti kašalj ili smeh. “Ne, doktorko Nojman, ja znam za vaš čarobni lek. Isprobao sam prototipove i oni deluju... na neki način. Pre svega, svestan sam njihovih komercijalnih primena.” Osmehnuo se. “Jeste li znali, doktorko Nojman, da promet na tržištu za bezbedne transfuzije samo u Americi iznosi preko dve milijarde dolara godišnje... i to sada, dok je epidemija side još u ranoj fazi?“ Ponovo se nakašljao ili nasmejao. “Ne, doktorko Nojman, nije toliko teško prekinuti zavisnost od krvi...“

Kejt se naslonila u jednostavnoj stolici. Sopstveno telo joj se činilo mlitavo, obamrlo.

“Staje onda?“

Starac je digao prst s dugačkim žutim noktom. “Zavisnost od moći, doktorko Nojman. Zavisnost od slobode da se radi šta ti se prohte. Zavisnost od nasilja bez posledica. Jeste li u torbi poneli i lek za to?“

Kejt je zurila u njega, ali ga više nije videla. Usledila je dugačka tišina koje je ona bila tek nejasno svesna. Ako sada ustanem i potrčim, možda stignem do vrata. Ako stignem do vrata, drugi me možda neće čekati na spratu. Akopobegnem iz zgrade... U tom trenutku je videla čitavu Rumuniju kao ogromno crno proširenje mračne jame u kojoj je provela poslednjih šest ili sedam sati. Zidovi jame bili su toliko strmi da se iz nje ne može popeti; u toj jami je bila s policijom i vojskom i graničarima i vazduhoplovstvom, koji svi slede naređenje da je nađu i ubiju. Izvan Rumunije je videla domašaj strigoja kao dugačku crnu ruku, savitljivu poput pipka ali sposobnu da se pruži koliko god treba, i šaku na toj ruci s kandžama oštrim kao britva umesto noktiju. Ako sam nekim čudom pobegla sa Džošuom, koliko će potrajati pre nego što se probudim usred noći i vidim neznanca u crnom u svojoj sobi.... u sobi svog deteta? Koliko će ih poslati protiv mene? Oni nikada neće stati. Nikada.

“Šta...“ Kejt zastade pa se nakašlja. “Šta će se desiti sa ocem O’Rorkom i sa mnom?“

Starac nije ponovo otvorio oči. Glas mu je bio nejasan, kao u snu. “Sutra uveče će vas odvesti na sveto mesto, i tebe i sveštenika. Tamo će čekati Porodica. Tamo će biti mladi Vlad. U odgovarajući čas će tebe i sveštenika nabiti na dva zlatna koca. Onda će stric novog kneza... stric Radu... naš novi vođa u svemu... otvoriti vaše femoralne arterije.”

U Kejtinim ušima je zujalo, a pred očima joj se zacrnelo.

“Prvo ćete nahraniti svoje dete“, prošaputao je starac, “a onda ćete nahraniti Porodicu.”

Nekoliko trenutaka se činilo kao da starac uopšte ne diše, ali je onda teško šištanje iznova počelo. Spavao je. Kejt se nije pomerila sve dok se vrata nisu otvorila. Radu Fortuna je pozvao u sobu strigoja po imenu Jon, vezali su joj ruke spreda, pa su je vratili u jamu u podrumu kule.

O’Rork nije bio tamo. Te noći ga nije ponovo videla. Kakav god su obred strigoji izveli te hladne oktobarske noći u Sigišoari, on je protekao bez Kejt.

Kasnije, i dalje po mraku sledećeg jutra, došli su po nju.

Trideset peto poglavlje

Kejt nikada nije bilo prijatno u mraku. U đetinjstvu je noću uključivala svetio sve do svoje desete godine; čak i kao odrasla volela je da neko svetlašce gori u kupatilu ili hodniku — bilo šta, samo da ne bude potpuni mrak.

U jami je vladala potpuna tmina. Slabašna sijalica gore u podrumu sigurno je ugašena, pošto nije bilo čak ni najslabijeg sjaja oko podnih vrata. Mada je gore bilo mračno, znala je da tamo čeka jedan strigoj. Nije ga čula, ali je osećala njegovo prisustvo. To je nije umirivalo.

Činilo se da su prošli sati i Kejt je bila sigurna da je došla zora, ali se tama, smrad i grebuckanje nisu promenili. Ponekad je osećala da se vreme uopšte ne kreće, da su prošli tek minuti otkako su je vratili u jamu. Sledećeg časa je bila sigurna da je naredni dan već došao i prošao, da je Džošua već iniciran u klan krvopija.

Ne, on će prvo ispiti moju krv. Ja ću biti prisutna.

Kejt je samo jednom zadremala pa se probudila kada joj je pacov prešao preko suknje i golih nogu. Nije vrisnula, ali joj se telo zgrčilo od gađenja pošto je bacila stvorenje na drugu stranu jame. Kriknulo je kada je udarilo o zid.

Po bilo kom zdravorazumskom merilu raspoloženja, znala je Kejt, ovo bi trebalo da budu najmračnijih nekoliko sati njenog života. Njena spoznaja da Džošua, O’Rork i ona ne mogu da se izvuku, da je ruka strigoja preduga, da je njihovo zlo previše snažno, trebalo je da je glavačke baci u beznadežnost i očaj.

Nije.

U tim mračnim časovima u jami Kejt je shvatila da su sva svojstva njene ličnosti nestala: uvažena naučnica, doktorka, supruga, bivša supruga, ljubavnica, majka. Ono što je ostalo nije imalo nikakve veze sa identitetom, sa tim ko je ona, ali je imalo i te kako veze sa onim šta je ona.

Kejt Nojman je bila žena koja neće tiho otići u tu blagu noć. Neće tek tako predati čoveka koga voli — spoznaja da voli Majka O’Rorka bila je poput svetla koje polako narasta u tmini — niti dete koje se zaklela da će čuvati. Nebitno je što je moć strigoja gotovo nezamisliva. Nebitno je što joj nije preostalo nikakvo tajno oružje pošto je starac odbio njen “čudotvorni lek“; nebitno je što tu u mračnoj rupi nije smislila neki novi plan. Nešto će već smisliti. A ako ništa ne smisli, postupiće bez razmišljanja, s verom da će samo njeno delovanje nešto promeniti.

I zato, neka strigoji urade šta hoće. Ko ih jebe.

Kada su čitavu večnost kasnije otvorili vrata da je izvade, ona se osmehivala.

Kejt u jami nije plakala, ali su joj napolju zbog slabašne sunčeve svetlosti oči zasuzile. Nije mogla da ih obriše zato što su joj ruke još bile vezane. Plastične spone bile su iste, ali su joj posle razgovora sa starcem ruke vezali spreda i ne toliko čvrsto da joj preseku cirkulaciju.

Jon i dva sitnija čoveka, svi u nekakvim jeftinim, vrećastim odelima koja su izgleda bila zaštitni znak Istočne Evrope, izveli su je do mercedesa koji je čekao. Drugi crni automobil stajao je malo dalje nizbrdo. Duvao je hladan severac. Radu Fortuna je stajao nasred ulice, prekrštenih ruku i izgledao je veoma zadovoljan samim sobom.

Kejt je pogledala na sat. Bilo je dvadeset do dva. Rano popodne pružalo je sve slabiju svetlost koja je upozoravala na dolazak zime. Zar zaista neću doživeti sledeće godišnje doba? Sledeću zoru? Zar mi je zaista preostalo da doživim samo sledećih dvanaest časova... i onda ništa? Kejt je odmahnula glavom i odagnala te misli pre nego što bi joj se od njih grudi ispunile panikom. Bilo joj je drago što oseća da ispod ustreptale, užasnute površine i dalje postoji čelično jezgro odlučnosti koje je nedavno našla u tami.

“Nadam se da si lepo zaspavala... ne, spavala?... da, lepo spavala”, rekao je ozareno Radu Fortuna.

Kejt je samo zurila u njega. Iznenada su joj pažnju privukla četiri čoveka koji su po kaldrmi dolazili iz pravca druge kamene kule, iza travnjaka. Jedan od njih bio je Majk O’Rork. Kejt je prvo videla da on hramlje; onda, kada se četvorka približila, shvatila je da mu dva strigoja pomažu da hoda. Čak i sa deset metara videla je da mu je lice izubijano, da mu je jedno oko zatvoreno, a usne natečene i pomodrele.

O’Rork ju je ugledao, osmehnuo se natečenim usnama, pa je digao vezane ruke da je pozdravi. Čuvari su otvorili zadnja vrata drugog mercedesa i počeli da guraju bivšeg sveštenika unutra. O’Rork nije odvajao pogled od nje.

“Majk!“, viknula je, pošto su sada i nju grubo uhvatili. “Volim te!“

O’Rorka su ugurali na zadnje sedište automobila, zalupili vrata i vozilo je krenulo, prošlo je kroz zasvođenu kapiju

Starog grada, pa nestalo u uzanoj i strmoj ulici. Kejt nije znala da li ju je O’Rork čuo.

Radu Fortuna se nasmejao i malo gurnuo Jona. “O kako je potresno”, smejao se Fotuna. “Istinski dirljivo.”

Kejt se naglo okrenula ka njemu. “Zašto ste ga tukli?”

Radu Fortuna ništa nije rekao, ali je Jon očigledno smatrao da može dodatno da ih uveseli. “Glupi pop, ima nepravu nogu. Nismo znali. Kad ljudi sinoć došli da ga vode da vidi otac, glupi pop skine noga i udari Andrej i Nikolaje po glavi. Pokuša pobegne. Nikolaje nesvest. Andrej i još tri to ne dopadne, pa udri. Udri dugo i...”

“Jone, začepi”, prasnu Radu Fortuna, koji se više nije osmehivao.

Jon je začepio.

Znači, i Majkje video starca.

Jedan stražar strigoj otvorio je vrata mercedesa. Kejt je obećala sebi da ako nekako iznese živu glavu iz svega ovoga, nikada neće kupiti kola te proklete marke.

“Pa, želim ti lep put”, rekao je Radu Fortuna, stojeći pored vrata dok ju jedan siledžija gurao unutra.

“Kuda me to vode?” Razočarala se što je videla da Jon obilazi auto da sedne pored nje pozadi. Strigoj sa ožiljkom iznad levog oka seo je za volan dok je treći ostao napolju.

Radu Fortuna je raširio ruke. “Želela si vidiš obred, da? Mislim da si dugačak put prešla da doživiš čast. Noćas će ti se ukazati prilika.” Nacerio joj se i ona je videla izvesnu sličnost između njegovog osmeha s razmaknutim zubima i Sadama Huseina, koji se prošle zime i proleća nije skidao sa TV ekrana: i na jednom i na drugom licu oči su bile beživotne, bez obzira na izraz. Oči Radua Fortune bile su mrtve kao da su od crnog stakla. Samo su pokreti mišića oko usta pokazivali da on ima ljudskih osećanja.

“Dakle“, nastavio je on, a glas mu je i dalje zvučao vedro, “mislim da sada trebamo da se oprostimo. Videću te noćas, da, ali će tamo biti mnogo ljudi, a tebi verovatno neće biti do ćaskanja. Pa-pa.“ Pljesnuo je dlanom po krovu automobila, drugi strigoj, koji je smrdeo na beli luk seo je pored nje tako da je bila stešnjena između njega i Jona. Radu Fortuna je zalupio vrata i mercedes je bešumno krenuo, prošao kroz kapiju, niz brdo pored kuća izgrađenih još u srednjem veku, i dalje, van Sigišoare.

Skrenuli su desno na uzani put. Kejt je pogledala iza Jona i videla beli znak: MEDIJAŠ 36 KM, SIBINJ 91 KM. Sklopila je oči i pokušala da se priseti mape koju su ona i O’Rork već nekoliko dana gledali. Ako je niz puteva po kojima su se vozili predstavljao nepravilan krug, ne uzimajući u obzir planine i bezbrojna skretanja, onda je zamislila da putuje u smeru suprotnom od kazaljke na satu, gde je Bukurešt polazište, na mestu broja šest. Trgovište nije bilo na obodu kruga, već odmah ispod središta, gde su fiksirane kazaljke. Brašov bi bio na mestu broja tri, Sigišoara na dvanaest a Sibinj negde oko devet.

Gde je zamak na Arđešu? Negde između desetke i Trgovišta kod centra. Da li će Sibinj biti na putu za zamak Arđeš? Malo verovatno. Ona i O’Rork su verovatno grešili kada su mislili da će zamak Vlada Cepeša biti važan za obred. Odredište im je verovatno Sibinj.

Koliko kilometara ima do mesta na kome ću umreti? Oko devedeset. Kejt je obrisala vlažne dlanove o tamnu suknju. Iznenada joj je zakrčao želudac.

Jon ju je pogledao i nije sakrio prezrivi osmeh. “Ne dopadaš doručak?”

Nije bilo nikakvog doručka, kao što ni sinoć nije bilo večere. Kejt je pokušala da se priseti šta je poslednje jela i uspomena na čokoladne kekse kojima su ih ponudile one dve žene, Ana i Marija, izazvala je napad mučnine.

Danas je na putu bilo malo drugih automobila, a i oni su se brže-bolje sklanjali kada je šofer strigoja trubio i preticao ih vratolomnom brzinom za taj neravni i vijugavi put. Mercedes je usporavao samo zbog životinja, ali je rasterivao čak i stada ovaca.

Kejt je pomislila da je transilvanska priroda koju je posmatrala leti sigurno prelepa: visoki zeleni pašnjaci, guste šume koje prekrivaju oblasti netaknute drumovima, oronuli manastiri na vrhovima brda, lukovičaste kupole pravoslavnih crkava koje vire u seocima dole duž reke i šareno odeveni seljaci i Cigani koji rade u poljima. Ali čak i u oktobru, težina zime pritiskala je zemlju kao sivi mrtvački pokrov. Stabla su bila crne pruge naspram sivog kamena, siva lica seljaka odevenih u crnu vunu zurila su s blatnjavih polja, a ono malo sela kao da su bile studije u sivom kamenu i crnom drvetu.

Međutim, vozač i mladi strigoj desno od nje pušili su, a u kolima nije bilo ventilacije. Osećala je kako ti ljudi zaudaraju na znoj i mokraću, a smrad belog luka onog desno kao da je sa svakim kilometrom bio sve jači. Tokom vožnje nije bilo tišine. Vozač je sve vreme razgovarao ili sa Jonom ili sa mladićem, svi su govorili rafalnim rumunskim i ona nije uspevala da razume ni reč. Svi su se mnogo smejali. Mada su joj reči bile nerazumljive, odlično je poznavala taj prezriv ton: bio je to razmetljivo samozadovoljstvo ne preterano pametnog siledžije kada zna da u svojoj vlasti ima ženu. Kejt je čula isti takav prizvuk u razgovorima, videla isto cerenje i pogled i trpela isti smeh kao devojčica u društvu starijih dečaka, kao studentkinj a sa seksističkim profesorima, kao mlada doktorka s kolegama koji su želeli nešto da dokažu, a i kao usamljena raspuštenica. Dobro je poznavala te zvuke.

“Znaš da noćas bude velika zabava”, rekao je Jon i spustio joj ručerdu na koleno. “Ti si pozvana... ti si posebni gost.“ Preveo je te reči svojim ortacima i njihov smeh je ispunio smrdljivi vazduh.

Jonova šaka je krenula ka unutrašnjosti njene butine pa je Kejt pritisla vezane šake na nogu i zaustavila je. Jon je nešto rekao i ljudi su se opet nasmejali. Digao je ruku i pripalio cigaretu.

Da je Kejt sedela pored vrata, sačekala bi da mercedes uspori — što je povremeno činio — pa bi onda skočila iz automobila. Put je tu bio od ispucalog betona ili izrovanog asfalta, ivičnjaka gotovo i nije bilo, ali je bolje da skoči nego da sedi tu kao ovca koju teraju u klanicu.

Ali bila je okružena sa obe strane i znala je da ne bi stigla ni da otvori vrata pre nego što je zgrabe i vrate na mesto u sredini.

Prošli su kroz grad Medijaš, mnogo veći od Sigišoare, ali Kejt je videla samo fabrike, još fabrika, prljave železničke depoe i usamljeni crkveni toranj, veoma visok, kako se diže iznad industrijskih kula poput crnog duha iz prošlosti, osećajući užasan smrad koji je možda poticao od tekstilne ili petrohemijske industrije. Onda su ponovo izašli iz naselja i krenuli auto-putem 14 za Sibinj.

Kada su izašli iz Medijaša, primetila je nešto čudno. Sigurno se završila fabrička smena jer su desetine, stotine radnika stajale duž puta koji je vodio iz tog ružnog grada. Saobraćaj je na neasfaltiranom delu puta bio spor i ti ljudi, crni od čađi i mašinskog ulja, izlazili bi pred dačije i druga kola, zapovednički mahali rukom s dlanom nadole, kao da im naređuju da stanu. Kejt je shvatila da je to rumunska verzija dignutog autostoperskog palca.

Mercedes nisu pokušali da zaustave. Kejt se nagnula napred i čak je digla vezane ruke da je vide, ali su radnici skretali pogled od crne limuzine. Neki su gotovo prestrašeno zakoračili unazad.

Grad je ostao za njima i Kejt se ponovo naslonila. Osetila je mučninu od gladi i žeđi, i užas koji nikada ranije nije mogla ni da zamisli.

Nekoliko kilometara posle grada Jon joj je ponovo spustio debele prste na nogu. Rekao je nešto mladom strigoju desno od nje i ovog puta je smeh u zadimljenom automobilu poprimio novi, napetiji prizvuk.

“Moj drug rekao”, rekao je Jon, nagnuvši se tako blizu da je Kejt videla komadiće hrane između njegovih zuba, “da nikad nije jebo Amerikanku.”

Kejt ništa nije rekla. Zamislila je da joj je telo od žileta.

Jon je rekao još nešto, pa joj je ponovo protrljao nogu. Kada je pokušala da ga zaustavi, on joj je odgurnuo ruke. Kazao je nešto čoveku koji je smrdeo na beli luk; čas kasnije ovaj je spustio šaku na njenu desnu butinu.

Kejt je sklopila oči i pokušala da se priseti časova samoodbrane na koje je išla u Bolderu pre mnogo godina. Uspela je samo da se priseti Tomove lakonske opaske kada bi se vraćala sa časova, osećajući se ugruvano ali moćno. “Kejt”, govorio je, “loša vest je ono što me je otac odavno naučio — vešt krupan tip uvek može da ubije boga u veštom sitnom tipu. Bojim se da čak i kada se izveštiš u tom ritanju i guranju prstiju u oči, ti ćeš uvek biti onaj sitni tip. Zato nosi suzavac. Nauči da koristiš pištolj koji držim u ormaru.”

Kejt je otvorila oči. Vozač se osvrtao preko ramena. Lice mu je bilo zajapureno.

Jon je pokazao na zemljani put koji se odvajao i vodio u šumarak belih stabala. Vozač je klimnuo glavom i skrenuo s puta. Pretekla ih je jedna usamljena dačija i onda je put ostao pust. Amortizeri mercedesa su izdržali rupčage i lokve dok su polako prelazili stotinak metara do šumarka i stare kuće ili ambara koji se tu nekad dizao. Sada je tu ostalo samo kamenje i propali krov.

Jonovi prsti krenuli su uz njenu butinu do prepona. Bocnuo ju je prstom kroz tanki pamuk gaćica.

Kada odbrojim do tri, iskopaću mu oči. Zariću nokte i izvadiću mu oči iz duplji. Ako mora tako, nek se ovde sve okonča. Stegla je prste, osetila zapuštene nokte i zažalila što nisu duži. Jedan... dva...

Kao da joj čita misli, Jon joj lupi šamar. Pokret je delovao opušteno, gotovo sporo, ali ju je silina ljudeskarine šake bacila nazad u sedište, tako da je gotovo izgubila svest. Osetila je krv u ustima i nosu. Kada je ponovo postala svesna gde je i šta se desilo, ležala je preko sedišta, onaj rošavi što je smrdeo na beli luk je izašao i stao iza Jona kod otvorenih vrata, a Jon joj je zadizao suknju i skidao gaćice. Jon je bio pogrbljen, gornji deo tela bio mu je u kolima. Svu težinu je oslonio na donji deo njenih nogu. Nije mogla da zamahne; nije bilo izgleda da se izmigolji. Vozač se sada sasvim okrenuo u sedištu, ruke su mu visile iza kožnog naslona a prsti su mu se stezali kao što je često viđala kod muškaraca na boks mečevima i fudbalskim utakmicama.

Jon je prasnuo nešto na drugu dvojicu, pa joj se onda prezrivo osmehnuo. “Ja im kažem, mi idemo na smenu. Triput svaki. Jednom u svaku rupu... da?“ Gurnuo je ruku u džep kaputa, izvadio baštenske makaze, presekao plastične lisice na njenim rukama i pružio ih vozaču. Nešto je rekao i onaj što je smrdeo na beli luk žustro se nasmejao.

“Kažem mu“, preveo je Jon, “ako se otimaš, odseče ti nos.“ Njegove vlažne usne su se izvile. “Ali kažem, drži te dok to radi, da me ne prekida.” Jon je raskopčao pantalone pa ih je spustio. Pljunuo je u šaku i žustro protrljao delimično dignuti neobrezani penis dok joj je drugom rukom širio butine.

Ja nisam ovde. Ovo nisam ja.

Strigoj po imenu Jon se nagnuo i prodahtao joj u lice. “Ja pamtim... probala si ubiješ mene, kurvo., sad ću te jebem na smrt.” Usta su mu se širom otvorila, pa su se spustila na njena. Jezik mu je bio poput vlažnog šmirgl-papira na njenim usnama. Osećala je njegov vlažni ud kako joj se pribija na butine i prepone.

Kejt se toliko snažno usredsredila da ne bude tu, da ništa ne oseća, da je prodorni zvuk isprva delovao daleko, nepovezano sa svime oko nje. Začuo se ponovo, kao prasak slomljene grane i Kejt je otvorila oči. Jon je odvojio usta. Nije bio u njoj, ali mu je lice bilo omlitavelo i prazno, kao što je kod nekih muškaraca u trenutku orgazma. Začuo se još jedan prasak i strigoj koji je smrdeo na beli luk iza Jona kao da je odskočio od otvorenih vrata auta.

Vozač je nešto viknuo, grana je ponovo pukla, staklo se rasulo i makaze su pale na pod blizu Kejtinog desnog ramena.

Brzo je reagovala, izvila se, mahnula desnom rukom preko Jonove podlaktice, uzela otvorene makaze i zasekla dugačkim pokretom koji nije mogao da se blokira. Osetila je kako sečivo proseca mišić obraza i udara u zube. Jon je vrisnuo i pljunuo krv na crna kožna sedišta. Sve to vreme, njegovi kukovi su nastavili da je pritiskaju, njegov penis je i dalje gurao između njenih nogu.

Kejt se odgurnula unazad, digla kolena, stavila stopala na Jonova ramena i izbacila ga kroz vrata. Otpuzala je unazad, ali su druga vrata bila zatvorena.

Jon je urlao, teturao se pokušavajući da se pridigne, kada su mu pantalone pale oko nogu. Strigoj je rukom stezao obraz, pritiskao list rasečene kože i mišića, pljunuo krv i rekao: “Sad ću da te ubijem.”

“Nećeš“, reče glas iza njega.

Jon se okrenuo u mestu. Lukijan je zakoračio u Kejtin vidokrug, digao crni pištolj s veoma dugačkom cevi, pa je pucao Jonu u glavu sa metra udaljenosti.

Trideset šesto poglavlje

Lukijan je prišao otvorenim vratima mercedesa, a Kejt se naslonila na zaključana vrata i isturila makaze ispred sebe, čvrsto ih stežući. Huktala je, pokušavala da ne hiperventilira bez obzira na to što su joj pluća tražila još vazduha.

“Kejt“, rekao je Lukijan, pa je spustio pištolj dugačke cevi i pružio ruku.

Kejt je stegla zube i digla makaze kao nož. “Ne prilazi. Ne dodiruj me.“

Lukijan je klimnuo glavom i zakoračio unazad. Digao je njene gaćice iz trave pored kola, pa ih ja pažljivo spustio na zadnje sedište. “Biću ovde blizu“, rekao je tiho.

Kejt je sedela i gledala, i dalje ne spuštajući makaze, dok je Lukijan izvlačio telo vozača, pa se vratio po drugu dvojicu. Obukla je gaćice, telo joj se još grčilo od gađenja i šoka, a onda je provirila kroz vrata kola pre nego što je izašla.

Lukijan je prebacio tela na drugu stranu automobila, blizu srušenog ambara. Pištolj je zadenuo za pojas, ali je sada držao sekiru. “Kejt, dođi da vidiš ovo.“

Na tren se oslonila na kola. Drhtala je, a misli nisu htele da se uobliče. Boje kao da su se menjale i jedan deo nje je i dalje želeo da vrišti, da plače, ili i jedno i drugo.

“Kejt, molim te dođi da vidiš.“ Lukijan je klečao pored tela vozača.

Ona je sporo prišla, ne puštajući baštenske makaze. Pogled na vozača koji je ležao i još se pomalo trzao aktivirao je neki deo njenog medicinskog uma pa je klekla pored čoveka i prstima potražila puls na vratu. Nije ga bilo. Vozačeve ruke i noge i dalje su se trzali.

“Pucao sam mu u grlo i u čelo“, rekao je Lukijan bezizražajno. “Zar se ne slažeš da bi trebalo da je mrtav?”

Kejt je zurila u mladog studenta medicine kao da ga prvi put vidi.

Lukijan je dodirnuo prste koji se grče. “To je virus koji odbija da umre. Odmah je počeo da zatvara rane, koagulacija je nemoguće brza. Virus usmerava višak kiseonika u mozak bez obzira na to što telesna temperatura pada na temperaturu leša.”

Kejt je ponovo potražila puls koga nije bilo. Začudilo ju je što čuje sopstveni glas. “Ne može da šalje krv u mozak. Srce mu je stalo.”

Lukijan je klimnuo glavom i spustio tri prsta na vozačev pleksus. “Opipaj ovde. Ne? Dobro... ali pseudoorgan, mutacija za apsorpciju krvi, ona preuzima minimum dužnosti za cirkulaciju. Virus želi da živi. Ovaj čovek je klinički mrtav. Ali ako primi krv u roku od otprilike četrdeset osam časova, telo će se obnoviti. Neće doći do oštećenja mozga... ili će bar biti minimalno. Ovo... stvorenje... hodače ponovo ako ga strigoji nađu i daju mu krv. Pomeri se.”

Kejt je ustala i udaljila se, a Lukijan je raširio noge, digao sekiru i zamahnuo u širokom luku. Krv je šiknula i vozačeva glava se odvojila od tela.

“O gospode...rekla je Kejt i okrenula se. Otišla je i naslonila se na mercedes dok je Lukijan radio isto Jonu i mlađem strigoj u.

Lukijan je odvukao obezglavljena trupla u oronulu baraku. Onda je uzeo glave odneo ih u šumarak i bacio ih daleko u korov. Načupao je suvu travu, obrisao krv sa pantalona i čizama, pa se vratio do kola. Kejt je stajala i trljala ruke i potpuno je zaboravila na makaze u ruci. Lukijan ih je uzeo i bacio ih u visoku travu. “Stani tačno ovde”, rekao je tiho i udaljio se od auta.

Otvorio je vrata na vozačkoj strani, otresao razbijeno staklo sa glatke kože, pokrenuo motor i odvezao mercedes ispod provaljenog krova kolibe. Kada je izašao, iščupao je sekiru iz mekane zemlje gde ju je bio zario, digao je i prišao Kejt. “Morao sam da ostavim svoja kola malo dalje i da polje pređem peške. Pazio sam da između mene i kola bude drveće. Idemo.”

Krenuo je da je uhvati za ruku, ali je Kejt ustuknula. Lukijan je klimnuo glavom i pošao stazom. Kejt je sačekala nekoliko trenutka, pa je pošla za njim.

Bela dačija bila je veoma nalik na plavu dačiju koju je Lukijan vozio u Bukureštu. Škripala je, čegrtala i dimila se potpuno isto, a druga brzina nije radila. Kejt se zavalila na ispucalom plastičnom sedištu i pustila Lukijana da vozi na zapad i jug.

“Razmišljao sam da uzmem mercedes”, rekao je. “Svi bi prepoznali da je to strigojski automobil i ostavili bi nas na miru. Ali bi iz vazduha bio veoma primetan... i svi bi upamtili kuda smo išli.”

“Pratio si me”, rekla je Kejt. To i nije bilo pitanje.

Lukijan je klimnuo glavom. “Odvezli su me u Bukurešt, uzeo sam kola, očev sportski pištolj, sekiru i dvogled pa sam se odvezao pravo nazad. Video sam kako voze popa na istok. Sigurno idu u zamak preko Brašova i Piteštija.“

“Zamak?“ Reči su delovale čudno u Kejtinim ustima. Misli su joj se vraćale na silovanje, na bespomoćnost dok ju je onaj pritiskao, na osećaj da postaje neko drugi i nešto drugo, da to više nije ona...

“Vladov zamak na reci Arđeš“, rekao je Lukijan. “Tamo će se noćas odvijati obred. Popa su odvezli na zapad; tebe su vodili preko Sibinja i Kalimaneštija. To je čisto rutina, za slučaj da ih neko prati. Ja sam pratio samo tvoj auto.“ Pogledao ju je.

Kejt ga je prvi put pogledala oči. “Ti si nas izdao.“ Lukijan je vratio pogled na put gde se ciganska čerga zanosila ispred njih. Zatrubio je, prestigao je, izbegao nekoliko ovaca pa ju je ponovo pogledao. “Ne, Kejt. Nisam...“ Stegla je pesnice. “Radio si za njih. Otkud znam, možda još radiš za njih.“

Lukijan je udahnuo. “Kejt, videla si da sam ubio ona tri.. “Sam si rekao da se strigoji često bore međusobno!” Nije nameravala da viče. “Da kod njih ima sukobljenih grupa! Možda si istovremeno i sa njima i protiv njih. Ti si nas izdao. Lagao si nas. Prijavio si nas.“

Lukijan je klimao glavom. “Morao sam... da bih vam oboma spasao život. Strigoji su znali da dolazite. Dokle god sam vas držao na oku, bili su sigurni.

“Ti si jedan od njih“, prošaputa Kejt.

“Znaš da nisam!“, prasnu Lukijan. “Zato sam i uradio onu analizu krvi.“

“Analize krvi mogu da se lažiraju.”

Lukijan je skrenuo i zaustavio dačiju, pa se okrenuo ka njoj. “Kejt, ja se od malih nogu borim protiv strigoja. Ljudi koji su me usvojili poginuli su boreći se protiv njih.”

“Usvojili?” Kejt se prisetila starog pesnika i njegovih otmenih manira, njegove učtive i dobrodušne supruge; prisetila se dva leša bez kapi krvi u mrtvačnici Medicinskog fakulteta.

Lukijan je klimnuo glavom. “Bio sam siroče. Oni su me usvojili kada su mi bile četiri godine. Moji roditelji su ubijeni zbog medicinskih eksperimenata koje su izvodili na strigojima... zbog pokušaja da izoluju retrovirus.”

Kejt je odmahnula glavom. “Tvoj otac je bio pesnik, a ne doktor. Upoznala sam ga, sećaš se?“

Lukijan nije ni trepnuo. “Pesnik je bio čovek koji me je usvojio. Žena koja me je usvojila bila je direktorka Instituta za virologiju od hiljadu devetsto šezdeset pete do osamdeset sedme. Zbog nje sam upisao medicinu. Da što više saznam o strigojima. Da saznam kako da ih uništim ali i da izolujem retrovirus da bi mogao da se upotrebi...“

“Ono stvorenje u rezervoaru”, prošaputa Kejt.

Lukijan je klimnuo glavom. “Nije bilo prvo. Morali smo da eksperimentišemo da bismo ustanovili kako strigoji preživljavaju rane koje bi trebalo da su smrtonosne. Majka je godinama radila na izolaciji virusa.” Lukijan se okrenuo i stegnuo volan tako da su mu prsti pobeleli. “Nikada nismo imali valjanu opremu... pristup neophodnoj literaturi.” Pogledao je kroz prozor. Mimoišli su se s bučnim kamionom.

Kejt je sporo odmahnula glavom. “Ali ti si radio za strigoje.”

“Kao... kako ono kažete u vašim filmovima o Džemsu Bondu? Dvostruki agent. Krtica. Pravio sam se da sam njihov da bih ih posmatrao.”

Kejt ga je sumnjičavo pogledala. Glava ju je užasno bolela. “Ranije si putovao u Ameriku. Ne sa roditeljima, već kao gost Trentovog instituta.”

Lukijan je njene reči propratio klimanjem glavom. “I u Zapadnu Nemačku. I jednom u Francusku. Obavljao sam zadatke za nekoliko najmoćnijih pripadnika Porodice. Strigoji su imali poverenja u mene kao u kurira. Tako sam uspeo da završim medicinu i mogao sam da radim s njima na zameni za ljudsku krv, a ta istraživanja su oni i pomagali, i u Americi i drugde.

Kejt je prekrstila ruke i udaljila se od njega. “Zašto bi oni tebi verovali?”

Ućutao je i nakratko ju je samo gledao. “Zato što su moji biološki roditelji bili strigoji”, rekao je napokon.

“Ali rekao si...”

Klimnuo je glavom. “Ja nisam strigoj. To je istina. Ne zaboravi, Kejt, to je veoma redak dvostruko recesivni gen. Većina nosilaca Džošuinog virusa imaju normalnu decu. U devedeset devet posto slučajeva dolazi do regresije prema prošeku. Inače bi svet bio preplavljen strigojima. A obično, kada strigoji imaju normalnu decu, oni rade ono što normalni roditelji u Rumuniji rade s mentalno zaostalom, bolesnom ili nakaznom decom..

“Napuštaju ih“, prošaputala je Kejt. Protrljala je slepoočnice. “Znači tebe su usvojitelji našli, usvojili...”

“Ne”, rekao je Lukijan tako tihim glasom da ga je jedva čula. “Iz sirotišta me je uzeo i smestio kod majke i oca neko ko mrzi Porodicu više od mene ili tebe. Neko ko je rešio da nešto i preduzme protiv njih. Gotovo čitav život radim za tu osobu, na našem zajedničkom cilju uništenja Porodice strigoja.”

“Ko je to?” upitala je Kejt.

Lukijan je odmahnuo glavom. “To jedino ne mogu da ti kažem. Dao sam reč da nikome neću otkriti identitet svog mentora.”

“Ali Red zmaja ne postoji?”, upitala je Kejt.

Lukijan se osmehnuo. “To sam samo ja. I moj mentor.” Osmeh je izbledeo. “I majka i otac, dok ih strigoji nisu ubili.”

Kejt ga je pogledala iskosa. “Zašto bi ti oni verovali, pošto su otkrili ko te je usvojio?”

Lukijan je ugrizao usnu. “Zato što sam ih ja prijavio. Morao sam. Bilo je samo pitanje nedelje kada će ih otkriti. Mi... morao sam da odem kod strigoja da ne bi sumnjali na mene. Ovog leta je ulog bio prevelik i nisam smeo da dozvolim da sve propadne u poslednji čas.“

“Kakav ulog?“, reče Kejt. “Misliš na Džošuu? Pomogao si mi da ga usvojim, a onda si pomogao strigojima da ga otmu.“ Lukijan je odmahnuo glavom. “Nadao sam se da ćeš ti otkriti tajnu retrovirusa pre nego što oni otkriju tebe. I jesi.“ Kejt je tada prekipelo, bacila se na Lukijana i počela da ga udara pesnicama po grudima. “Ubili su Toma i Džuli, gade lažljivi! Ubili su ih, spalili moju kuću i oteli mi dete i... majku mu!“

Tek kada je pokušala da mu izgrebe oči, on ju je uhvatio za ruke i obuzdao.

“Kejt“, prošaputao je, “moralo je tako. Baš kao što su i moji roditelji morali da umru. Ulog je bio prevelik.”

Odmakla se od njega i naslonila na vrata. “Kakav ulog? O čemu ti to pričaš?”

Lukijan je ubacio auto u brzinu i izašao na prazni auto-put. “Uništenje Porodice strigoja”, rekao je. “Svih njih. Noćas.”

Na putokazu je pisalo KOPŠA MIKA — 8 KM. Put je vijugao pored reke Tirvana Mare, kroz zabačene visoravni bez sela, bez kuća i bez saobraćaja, sem poneke konjske zaprege.

Oblaci su bili niski i hladan vetar je bacao lišće na uzani put i udarao dačiju kao nevidljivom pesnicom.

“Ispričaj mi”, rekla je Kejt.

Lukijan nije odvajao pogled od puta. “Bilo bi glupo. Nema mnogo izgleda da će nas posle današnjeg dana progoniti. .. još nekoliko sati neće primetiti da te nema... a mi ćemo do tada već biti daleko. Ipak, ako nas uhvate...“ “Ispričaj mi“, rekla je Kejt. U njenom glasu se čuo autoritativni prizvuk, usavršen tokom dugačkih sati provedenih u urgentnim centrima, operacionim salama i salama za konferencije.

Lukijan ju je kratko pogledao. “Zaista, bilo bi glupo da...“ “Reci mi.“ Njen glas mu nije ostavljao nikakvog izbora. Lukijan je liznuo usne, pa je zagladio čuperke. “Stvar je sređena, Kejt. Noćas će Porodica strigoja da nestane. Svi će umreti.“

“Kako?“, upitala je Kejt jednostavno.

Lukijan je zavrteo glavom, ali je nastavio da priča. “Okupili su se u zamku na reci Arđeš... zove se Poenari... to je drevna utvrda koju je Vlad obnovio pre više od petsto godina. Sređeno je... da ne prežive obred.“

“Kako je to sređeno?” U njenom glasu se čula neverica. “Taj zamak je još od Vladovog doba napušten i ljudi ga izbegavaju“, odgovorio je Lukijan. “Meštani ga se i dalje boje. Vlasti su ga ignorisale. Turistička organizacija vodi ono malo turista u lažne Drakuline zamkove kao što je zamak Bran kod Brašova, radije nego da priznaju postojanje pravog zamka na reci Arđeš.“

“I?“, upita Kejt.

“Oni tu ceremoniju pripremaju godinama. Čaušesku je počeo obnovu zamka Poenari pre više od tri godine. Nove vlasti su je dovršile, bez obzira na ekonomski kolaps. Strigoji su to zahtevali.”

Zastao je i pogledao je, pa je nastavio. “Prilikom rada na obnovi, ugrađen je eksploziv.” Duboko je udahnuo “Podešen je da se detonira noćas tokom obreda. Čitava planina je minirana. Nijedan strigoj neće preživeti.”

Kejt je prekrstila ruke. “Opet lažeš.“

Delovao je zatečeno njenim držanjem. “Ne, Kejt, kunem se...”

“Sigurno lažeš. Strigoji nikada ne bi dozvolili da neko tek tako upadne na mesto njihovih obreda. Takođe, ljudi iz njihovog obezbeđenja bi sve pomno pretražili pre obreda. Oni su svirepi zlikovci, ali nisu budale.”

Ulazili su u gradić Kopša Miku. Bio je to industrijski grad kakav Kejt u životu nije videla: ulice su bile crne od čađi, kuće su bile crne, prolaznici su bili sivi i crni a visoki dimnjaci neprekidno su zagađivali vazduh. Lukijan je zaustavio automobil na ivici jaruge pored pruge.

“Kejt“, rekao je. “Istina je. Kunem se.“

Ona ga je streljala pogledom.

Uzdahnuo je. “Radove su odobrili prvobitni pripadnici Porodice strigoja, kojima je uglavnom plaćala Fondacija Vernora Dikona Trenta a izvela ih je građevinska kompanija Radua Fortune.”

Kejtine ruke i dalje su bile prekrštene preko grudi. “A ti kažeš da je Fotuna tek tako dopustio postavljanje tog tvog eksploziva. Ili će to uraditi kao ono kad su pokušali da ubiju Hitlera... jedan strigoj prebeg sa bombom u torbi?”

Lukijan je stegao njene ruke pa ih je onda brzo pustio kad je osetio da se ukočila. “Izvini. Slušaj, Kejt... Fortuna gotovo nikada nije dolazio na gradilište. Većinu radova su obavili mađarski radnici. Ja sam leta provodio kao nadzornik projekta...“ Zastao je kada je video nevericu na njenom licu. “Strigoji su imali poverenja u mene, Kejt. Još kao mlad momak bio sam njihov međunarodni kurir. A imao sam i pomoć...” Ućutao je.

“Tvog tajanstvenog mentora”, rekla je Kejt zajedljivo.

“Da.”

“A bomba je postavljena dok niko nije gledao.”

“To nije samo jedna bomba. Obnovljene su dve glavne kule Vladovog zamka, kao i glavna dvorana, južni deo zidina, stari pristupni most i istočne zidine kod kojih će se noćas održati obred. Sve je prepuno eksploziva s posebnim detonatorima. Čitava planina će se srušiti.”

Kejt ga je i dalje hladno gledala, ali je osetila da joj srce ubrzava. “Obezbeđenje strigoja će to naći.”

Lukijan je odmahnuo glavom. “Nekoliko puta su već pretražili čitavu okolinu. Eksplozivi su ugrađeni u same zidove. Čak su i uređaji za detonaciju uzidani i prekrečeni. Ništa nisu našli i ništa neće naći. Nema načina da se eksploziv deaktivira. Ako su strigoji noćas tamo, biće uništeni.”

“Kao i Džošua”, reče Kejt. “I O’Rork.”

Lukijan joj je dodirnuo ruku. “Zao mi je, Kejt. Nadao sam se da će danas voziti bebu s tobom. Ali sigurno je voze helikopterom noćas, sa Fortunom i drugim uglednicima.”

Kejt je povukla ruku. “Sada lažeš, Lukijane. Nisi mislio da će Džošua biti u autu sa mnom. Da jesi, ne bi nas spasao. Da ne bi otkazali noćašnji obred.”

Skrenuo je pogled i ona je znala da je lagao da želi da spase Džošuu, ali da je govorio istinu u vezi sa eksplozivom. Od te pomisli su joj se ruke i noge doslovno smrznule. Napolju su sive senke hodale kroz industrijsku prljavštinu Kopša Mike.

“Kejt”, rekao je Lukijan tiho, ne okrećući se da je pogleda, “moraš da shvatiš da su za proteklih petsto godina bila samo tri ovakva obreda investiture. Nikada nam se neće ukazati bolja prilika. Okupiće se čitava Porodica... svi strigoji koji nešto znače.”

Kejt je klimnula glavom. “A moja beba i bivši sveštenik koji nikada nikome ništa nije učinio nažao mala su cena za priliku da se oni pobiju.”

Lukijan se naglo okrenuo. “Da! Stotinu beba i stotinu sveštenika su mala cena!” Uhvatio ju je za ramena i prodrmao ju je. “Da li ti shvataš koliko vekova je moj narod roblje tih čudovišta, Kejt? Znaš li koliko je beba, sveštenika i običnih ljudi umrlo u mukama zbog njihove svireposti? Možeš li da zamisliš naciju koja nikada nije ni izvirila van senke totalitarnog ludila?” Glas mu je podrhtavao. Čitavo telo mu se treslo.

Lukijan joj je pustio ruke i ubacio automobil u brzinu. “Nije bitno šta ti misliš. To će se desiti noćas. Žao mi je zbog Džošue... zaista mi je žao. I zbog O’Rorka. Oni će stradati za viši cilj baš kao nekada moji roditelji.”

Vozio je polako, kroz crni grad.

“Kuda idemo?”, upitala ga je tupo.

“Preći ćemo na auto-put 14-B ovde u Kopša Miki”, rekao je. “Onda severno na E-81, pa ćemo pre mraka stići u Kluž Napoku, i onda zapadno do Oradee i mađarske granice.”

“Kako ćemo je preći?”

Lukijan se osmehnuo. “Imam ja načine bolje od tvojih Cigana krijumčara. Sutra uveče ćemo biti u Budimpešti.”

“A Džošua će biti mrtav.”

Pogledao ju je. “Da. Ili bi možda želela da postane pravi strigoj? On će noćas piti ljudsku krv, Kejt. Ali ipak neće postati jedan od njih. Noćas će se sve okončati.”

Nagnula se i uhvatila volan. Lukijan je, zapanjen, zaustavio auto ispred fabričke kapije. Tu nije bilo nikoga. Put koji je išao južno za Sibinj i zamak odvajao se odmah ispred njih. Na sve je padao crni sneg.

“Znaš da Džošuu mogu da spasem te sudbine”, rekla je. “Pomoću transfuzija zamene za ljudsku krv, njegova bolest nedostatka imuniteta može da se ublaži, ali pseudoorgan ne mora u tome da učestvuje. Neće razviti zavisnost od ljudske krvi... od ljudskog života. Veštački hemoglobin će mu biti kao insulin, ništa više. Njegovo telo nam može dati lek za rak, za sidu, i on nikada ne mora da postane strigoj.”

Lukijan joj je dodirnuo obraz. “Sada je prekasno za to, Kejt.”

Onda kao da je izgubila svest, oči su joj se prevrnule i skliznula je sa sedišta.

“Kejt!” Lukijan se nagnuo i digao joj mlitavu glavu.

Kejt je izvukla pištolj iz njegovog pojasa i prislonila mu cev na grudi. “Sedi nazad, Lukijane.”

“Kejt, pobogu...”

“Sedi nazad”, prasnula je.

On ju je poslušao i spustio ruke na volan. “Nećeš ti da pucaš u mene.”

Sačekala je da je on pogleda, da bi video njene oči. “Neću da te ubijem, Lukijane. Ali pucaču. U nogu. Dalje od femoralne arterije, ali da ti slomim kost. Da me ne bi pratio.”

“Da te pratim? Kuda?”

“Idem da spasem Džošuu.”

Lukijan se nasmejao. Bio je to slabašan zvuk. “Kejt, dozvoli mi nešto da ti objasnim, važi?”

Ništa nije rekla.

“Nije stvar samo u eksplozivu i u uobičajenom obezbeđenju strigoja”, rekao je u toj tišini. “Ovo je važna noć. Noćas će se okupiti strigoji iz čitavog sveta. To je kao Uskrs za hrišćane. Tamo gore će biti bar petsto ljudi. Svi će povesti sopstveno obezbeđenje.”

Kejt nije pomerala pištolj.

Lukijan je ponovo prošao rukom kroz kosu. “Kejt, ne bismo mogli čak ni da uđemo. U zamak vodi samo jedan put... To je auto-put 7-C i ovaj put u poređenju sa njim izgleda kao američki. Put 7-C je zatvoren u planinama Fagaraš severno od zamka zbog ranog snega i odrona. Otvara se tek krajem juna i prohodan je do početka avgusta, a čak i tada je opasan. Čak i strigoji dolaze helikopterom ili putem kroz Brašov ili Sibinj.“

Kejtin prst je bio na obaraču.

Lukijan je pružio obe ruke pred sebe da zatraži još vremena. “Severno od utvrde put je zatvoren i tamo su postavljene stotine vojnika zbog izgradnje velike hidroelektrane na reci Arđeš, iznad zamka.“

“I strigoji moraju tamo da stignu”, rekla je Kejt.

Lukijan je klimnuo glavom. “Doći će automobilima iz Bukurešta i Ramniku Valče. Da. Ali auto-put će biti zatvoren kilometrima pre nego što se dođe do zamka. Posle grada Kurtea de Arđeš biće kontrola i blokada. Niko sem strigoja neće moći da prođe.”

“Koliko ću moći da se približim pre blokada?”, upitala je Kejt.

Lukijan je slegnuo ramenima. “Kako ja da znam? Selo Kapacineni nalazi se samo četiri ili pet kilometara ispod zamka.”

“Ako uopšte toliko daleko stignem”, rekla je Kejt, “mogla bih da tih preostalih nekoliko kilometara prepešačim.”

“Scuzafima, Domnul Politlift, puteni sami aratafi cum sa ajung Poienari Citadel”, rekao je Lukijan falsetom. “Ma duc la plimbare.“

“Molim?”, reče Kejt. “Šta sa zamkom?”

“Ništa”, odgovori Lukijan. “Samo te zamišljam kako pitaš za put i kažeš stražarima strigojima da si krenula u šetnju.” Sporo je odmahnuo glavom. “Ne bi stigla do zamka, Kejt. A i da stigneš, oni bi te samo uhvatili i postala bi deo njihovog prokletog sakramenta. Nema načina da spaseš bebu.“

Kejt nije spustila pištolj. “Možda bi vredelo, čisto da se postaram da ga ne pretvore u pravog strigoja.”

Namršteno ju je pogledao. “Misliš da ubiješ dete pre nego što mu daju da pije? Ali zašto, Kejt? Obred počinje nešto pre ponoći. Strigoji su pedantan soj. Predviđeno je da obred investiture traje sat i po. Eksploziv će se aktivirati u dvanaest i dvadeset pet. Gotovo sigurno neće stići do dela obreda sa takozvanim sakramentom pre... pre nego što se to desi.“ Kejt je klimnula glavom kao da shvata. “Lukijane, izlazi iz kola. Ne znam kome da verujem niti u šta da verujem, ali znam da sam ti zahvalna zbog onoga što si uradio pre sat vremena. On... oni...“ Ruka je počela da joj se trese, pa ju je oslonila na koleno da je smiri. Cev pištolja i dalje je bila uperena u Lukijan ove grudi. “Ako obećaš da me nećeš pratiti, ostaviću te ovde. Možeš da produžiš za Mađarsku.”

Lukijan je otvorio vrata i izašao. Na putu nije bilo nikoga sem ciganske čerge. Crni konj povijenih leđa koji je vukao crna kola je ispod sloja čađi mogao biti bilo koje boje. Lica dece koja su zurila u njih ispod tamnosivog platnenog krova bila su išarana tragovima suza koje su sprale garež i prljavštinu sa obraza. Šake su im bile crne.

“Kejt“, reče Lukijan, tužnim glasom, “zašto?“

“Ne brini. Sam si rekao da će me uhvatiti pa ću samo postati deo njihovog obreda. Neće imati vremena da me ispituju. Kako god da bude, moći ću to da izdržim do... kada? Dvanaest i dvadeset pet?“

Lukijan je stegao ivicu vrata automobila. “Ali zašto?” Kejt je spustila pištolj. “Ne znam. Znam samo da neću tamo ostaviti Džošuu i O’Rorka. Zbogom, Lukijane.” Pomerila se, zatvorila vrata, ubacila u brzinu i izvela polukružni zaokret na pustom putu da bi krenula nazad ka raskrsnici gde auto-put 14 vodi južno u Sibinj. Gar je već toliko prekrila vetrobran da je morala da uključi brisače. Oni su se kretali uz zvuk grebanja nokta po staklu.

Lukijan je trčkarao pored puta dok je ona okretala auto. Sada je pružio obe ruke, kao što je videla da to auto-stoperi rade u Medijašu. Prešao je na dignut palac kada je ona stala ispred čađavog znaka stop.

“Hvala, bejbi“, rekao je i ponovo seo na mesto suvozača. “Mislio sam da me niko neće pokupiti.”

Kejt je držala pištolj u krilu. “Ne pokušavaj da me zaustaviš.”

Digao je tri prsta. “Neću. Kunem se. Časna pionirska.”

“Pa zašto onda...”

Slegnuo je ramenima i vratio se na odrpano sedište, dignutih kolena. “Hej, Kejt, jesi li znala da smo, pre nego što smo streljali Čaušeskua, pokušali da ga ubijemo strujom?”

Kejt je zaustila nešto da kaže, ali je onda shvatila da je to jedan od Lukijanovih glupih viceva. “Ne”, odgovorila je. “To nisam znala.”

“Da”, rekao je Lukijan, “ali bez obzira na to što smo mnogo puta pritisnuli prekidač, struja mu ništa nije uradila. Posle, dok je streljački vod tražio metke, pitali smo ga zašto struja nije radila. Znaš šta je odgovorio?”

“Ne.”

“Latjatok, mindig is rossz vezeto voltam.“

Kejt je čekala.

“Rekao je: 'Vidite, uvek sam bio loš vođa/provodnik’, kapiraš? Vezeto znači vođa, ali takođe i provodnik. Kapiraš?”

Kejt je odmahnula glavom. “Ne moraš da ideš sa mnom, Lukijane.”

On je raširio prste i zavalio se dublje u sedištu. “Hej, što da ne? Lakše je pratiti. Oduvek sam bio loš vezeto.“

Kejt je skrenula desno na put 14. Crna slova jedva su se videla na čađavom putokazu:

SIBINJ 43 KM

RAMNIKU VALČA 150 KM

Pošto su jednom izašli iz dima i čađi Kopša Mike, Kejt je isključila brisače, ali je morala da uključi farove. Već je padao mrak.

Snovi o krvi i gvožđu

Ako postoji neslavnija sudbina od sudbine patrijarha koji je ostao bez moći, koji je u vlasti sopstvene porodice, ne želim da je zamislim. Događaji se odvijaju, mada je očigledno da će moje poslednja uloga u Porodici biti tek uloga pukog ceremonijalnogpiona u borbi za vlast Radua Fortune.

Radu. Pomišljam na svog brata Radua, dečaka dugačkih trepavica koji je postao miljenik nekolicini sultana. Dečaka koji je odrastao pa mi izdajstvom i lukavstvom preoteo presto. Ljudi su ga zvali Radu Lepi i jedva su dočekali njegovu meku vladavinu posle strogih godina u kojima su bili moji podanici.

Budale.

Ja sam znao da je Radu glupi beskičmenjak i sodomit. Sultan Mehmedje lako upravljao Vlaškom i Transilvanijom pošto je Radu bio njegova marioneta. Bogzna da se sultan sa tom svojom marionetom mnogo puta igrao.

Ja, Vladislaus Dragvilija, pobedio sam Turke odlučnije od bilo kog hrišćanskog vladara u istoriji, poterao sam sultana nazad u Konstantinopolj i izvojevao slobodu za svoj narod. Međutim, moj narod me je napustio.

Sultan je ostavio svoju igračku Radua u Vlaškoj, da pridobija moje bojare, da podriva njihovu vernostprema meni. U tome je Radu bio uspešan, pa je tamnim diplomatskim kanalima postigao ono što sultan i on nisu mogli na bojištima, na svetlu dana. Sada, pošto sam obezbedio slobodu sedam gradova prolivajući sopstvenu krv, bojari tih nemačkih utvrđenih gradova okrenuli su se protiv mene i sklopili tajni savez sa zmijom Raduom.

Sredinom leta 1462. moj položaj je postao, kao što to političari danas govore, neodrživ. Tukao sam Turke gde god sam ih našao, ali je svejedno moja vojska kopnela kao sneg na suncu. Sakupio sam svojih nekoliko najodanijih bojara, svoje najžešće i najobučenije vojnike, pa sam pobegao. Umro sam u svojoj utvrdi na reci Arđeš.

Evo narodnogpredanja o mojim poslednjim časovima u Drakulinom zamku.

Turci su se prikradali noću, postavljali su topove na visovima blizu sela Poenari i na liticama iznad Arđeša. U jutru će jurišati na moj zamak. Onda se, po narodnim pričama, jedan moj rođak koga su Turci zarobili pre mnogo godina prisetio sve moje dobrote prema njemu i njegovima, pa se popeo na uzvisinu i odapeo strelu upozorenja kroz jedini osvetljeni prozor u mojoj kuli. Po legendi, toliko je vešto ciljao da je strela ugasila sveću uz koju je čitala moja naložnica.

Po predanju, ona je bila sama u odaji. Kada je pročitala upozorenje o napadu Turaka, koje je bilo vezano za strelu, probudila me je i histeričnim glasom rekla da bi radije da joj telo pojedu ribe u Arđešu nego da ga dodirnu Turci, pa se sa visokih zidina bacila u reku. Do dana današnjeg reka se tu zoveRijul doamnej — Kneginjina reka, po toj priči. Toj lažnoj priči. Zapravo, nije bilo nikakvog rođaka, nije bilo strele upozorenja i nije bilo neustrašivog samoubistva. Evo istine: Dva dana smo sa zidina posmatrali kako Radu i Turci napreduju u Poenari i uz litice iznad Arđeša. Još dva dana smo trpeli njihovo bombardovanje, mada njihovi topovi od trešnjevog drveta nisu nanosili velika oštećenja; bio sam naredio da se kule obnove sa dovoljno slojeva cigle i kamena da ne mogu pasti od tako slabašnog napada.

Ipak, znali smo da će ujutru Raduova konjica pregaziti Arđeš i kroz dolinu zaći u brda iza tvrđave, dok će turska pešadija, glupa, uporna i pokretna kao stabla, ginuti u stotinama dok se penje uza zidine citadele. Ali ćepobediti. Mi smo bili previše malobrojni, utvrda previše izolovana na litici da bi bio moguć neki drugi ishod sem poraza gospodara Drakule. Te noći sam se bavio pripremama bekstva, kada je moja naložnica, po imenu Vojka, poželela da se raspravlja. Žene nemaju osećaj za pravo vreme; kada žele da se raspravljaju, moraju da se raspravljaju i nije bitno što se upravo odvijaju istinski važni događaji.

Vojka i ja smo hodali po mračnim zidinama, a ona je govorila plačnim glasom. Nijepričala o napadu Turaka niti o pretnji mog izdajničkog brata Radua, već o budućnosti naših sinova Vlada i Mihnee.

Ovde treba reći da sam Vojku voleo, bar koliko je to moguće da jedan vođa ljudi i naroda voli jednu ženu. Bila je sitna, tamnog oka i puti i obično vedre prirode, i u svemu me je bespogovorno slušala.

Do te noći.

Od naša dva sina, Mihnea se rodio sasvim normalan, ali je njegov godinu dana mlađi brat Vlad patio od bolesti koja je mučila i mog oca i mene. Vlad je dobio tajni sakrament pre samo nekoliko dana.

Zdravlje mu je sada sijalo iz očiju i znao sam da će biti kao i ja, da će čitavog života morati da ispija sakrament.

I baš te noći je Vojka rešila da se pobuni što će naše dete biti podizano na taj način. Primetio sam da ni dete ni ja u tome nemamo nikakvog izbora: ako hoće da preživi, moraće da pije.

To je Vojku uznemirilo. Njena majka je krišom pila. Zapravo, njenoj majci je suđeno i pogubljena je kao veštica, a ja sam Vojku prvi put video kada je dovedena na moj dvor, gde je trebalo da je čeka ista sudbina. Vojka, međutim, nikada nije okusila sakrament. Umesto da naredim da je spale ili nabiju na kolac, odveo sam je u svoju palatu, podario joj svoju naklonost i dozvolio joj da rađa moju decu. A sada mi je zahvaljivala tako što hoda po zidinama, baš te noći kada se logorske vatre Radua i Turaka vide na drugoj strani crne rečne doline, i zahteva da se mladom Vladu dozvoli odrastanje bez sakramenta. Rekla je da je to svetogrđe. Rekla je da je to veštičarenje. Rekla je da sam strigoj isto kao njena majka.

Nekoliko minuta sam pokušavao da je urazumim, ali se bližio čas kada ćemo morati da krenemo. Izjavio sam da je razgovor gotov.

Vojka je oduvek bila preterano osetljiva i plahovita žena. Verovatno je zbog toga, kao i zbog navike njene majke da pije krv leševa, i dovedena na moj dvor u lancima. Sada se prepustila svojoj potrebi za dramom, pa je skočila na bedem i pretila da će se baciti zajedno sa oba naša deteta u naručju, dole u ambis, ako ne popustim pred njenim željama.

Umoran od njenog glumatanja i u žurbi da odem pre nego što se mesec digne, skočio sam na vrh niskog zida i oteo decu iz njenih ruku. Ona je izgubila ravnotežu. Načas sam pomislio da je to deo njene predstave, ali sam onda video istinsku stravu na njenom licu i pošto sam prebacio Vlada u ruku kojom sam držao Mihneu, pružio sam drugu ruku da je uhvatim.

Vrhovi prstiju su nam se dodirnuli. Bez zvuka je pala unazad i nestala u tami ambisa kao sirena koja zaranja u dubine. Jedna njena papuča ostala je na mokrom kamenu. Tu papuču sam čuvao tri veka i izgubio sam je tek kada sam morao da bežim iz zapaljene zgrade u Parizu, prilikom jedne manje revolucije.

Te noći sam poveo decu, a sve ostale sam ostavio u zamku. Njihova odanost mi ništa nije značila.

Oni mi ništa nisu značili.

Jedan od razloga zbog kojih sam uzeo za sebe zamak Poenari bio je to što je izgrađen iznad dve pukotine u steni, koje su vodile više od hiljadu stopa dole do pećine kroz koju je tekla reka ponornica. Prva pukotina bila je široka tek deset palaca, ali je dobro služila kao izvor sveže vode, čak i tokom opsade. Druga pukotina je, uz malu pomoć zanatlija pobijenih zajedno s bojarima koji su obnovili Drakulin zamak onog davnog Uskrsa 1456, postala dovoljno široka da se čovek spusti, pomoću gvozdenog kabla i prečaga.

Ispod, u tajnoj pećini koja je vodila do Arđeša više od milje iznad brda, sedmorica braće Dobrina čekali su s konjima potkovanim naopačke, da zbune progonitelje. Dobrini su me poveli besputnom dolinom, pa onda na sever, kroz tajne prevoje i opasne smetove planina Fagaraš. Da nije bilo leto, čak i taj put za povlačenje u Transilvaniju bio bi zatvoren.

Kada sam se spustio u samu Transilvaniju u planinskoj divljini južno od Brašova, zatražio sam pergament od zečje kože i zaveštao svu zemlju severno i zapadno, dokle god dopire pogled, pouzdanoj braći Dobrinima.

Nijedan vladar koji me je sledio u Vlaškoj, Transilvaniji i sada u Rumuniji nije opovrgao tu naredbu.

Čak ni Čaušesku, sa svojom luđačkom kolektivizacijom i sistematizacijom, nije oteo tu privatnu zemlju.

To je istinita priča, mada ne mogu da zamislim koga bi danas zanimala. Čak ni nekoga iz Porodice, pošto su oni zaboravili da poštuju i slušaju svog patrijarha, mada su većinom potomci mladog Vlada koga sam one noći spasao od smrti.

Moje stanje polusna prekida zvuk dolaska članova Porodice. Uskoro će se popeti stepenicama da me okupaju i obuku u finu svečanu odoru i stave mi oko vrata lanac Reda zmaja.

Još jedan, poslednji obred. Moje poslednje delo kao patrijarha.

Trideset sedmo poglavlje

Kejt i Lukijan su prošli kroz Sibinj na sve slabijem svetlu: kroz Sibinj gde su srednjovekovne uličice izbijale na kaldrmisane trgove okružene kućama s pospanim prozorima na krovovima.

Vozili su kroz dolinu reke Olt dok je kasni popodnevni sjaj prelazio u sivi suton. Put je vijugao duž reke između strmih zidova kanjona. Jednog časa put bi bio širok, glatko asfaltiran, sa ivičnjakom od šljunka, a sledećeg bi se truckali kroz kilometar blatnjavih rupa, gde je neka popravka započeta i zaboravljena pre nekoliko meseci ili možda čak godina.

Obišli su industrijski grad Ramniku Valču. Nestajalo im je benzina, a ispred jedine benzinske pumpe pored koje su prošli red je bio dugačak bar kilometar. Lukijan je rekao da je znao crnoberzijansku benzinsku pumpu na istočnom kraju grada, pa su stali da se zamene za volanom. Malo koja Rumunka je vozila automobil; ako je bila dovoljno važna da putuje automobilom, obično bi je vozio šofer. Lukijan je seo za volan, skrenuo s auto-puta odmah izvan grada, pa je kupio pet flaša benzina iz kamiona parkiranog pored starog tunela.

Kasnije je Kejt mislila kako im je ta jednostavna zamena vozača oboma zapečatila sudbinu.

Odmah posle Ramniku Valče na putu koji je vodio jugoistočno u Pitešti, Lukijan je skrenuo levo na uzani put C-73 pa je njime nastavio kroz nekoliko slabašno osvetljenih sela, u mrak Karpata. Na prvu blokadu su naišli petnaest kilometara dalje, tačno gde se u selu po imenu Tigveni put odvajao za Kurtea de Arđeš istočno i za Suiči severno.

“Sranje”, reče Lukijan. Upravo su izbili na uspon na izlasku iz sela kada je na putu ugledao svetla, vojna vozila i dva crna mercedesa. Lukijan je ugasio ionako slabašna svetla dačije, okrenuo se polukružno pa se vratio nazad u selo i skrenuo u mračnu ulicu. U osam ili deset kuća u Tigveniju živelo je možda stotinu ljudi, ali noćas, mada još nije bilo ni osam uveče, grad je bio pust i tih.

“Šta sada?“, prošaputa Kejt, svesna da je smešno što šapuće, ali ipak je to činila. Pištolj je bio na instrument-tabli, između njih.

Lukijanovo lice se jedva videlo. “Do grada Kurtea de Arđeš ima još četrnaest kilometara”, rekao je. “Onda još dvadeset tri kilometra na sever dolinom do zamka.”

“Više od trideset kilometara”, prošaputala je Kejt. “Ne možemo peške.“

Lukijan je protrljao obraz. “Kada sam radio na zamku, redovno sam vozio iz Ramniku Valče po materijal i radnike. Most ispred grada bi povremeno bio zatvoren zbog oluja.” Pljesnuo je po volanu. “Drž’ se, bejbi.”

I dalje sa ugašenim farovima, Lukijan je poterao dačiju izrovanom uličicom, preko nekakve livade pa kolskim tragom koji su pružao duž reke. Kejt je čula žabe i insekte iz tame ispod drveća i na trenutak je mogla da zamisli da to sada stiže leto umesto što umire.

Lukijan je zaustavio dačiju ispod drveća, na širokom pojasu šljunka pored reke, pa je ugasio motor.

Dvesta metara levo od njih, reflektori vojne blokade obasjavali su noć.

“Zaustavljaju automobile na mostiću“, prošaputao je Lukijan. Gledali su kako druga limuzina prilazi blokadi, kako su sevnule baterijske lampe i kacige vojnika koji su prilazili autu, proverili ga, pa onda salutirali i pustili ga da prođe.

“Trebalo je da uzmemo mercedes”, prošaputa ona.

Lukijan se iskezio. “Da. Izgledamo baš kao pravi strigoji, zar ne? Jesi li ponela dokumenta?”

Kejt je pogledala na sat. Četiri sata da pređu trideset kilometara. “Šta sada?”

Lukijan je pokazao reku. Tu je bila široka bar trideset metara, ali je izgledala plitko. Na talasićima se prelamalo svetio dalekih reflektora.

“Ako pokušamo da pređemo ovde, sigurno će nas videti ili čuti”, prošištala je Kejt. “Zar ne postoji neko drugo mesto? Dalje od puta?”

Lukijan je slegnuo ramenima. “Ne znam. Meštani su ovde preusmeravali saobraćaj kada je most bio zatvoren.”

Pogledao je levo od sebe. “Čuješ li muziku? Neko pušta radio u kamionu.”

“Da, ali biće dovoljno samo da pogledaju u ovom pravcu.”

Lukijan je spustio prozor i nagnuo se napolje. “Ovde se drveće nadvija nad reku. Blizu obale je mračno.” Okrenuo se i pogledao Kejt. “Ti odluči.”

Oklevala je samo čas. “Idemo.”

Lukijan je pokrenuo automobil. Četvorotaktni motor je Kejt zazvučao kao da je mlazni. Lukijan je ubacio u prvu i izmileo do reke. Za koji čas voda je dopirala do pola točkova, pa onda do vrata i dizala se duž branika. Dačija se ljuljala i zanosila.

“Ulazi voda“, prošaputa Kejt, pa diže stopala s mokrog poda. Lukijan je držao jednu ruku na volanu, a drugu na menjaču, pa je polako terao napred.

Iznenada je desni prednji točak propao, nešto je snažno udarilo o dno automobila i motor se ugasio.

Sedeli su tako nasred reke, voda je zapljuskivala prozore, a oni su pokušavali da ne dišu preglasno.

Muzika iz vojnih kamiona imala je glasan, ciganski ritam. Lukijan je spustio ručnu i stavio šaku na ključ.

“Ne!“, reče Kejt glasno i zaustavi mu šaku taman kada je okrenuo ključeve.

Blokadi je tiho prišla limuzina. Muzika je stala. U iznenadnoj tišini čuli su pitanja trojice vojnika, pa čak i tihe odgovore iz automobila. Svetlost snažnog reflektora na kamionu se pomerila i sa mercedesa prešla na reku. Trenutak kasnije limuzina je prošla, reflektori su se spustili i muzika je ponovo počela.

Lukijan je okrenuo ključ u kontakt-bravi.

Molim te bože, molila se Kejt bogu u koga nikada nije zaista verovala, samo da svećice ili nešto drugo što joj je Tom nekada objašnjavao ne bude mokro ili neispravno. Amen.

Dačija je krenula. Lukijan ju je pažljivo pokretao napred-nazad, oslobodio je točak iz rupe pa je povezao do suprotne obale. Kejt je osetila kako joj se mišići i telo polako opuštaju kada su prešli oko pola kilometra neravnom stazom, pa zbog drveća i brda više nisu mogli da ih vide sa blokade. Nije znala da čovekovo telo ume da fizički čeka udar metaka.

“Dobro“, huknuo je Lukijan dok je terao dačiju na uzani put. “Nemam pojma šta ćemo kada stignemo u Kurtea de Arđeš, ali jebi ga... improvizacija je ono pravo, je li?“

* * *

Zaobišli su Kurtea de Arđeš i dve blokade koje su videli u daljini tako što su vozili na sever železničkom prugom koja se pružala desnom obalom reke Arđeš.

“O’Rorkova ideja“, rekla je Kejt.

Jednom im je pukla guma i Kejt je pomogla Lukijanu da je promeni pod svetlom nekoliko zvezda koje su sada sijale između visokih oblaka. Rezervna je bila toliko iskrpljena i ćelava da je bila sigurna kako na njoj neće daleko stići. I ne treba još mnogo daleko da stignu, uveravala je samu sebe. Petnaest kilometara. Izdržaće guma.

Ako ne nameravaš da se vratiš, odgovorio je jedan drugi glas u njoj.

Kilometar dalje, pruga se širila na zapad kroz tunele koji vode u planine Fagaraš. Kejt je izašla i pošla peške sve dok nije našla dve zarasle brazde u tami pa su se spustili istočno starim prilaznim putem sve dok nisu stigli do drvenog mostića preko reke i auto-puta 7-C koji ide pored zamka.

Lukijan je izašao iz automobila i Kejt mu se pridružila. Put je tu bio tih, ali su ranije videli saobraćaj. Istočno i zapadno planine su se dizale i nestajale u noći i oblacima. Na severu se dolina vidno sužavala, tako da je Kejt podsećala na odškrinuta vrata. Vrata koja vode u tamu.

Lukijan je pokazao ka niskim oblacima koji su se narandžasto presijavali iznad planinskih vrhova. “Već su osvetlili mesto obreda.” Pogledao je na sat. “Sada je deset i petnaest. Vreme stvarno leti kad se čovek zabavlja.”

Kejt je došlo da pesnicama udari po krovu kola. Umesto toga je dodirnula Lukijanovu ruku. “Ne možemo ovako da milimo. Kako da brže stignemo?”

On joj se nacerio. “Šta kažeš da samo vozimo? Možda ovako blizu više nema blokada na putu.“

“Koliko je još ostalo?”

Pogledao je ka crnim prolazu u planinama. “Pet kilometara. Šest.”

Kejt je izašla na put. “Ne vidim reflektore kao na drugim blokadama.”

Lukijan je klimnuo glavom. “Možda smo ih sve prošli. Možda između nas i zamka nema više ničega sem parking-službe za strigoj e.“

Kejt je pokušala da se osmehne, ali je ustanovila da je na ivici suza. Prišla je Lukijanu i zagrlila ga.

“Šta je, bejbi?”, prošaputao je.

Odmahnula je glavom, osećajući koliko mu je mekan obraz. “Hvala ti, Lukijane. Hvala ti... što si ga danas zaustavio. ..“ Grlo joj je bilo previše stegnuto da bi rekla nešto više.

Lukijan ju je ukočeno potapšao po leđima. Kejt se osmehnula kroz suze od pomisli koliko je on mlad, koliko je pun energije. Poljubila ga je u obraz i zakoračila unazad. “Dobro, hajde da nađemo taj parking.”

Neka tri kilometra dalje naišli su na novu blokadu puta. Tu nije bilo reflektora i vojnih kamiona, samo su dva crna strigojska kombija izašla iz šume pozadi, a crni mercedes i nekakvo oklopno vozilo videli su se napred iza krivine.

Lukijan je nagazio na kočnicu i dačija se bučno zaustavila između dve prepreke. “Majku mu”, prošaputao je.

Tu nije bilo sporednih puteljaka, nije bilo zgodnih železničkih nasipa, nije bilo očiglednih načina da se pobegne. Strigoji su dobro pripremili zamku: pored puta se zemlja naglo spuštala dva ili tri metra, reka je tekla iza jarka levo od njih, a desno se dizao zid kanjona.

Na oklopnom vozilu su se uključili reflektori i prljavi vetrobran dačije postao je neproziran od belog svetla. Kejt je zatreptala i zaklonila oči, ali je žestina svetla bila poput fizičkog napada.

Neko ih je pozvao na megafon.

“Hoće da polako vozimo ka njima”, prošaputao je Lukijan. Široko se kezio i mahao nevidljivim prilikama iza reflektora. “Hoće da nam vide ruke.“

Kejt je digla ruke na instrument-tablu. Lukijan je sa obe držao volan. Ubacio je u brzinu i počeo sporo da se približava mercedesu i oklopnom vozilu tridesetak metara napred.

Sa megafona se ponovo začulo režanje na rumunskom.

“Hoće da stanemo i da izađemo iz auta“, rekao je Lukijan. Zastao je. “Ja zaista ne bih da stanem i da razgovaram sa ovim tipovima, a ti?“

“Ne“, odgovori Kejt.

“Da probamo da se probijemo?“ Lukijan se sada sasvim iskreno kezio.

“Hajde”, reče Kejt. Srce joj je tako žestoko tuklo da su je grudi bolele. Belo svetio ispunjavalo je svet.

“Okej, bejbi.” Pomerio je desnu ruku, dodirnuo njenu šaku i onda ubacio kola u brzinu i nagazio na gas do daske.

Dačija se trznula, zamalo ugasila, pa je krenula uz škripu kočnica. Megafon je ponovo zarežao. Lukijan se osmehnuo i mahnuo. Možda ga prepoznaju, pomislila je Kejt. Onda poče pucnjava.    .

Lukijan naglo skrenu udesno kao da će pokušati da prođu iza oklopnog vozila, reflektor ih na trenutak izgubi, i Kejt vide mali razmak između mercedesa i oklopnog vozila u istom trenutku kada je Lukijan prebacio u treću pa usmerio auto u tom pravcu, a onda se vetrobran razbio u param-parčad, Kejt je pokrila oči, meci su udarili u haubu, krov i branike, usledio je strašan udarac koji ju je bacio na vrata i onda je Lukijan svom snagom okretao volan da ne slete s puta. Uključio je farove da osvetli prazni put napred, a onda je bleštavo belo svetio ostalo pozadi u njihovom retrovizoru i zadnjem prozoru.

Taj prozor je eksplodirao, Kejt je osetila kako joj nešto vuče levu petu a nešto drugo prolazi između njene dignute ruke i rebara, a onda su prošli krivinu i ponovo su ubrzavali, ludo se zanoseći.

“Uspeli smo!“, vrisnu Kejt, ne verujući sama sebi. Znala je da veći deo njenog ushićenja potiče samo od adrenalina, ali je nije bilo briga zbog toga. Lukijan je nešto huknuo i rvao se s volanom.

Onda je guma koju su promenili, prednja desna, popustila uz prasak glasniji od pucnjave, dačija se zanela udesno, Lukijan je cimnuo volan ulevo, prevrnuli su se na bok i otkotrljali putem. Kejt je stavila ruke preko glave, osetila kako joj kolena udaraju ispod instrument-table i kroz razbijeni vetrobran gledala kako se put i nebo smenjuju ispred nje.

Dačija se poslednji put okrenula, zaustavila se na točkovima, pa je skliznula deset metara niz nasip, u reku.

Stari automobil nije sasvim potonuo, već se zaglavio između stene i drveta, tako da je hauba bila pod vodom, a levi točak se okretao. Desni točak je bio samo iscepana guma na iskrivljenom metalu. Kejt je shvatila da sve to posmatra van automobila, pa se pridigla, naslonila na stenu veliku kao njena glava i pogledala prevrnutu dačiju, sa farovima u vodi.

“Lukijane!“ Otrčala je na drugu stranu vozila, našla ga prikleštenog ispod sedišta koje se odvalilo i palo na njega, pa ga je, ne obazirući se na sva pravila rada hitne pomoći izvukla iz olupine. Sa puta iznad njih još se nisu čuli zvuci potere.

“Lukijane“, prošaputala je i odvukla ga u zaklon drveća malo nizvodno. “Uspeli smo. Prošli smo.“

“Aha“, huknuo je.

Položila ga je na korenje najvećeg drveta, pa se vratila do olupine da potraži pištolj. Nije mogla da ga nađe, ali je na zadnjem sedištu našla dvogled. Prebacila ga je oko vrata i vratila se kod Lukijana, napeto osluškujući. I dalje nije bilo zvuka potere.

Lukijan se pridigao u sedeći položaj i duboko je udisao, kao da je zadihan. Kleknula je pored njega. “Mislim da sam dobro. Gospode, kakva katastrofa. Jesi li ti dobro, Lukijane?” Lice mu je na slabom svetlu bilo veoma bledo.

Jednom rukom se oslonio na drvo. “Ne baš”, rekao je. “Mislim da ću malo prileći.”

Čula je oklopno vozilo kako menja brzine i ide putem ka njima. Svetlost reflektora probola je vodu dvesta metara dalje. “Ne, hajde, moramo da pređemo reku, tamo u šumu”, prošaputala mu je žustro na uho. “Hajde, Lukijane.” Pridigla ga je u sedeći položaj a kada ga je pustila, šaka joj je bila lepljiva od nečega.

“Samo... da se malo odmorim”, promrsio je. “Am o durere aici, Kejt. Uf... hoću da kažem, nešto me boli evo ovde. Ma doare pieptul.“ Dodirnuo je grudi.

Kejt ga je povukla napred i razdrljila mu košulju. Koliko je videla u tami, visoko na njegovim leđima bile su četiri velike ulazne rane, i još jedna ulazna rana niže desno. Opipala mu je grudi i stomak, ali je našla samo jednu izlaznu ranu. Bila je veoma velika i obilno je krvarila.

“O, Lukijane”, prošaputala je i upotrebila njegovu iscepanu košulju kao zavoj. “O, Lukijane...”

“Umoran sam” prošaputao je Lukijan. “Ma simt obosit.“

“Ovde ćemo se odmoriti”, prošaputala je, zagrlila ga i pomilovala mu čelo slobodnom rukom. Osetila je kako je klonuo uz nju. Oklopno vozilo je sada bilo gotovo tačno iznad njih. Namirisala je smrad njegovih izduvnih gasova.

“Bejbi“, prošaputa Lukijan žustrim glasom, “nešto sam zaboravio da ti kažem.”

“U redu je“, govorila Kejt blago, držeći na mestu improvizovani zavoj. Krv je potpuno namočila tkaninu i čulo se krkljanje. To su u operacionoj sali zvali usisavajuća rana grudnog koša. Samo najhitnija i sveobuhvatna nega može da spasi osobu sa takvom ranom na grudima. “U redu je”, prošaputala je dok ga je ljuljala.

“Dobro”, rekao je Lukijan s olakšanjem i onda je umro.

Osetila je kako odlazi. Osetila je energiju, svest i iskru kako izlaze iz njega kao vazduh iz probušenog balona. Da je bila vernica, pomislila bi da oseća kako duša napušta njegovo telo.

Kejt je znala prvu pomoć. Znala je kako se daje vazduh usta na usta. Znala je desetine naprednih tehnika za oživljavanje i desetak osnovnih. Znala je da nijedna sada ne može da pomogne Lukijanu. Spustila je prste na njegove očne kapke, sklopila ih, poljubila i blago ga spustila na mahovinu rečne obale.

Oklopno vozilo je sporo išlo napred-nazad po putu, kao nekakav smrdljivi zmaj. Pridružilo mu se i drugo vozilo i začulo se dovikivanje. Reflektor je prelazio preko reke trideset metara niže, pa onda dvadeset metara iznad mesta gde je ona čučala. Kejt je shvatila da je slupana dačija ispod blago isturene stene i da su sigurno ostavili trag od iscepanih guma i razbijenog metala sedamdeset metara niz auto-put, ali očigledno nije bilo nekog većeg znaka gde su sleteli s puta.

Neće im trebati dugo. Reflektor se sada kretao u žustrim lukovima i još glasova je vikalo na putu.

Kejt je poslednji put dodirnula Lukijanovu sve hladniju ruku, pa je krenula obalom, držeći se ispod drveća, zastajući u mestu kada bi čula korake ili kada bi se svetio reflektora probilo kroz gole grane. Dvesta metara uzvodno je zastala, dahćući, pa je zagazila u vodu. Reka je bila duboka tek metar ili metar i po, ali je bila veoma brza i veoma, veoma hladna. Kejt je huknula i nastavila da gazi, a cipele su joj proklizavale po glatkom kamenju na rečnom dnu.

Nizvodno su se začuli povici i reflektori su se ukrstili na olupini dačije. Ako se Kejt sada oklizne, struja će je očas posla odneti na svetlost reflektora. Nije se okliznula. Kada je stigla na suprotnu obalu reke, noge su joj bile obamrle a zubi su joj nekontrolisano cvokotali. Nije se na to obazirala, već je zabauljala ka plićaku. Sada se preko reke širilo još svetala reflektora. Jedno je prešlo tik iznad nje baš kada se pridigla iz vode. Smesta se vratilo, kao da je traži dodirom, ali je, pognuta, nastavila ka drveću, kroz blato i visoku trsku. Na toj obali reke pružala se šuma, nekih petsto metara ili više između reke i crnih brda. Sve je bilo mračno. Tu nije bilo puteva. Nije bilo svetala.

Preko vode se začuše pucnji. Pucali su na nju. Kejt se nije na to osvrnula, ustala je i zateturala se među stabla. Tu je bilo taman dovoljno svetlosti zvezda da pogleda na sat. Još je radio. Bilo je deset i dvadeset sedam.

Videla je svetlost daleko gore u kanjonu, ali je zamak po Lukijanovim rečima još bio tri ili četiri kilometra daleko. Pazeći da ostane skrivena duboko među drvećem, Kejt se okrenula na sever i počela da hoda.

Trideset osmo poglavlje

Kejt je trebao čitav sat da stigne do svetala, a svetla su bila samo još jedno selo, a ne sam zamak. Ostala je među drvećem, pogledala preko reke u seoce puno vojnih vozila, policije i barikada s reflektorima, pa je pomislila: Lukijan je spomenuo ovo mesto... Kapacineni. Zamak je na manje od kilometar i po severno. Reka je, međutim, vijugala ispod mosta iza sela, put se pružao sa zapadne strane reke, a okolne litice sakrivale su zamak. Kejt je videla narandžast sjaj naspram niskih oblaka, ali se to činilo nemoguće daleko, nemoguće visoko.

Pogledala je na sat: 11.34. Nikako neće na vreme stići da se popne na tu planinu. Lukijan je rekao da stepenište koje u cikcak vodi do zamka ima 1400 stepenika. Kejt je pokušala da to preračuna u metre. Trista pedeset metara iznad reke? Najmanje. Obamrla, naslonila se na drvo i samo se trudila da ne zaplače.

Dole na livadi između reke i šumovitog planinskog obronka, stajala je usamljena ciganska čerga. Mala logorska vatra je gotovo sasvim dogorela. Iza zaprege, beli konj je pasao suvu travu. Bio je to ogroman konj, s kopitima velikim kao Kejtina glava. Digao je glavu, zanjištao kao da kija, pa nastavio da pase. Zvuk njegovih krupnih zuba kako melju travu veoma se jasno čuo u hladnoj noći. Drugih zvukova nije bilo.

Da, pomislila je Kejt.

Krenula je ukrug kroz drveće, pogrbljena i pažljivo stupajući. Povremeno bi preko reke, iz sela, doprla vika na megafonu. Kejt se jednom ukipila kada je crni helikopter grmeći proleteo kroz kanjon odmah iznad reke, sa juga na sever. Onda je letelica nestala iznad litice i Kejt je ponovo počela da se šunja ka konju. Srce joj je glasno tuklo dok je izlazila iz zaklona od drveća i oprezno stupala kroz visoku travu.

Beli konj je digao glavu i posmatrao je znatiželjnim očima.

“Pssst“, prošaputala je Kejt uzaludno kada je prišla konju, pazeći da on stoji između tihe čerge i nje. “Pssst.“ Potapšala ga je po vratu i primetila da uže kojim je vezan vodi do koca pobodenog dva ili tri metra od čerge. “Sranje”, huknula je u bradu.

Kolac je bio duboko poboden. Kejt je čučnula, nije mogla da ga rasklima, promenila je položaj, gurnula leđima i iščupala ga. Konj se malo pomerio i osmotrio je krupnim očima. Kejt je namotala uže i požurila nazad do njega, pa ga je potapšala po vratu i umirujuće mu šaputala.

Nečija ruka se spusti na Kejtin vrat i nož joj dodirnu grlo. Promukli glas prošapta nešto na jeziku koji nije bio ni rumunski ni engleski. Kejt je zatreptala kada se sečivo diglo. Okrenula se.

Ciganka je mogla biti Kejtina vršnjakinja, ali je izgledala dvadeset godina starije. Čak i na tom slabašnom svetlu, Kejt je videla bore, mlitave obraze, krezuba usta. Ona i žena bile su slično odevene, u crnu suknju i tamni džemper. Nož koji je žena držala bio je kratak, ali je Kejt na vratu osetila koliko je oštar.

“Ti... Amerikanka?”, reče Ciganka. Kejt se činilo da ova preglasno govori. Iza nje su kamioni išli ka mostu. “Došla u Rumunija sa vojvoda Čoaba?”

Kejt je osetila da je izdaju kolena. “Da“, odgovorila je šapatom.

“Došla sapreot? Pop?“

Kejt klimnu glavom.

Žena je zgrabila Kejtin džemper, stegla ga snažnom pesnicom, gurnula Kejt nazad u travu i prinela nož Kejtinom licu. “Ti majka od strigoj.” Poslednju reč je prosiktala.

Kejt je blago zavrtela glavom, na centimetar od vrha noža. “Ja mrzim strigoje. Došla sam da ih uništim.”

Žena ju je sumnjičavo gledala.

“Oteli su mi bebu”, prošaputala je Kejt.

Ciganka zatrepta. Nož se nije pomerio. “Strigoji otimaju mnoge ciganske bebe. Mnogo stotina ani... godina. Otimaju ciganske bebe da bi pili. Sada otimaju ciganske bebe da prodaju Amerikancima.”

Kejt na to nije imala šta da kaže.

Žena je sklonila nož i klekla u travu. Konj je nastavio da pase ne obazirući se na njih. “Došla sam zato što su čitave romske porodice doveli ovde ove nedelje. Vojnici su... u vojničkoj kući kod brane. Moj muž i ćerka tamo. Ja sa sestrom u Mađarska. Vojnici neće puste ljude gore putem. Mislim da će strigoji noćas da koriste Rome. Da?”

Kejt je pomislila na ceremoniju. Ona i O’Rork trebalo je da daju ono što je Radu Fortuna zvao sakramentom, njihovu krv, za Džošuu i najvažnije strigoje. Ali ko će napojiti stotine drugih strigoja?

“Da”, odgovori Kejt. “Mislim da će ih strigoji noćas ubiti.”

Ciganka je stegnula pesnice. “Ti nešto uradiš?”

Kejt je duboko udahnula. “Da.“

“Nekako ih ubiješ? Američka pametna bomba, kao kod Sadam Husein?”

Kejt se nije osmehnula. “Da.“

Ciganka je delovala sumnjičavo, ali je ustala i pomogla Kejt da ustane. “Dobro. Hoćeš konj?“

Kejt je zagrizla usnu i pogledala na put. Vojni kamioni i policijski automobili patrolirali su u oba pravca. Brdo je na toj strani reke bilo šumovito, ali previše strmo da se njime jaše. Na drugoj strani puta, reka se pružala do litica na suprotnoj obali.

“Moram da probam da se popnem do zamka..

Ciganka je odmahnula glavom. “Ne putem.” Pokazala je šumu iza sebe. “Tamo stara staza. Jedva se vidi. Iz doba Vlada Cepeša...” Žena zastade, pijunu i diže dva prsta ka severu, protiv uroka. Prišla je konju, nešto mu odsečno rekla, zadenula bodež za pojas suknje i rukama dala Kejt znak da uzjaše.

Kejt ju je poslušala, mada ne vešto. Nekada je u Koloradu jahala, ali nikada tako velikog konja. Izubijane butine su je zabolele i od samog sedenja.

“Hajde”, rekla je žena, uzela uže i povela konja ka šumi.

Kejt je pogledala na sat. Bilo je 11.46.

Činilo se da nema nikakve staze, ali je žena vodila konja između drveća, a konj kao da je znao kuda ide. Kejt je ponekad morala da se sagne i čvrsto stegne vrat životinje da je grane ne bi srušile.

Put, ako se jedva primetna staza između drveća mogla tako nazvati, skrenuo je iza litice pa se strmo digao iznad doline. Kejt je shvatila da se auto-put dole pružao oko kilometar duž reke do zamka, ali da će ona ovako bar dvostruko skratiti put.

Na dve trećine puta do vrha, žena je izvadila bodež, presekla uže, pružila kratki kraj Kejt i rekla: “Ja sada ide dole. Idi na branu kod Bilea Laka. Ako moj čovek i kćerka neslobodni, ja im se pridružim.” Oklevala je jedan čas i pružila Kejt kratki nož. Kejt ga je zadenula za pojas, osećajući koliko je taj nožić apsurdan protiv nekoliko stotina strigoja i njihovih vojski.

Ciganka je zastala i digla uštavljenu šaku. Kejt ju je stegla i onda je Ciganka nestala uz jedva čujno šuškanje crne suknje.

Kejt je jednom rukom stegla kratko uže, drugom uhvatila grivu konja, nagnula se na njegov vrat, pritisla mu sapi petama i prošaputala: “Kreni... molim te, kreni.”

Ogromna životinja je nastavila da se tromo penje stazom koju Kejt čak nije ni videla.

Bio je minut pre ponoći kada su izbili iz šume na visokom grebenu i Kejt je mogla da pogleda dole, na Drakulin zamak kako se diže na litici.

Bio je impresivniji i fantastičniji nego što je mogla da zamisli: dve od pet visokih kula potpuno su obnovljene, utvrđeni vrh je povezan sa ostatkom planine samo dugačkim, moguće pokretnim mostom preko duboke provalije, srednja dvorana i zidine bleštale su od svetlosti baklji, ljudi u crnim i crvenim odorama vrveli su duž zidina i ispunili terasu na daljem kraju zamka. Baklje su vijugale niz strmo stepenište koje se u cikcak spuštalo kroz gola stabla, južno u šumu, pa dole do livada, preko trista metara niže. Kejt je dole videla pravi parking s crnim limuzinama, kao i stražare strigoje koji su se šetkali između njih na svetlosti baklji.

Nekoliko stotina metara ispod zamka očigledno je nedavno posečeno drveće i Kejt je tu videla letelicu Radua Fortune, sa usamljenim pilotom ili stražarom pored. “Helikopter, helikopter”, prošaputala je Kejt za sebe. Čitavom gornjom stazom, uz tvrđavu i duž severne ivice obnovljenog zdanja, naoštreni, dva metra visoki kočevi presijavali su se na svetlosti baklji.

Sjahala je, vezala konja za granu iza stene i odšunjala se napred da kroz dvogled osmotri zamak.

Jedno sočivo je napuklo i napunilo se vodom, ali je drugo uvećalo prizor. Sa tog vidikovca na brdu iznad i malo severozapadno od zamka, Kejt je videla stražare na pokretnom mostu, stražare blizu prometnog ulaza u zamak, stražare oko severnog kraja zidina, kao i terasu na suprotnoj strani ulaza.

Tamo je svetlost baklji treperila na stotinama lica i svilenih odora. Na samom kraju je raščišćen prostor, tačno tamo gde su se zidine i južni zidovi okomito spuštali do reke i stenja trista metara niže. Na tom osvetljenom prostoru Kejt je videla Vernora Dikona Trenta na malom prestolu pored zida. Starac je bio u iskićenoj crno-crvenoj odori i izgledao kao sparušena mumija izložena u muzeju. U kamen na sredini tog prostora bila su pobodena dva metalna koca: jedan je bio prazan; za drugi je bio vezan Majk O’Rork.

Kejt je stalo srce kada ga je videla. Majka su obukli u nekakvo nakaradno svešteničko odelo, crnu odoru s visokim belim kolirom, a naopako raspeće izrađeno od trnja visilo mu je oko vrata. Preko očiju je imao povez a ruke su mu bile vezane iza leđa.

Radu Fortuna je stajao ispred gomile, gizdavo odeven u crvenu svilu koja je sijala sjajnije čak i od starčeve. Kejt nije mogla da odvoji pogled od svilenog zamotuljka u Fortuninim rukama.

Dvogled se tresao i morala je ga osloni na granu. Džošuino lice se sasvim jasno videlo, na svetlosti baklji je izgledalo bledo i bolesno. Na stolu između Fortune i O’Rorka su na belom stolnjaku stajala četiri zlatna pehara. Prisutni su tiho zapevali. Fortuna je nešto govorio.

Kejt je spustila dvogled i pogledala na sat. 12.05. Lukijan je rekao da su detonatori podešeni na 12.25. Nalazila se na manje od stotinu metara od svog deteta i svog čoveka, ali je mogla biti daleko i svetlosnu godinu. Stražari u crnom posmatrali su prilaz, stajali na mostu, na ulazu u zamak, bili su postrojeni iza gomile na prostranoj terasi. I sama gomila je bila dovoljna da joj spreči prilaz ceremoniji. Njen sat je pokazivao 12.06.

Kejt je bacila dvogled, popela se na stenu i počela da se spušta u pukotinu koja ju je odvajala od stene na kojoj se dizao zamak. Kamenje je bilo klizavo. Dvadeset metara niže, pukotina se sasvim suzila i spuštala se još tridesetak metara, kao unutrašnjost nepravilnog dimnjaka. Tu je bila široka tek metar i po, a na odsjaju baklji odozgo Kejt je videla ravnu stenu.

Nije razmišljala. Samo je skočila.

Njene jeftine rumunske cipele zagrebale su po kamenu i shvatila je da nema jednu potpeticu. Verovatno ju je pogodio metak kada su prošli kroz blokadu. Klizila je nazad ka uzanoj provaliji.

Prisetila se tehnike koju je naučila od Toma kada su se jednom zajedno penjali, pa je raširila ruke i noge na strmoj steni, tako da trenje čuva čitavo telo.

Prestala je da se kl i za.

Tridesetak metara desno most se dizao preko pukotine i spajao stepenice i stazu do zamka. Koraci stražara odjekivali su po drvetu.

Kejt je počela da se pomera udesno, nalazila je oslonce za ruke i noge više pomoću vere nego pomoću čula vida ili dodira. Jednom se stena odlomila i njoj je stao dah dok su kamenčići padali u pukotinu koja je tu bila široka bar deset metara. Taj zvuk joj je delovao užasno glasno, ali nijedna senka gore na mostu nije stala niti viknula.

Kejt se kretala ispod mosta, pentrala se preko greda debelih kao stabla. Tu je mogla da se popne gore, ali time ništa ne bi dobila. Čula je korake stražara sedam-osam metara iznad sebe, osluškivala zapevanje strigoja.

Kejt je nastavila da se pentra udesno, stalno pazeći da ima tri tačke dodira sa stenom, kako ju je Tom učio, sve dok se grubi kamen iznenada nije završio, pa se zagledala u sam kanjon.

Sada se ispod Kejtinog desnog stopala litica spuštala stotinama metara u tamu. Baklje su tek povremeno osvetljavale delove kamenog zida ispred nje, ali je ona shvatila da južni zid zamka na toj strani zapravo sačinjava kamen planine.

Taj kraj zamka nije bio širok, najviše možda četrdeset metara, ali je zid bio strm, a gore na bedemima pucketale su baklje. Tu je kamen bio deo prvobitnog zdanja, ponegde okrnjen i erodirao, ispucao od leda, prekriven korovom a ponegde i kržljavim žbunjem. Biljni hvatovi, tako je Tom zvao takvo rastinje na liticama. Njih nemoj da koristiš.

Kejt je smesta uvidela da, ako u nekom trenutku počne da klizi, neće moći da se zaustavi sve dok ne sklizne sa zida u kanjon. Pogledala je na sat.

12.14.

Taman dovoljno vremena da stigne na terasu za kraj.

Odmahnula je glavom. Ne gledajući dole, ne gledajući nazad, Kejt se prebacila na okomiti zid Drakulinog zamka i počela da ga prelazi polako, pokretima krabe.

Trideset deveto poglavlje

Završna vežba Kejtine kratke obuke u alpinizmu s Tomom bio je uspon na treći Fletajrons, divovski krečnjački greben koji se diže iznad Boldera kao nagnuti komad razbijenog pločnika. Uspon je trajao veći deo nedeljnog jutra; Kejt je računala da za ovaj uspon ima najviše pet minuta.

Na zidu zamka bilo je više uporišta za noge i ruke nego na Fletajronsu. Kejt je nastavila da se pomera udesno, često je usporavala, ali nijednom se nije sasvim zaustavila. Sećala se kako joj je Tom pokazivao da je brzina nekada dovoljna zamena za trenje, da sam čin brzog kretanja preko stene omogućava čoveku da se poput muve drži na mestima gde ne bi bilo dovoljno trenja ako bi stao.

Kejt nije stajala.

Petnaest metara dalje nagib zida se povećao, postao je gotovo okomit. Baklje su odozgo davale nešto svetlosti, ali se često dešavalo da naizgled primamljivi oslonac zapravo bude milimetar širok ispust oronulog kamena, da naizgled jako mesto za ruku zapravo bude.tek nekoliko centimetara korenja. Kejt je međutim nastavila da se kreće, penjala se kada je morala da se izdigne iznad neke prepreke, nerado se spuštala kada je morala da prođe ispod nekog ispusta ili da izbegne gladak deo kamena. U jednom trenutku osetila je dršku smešnog malog bodeža kako joj pritiska stomak, ali je bilo previše opasno da se nagne dovoljno da ga baci. Ostavila ga je za pojasom i nastavila da se kreće.

Pogrešila je što je mislila da će na pola puta biti brže ako bude pratila deset centimetara široku zemljanu izbočinu, gde je led probio kamen. Na trenutak jeste bilo lakše, a onda se izbočina odronila uz zvuk kao kada pesak pada i ona je klizila, ne dodirujući zid ni na jednom mestu, bez oslonaca za ruke, dok su joj vrhovi jeftinih cipela uzaludno grebali po kamenu.

Kejt je zažmurila i stegla šake da budu kao kandže. Desna šaka joj je udarila u uzani ispust gde je kamena kocka malo izletela od nekog davno zaboravljenog zemljotresa, tri ili četiri nokta su joj se odlomila, ali nije ispravila šaku. Zadržala se tako da joj je sva težina visila na ta tri prsta otupele desne ruke.

Kejt je pljesnula levom šakom po zidu, ali nije bilo nikakvog oslonca. Vrh cipele je zagrebao po zidu, ali nije našao pukotinu ili udubljenje. Na kraju se prisetila Tomove tehnike zarivanja nožnih prstiju i dlanova i nalaženja tačke trenja koja će biti u ravnoteži s gravitacijom.

Pridigla je kolena, naslonila stopala na gotovo vertikalni kamen, čvrsto pritisnula levi dlan na stenu i uspela da oslobodi nešto težine sa desne šake koju su hvatali grčevi. Sada je toliko glasno dahtala da se bojala da će je čuti na terasi osam ili devet metara iznad, ali nije čula ništa sem pucketanja baklji i neprekidnog zapevanja, koje se sada približavalo vrhuncu. Nije okrenula glavu da pogleda na sat.

Tačka trenja neće dugo izdržati. Pola metra desno od njenog sićušnog uporišta, drugi kamen je još više štrčao i pružao mogućnost da se uhvati obema rukama. Pukotine metar niže će poslužiti za stopala. Ako samo uspe da prebaci levu ruku...

Nije mogla. Čim bi pokrenula dlan ili ruku sva težina je ostajala na bolnim prstima desne šake. Nožni prsti su joj proklizavali i nigde nije imala dovoljno oslonca da ponovo digne stopala. Mogla je jedino da pusti svoj jedini oslonac i da pokuša da se prebaci pola metra desno.

Jedan, pomislila je, dva... noge su počinjale da joj se tresu kao šivaća mašina, prsti su popuštali... jebi ga. Kejt je pomerila šaku, skliznula, zadržala sve četiri tačke kontakta dok se pomerala udesno, ponovo proklizala... predaleko!... onda je uhvatila jedan “ispust” kada je počela da klizi pored njega. Bio je dovoljno širok da zavuče osam prstiju oko kamena. Spustila je bradu na malenu pukotinu i huknula u nju. Iz rupe izlete slepi miš i krilima joj okrznu lice. Kejt nije ni pomislila da se pusti.

Mogla bih da ovde ostanem nekoliko minuta. Da se odmorim.

Malo sutra bi mogla. Mrdaj!

Otvorila je oči. Još deset metara i naći će se gde želi da bude, ispod terase na kojoj se odvijao obred. Pažljivo je okrenula glavu i pogledala na sat.

12.19. Nije imala vremena da pređe ostatak puta.

Šta ako mi sat kasni? Kejt je prodrmao iznenadni kikot, pa je člankom obrisala nos da spreči histeriju. Ruke su joj se ponovo tresle.

Pogledala je iznad sebe, izabrala putanju od pukotine do pukotine, od kamena do kamena i počela da se penje.

* * *

Kejt se pojavila iznad zidina manje od sedam metara od mesta gde je želela da bude. Svi pogledi bili su uprti u Radua Fortunu, koji je držao Džošuu iznad sebe kao da će ga prineti na žrtvu. Strigoj sa crnom kapuljačom stajao je pored Majka O’Rorka i držao zakrivljeno sečivo na grlu bivšeg sveštenika. Zapevanje je bilo veoma glasno.

Nesvesno je huknula, izdigla se preko ivice i prebacila izgrebane i krvave noge preko, na niski ispust koji se pružao unutrašnjom stranom zida. Nije imala vremena da oseti olakšanje što se popela.

Ljudi su počeli da se okreću ka njoj. Neki su prestali da zapevaju. Međutim Radu Fortuna i čovek koji se nekada zvao Vernor Dikon Trent bili su previše usredsređeni na obred da bi se okrenuli.

Pre nego što je bilo ko stigao da se pomeri, Kejt je potrčala ka Fortuni. Njene noge, nesigurne od uspona, gotovo da su je izdale, ali je ipak stegla zube i poslednja tri metra prešla punim trkom. Nije zastala da pomisli na šta liči stotinama okupljenih strigoja — ta pomahnitala žena koja se popela preko zida, lica i dalje umazanog Lukijanovom krvlju, krvavih ruku, razdrljene i iscepane odeće.

Prvi ju je ugledao Vernor Dikon Trent, njegove oči teških kapaka su se razrogačile, jedna ruka mu se digla sa izrezbarenog rukonaslona teške stolice, a Radu Fortuna se okrenuo i ugledao je tren kasnije.

Ne i na vreme.

Kejt je snažno udarila Fortunu ramenom, pogodila ga u grudni koš i čula kako mu je izbila vazduh. Ispustio je Džošuu.

Kejt je uhvatila bebu i ustuknula. Džošua nije bio mnogo teži nego kada su ga oteli; koža mu je bila žućkasta, oči preširoke, pretamne i prestravljene Zaplakao je.

Strigoji su se uskomešali. Počeli su da skidaju crne i crvene kukuljice, stražari su vikali i pokušavali da se probiju napred, iz gomile su se čuli krici i psovke i ruke su se pružile ka Kejt i bebi. Pogledala je na sat. 12.20.

Kejt se užurbano povukla do niskog ispusta, spustila se na njega samo čas pre nego što je Radu Fortuna uspeo da stigne do nje, pa je skočila na niži ispust nazupčenog zida.

Radu Fortuna i ostali su se zaustavili na metar od zida.

Kejt je mirno zakoračila na viši kamen pa je obema rukama digla Džošuu iznad ivice. Njeni izubijani i krvavi prsti čvrsto su stezali ispod njegovih ručica. Spoljašnji sloj crvene svile je pao i zalepršao na vetru koji je duvao duž zida zamka.

“Ni koraka!“, viknula je. “Inače ga bacam.“

Četrdeseto poglavlje

“Pizdo luda američka”, prosikta Radu Fortuna, a lice mu je sada bilo toliko blizu da je Kejt videla bele kapi pljuvačke u uglu njegovih usana “sigurno ne misliš da ćemo pustiti i tebe i dete.”

“Ne“, reče Kejt. Iznenada je osetila velik mir. Sav njen trud ju je doveo ovde. Tu je trebalo da bude. Džošua je prestao da plače i tek se pomalo meškoljio u njenom naručju. Stopalca su mu bila bosa i ona se prisetila kako se ponekad pred spavanje igrala s njegovim prstićima. Gledao ju je razrogačenim očima.

“Daj nam dete”, naredi Fortuna i ponovo zakorači napred.

“Ako se ne povučeš, baciću ga.” Malčice je digla Džošuu, pa ga čvrsto uhvatila ispod miški.

Gomila zapanjenih strigoja je huknula.

Radu Fortuna je zakoračio unazad. Gužva je bila prevelika i previše je pritiskala, tako da nije imao mnogo prostora. Okrenuo se i rekao nešto žustro na rumunskom Vernoru Dikonu Trentu. Starac je ustao sa prestola i postao samo još jedno lice u gomili.

“Doktorko”, rekao joj je Vernor Dikon Trent, “ovo nema svrhe.”

“Ima”, reče Kejt, “ima.” Nije mogla da vidi svoj sat.

Ostalo je možda još tri minuta. Nedovoljno vremena za bilo šta. Ipak će nastaviti.

Vernor Dikon Trent je slegnuo ramenima. Dva ogromna telohranitelja su ga užurbano povlačili za rukav, kao da je i samo Kejtino prisustvo pretnja. “Ako ćeš da skačeš, skači”, rekao je starac i okrenuo se.

Kejt je liznula ranjave usne. “Pustite ga.” Morala je da pokaže glavom na koga misli.

Radu Fortuna se sporo okrenuo. “Popa?” Glasno se nasmejao “Sve ovo da spaseš ljubavnika?” Pljunuo je i pogledao iza sebe. Desetak stražara strigoja uperili su puške i automate u Kejtinu glavu. Ako zapucaju, Džošua će pasti s njom.

Kejtine ruke su bile veoma umorne od držanja bebe iznad tame.

“Pustite ga”, reče Kejt. “Pustite ga i ja ću sići i predati vam dete.”

Radu Fortuna se prezrivo iskezi. “Ne.”

Kejt se okrenu i pogleda dole. Bilo je veoma visoko. Okrenula je šaku da vidi sat.

12.22. Prekasno. Pitala se hoće li ona i beba nešto osetiti.

“Da“, reče Vernor Dikon Trent iz dubina gomile, svojim drhtavim, staračkim glasom. “Oslobodite sveštenika.”

“Nu!“, viknu Radu Fortuna. “Zabranjujem!”

Kejt se učinilo da se u tom trenutku lice Vernora Dikona Trenta menja, da prestaje biti nešto staro i istrošeno i postaje nešto moćno i ne sasvim ljudsko. “Oslobodite ga!“, zagrme starac i tada u njegovom glasu nije bilo ni traga slabosti.

Radu Fortuna zatrepta kao ošamaren. Slabašno je dao znak dželatu koji je stajao uz O’Rorka kod koca. Dugački nož je presekao užad koja su držala sveštenika.

O’Rork je skinuo povez sa očiju, protrljao članke pa je pogledao. “Kejt, ne..“

“Učuti, Majk“, reče ona tihim glasom. Jedini drugi zvuk bilo je pucketanje baklji. “Samo kreni.”

“Ali ja... “

“Samo kreni, dušo.“ Pokazala je glavom ka mostu i stepenicama koje vode iz zamka. “Idi dole stazom, pored helikoptera, važi? Pored helikoptera i dole do krivine koju vidimo odavde. Uzmi jednu baklju i kada stigneš, mahni napred-nazad da vidimo da si stigao. Onda ću im dati bebu.”

“Neka bude tako”, reče Radu Fortuna na engleskom pa na rumunskom.

O’Rork je oklevao samo trenutak. Klimnuo je glavom, ćutke, pa je zakoračio sa žrtvenika, obišao sto s peharima i prošao između strigoja. Hramao je, ali je oštećena proteza očigledno i dalje funkcionisala. Gusta gomila se razdvojila da on prođe; jedan stražar je pljunuo za njim, ali ga niko nije zaustavio.

Kejt se još nagnula u stranu i privila bebu uz bok. Ako se neko baci ka njoj, gurnuće ih oboje u provaliju.

Ako zapucaju na nju, silina hitaca će je gurnuti u ambis. Džošua je tiho zaplakao, njegove pufnaste ručice su grabile njen džemper. Nešto je gugutao i Kejt je bila sigurna da je čula reč “mama”.

“Predaj nam dete i pustićemo te da odeš”, rekao je ljubaznim glasom Radu Fortuna i pružio ruke.

Kejt je potražila pogledom Vernora Dikona Tren ta, ali se starčevo lice više nije videlo u gomili. “Nećete me pustiti”, rekla je Kejt umorno.

“Majku ti tvoju, ženo!”, prasnu Fortuna. “Naravno da te nećemo pustiti! Ni tebe ni jebenog popa! Čak i ako ode sa ove planine, mi ga nađe, vratimo ga i ispijemo mu jebenu krv! Sad mi daj dete!”

Kejt je digla Džošuu iznad provalije. Bol joj je kidao mišiće i ramena, ali se na taj pokret Fortuna ukipio.

Videla je svoj sat. 12.25. Sklopila je oči. Belo svetio, kada se pojavilo, bilo je iznenađenje. Buka je bila veoma glasna.

Helikopter je upravo prošao zapadnu kulu i činilo se da dodiruje istočnu, reflektor mu je bio uključen i bleskao je po gomili, zaslepljujući i strigoje i Kejt. Nagnuo se u stranu, činilo se da će se prizemljiti usred mase strigoja, tako da se gomila razbežala ka daljem zidu, a vetar koji je elisa stvarala zasipao ju je prašinom i šljunkom s terase. Pehari su odleteli sa dugačkog stola, a beli stolnjak je zalepršao i poleteo u nebo kao razmotane rolne toalet-papira na jakom vetru.

Radu Fortuna zaurla i opsova, ali ga je nepojmljiva buka elisa nadglasala. Stražari pokušaše da se probiju napred i ostadoše bez oružja u rulji strigoja koja se povlačila.

Kejt je na časak ugledala O’Rorka na levoj strani kabine helikoptera. Lice mu je bilo usredsređeno dok se borio s komandama. U sledećem času je držala bebu jednom rukom, a drugom mlatarala da održi ravnotežu dok je vetar od elise pretio da je obori sa zida.

Radu Fortuna se bacio napred i uhvatio je za nogu. Džošua vrisnu zbog naleta svetla i buke.

Helikopter se obrnuo, skije su se našle dva metra iznad Kejt, pa se pomerio u stranu iznad provalije, kao da kliza po nevidljivom sloju leda. Propeler je zamalo bacio Kejt na Radua Fortunu. Strigoj je jednom rukom zaklonio oči, a drugom je povukao za nožni članak. Nekoliko čuvara se probilo kroz gomilu.

Helikopter je kliznuo nazad ka Kejt i zaljuljao se kao čamac na jakim talasima. Kejt je sagnula glavu i desna skija prođe tik iznad nje. Počela je da ustaje, ali se ponovo sagnula kada su se vrata koja je O’Rork ostavio na desnoj strani letelice otvorila i zamalo joj otkinula glavu.

Buka i vetar bili su gotovo neshvatljivi.

Radu Fortuna zareza i zgrabi okovratnik njenog džempera. Kejt nije pogledala dole kada je snažno zamahnula desnim laktom i udarila ga u zube. Pustio ju je.

Kejt se brzo ispravila dok su vrata još bila otvorena, nagnula se iznad provalije i spustila bebu na desno sedište.

O’Rork je viknuo nešto što nije čula, digao desnu šaku sa palice da zaustavi Džošuu da ne ispadne, pa vratio ruku na kontrole i nagnuo helikopter ulevo, da beba ne sklizne.

Kejt zamahnu rukama, pokušavajući da uhvati ravnotežu, pa iz sve snage skoči u prazno.

Četrdeset prvo poglavlje

Helikopter je već klizio ka zamku i Kejt je snažno udarila u desnu skiju, ruke su joj preletele preko nje i lupila je bradom, grudi kao da joj je udarila bejzbol palica, pa je ostala bez vazduha. Čvrsto se uhvatila.

Vrata na desnoj strani i dalje su se njihala, a O’Rork je upravljao helikopterom, pokušavajući da održi položaj a da Džošua ne ispadne. Helikopter se nagnuo udesno. Kejt je pogledala preko ramena i videla stražare strigoje kako dižu automate u oluji od prašine i šljunka.

“Nu!“, vrisnu Radu Fortuna. Zakoračio je na zid.

Kejt je pokušala da vrisne na O’Rorka da skrene levo, ali je bivši sveštenik očigledno bio previše zauzet pokušajem da kontroliše letelicu i da ne udari propelerom u kulu ili zidove. Helikopter je kliznuo još dva metra udesno kao na nevidljivim šinama, Radu Fortuna je pružio ruke, uhvatio otvorena vrata i lako zakoračio na skiju.

O’Rork je na časak pogledao ulevo, video senku čoveka koji se naginje unutra, pa je naglo nagnuo helikopter u tu stranu. Kejtini prsti su skliznuli sa trupa, ali nije puštala skiju i metalnu šipku na kojoj se držala skija. Ispod njenih cipela se vertikalni zid zamka polako naginjao kada je helikopter prvo propao, pa se ponovo izdigao, sve vreme pomalo okrenut ulevo da Džošua ne ispadne.

Kejt je prebacila stopalo na šipku i izbila noge Raduu Fortuni pre nego što je uspeo da zakorači u kabinu.

Fortuna je pao napred tako da su mu noge visile kroz vrata. Kejt je pustila ruku, nagnula se na skiju kao da će se premetnuti na vratilu i gurnula levu šaku u otvorenu kabinu. Tu je bila izbočina i Kejt ju je uhvatila i stavila koleno na klizavu skiju.

O’Rork je ispravio helikopter dvadeset ili dvadeset pet metara iznad terase zamka. Desetine cevi bile su dignute ka njima, ali niko nije zapucao, zbog bebe i Radua Fortune.

Pošto se helikopter ispravio, vrata su poletela ka unutra i Fortunino zdepasto telo udarilo je u Kejt, pritisnulo je na dovratak, ali nije imala dovoljno prostora da se uvuče u kabinu. Njegova snažna leva šaka uhvatila ju je za grlo i počela da steže.

Sada su oboje stajali na skiji koja se njihala. Zbog njihove težine letelica se opasno naginjala udesno i Kejt je osetila Džošuino malo telo kako je udara u leđa. Ako ona i Fortuna sada padnu, beba će ispasti za njima.

Pokušala je da se istrgne iz stiska strigoja, ali se helikopter nagnuo ulevo, njegova težina ju je pritisla i on je oslobodio desnu šaku da bi je jače davio. Stegao je palčeve oko njenog dušnika, i Kejt je znala da svakog časa može da joj slomi vrat.

Helikopter se blago zaljuljao, između njihovih tela otvorio se prostor i Kejt je potegla ciganski bodež iz pojasa i zarila ga kroz Fortuninu zalepršalu odoru, pravo u stomak.

Sečivo nije ušlo duboko. Kejt nije mogla dovoljno da gura a Fortunina odora bila je predebela. Međutim bol i šok su sprečili Radua Fortunu da joj stegne palčeve oko dušnika. Kejt je pustila unutrašnju stranu vrata i dublje gurnula nož, savršeno svesna gde se nalazi najveće čvorište nervnih vlakana.

Radu Fortuna je zaurlao, pustio njen vrat, oteo joj nož i izvukao ga iz plitke rane. O’Rork je nagnuo letilicu ulevo tačno u pravi čas, Kejt se nagnula duboko iznad sedišta na kome je Džošua zapomagao, digla noge i šutnula Fortunu tako da je odleteo sa skije.

Prebacila je noge unutra, čvrsto gurnula bebu na naslon sedišta pa je kroz otvorena vrata gledala Fortunu kako pada. Nekoliko stotina bledih lica zurila su iz crvenih i crnih kukuljica i svi su posmatrali kako niski čovek, raširenih i pruženih ruku kao da je padobranac, izvodi dva salta i onda pada, licem nagore, poslednjih dvadeset metara. Pravo na metalni kolac koji je bio spremljen za Kejt.

Gomila strigoja digla je ruke kada im je krv isprskala odore i lica. Dva čuvara zapucaše u kratkim rafalima.

“Kreći!“, zaurla Kejt i zalupi vrata. “Više!“ Na njenom satu je pisalo 12.26 i trideset sekundi.

Nešto je pozadi udarilo u trup, ali se O’Rork nije na to osvrnuo, okrenuo je nešto na palici u desnoj ruci, digao polugu levom rukom, nagazio na pedale kormila pravca i motor helikoptera ih je podigao.

Nagnuli su se ulevo i počeli da se udaljavaju od zamka i blesaka oružja.

Kejt je pogledala dole, shvatila da je zamak sada na drugoj strani i videla nešto još niže — poput džinovskog slepog miša, čija je senka na trenutak prekrila reku, a onda je ponovo digla ruku, pogledala na sat i viknula da nadglasa motor. “Koliko je sati?“

On ju je pogledao s nevericom. “Očekuješ da dignem ruku s kontrola da bih ti rekao..

“Koliko je sati, jebote?“, zaurlala je i shvatila da zvuči pomalo histerično čak i sebi samoj.

O’Rork zatrepta, podiže levu ruku, pa reče: “Po mom satu je dvanaest i dvadeset p...“

Svet ispod i oko njih je eksplodirao.

Četrdeset drugo poglavlje

O’Rork je okrenuo helikopter u poslednjem trenutku, još dok se penjao, u susret udarnom talasu, i to im je verovatno spasio život. Umesto da ga eksplozija skine s neba poput insekta, helikopter se na njoj dodatno digao, kao list iznad besne vatre. Dizali su se potpuno vertikalno, brže od svakog lifta u kome se Kejt vozila, a pogled dole neće zaboraviti dok je živa.

Zamak Poenari — Drakulin zamak — eksplodirao je na desetinama mesta, divovske vatrene pečurke digle su se stotinama metara iznad litice na kojoj je sagrađen. Još eksplozija proseklo je šumu, stepenice, travnjak na kome je stajao helikopter i stepenište do doline. Čas kasnije drugi niz eksplozija kao da je izbio iz same litice.

Zapadna kula se pretvorila u šrapnel koji je leteo ispred sve veće vatrene kugle, a istočna kula digla se poput nekog srednjovekovnog spejs šatla, sa dobrim delom zidina, naizgled netaknutim, na repu od čistog plamena. Iluzija je nestala kada se kula raspala u komade od po deset tona koji su popadali na prestravljene strigoje okupljene na terasi.

Samu terasu su drmusale eksplozije iz kojih su izbijali plamenovi stotinu metara iznad rečne doline.

Ako je još preostalo ljudskih prilika na istočnom i severnom delu litice na kojoj se nalazio zamak, više se nisu videle pošto su nove eksplozije stvorile pukotine u ono malo preostale cigle i kamena. Deo zamka s terasom odvojio se od ruševine glavne utvrde pa je propao trista metara u dolinu, a oblak prašine izmešao se s dimom i izmaglicom koji su ispunili čitav kanjon.

Buknulo je drveće u krugu od stotinu metara od nekadašnjeg zamka, vatra je očas posla skakala s krošnje na krošnju, a snažni vetar je šibao debela stabla i povijao ih kao da su trska.

Kejt je sve to videla u onih nekoliko sekundi naglog, vertikalnog uspona. Čvršće je prigrlila prestravljenog Džošuu kada je helikopter dostigao vrhunac putanje, pa je počeo da se spušta pravo dole u taj pakao. Nije imala pojas pa su i ona i beba skliznule petnaest centimetara sa sedišta kada je helikopter stigao u najnižu tačku.

“Drž’ se!“, viknuo je O’Rork nepotrebno, i onda je snažno pomerio ulevo palicu u desnoj ruci, nagazio na desnu pedalu kormila pravca i stisnuo gas. Grmljavina motora nadjačala je eksplozije i odrone sedamsto metara ispod njih.

Iznad požara koji je besneo u ruševinama zamka nisu mogli da postignu pređašnju visinu od petsto metara.

O’Rork očigledno to nije ni probao. Oborio je nos helikoptera i obrušio se u kanjon. Turbina je glasnije zavrištala, alarmi su se uključili na kontrolnoj tabli ispred njega i Kejt, a vetar je lupio ne sasvim zatvorenim vratima na centimetar od Džošuinog lica. Kejt je čvrsto držala bebu i gledala reku kako im se približava užasavajućom brzinom.

O’Rork je i zdravom i veštačkom nogom nagazio pedale, uhvatio palicu obema rukama i počeo da diže letilicu. Kejt je osetila vrelinu planine što gori kada su proleteli pored nje, a onda su zidovi kanjona prolazili na obe strane, a kroz čađavo staklo kabine videla se reka. Kejt je na tren zažmurila.

Kada je ponovo pogledala, jurili su ravno, deset metara iznad Arđeša, u pravcu juga. Kejt je videla kamione i svetla na obali levo od sebe i shvatila je da je to mesto gde se dačija prevrnula.

Mesto gde je ostavila Lukijana. Ponovo je zažmurila. Zbogom, druže moj. Neće više biti siročadi koja služe da zadovolje žeđ strigoja. Džošua joj se promeškoljio u naručju i ona ga je potapšala po leđima. Uz malo sreće... samo malo sreće... više neće biti beba koje boluju od side.

O’Rork je gasio alarme i pritiskao prekidače na instrument-tabli. Pogledao je udesno. “Dobro si?“

Kejt je zaustila da nešto odgovori, međutim, počela je da se smeje. Digla je slobodnu ruku da zaustavi kikot, ali ga je samo malo prigušila. O’Rork se isprva namrštio, pa je onda i sam počeo da se smeje.

Pošto su prestali da se smeju, Kejt je prebacila bebu u desnu ruku, a levom ga dodirnula po ramenu. “Hoće li sada da nas sruše? Ratno vazduhoplovstvo, tako nešto?”

O’Rork je pustio palicu da uzme slušalice i stavi ih na glavu. Kucnuo je mikrofon i onda digao desnu slušalicu. “Mislim da neće. Rumunsko ratno vazduhoplovstvo je od onih što ne vole da lete noću.” Spustio je naočare na kontrolnu tablu i ona začu pištanje iz drugih slušalica. O’Rork je mahnuo i ona ih je stavila na glavu.

“Sada me bolje čuješ?”, upitao je. Huk motora je bio dalek, a njegov glas jasan u slušalicama.

Klimnula je glavom.

Skrenuo je desno i počeo da se diže iznad brda. Kejt je shvatila da su već prešli sva transilvanska brda između Ramniku

Valče i Kurtea de Arđeša za šta su Lukijanu i njoj bili potrebni sati. Zavalila se u sedište, našla pojas i zakopčala ga. Džošua je mirnije disao i tonuo u san. Kejt je zavrtela glavom.

“Ovakvi vazduhoplovi nose transponder“, rekao je O’Rork na interkom. “Mislim da se niko u Rumuniji neće zezati sa ovim helikopterom, čak i da letimo iznad glavnog grada.“ Nastavili su da se uspinju.

Napred su se pružali visoki vrhovi, ali su oni već leteli na visini većoj od njih.

“Imamo li dovoljno benzina da odemo odavde?”, pitala je u mali mikrofon. O’Rork je znao da ’odavde’ znači iz Rumunije.

Osmehnuo joj se. Oko mu je i dalje bilo zatvoreno a usne natečene od batina, ali je inače izgledao srećno. “Ako nađem bar malčice povoljnog vetra, imaćemo dovoljno benzina da sletimo u centar Budimpešte”, rekao je. “Na koju stranu reke želiš, u Budim ili u Peštu?”

“Ti biraj”, prošaputala je Kejt u mikrofon. “Ja sam donela dovoljno odluka za jedan dan.”

O’Rork klimnu glavom i usredsredi se na komande.

“Majk”, rekla je malo kasnije. Nežno je ljuljuškala Džošuu, osećajući bebin topli dah na obrazu.

“Lukijan je mrtav.”

“Žao mi je”, rekao je. “Hoćeš da mi pričaš o tome? I kako si sve ovo uspela?”

“Kasnije”, rekla je Kejt. “Ali prvo mi ti nešto reci... znaš li nešto o Lukijanovom mentoru?”

“O mentoru? Ne.” Glas mu je zvučao zbunjeno.

“To nisi ti?”

“Nisam.”

Protrljala je bebinu glavu. Kosa mu je porasla. Pravio je mehuriće u snu. Novi lek za grčeve, pomislila je odsutno. Povedi bebu na let helikopterom. “Je li moguće da je crkva... bila sponzor Lukijanu u njegovoj borbi protiv strigoja, to pitam?“ O’Rork se nakratko zamislio. “Ne, mislim da nije. Mislim da bismo znali da je crkva aktivno umešana u nešto takvo. Najviše što je crkva mogla da uradi bilo je da se sve ove godine bavi žrtvama. Oprosti mi, Kejt... je li taj mentor toliko važan?“

“Možda i nije“, odgovorila je Kejt. Sada su leteli kroz iscepkane oblake, i dalje se penjući. Svetla instrumenata bila su crvena. O’Rork je nešto podesio i proradilo je grejanje. Zvuk grejanja i topao vazduh umirivali su Kejt, kao da je ponovo dete, da se noću vozi u autu s roditeljima, dok grejanje tiho bruji. Uprkos adrenalinu koji joj je još strujao kroz telo, Kejt se zapravo prispavalo.

“Mada, postoji nešto važno o čemu treba da pričamo”, rekla je. Nije dodala: “0 nama.“

O’Rork je klimnuo glavom. Ona pogleda u njegovom pravcu i primeti da se on osmehuje. “Jedva čekam da razgovaram o tome”, rekao je tiho.

Džošua je nekako uznemireno uzdahnuo, kao što to bebe čine dok sanjaju, i Kejt ga je blago zaljuljala.

Iznenada su izbili iz oblaka i učinilo joj se da su vrhovi oblaka kao more, a da su oni podmornica koja izranja na površinu... i iznad nje. Vrhovi oblaka presijavali su se ispod njih u svim pravcima, dokle god se pruža pogled. Nije više bilo svesti o granicama, o državama, o tami koja se pruža ispod oblaka. Kejt ne bi smetalo da su dugo ostali tu iznad oblaka. Ljuljala je bebu, tiho joj pevušila i gledala kroz prozor dok su se ispravljali i leteli na severozapad.

“Našao sam povoljan vetar”, rekao je O’Rork. “A prilično sam siguran da navigacioni sistem dobro radi. Deo puta ćemo pratiti Dunav.”

Kejt je nekako odsutno klimnula glavom. Upravo je shvatila koliko su zvezde blistave na nebu bez mesečine, toliko blistave da vrhovi oblaka postaju mlečni okean u bezbrojnim nijansama bele.

O’Rork je držao palicu levom rukom, a desnom je okretao dugme na radiju. Kada je našao željeni kanal, Kejt ga je nežno uhvatila za ruku.

Ćutke, i dalje se držeći za ruke, leteli su na zapad pod svodom od zvezda.

Epilog

Kada su otvorili moj grob na ostrvu Snagov, otkrili su da je prazan. To je bilo 1932. U zimu 1476. Nakratko sam povratio presto Transilvanije, ali su moji neprijatelji bili bezbrojni i rešeni da ne odustanu od napada sve dok ne umrem.

Te zime, opkoljen neuporedivo jačim dušmanima, povukao sam se u močvare blizu Snagova. Našli su samo moje obezglavljeno i unakaženo telo. Identifikovali su me po kraljevskoj odeći i po prstenu pečatnjaku sa grbom Reda zmaja.

U bekstvo u močvaru sam poveo samo jednog vernog saveznika bojara. Bio je veran, ali ne posebno pametan. Bio je otprilike mog stasa.

Tada sam prvi put otišao iz Transilvanije s jednim sinom. Ne i poslednji put.

Priznajem da nisam bio siguran hoću li ostati da dočekam rasplet u zamku. Tog jutra, pošto su me odenuli u kabastu odoru i odveli helikopterom na jug, resio sam da hoću. Bio sam veoma umoran. Ako moje telo ne umre samo od sebe, pružiću mu spokoj na drugi način.

Međutim, kada se pojavila ona žena, dopala mi se ironija situacije. Pretpostavio sam da dragi Lukijan nije izvršio naređenja, več da se umešao da je spase. To sam donekle i očekivao od njega. Ponekad je najbolje pustiti sudbini da odigra poslednju kartu.

Lukijana sam sreo samo dva puta kada sam ga dovodio u Ameriku da primi uputstva, ali ga neću zaboraviti. Dečak isprva nije hteo da veruje da je jedan od mojih sinova, ali sam mu ja pokazao fotografije njegove majke, snimljene naravno pre nego što je pobegla od mene i vratila se u svoju domovinu. Pokazao sam Lukijanu dokumenta koja dokazuju da je Radu Fortuna ubio njegovu pravu majku i smestio ga u sirotište. Rekao sam mu da je imao sreće, zato što većina parova čistokrvnih strigoja svoju “normalnu“ decu ubijaju.

Lukijanov žar nam je dobro poslužio. Pristupio je Redu zmaja. Nikada nije sumnjao u moje motive za potkresivanje dekadentnih ogranaka Porodice. Shvatao je moju iskrenu želju da nađem naučni odgovor za porodičnu bolest.

Što je možda još jedan razlog zbog kojeg nisam ostao da prisustvujem poslednjem činu. U jutro pred obred, ubrizgao sam sebi serum koji je ona doktorka donela i izgubila u Sigišoari. Do večeri sam već osećao promenu. Bio je poput sakramenta, samo bez uzburkanih hormona, koji su me toliko zamarali u proteklim vekovima.

Kada se ta apsurdna žena popela preko zida zamka, osećao sam se vekovima mlađi. Moje davno gađenje prema onome što su Radu Fortuna i drugi slični njemu uradili Porodici — da ne spominjemo moj narod — gorelo mi je u utrobi kao plamen čistog besa, kakav nisam osetio godinama.

I tako sam na kraju rešio da ne ostanem do kraja.

Dobrini su me izvukli kroz gomilu do tajnog izlaza u podrumu glavne dvorane. Nemački lift koji sam tamo ugradio savršeno je funkcionisao, kao i sve nemačke stvari. Moram da priznam da sam mislio na tone eksploziva usađene u zidove dok smo se spuštali. Pomislio sam na češke, mađarske i nemačke inženjere koje sam doveo da ga postave tokom poslednje dve godine, i kako su njihove kosti sada tu izmešane s malterom. Ironija je bila jasna, ali smo žurili pa mi očigledna napetost Dobrina nije dozvoljavala da se prepustim staračkom uživanju u njoj.

U pećini nas sada nisu čekali konji, već samo vozilo za golf i treći brat Dobrin. Vožnja kroz popločani tunel trajala je manje od minuta, do izlaza kod reke, a imali smo samo minut-dva.

Crni helikopter OH-6 louč bio je tamo gde sam naredio da čeka, motor je bio zagrejan, elisa se okretala, četvrti brat Dobrin sedeo je za komandama. Poleteli smo u roku od trideset sekundi. Zamalo da zakasnimo. Čitava planina se razletela iznad nas dok smo grmeli kanjonom ka Sigišoari i domu. Moram da priznam, oduvek sam voleo vatromet i ovo je možda bio najbolji kome sam prisustvovao.

U nedeljama i mesecima nakon te noći otkrio sam da zamena za hemoglobin ima i druga svojstva, sem što mi je obnovila sposobnost da uživam u životu. Snovi su se gotovo sasvim proredili. To mi veoma prija.

Razmišljao sam o svom detetu koje je te noći odvedeno. Prvo sam pomislio da ga vratim, da ga podignem kao što sam podigao Vlada i Mihneu. Ali onda sam se prisetio kakav se potencijal u njemu krije i rešio sam da pustim onoj doktorki da ga podigne i da iz njega uči.

Mnogo sam puta u ovom dugačkom životu bio izvor strave za svoj narod i svoje sluge. Sada znam da bi mi možda prijalo da budem spasilac svog naroda. Možda, kroz ovo dete... možda, ko zna.

U međuvremenu, razmišljam da se vratim u Ameriku, ili bar u civilizovani deo Evrope, da budem bliži laboratorijama koje proizvode moju zamenu za hemoglobin. Nedavno sam pomislio da nikada nisam živeo u Japanu. Zanimljivo je to mesto, puno energije i poslova koji su krv kojom se sada hranim.

Prestao sam i da razmišljam o skoroj smrti. Te misli bile su plod bolesti, starosti i ružnih snova. Više ne sanjam ružne snove.

Možda ću živeti zauvek.

Izjave zahvalnosti

Autor bi želeo da zahvali sledećim osobama na neprocenjivoj pomoći u pripremanju ovog romana:

U Rumuniji:

Moje iskreno hvala pesniku Emilu Manuu, njegovoj ženi i najbližima na njihovom divnom gostoprimstvu. Posebno hvala Lukijanu i Joaneu Manuu na prijateljstvu, savetima i prilici da zavirim u Bukurešt koji većina turista ne vidi. Takođe, jedno iskreno multumesc foarte mult Marijusu iz ONT-a i Ani Manole i njenoj sestri u selu Čofringeni na dobroti ukazanoj strancima.

U Americi:

Želeo bih da zahvalim Gahanu Vilsonu na prijatnom razgovoru uz večeru i na primerku njegovog članka iz Plejboja “Drakulina zemlja”. To je bio najbolji izvor u potrazi za pravim Drakulinim zamkom. Hvala takođe i Kitu Najtenhelseru sa Univerziteta Dipo što je sa mnom podelio istraživanja Roberta Kokrana i Lasla Kurtija o “politici viceva” u Rumuniji i istočnoj Evropi. Želeo bih takođe da zahvalim

Dani Gal na uvodu u rumunski i Rodiki Varni što me je spasla bukureštanskog hotela s provaljenim zidovima.

Posebno hvala Bajronu Prajsu i Ričardu Kertisu što su me uopšte naterali da pišem o Drakuli. I hvala i Kris Pepe u izdavačkoj kući Patnem na strpljenju i entuzijazmu.

U Americi, Rumuniji, Mađarskoj i Austriji:

Nedovoljno ali iskreno hvala Klaudiji Logerkvist na istraživanju, poznavanju lingvistike, izdržljivosti, hrabrosti i pustolovnom duhu.

Na kraju, voleo bih da naglasim koliko dugujem Raduu R. Floreskuu i Rejmondu T. Maknaliju, autorima dela Drakula: Vladar sa mnogo lica i U potrazi za Drakulom i drugima. Njima pripada gotovo isključiva zasluga za obnovljeno zanimanje za istorijskog Vlada Drakulu, i ja ih preporučujem svakom zainteresovanom čitaocu. (Ipak, jedno upozorenje ozbiljnim tragačima za Drakulom — potpis ispod fotografije jedine postojeće biste Vlada Cepeša na 170. stranici knjige Drakula: Vladar sa mnogo lica kaže da se statua može naći u selu Kopicineni (sic). Zapravo, bista se ne može naći u senci Drakulinog zamka u Kapacineniju, već preko puta stare palate u Trgovištu, nekih 100 km daleko).

Zahvaljujući istraživanju tih ljudi i drugih naučnika, mogu reći da su sve uspomene koje pripisujem Vladu Drakuli u ovoj knjizi, sa mogućim izuzetkom sakramenta, istinite.

O autoru

Den Simons je rođen 1948. u gradiću Piorija. Odrastao je u više malih gradova američkog Srednjeg zapada. Jedan od njih, Brimfild, poslužio je kao inspiracija za imaginarni Elm Hejven, mesto u kom se odvija radnja dva Simonsova romana — Leta noći i Uklete zime.

Kao student, Simons je dobio najviša univerzitetska priznanja za literarni i novinarski rad. Po diplomiranju se zaposlio kao nastavnik i na tom poslu ostao sledećih osamnaest godina u različitim mestima ruralnih delova Amerike. Dobitnik je nekoliko nagrada za prosvetni rad, uključujući i Nastavnik godine države Kolorado.

Prvu priču Simons je objavio 1982, dana kada se rodila njegova kći. Godine 1987. u potpunosti se posvetio pisanju i od tada veći deo vremena provodi u planinskoj kolibi na 3000 metara visine, u Stenovitim planinama. Jedan je od malobrojnih pisaca današnjice čiji rad obuhvata toliko žanrova — od fantastike, horora i trilera, preko istorijskih romana do mejnstrim fikcije. Dela su mu prevedena na više od dvadeset jezika i objavljena u preko trideset zemalja.

Mnoge Simonsove priče i romani pretočeni su u filmske scenarije ili su planu za adaptaciju, uključujući serijal Hiperion, Darvinovu oštricu, Reka Stiks teče uzvodno, Kraj gravitacije i Teror.

Den Simons

DECA NOĆI

Za izdavača

Dejan Papić

Lektura i korektura

Tanja Kaluđerović

Dragana Matić Radosavljević

Slog i prelom

Saša Dimitrijević

Tiraž

1.500

Beograd, 2016.

Štampa i povez

Službeni glasnik, Beograd

Izdavač

Laguna, Beograd

Resavska 33

Klub čitalaca: 011/3341-711

www.laguna.rs

e-mail: info@laguna.rs

CIP — Katalogizacija u publikaciji

Narodna biblioteka Srbije, Beograd

821.111(73)-31

СИМОНС, Ден, 1948-

Deca noći / Den Simons ; preveo Nikola Pajvančić. — Beograd : Laguna, 2016 (Beograd : Službeni glasnik). — 496 str.: autorova slika; 20 cm

Prevod dela: Ihe Children of the Night / Dan Simmons. — O autoru: str. [531].

ISBN 978-86-521-2152-6

COBISS.SR-ID 221032204

DREVNO ZLO SE PONOVO BUDI

Ovaj klasični roman o vampirima, sa uvodom Dena Simonsa posebno napisanim za ovo izdanje, povešće vas na mesto koje niko ne poznaje — ali kojeg se svi bojimo.

U oronulom sirotištu u postkomunističkoj Rumuniji teško bolesna beba greškom dobija transfuziju krvi. Iako svi očekuju da će umreti, ona počinje da se oporavlja i razvija. Doktorka Kejt Nojman pomišlja da detetov imuni sistem možda krije tajnu leka za rak i sidu. Kejt usvaja bebu i vodi je sa sobom u Ameriku. Međutim, mali Džošua je povezan sa jednim drevnim plemenom i njegovim legendarnim vođom — Vladom Cepešom, prvobitnim Drakulom — čiji će ga ljudi kidnapovati. Uprkos nemogućim izgledima i surovim neprijateljima — i ljudskim i vampirskim — Kejt i njen saveznik, otac Majk O'Rurk, krišom se vraćaju u Rumuniju ne bi li spasili dete.

“Prema Denu Simonsu osećam strahopoštovanje.”

Stiven King

“Hipnotičko putovanje kroz avetinjske, sive ruševine Rumunije devedesetih.”

Publishers Weekly

“Simons nam pruža jeziv opis Rumunije neposredno posle pada Caušeskua i vešto upliće legende o vampirima u političku istoriju da bi stvorio novo i domišljato objašnjenje vampirske želje za krvlju.”

Library Journal

“Sjajne ideje... Najutemeljenije i najzanimljivije objašnjenje vampirizma koje smo do sada sreli... Stranice se prosto same okreću.”

Locus

ISBN 978-86-521-2152-6

Laguna

www. laguna.rs

{1} Rum.: Ko si ti? (Prim. prev.)

{2} Rum.: Šta je ovo? (Prim. prev.)

{3} National Centerfor Atmosferic Research. (Prim. prev.)

{4} Rum.: Ostavite me na miru. (Prim. prev.)

{5} Rum.: U pravu si, izvini. Mislio sam na vas. (Prim. prev.)

{6} Nem.: Sve je u redu. (Prim. prev.)

{7} Mađ.: Mesto održavanja parade. (Prim. prev.)

{8} Romski: Govorite rumunski... mađarski? (Prim. prev.)

{9} Mađ.: Ne. Izvinite, molim vas. Govorite engleski. (Prim. prev.)

{10} Mađ.: Koliko je... para. (Prim. prev.)

{11} Mad: Dvesta noćas. (Prim. prev.)

{12} Mađ.: Osamsto po dolasku. (Prim. prev.)

{13} Mađ.: Flašu piva, molim. (Prim. prev.)

{14} Engl: Potrebno sedam novih astronauta. (Prim. prev.)

{15} Rum.: Prokletstvo. (Prim. prev.)

{16} Rum.: Možeš li poslužiti brže, molim te, požuri. (Prim. prev.)

{17} Rum.: Malo vode. Mineralne vode. (Prim. prev.)

{18} Rum.: Mogu li da vam pomognem? (Prim. prev.)

{19} Nem.: Govorite li nemački? (Prim. prev.)

{20} Nem.: Sranje. Ne govore nemački. (Prim. prev.)

{21} Rum.: Možete li mi reći, molim vas, gde je najbliža benzinska pumpa? (Prim. prev.)

{22} Rum.: Mi smo turisti. Putujemo kroz Transilvaniju. (Prim. prev.)

{23} Rum.: Da. Mnogo vam hvala. (Prim. prev.)

{24} Rum.: Dobro je. (Prim. prev.)