Naslov originala

Dan Simmons

Drood

Copyright © 2009 by Dan Simmons

„I šta to umalo ne donese propast dobrom Vilkiju?
Neki je demon došapnuo - Vilki! Prioni na posao."

- A. C. Svinbern

Dvonedeljna revija, novembar 1889.

PRVO POGLAVLJE
drud

Zovem se Vilki Kolins i pretpostavljam da mi ne prepoznajete ime jer sam, kako sam nameravao, odložio objavljivanje ovog dokumenta najmanje za vek i četvrt pošto preminem. Neki vele da sam kockar i ti koji tako kažu imaju pravo, te bih se mogao opkladiti s vama, dragi čitaoci, da niste ni čuli za moje knjige ili komade, niti pročitali ijedno moje delo. Možda vi, Britanci ili Amerikanci stotinu i dvadeset pet godina u mojoj budućnosti, uopšte i ne govorite engleski. Možda se oblačite kao Hotentoti, živite u pećinama s gasnim svetiljkama, putujete unaokolo balonima i komunicirate u mislima, telegrafski, bez kočnica koje nameću svi govorni ili pisani jezici.

Sve i da je tako, kladim se u svoj sadašnji imetak, koliki god da je, kao i u sve buduće tantijeme od mojih komada i romana, kolike god mogle biti, kako jamačno pamtite ime, knjige, komade i izmišljene likove izvesnog Čarlsa Dikensa, mog prijatelja i nekadašnjeg saradnika.

Dakle, ova istinita priča govori o Čarlsu Dikensu, mom prijatelju (ili makar nekadašnjem prijatelju), te o nesreći kod Stejplhersta koja mu je oduzela duševni mir, zdravlje, a neki bi tu čak šapatom pribrojali i njegov razum. Ova istinita priča govori o poslednjih pet godina Dikensovog života i o njegovoj tadašnjoj sve većoj opsednutosti čovekom - ako je to uistinu bio čovek - po imenu Drud, kao i o ubistvu, smrti, leševima, grobnicama, hipnozi, opijumu, duhovima, ulicama i sokacima one kužne kloake Londona koju je pisac oduvek nazivao „moj Vavilon" ili „Velika pećnica". U ovom rukopisu (koji, kao što sam već objasnio - iz pravnih razloga te zbog čuvanja časti - smeram da uklonim na sigurno od svih očiju za period od stotinu i više godina po njegovoj i mojoj smrti) odgovoriću na pitanje koje možda nijedan naš savremenik nije umeo da postavi - „Da li je omiljeni i časni Čarls Dikens smerao da ubije nedužnog čoveka i rastvori njegovu plot u jami punoj kreča, te da u potaji pohrani njegove ostatke, puke kosti i lobanju, u grobnicu drevne katedrale koja je bila važna u detinjstvu samog Dikensa? I da li je Dikens zatim hteo da pobaca naočari, prstenje, iglu za kravatu, dugmad za manžete i džepni časovnik jadne žrtve u Temzu? I ako je tako, ili ako je Dikens makar samo i sanjao da je učinio sve to, kakvu je ulogu u začetku takvog bezumlja odigrao vrlo opipljivi fantom Drud?"

Dikensova katastrofa desila se 9. juna 1865. Lokomotiva koja je vukla njegov uspeh, duševni mir, razum, rukopis i ljubavnicu hitala je - sasvim bukvalno - prema mestu gde su šine prekinute i ka strašnome padu.

Ne znam da li vi, dragi čitaoci, koji živite toliko mnogo godina u budućnosti, i dalje beležite ili pamtite istoriju (možda ste se odrekli Herodota i Tukidida, te neprekidno bivstvujete u godini Nultoj), ali ako je kod vas opstala i trunka smisla za istoriju, onda morate dobro poznavati značajne događaje iz godine koju mi nazivamo 1865, godinom gospodnjom. Neke događaje, poput okončanja bratoubilačkog rata u Sjedinjenim Državama, mnogi su u Engleskoj, premda ne i Čarls Dikens, držali za dramatične i veoma zanimljive. Uprkos svome velikom interesovanju za Ameriku - jer on je u tu zemlju već putovao i pisao o njoj knjige, ne naročito laskave, da dodamo, a i veoma se žestoko borio da mu bar nekako nadoknade to što su, u haosu koji je u zaštiti autorskih prava vladao u bivšim kolonijama, piratski izdavali njegova dela - Dikens se malo zanimao za rat između nekakvog dalekog Severa i nekakvog dalekog Juga. Ali 1865, godine svoje katastrofe kod Stejplhersta, Čarls Dikens je imao razloga da bude vrlo zadovoljan svojom ličnom istorijom.

Bio je najomiljeniji romanopisac u Engleskoj, možda i na čitavom svetu. Mnogi su u Engleskoj i Americi mog prijatelja smatrali - pored Šekspira i možda Čosera i Kitsa - najvećim piscem otkad je sveta i veka.

Naravno, ja sam znao da je to besmislica, ali popularnost, kako kažu (ili kako sam ja to govorio), rađa još veću popularnost. Ja sam viđao Čarlsa Dikensa zaglavljenog u seoskom klozetu bez vrata, sa čakširama smaknutim do gležnjeva, gde zapomaže kao izgubljeno jagnje za malo papira kojim bi obrisao guzicu, i moraćete da mi oprostite što mi ta slika i dalje izgleda verodostojnije od „najvećeg pisca otkad je sveta i veka".

Ali tog junskog dana 1865. Dikens je imao mnogo razloga za samozadovoljstvo.

Sedam godina pre toga, pisac se rastao od svoje žene Ketrin, koja ga je tako očigledno vređala tokom dvadesetdvogodišnjeg braka - rodila mu je bez ijedne reči prekora desetoro dece i pretrpela nekoliko pobačaja, primajući sve vreme sve njegove pritužbe i zadovoljavajući i najmanji njegov hir. Stoga se Dikensu supruga toliko omilila da mi je 1857, za vreme šetnje u prirodi, pošto smo isprobali nekoliko boca vina iz tog kraja, izvoleo opisati svoju voljenu Ketrin ovim rečima: „Veoma draga, Vilki, veoma draga. Ali ucelo uzevši, više liči na kravu nego što je zanosna, pre troma nego ženstvena... alhemijska tupa mešavina odsutnog uma, neprestane nesposobnosti, mlitave sporosti i samopovlađujuće dokonosti, gusta kaša koju može zamešati samo varjača njenog čestog samosažaljenja."

Sumnjam da je moj prijatelj zapamtio da mi je to rekao, ali ja nisam zaboravio.

Zapravo, Ketrin je nastradala upravo zbog prigovaranja, da tako kažem. Čini se (zapravo, uopšte se ne „čini" - bio sam prisutan kada je kupio tu prokletinju) da je Dikens kupio glumici Elen Ternan skupu narukvicu posle naše predstave Zamrznutog ponora, a taj kreten draguljar isporučio ju je na Dikensovu kućnu adresu u Londonu, u kuću Tavistok, a ne u stan gospođice Ternan. Zahvaljujući toj pogrešnoj isporuci, Ketrin je nekoliko nedelja mukala kao krava, odbijajući da poveruje kako je to samo simboličan poklon njenog muža u znak nedužnog divljenja glumici koja je obavila tako sjajan (zapravo, ja bih rekao jedva kompetentan) posao u ulozi junakove voljene, Klare Bernam, u našem... ne, mom komadu o neuzvraćenoj ljubavi na Arktiku.

Istina je - Dikens je to i dalje objašnjavao svojoj duboko povređenoj ženi 1858. godine - običavao je da zasipa nesebičnim darovima kolege glumce i učesnike u njegovim raznovrsnim amaterskim pozorišnim poduhvatima. Posle Zamrznutog ponora on je drugim učesnicima u predstavi već razdelio narukvice i priveske, jedan časovnik i jedan komplet od tri ukrasna dugmeta za košulju u plavom emajlu.

Ali opet, u te druge nije bio zaljubljen. A jeste bio zaljubljen u mladu Elen Ternan. To sam znao. To je znala Ketrin Dikens. Niko ne može biti siguran je li to znao Čarls Dikens. Taj čovek je umeo tako ubedljivo izmišljati, da ne pominjem to što je bio jedan od najsamodovoljnijih ljudi koji su hodili Zemljom, da sumnjam kako se ikada suočio sa sopstvenim dubljim motivacijama i priznao njihovo postojanje, osim kada su bile čiste kao izvorska voda.

U ovom slučaju, baš je Dikens pomahnitao, izdirući se i urlajući na Ketrin, koja se ubrzo uplašila, onako kravlje pitoma - izvinjavam se zbog tog slučajnog poređenja s govedom - kako njene optužbe bacaju ljagu na čistu i blistavo savršenu ličnost Elen Ternan. Dikensove emocionalne, romantične i, usuđujem se da kažem, erotske fantazije uvek su se okretale oko pritvorne, viteške odanosti kakvoj hipotetičkoj mladoj i nevinoj boginji čija je čistota večito izvan svake sumnje. Ali Dikens je možda zaboravio da je ta zlosrećna i sada na propast domaćinstva osuđena Ketrin gledala Čika Džona, farsu koju smo prikazali posle Zamrznutog ponora (po tradiciji našeg veka, uvek smo prikazivali i farsu pored ozbiljne drame). U Čika Džonu Dikens je (u svojoj četrdeset šestoj) glumio postarijeg gospodina, dok je osamnaestogodišnja Elen Ternan glumila njegovu štićenicu. Prirodno, čika Džon se ludački zaljubi u devojku više nego upola mlađu od njega. Ketrin je isto tako sigurno znala da sam ja napisao najveći deo drame Zamrznuti ponor, o potrazi za izgubljenom Frenklinovom ekspedicijom, dok je njen muž napisao romantičnu farsu i odabrao glumce za nju, tek pošto je upoznao Elen Ternan.

Ne samo što se Čika Džon zaljubi u mladu devojku koju bi trebalo da štiti već je i zaspe, sad citiram iz didaskalija, „divnim poklonima - bisernom ogrlicom, dijamantnim minđušama".

Stoga i ne čudi to što se, po prispeću skupe narukvice namenjene Elen u kuću Tavistok, Ketrin, između dve trudnoće, prenula iz odsutne usporenosti duha i zamukala kao kakva mlekulja koju je velški stočar opaučio štapom među rogove.

Dikens je reagovao kao i svaki muž krivac. Ali samo ako je taj muž slučajno i najomiljeniji pisac u čitavoj Engleskoj i svetu koji engleski govori, a možda i najveći pisac otkad je sveta i veka.

Najpre, insistirao je da Ketrin poseti Elen Ternan i Eleninu majku, kako bi pokazala svima da njegova žena ne gaji ni trunku sumnje ili ljubomore. U suštini, Dikens je zahtevao da se njegova žena javno izvini njegovoj ljubavnici - to jest, ženi koju će ubrzo izabrati da mu bude ljubavnica, kada smogne hrabrosti da to uredi na odgovarajući način. Uplakana i jadna, Ketrin je učinila kako joj je naloženo. Ponizila se posetivši Elen i gospođu Ternan.

To nije bilo dovoljno da ugasi Dikensov bes. Izbacio je majku svoje desetoro dece iz kuće.

Poslao je Čarlija, svog najstarijeg sina, da živi sa Ketrin. Ostalu decu zadržao je uz sebe u kući Tavistok, a potom su bili s njim i u kući na imanju Gadshil. (Oduvek sam primećivao kako Dikens uživa u svojoj deci sve dok ne počnu da misle i postupaju samostalno. drugim rečima, dok se ne prestanu ponašati kao Mala Nel, Pol Dombi ili neki drugi njegov izmišljeni lik. posle toga bi mu brzo veoma dosadili.)

Naravno, skandal se nije na tome završio - usledili su protesti Ketrininih roditelja, a javne reakcije na te proteste izazvali su Dikens i njegovi advokati, siledžijske i obmanjujuće piščeve izjave, pravnički manevri, veliki i strašan publicitet, te konačna i neopoziva rastava nametnuta njegovoj ženi. Na kraju je odbijao da uopšte komunicira s njom, čak i kada je posredi bila dobrobit njihove dece.

A sve je to poteklo od čoveka koji je ovaplotio, ne samo za Englesku već i za čitav svet, sliku „srećnog doma".

Naravno, Dikensu je i dalje trebala žena u kući. Imao je brojnu poslugu. U kući mu je živelo devetoro dece kojima nije hteo da se gnjavi osim kada je bio raspoložen za igru ili cupkanje na kolenu fotografisanja radi. Imao je društvene obaveze. Trebalo je pripremati jelovnike, spiskove za kupovinu i naručivati cveće. Trebalo je nadzirati sve to čišćenje i organizaciju. Čarls Dikens nije smeo da bude opterećen takvim pojedinostima. Bio je, morate to shvatiti, najveći svetski pisac.

Dikens je učinio ono očigledno, premda vama ili meni to i ne mora izgledati toliko jasno. (Možda u ovom dalekom 20. ili 21. veku kojem poveravam ove memoare tako nešto jeste sasvim očigledno. Ili ste možda, ako ste samo pametni, posve odustali od braka, te zastarele i kretenske institucije. Kako ćete već videti, ja sam svojevremeno izbegavao da se ženim, odlučivši da živim s jednom ženom dok s drugom imam dete, i neki su me u moje vreme, na moje veliko zadovoljstvo, nazivali podlacem i nitkovom. Ali, skrećem s teme.)

I tako je Dikens učinio ono očigledno. Uzdigao je Džordžinu, Ketrininu sestru usedelicu, do uloge surogat-supruge, gospodarice njegovog domaćinstva i stroge vaspitačice njegove dece, domaćice na njegovim mnogobrojnim prijemima i večerama, da ne pominjem i ulogu podoficira za kuvaricu i sluge.

Kada su krenule neumitne glasine - usredsređene na Džordžinu umesto na Elen Ternan, koja se povukla, kako bi se reklo, iz sjaja gasne svetiljke u senke - Dikens je pozvao lekara u kuću Tavistok. Lekaru je rečeno da pregleda Džordžinu, a potom mu je naloženo da objavi nalaz, što je i učinio, kojim se daje na znanje kako je gospođica Džordžina Hogart virgo intacta.

I to je, po pretpostavci Čarlsa Dikensa, bilo dovoljno.

Kasnije će mi njegova najmlađa kći reći, ili makar izgovoriti dovoljno blizu da je čujem: „Otac kao da je poludeo. Ta afera izvukla je iz njega sve ono najgore - sve njegove najveće slabosti. Nije on ni najmanje mario šta će biti sa svima nama. Nije bilo jadnijeg i bednijeg doma od našeg."

Ako je Dikens bio svestan njihovog nezadovoljstva, i ako je uopšte mario za to ukoliko jeste bio svestan, ničim to nije pokazivao. Ni meni, niti svojim novijim i na kraju krajeva prisnijim prijateljima.

A pravilno je procenio da će kriza proći i da ga čitaoci neće napustiti. Ako su i znali za nepravilnosti u njegovom domu, očito su mu oprostili. Najzad, on je bio glavni zagovornik porodične sreće u Engleskoj i najveći svetski pisac. Nešto mu se mora i popustiti.

Naše kolege književnici i prijatelji takođe su oprostili i zaboravili - izuzev Tekerija, ali to je već druga priča - i priznajem, neki od nas su, prećutno ili privatno, pozdravljali to što se Čarls ratosiljao kućnih obaveza prema tako neprivlačnom i sve vreme opterećujućem sidru. Sa tim raskidom se ukazao titraj nade i najpotištenijim oženjenim muškarcima, dok je nas neženje zabavljala pomisao na to da čovek možda i može doći nazad iz te neotkrivene bračne zemlje iz koje se, po predanjima, nijedan muškarac nikada vratiti ne može.

Ali preklinjem vas, dragi čitaoci, ne zaboravljajte da govorimo o čoveku koji mi je nešto ranije, neposredno pre nego što će se upoznati sa Elen Ternan, dok smo on i ja obilazili pozorišta u potrazi za onim što smo nazivali „posebnim malenim mladicama" - tim vrlo mladim i vrlo lepim glumicama koje su estetski mogle obojicu da zadovolje - rekao: „Vilki, ako ti padne na pamet bilo kakav izvanredan način da provedeš noć, samo reci. Ne marim šta je posredi. Svako uzdržavanje, samo za ovu noć, prepuštam vetrovima! Ako um može smisliti išta dostojno sibaritskog Rima iz vremena vrhunca njegove pohote, uz tebe sam."

Baš kao što sam, u takvoj zabavi, ja bio uz njega.

Nisam zaboravio 9. jun 1865, pravi početak ove kaskade neverovatnih događaja.

Objasnivši prijateljima da je preterao s radom i da, još otkad je zima bila u jeku, pati od nečeg što je nazvao svojim „promrzlim stopalom", Dikens je prekinuo dovršavanje Našeg zajedničkog prijatelja na nedelju dana kako bi uživao u odmoru u Parizu. Ne znam da li su Elen Ternan i njena mati išle s njim. Znam da su se s njim vratile.

Dama koju nikada nisam sreo, niti naročito želim da je sretnem, izvesna gospođa Klara Pit Bern, žena Vilijama Berna (kako mi kažu, prijateljica Čarlsa Votertona - prirodnjaka i istraživača koji je izveštavao o svojim smelim pustolovinama po celom svetu, ali je umro posle glupavog pada na svom imanju Volton hol samo jedanaest dana pre nesreće kod Stejplhersta, pa je kasnije javljeno da njegov duh pohodi tu kuću u obličju velike sive čaplje), volela je da Tajmsu šalje sitne i maliciozne glasine. Ovaj zlobni mali tekst, izveštaj o tome da je naš prijatelj primećen na trajektu koji je saobraćao od Bulonja do Folkstona tog devetog juna, pojavio se nekoliko meseci posle Dikensove nesreće:

Sa njim je putovala dama koja mu nije bila žena, niti svastika, a on se šetao palubom šepureći se kao čovek koji puca od uobraženosti, te se činilo da svaka crta njegovog lica i svaki pokret udova oholo govore: „Pogledajte me, iskoristite priliku do kraja. Ja sam veliki, ja sam jedini Čarls Dikens; šta god da uradim, to opravdava ta činjenica."

Kažu mi kako je gospođa Bern poznata prevashodno po knjizi Flamanski enterijeri koju je objavila pre nekoliko godina. Po mom skromnom mišljenju, trebalo je da svoje otrovno pero sačuva za škrabanje o divanima i tapetama. Ljudska bića očito prevazilaze njene šture domete.

Pošto su se iskrcali u Folkstonu, Dikens, Elen i gospođa Ternan su uhvatili voz koji je s plimom kretao za London u 14.38. Bili su jedini putnici u svom vagonu, jednom od sedam vagona prve klase, koliko ih je tog dana bilo u kompoziciji.

Mašinovođa je vozio punom parom - osamdesetak kilometara na sat - dok su prolazili kraj Hedkorna u tri sata i jedanaest minuta po podne. Prilazili su železničkom vijaduktu blizu Stejplhersta, premda je „vijadukt" - naziv koji je dodeljen toj građevini u zvaničnom železničkom vodiču - možda preterano otmena reč za prepletene nosače koji drže teške drvene grede iznad plitke reke Belt.

Radnici su rutinski zamenjivali staru drvenu građu na tom mostu. Kako je u istrazi kasnije otkriveno - pročitao sam izveštaje - predradnik je pogledao pogrešan red vožnje i nije očekivao taj voz još sledeća dva sata. (Izgleda da mi putnici nismo jedini koje zbunjuju redovi vožnje Britanske železnice, s beskrajnim zvezdicama za praznike, vikende i vreme visoke plime, te nerazumljivim zagradama.)

Poslovnik železnice i englesko pravo nalagali su da radnik sa zastavicom za signalizaciju stoji na kilometar od mesta gde se obavljaju takvi radovi - dve šine su već bile podignute s mosta i postavljene kraj koloseka - ali iz nekog razloga, taj čovek sa svojom crvenom zastavicom bio je samo pola kilometra udaljen od provalije. Stoga se voz koji putuje brzinom ekspresnog voza iz Folkstona za London nikako nije mogao blagovremeno zaustaviti.

Kada je mašinovođa tako kasno video mahanje zastavicom i - siguran sam da je to bio krajnje zaprepašćujući prizor - kada je ugledao procep u šinama i gredama na mostu, dao je sve od sebe. Dragi čitaoci, možda su u vaše doba svi vozovi opremljeni kočnicama kojima mašinovođa upravlja iz kabine. U naše vreme, 1865, nije bilo tako. Svaki se vagon morao kočiti zasebno, i to samo po uputstvima mašinovođe. On je mahnito zazviždao čuvarima duž voza da počnu da koče. Nije mu mnogo vredelo.

Kako stoji u izveštaju, voz je i dalje jurio brzinom od gotovo pedeset kilometara na sat kada je stigao do prekida u koloseku. Neverovatno, ali lokomotiva je preskočila procep dugačak trinaest metara i odskočila od koloseka s druge strane ponora. Od sedam vagona prve klase, svi osim jednog su poleteli, survali se u močvarno rečno korito i smrskali.

Uz kompoziciju je ostao samo vagon u kojem su se vozili Dikens, njegova ljubavnica i njena majka.

Vagon sa čuvarima, odmah iza lokomotive, odleteo je na drugi kolosek, povukavši za sobom sledeći vagon - vagon druge klase. Odmah iza tog vagona druge klase bio je Dikensov, koji se delimično nakrivio preko mosta, dok je preostalih šest vagona prve klase proletelo kraj njega i razbilo se u provaliji. Dikensov vagon se zaustavio, oklembešen postrance na mostu, i od pada ga je sačuvala samo jednostruka spojnica s drugim kolima druge klase. Samo je krajnja završnica voza ostala na šinama. Ostala kola prve klase survala su se na močvarno tlo, razbila, prevrnula, presavila se i rasprsla u drva za potpalu i iverje.

Dikens je kasnije prijateljima pisao o tim trenucima, ali uvek diskretno, vodeći računa da nikome, osim nekolicini intimusa, ne pominje imena niti identitet svoje dve saputnice. Siguran sam da je samo meni ispričao čitavu priču.

„Iznenada", napisao je u svojoj najpoznatijoj epistolarnoj verziji tih događaja, „sleteli smo sa šina i poskakivali po zemlji poput kola ili polupraznog balona. Starica je... [Ovo moramo čitati kao „gospođa Ternan"] ...povikala: 'Pobogu!' Mlada dama koja je putovala sa njom [to će biti, naravno, Elen Ternan] samo je vrisnula.

Obe sam ih zagrlio... i rekao: 'Ne možemo pomoći sebi, ali možemo biti smireni i pribrani. Molim vas, ne zapomažite!'

Starica je smesta odgovorila: 'Hvala vam. Pouzdajte se u mene. Duše mi, ni zucnuti neću.' Onda smo se svi suljnuli u ćošak vagona i zaustavili."

Zaista, vagon je bio strmo nakrivljen naniže i ulevo. Sav bagaž i nepričvršćeni predmeti popadali su na levu stranu. Čarls Dikens će do kraja života patiti od naleta ponovnog osećaja kao da mu je „sve, čitavo telo, nakrivljeno i pada ulevo".

Dikens nastavlja svoju pripovest:

„Rekao sam dvema ženama: 'Budite sigurne da se ništa gore od ovoga ne može zbiti. Svakako smo izvan opasnosti. Ostanite ovde i ne mičite se, a ja ću izaći kroz prozor."

Potom se Dikens, koji je još bio sasvim gibak iako je imao pedeset tri godine, uprkos „promrzlom stopalu" (pošto već dugo patim od gihta, zbog kojeg moram već mnogo godina pribegavati opijumskoj tinkturi, prepoznajem tu bolest čim čujem za simptome, i Dikensova „promrzlina" je gotovo izvesno bila giht), iskobeljao napolje, izveo opasan skok sa stepenika vagona na nasip koloseka iznad mosta i video, kako je kasnije rekao, dva čuvara koja su trčala tamo-amo, očigledno zbunjena.

Dikens piše da je ščepao i zaustavio jednog, i rekao mu: „Pogledajte me! Stanite na tren, pogledajte me i recite mi da li me poznajete."

„Dobro vas poznajem, gospodine Dikense", odgovorio je čuvar smesta, po njegovim rečima.

„Ako je tako, dobri moj", uzviknuo je Dikens, gotovo veselo (zato što su ga i u tim okolnostima prepoznali, mogla bi tu ubaciti kakva sitničava duša poput Klare Pit Bern), „tako vam boga, dajte mi svoj ključ i pošaljite amo jednog radnika, a ja ću isprazniti ovaj vagon."

I tada su, kako je Dikens pisao prijateljima, čuvari uradili kako je tražio od njih, radnici su položili daske do vagona, a pisac se zatim uvukao natrag u nakrivljeni vagon i otpuzao do njegovog kraja po svoj cilindar i pljosku s rakijom.

Ovde bi trebalo da prekinem opis našeg zajedničkog prijatelja taman toliko da kažem kako sam, prema imenima navedenim u zvaničnom izveštaju železnice, kasnije pronašao upravo tog čuvara koga je Dikens, po sopstvenim rečima, zaustavio i naterao na tako korisno delanje. Čuvar - izvesni Lester Smit - donekle se drugačije priseća tih trenutaka.

„Pokušavali smo da siđemo i pomognemo povređenima i onima na samrti kad je neki nacifranko koji se iskobeljao iz nakrivljenog vagona prvog razreda dotrčao do Pedija Bila i mene, razrogačen i sav prebledeo, derući se na nas: 'Poznaješ li me, čoveče!? Poznaješ li me!? Znaš li ko sam ja?'

Priznajem, odgovorio sam: 'Briga me, prijane, sve da si princ Albert. Miči mi se s puta.' Tako obično ne razgovaram s gospodom, ali to nije ni bio običan dan."

U svakom slučaju, Dikens je doveo nekoliko radnika koji su pomogli da se iz vagona izvuku Elen i gospođa Ternan, zaista je otpuzao u vagon i uzeo pljosku i cilindar, zaista je napunio cilindar vodom pre nego što se odsuljao niz strmu obalu, i svi očevici slažu se u tome da se Dikens smesta dao na posao među mrtvima i onima koji su bili na samrti.

Tokom pet godina koliko će živeti posle Stejplhersta, Dikens će za ono što je video u tom rečnom koritu govoriti samo: „Bilo je nezamislivo" - a za ono što je tamo čuo: „Nezamislivo." Tako je to opisao čovek za koga se mislilo da je najmaštovitiji engleski pisac još od ser Voltera Skota. I čovek čije su priče, ako ništa drugo, uvek bile krajnje razumljive.

Možda je ono nezamislivo započelo dok se suljao niza strmi nasip. Kraj njega se najednom pojavio visok, mršav muškarac pod teškim crnim ogrtačem prikladnijim za veče u operi nego za popodnevno putovanje vozom za London. Obojica su po jednom rukom držali svoje cilindre, a slobodnom se hvatali za nasip kako bi održali ravnotežu. Kasnije mi je, u danima posle nesreće, kada mu je glas „bio kao tuđi", Dikens grlenim šapatom opisivao da je čovek bio mršav kao leš, gotovo neverovatno bled, visoka čela koje se prelivalo u bledo, ćelavo teme. Nekoliko pramenova prosede kose štrčalo je postrance s tog lica sličnog lobanji. Kako je Dikens kasnije rekao, utisak lobanje pojačavao je nekako skraćeni nos - 'umesto uobičajene izrasline, puki crni prorezi na licu belom kao larva', tako je to Dikens opisao - te sitni, oštri, nepravilni zubi, previše razmaknuti, usađeni u desni toliko blede da su bile belje od samih zuba.

Pisac je isto tako zapazio kako čoveku nedostaju malić i prstenjak na desnoj ruci i srednjak na levoj, ili ima samo patrljke. Dikensu je posebno privukla pažnju činjenica da ti prsti nisu bili odsečeni kod zgloba, kako to često biva u nezgodi ili prilikom naknadne operacije, već se činilo da su prerezani kroz kost između zglobova. „Kao svećice od belog voska koje su se delimično istopile", rekao mi je kasnije.

Dikens je bio zbunjen dok su se on i taj čudak s crnim ogrtačem polako spuštali niz strmi nasip, koristeći obojica žbunje i kamenje kao rukohvate.

„Ja sam Čarls Dikens", prodahtao je moj prijatelj.

„Daaaaa", reklo je bledo lice i glas je skliznuo kroz sitne zube. „Znam."

To je Dikensa još više zbunilo. „A ko ste vi, gospodine?", upitao je pošto su zajedno skliznuli niz nasip od labavo nabacanog kamenja.

„Drud", rekao je ovaj. Ili Dikens misli da se tako predstavio. Glas te blede osobe bio je nerazgovetan i začinjen stranim naglaskom. Reč je zazvučala bezmalo kao „Dred". ¹

„Bili ste u vozu za London?", upitao je Dikens dok su se približavali podnožju strmog brda.

„Za Lajmhausss", prošištala je nezgrapna prilika s crnim ogrtačem. „Vajtčepel. Ratklif krossss. Džin Eli. Tri Foksissss kort. Bučer rou i Komeršal roud. Mint i ostala sssssssirotinjska gnezda."

Dikens je naglo podigao pogled na tu čudnu deklamaciju pošto je njihov voz išao do stanice u centralnom Londonu, a ne u te mračne sokake Istočnog Londona. U slengu, gnezda su bila najgora i najsiromašnija staništa u gradu. Utom su stigli u podnožje brda i taj „Drud" se bez ijedne izgovorene reči okrenuo te naizgled odlebdeo u senke ispod železničkog mosta. Tamo se njegov crni ogrtač za nekoliko sekundi stopio s tamom.

„Moraš shvatiti", šapnuće mi Dikens kasnije, „ni na tren nisam pomislio kako je ta čudna prikaza Smrt koja je došla po svoje. Niti to beše kakvo drugo ovaploćenje tragedije koja je upravo bila u toku. To bi bilo isuviše tričavo čak i za daleko slabiju prozu od one koju ja pišem. Ali, Vilki", rekao je on, „tada sam se zapitao nije li Drud pogrebnik iz Stejplhersta ili nekog drugog zaseoka."

Pošto je Dikens ostao sam, obratio je pažnju na pokolj.

Vagoni u rečnom koritu i na močvarnim obalama više se nisu mogli prepoznati. Da nije bilo gvozdenih osovina i točkova koji su tu i tamo štrčali pod neprirodnim uglovima iz vode, moglo se pomisliti kako je to niz drvenih bungalova zavitlanih s neba, ili koje je možda izbacio kakav američki ciklon, i porazbijao ih u paramparčad. I da su onda ta paramparčad ponovo ispuštena i razbijena.

Dikensu se činilo da niko nije mogao preživeti takav udar, takvo uništenje, ali vriska živih paćenika - jer povređenih uistinu beše mnogo više nego mrtvih - zaorila se rečnom dolinom. Tada je pomislio kako to uopšte nisu ljudski zvuci. Bili su beskrajno gori od stenjanja i krikova koje je čuo kada je obilazio pretrpane bolnice, poput Dečje bolnice u Istočnom Londonu na Ratklif krosu - koji je Drud upravo pomenuo - kud su ubogi i napušteni odlazili da umru. Ne, ta vriska pre je zvučala kao da je neko otvorio kapije same paklene jame i dozvolio da prokleti otuda poslednji put kriknu na svet smrtnika.

Dikens je gledao kako se prema njemu tetura neki čovek, ispruženih ruku kao da ga prima u zagrljaj dobrodošlice. Vrh njegove lobanje bio je otkinut onako kako bi čovek za doručkom kašikom odlomio ljusku jajeta. Dikens je jasno video sivoružičastu masu koja se presijavala u konkavnoj duplji rascepljene lobanje. Čoveku je lice bilo skroz krvavo, a očne bele jabučice buljile su kroz te grimizne potočiće.

Dikens nije mogao da se seti ničeg drugog, pa je ponudio čoveku rakiju iz svoje pljoske. Grlić pljoske ostao je crven od njegovih usana. Pomogao mu je da legne na travu, a onda mu vodom iz svog cilindra oprao lice. „Kako se zovete, gospodine?", upitao je Dikens.

Čovek je rekao samo: „Gotov sam" i umro, a bele oči nastavile su da zure uvis u nebo iz svojih krvavih lokvi.

Preko njih je prešla senka. Dikens se okrenuo na peti, siguran - kako mi je kasnije rekao - da je to Drud, i da se prikazi crni plašt širi poput gavranovih krila. Ali to je samo oblak prolazio između sunca i rečne doline.

Dikens je ponovo napunio cilindar u reci i prišao nekoj ženi, kojoj je takođe krv tekla niz lice olovne boje. Ona je bila gotovo naga, od odeće joj je preostalo samo nekoliko simboličnih dronjaka krvave tkanine; oklembešeni poput starih zavoja, visili su s njenog iskidanog mesa. Ostala je bez leve dojke. Odbila je da zastane i sačeka da joj pisac pomogne i kao da nije čula njegovo navaljivanje da sedne i sačeka pomoć. Prošla je kraj Dikensa žustro i nestala među malobrojnim stablima uz obalu.

Pomogao je dvojici zapanjenih čuvara da izvuku smrvljeno telo žene iz spljeskanog vagona i nežno ga spustio na obalu. Neki čovek je gacao nizvodno i urlao: „Moja žena! Moja žena!" Dikens ga je poveo do leša. Čovek je zavrištao, zabacio ruke iznad glave i navrat-nanos odjurio u močvarno polje blizu reke, bacakajući se i nabadajući nogama, dižući sve vreme larmu koja je, kako je Dikens kasnije opisao, bila „nalik šištanju i samrtničkom roktanju vepra sa nekoliko metaka velikog kalibra u plućima". Onda se čovek obeznanio i sručio u rit pre kao neko prostreljen kroz srce a ne kroz pluća.

Dikens se vratio vagonima i pronašao ženu koja je sedela naslonjena na drvo. Na licu joj je bilo malo krvi, možda od beznačajne povrede na temenu, ali je izgledala neozleđeno.

„Doneću vam malo vode, madam", rekao joj je.

„To bi bilo veoma ljubazno od vas, gospodine", odgovorila je. Osmehnula se i Dikens je ustuknuo. Ostala je bez i jednog jedinog zuba.

Otišao je do rečice, okrenuo se i ugledao priliku koja mu se učinila nalik na Druda - valjda niko drugi ne bi bio toliko blesav da nosi teški operski plašt po toplom junskom danu - brižno pognutu iznad te žene. Kada se Dikens nakon nekoliko sekundi vratio s cilindrom punim rečne vode, čovek u crnom bio je nestao, a žena mrtva, i dalje pokazujući krzave, krvave desni u parodiji poslednjeg osmeha.

Vratio se smrskanim vagonima. Usred krhotina jednog, neki mladić je slabašno cvileo. Novi spasioci suljali su se niz padinu. Dikens je otrčao i doveo nekoliko snažnih čuvara da mu pomognu da izvuče čoveka iz srče, iscepanog crvenog pliša, teškog gvožđa i razbijenog drvenog poda kupea. Dok su čuvari stenjali i podizali teške prozorske ramove i razbijene daske od urušenog krova, Dikens je mladiću stisnuo ruku i rekao: „Sinko, postaraću se da budeš izbavljen."

„Hvala", prodahtao je ozleđeni mladi gospodin, očito putnik iz vagona prvog razreda. „Veoma ste ljubazni."

„Kako se zovete?", upitao je romanopisac dok su nosili mladića na bezbedno, do obale.

„Dikenson", rekao je momak.

Čarls Dikens se postarao da mladog Dikensona odnesu do pruge, gde je pristiglo još spasilaca, a onda se vratio na mesto stradanja. Hitao je od jednog do drugog povređenog, podizao ih, tešio, utoljavao im žeđ, hrabrio, povremeno prekrivao njihovu golotinju svakom krpom koja bi mu pala šaka, sve vreme zagledajući druga razbacana tela dovoljno pomno da ustanovi kako više nisu među živima.

Nekoliko spasilaca i drugih putnika činilo se prisebnim poput pisca, ali mnogi su - rekao mi je Dikens kasnije - bili u stanju samo da stoje preneraženi i bulje. Dve osobe koje su najviše uradile tokom tog strašnog popodneva usred krhotina i stenjanja bili su Dikens i bizarno biće koje je sebe nazivalo Drud, premda je čovek u crnom plaštu naizgled uvek bio tik izvan granice dovikivanja, stalno spreman da ponovo iščezne iz vidokruga, i sve vreme se činilo da klizi umesto da hoda od jednog do drugog uništenog vagona.

Dikens je naišao na krupnu ženu po čijoj se seljačkoj odeći i kroju haljine videlo da je putovala u vagonu nižeg razreda. Ležala je licem uronjena u močvaru, s rukama podvijenim ispod tela. Prevrnuo ju je da proveri je li živa, a njene su se oči najednom otvorile, na licu prekrivenom blatom.

„Spasla sam je!", prodahtala je ona. „Spasla sam je od njega!"

Dikens je tek sledećeg trenutka primetio bebu, žestoko stegnutu između masivnih ruku debele žene, malog belog lica utisnutog duboko u njene oklembešene grudi. Beba je bila mrtva - udavljena u plitkoj močvari, ili ugušena majčinom težinom.

Dikens je začuo šištavi zov, ugledao bledo Drudovo obličje kako ga rukom poziva iz mreže senki ispod prekinutog mosta i pošao prema njemu, ali je najpre naišao na razbijen, naopako okrenut vagon gde je kroz ostatke prozora štrčala gola, skladna ženska ruka. Prsti su joj se pomerali, kao da zovu Dikensa da priđe bliže.

Dikens je čučnuo i obuhvatio meke prste obema rukama. „Tu sam, draga moja", rekao je u mrak unutar malog otvora gde se pre samo petnaest minuta nalazio prozor. Stisnuo joj je šaku, a ona mu je uzvratila stiskom kao da mu je zahvalna što će je izbaviti.

Dikens je čučao, ali nije video ništa osim iscepanog tapacirunga, tamnih obličja i dubokih senki unutar malene, trouglaste pećine u koju se olupina pretvorila. Nije bilo dovoljno prostora da provuče ni ramena. Gornja ivica prozorskog rama gotovo je bila zabijena u močvarno tle. Čuo je samo ubrzano, prestravljeno disanje povređene žene i uz to grgotanje reke. Ne pomislivši da bi to možda moglo biti neprilično, pomilovao je njenu golu mišicu, koliko god je dosegao u razmrskanu olupinu. Na bledoj podlaktici je imala veoma tanane crvenkaste malje koje su bakarnom bojom svetlucale na popodnevnom svetlu.

„Vidim da stižu čuvari, a možda i lekar s njima", kazao je Dikens u mali otvor, stežući joj sve vreme ruku. Nije bio siguran da je gospodin u smeđem odelu koji je prilazio s kožnom torbom uistinu lekar, ali usrdno se nadao da je tako. Četiri čuvara sa sekirama i pajserima trčala su ispred njega, dok je gospodin u odelu huktao u pokušaju da održi korak s njima.

„Ovamo!", povikao im je Dikens. Stisnuo je ženi šaku. Njeni bledi prsti odgovorili su mu stiskom, a kažiprst joj se savio, opružio, potom ponovo savio oko njegova dva kažiprsta baš kao što bi tek rođena beba nagonski ali oprezno dograbila očevu šaku. Nije rekla ništa, ali Dikens je čuo njen uzdah iz senki. Učinilo mu se kao da u tom zvuku čuje zadovoljstvo.

Držao je obema rukama njenu šaku i molio se da nije ozbiljno povređena.

„Ovamo, pobogu, požurite!", povikao je Dikens. Muškarci su se okupili oko njega. Onaj dežmekasti, u odelu, predstavio se kao Moris, lekar, a Dikens je odbio da napusti svoje mesto kraj uništenog prozora i pusti ruku mlade žene dok su četiri čuvara izdizala prozorski okvir uvis i postrance i razbijala drvo i gvožđe, kako bi proširili maleni prostor koji se nekako pretvorio u ženino sklonište i spasenje.

„Pažljivo sad!", viknuo je Dikens čuvarima. „Budite svakako veoma oprezni! Ne dozvolite da bilo šta padne. Pažljivo s tim šipkama!" Čučnuvši kako bi se obratio tamnom prostoru, Dikens je žestoko stegnuo njenu šaku i šapnuo: „Samo što nismo došli do vas, draga. Još koji tren. Budite hrabri!"

Odgovorio mu je stisak. Dikens je osetio u njemu zahvalnost.

„Moraćete nakratko da se izmaknete, gospodine", rekao je doktor Moris. „Samo načas, dok momci ne podignu ovo, a ja ću se sagnuti da pogledam je li previše ozleđena i može li se već pomerati, ili ne može. Samo načas, gospodine. Tako je, budite dobri."

Dikens je potapšao mladu ženu po dlanu, nevoljan da je pusti, osetivši poslednji, oproštajni pritisak njenih tankih, bledih, savršeno manikiranih prstiju. Iz misli je odstranio veoma snažan ali krajnje nepriličan osećaj da ima nečeg fizički uzbudljivog u tako intimnom kontaktu sa ženom koju još nije ni upoznao i čije lice još nije video. Rekao je: „Draga moja, za koji čas ćete se izvući odatle i biti na bezbednom s nama", a onda joj pustio ruku. Potom je otpuzao unazad na sve četiri, uklonivši se s puta radnicima, dok mu je močvarna vlaga prodirala do kolena kroz pantalone.

„Sad!", uzviknu lekar, koji je kleknuo tamo gde je Dikens bio samo časak ranije. „Uprite svojski, momci!"

Četiri snažna čuvara bukvalno su uprla leđima, najpre podižući pajserima, a potom se oslanjajući uz neravni zid od razbijenog poda koji se pretvorio u tešku drvenu piramidu. Konus tame malo se proširio ispod njih. Sunce je obasjalo olupinu. Brektali su dok su se upinjali da drže otpatke podignute, a onda je jedan ponovo zabrektao.

„O, bože!", uzviknuo je neko.

Lekar je odskočio kao da je dodirnuo električnu žicu. Dikens je otpuzao napred kako bi se ponudio da pomogne, i najzad pogledao unutra.

Tamo nije bilo nikakve žene, nikakve devojke. Samo je gola ruka odsečena odmah ispod ramena ležala u malom otvorenom krugu usred otpadaka. Kvrga kosti izgledala je veoma belo pri mutnom svetlu popodneva.

Svi su vikali. Pristiglo je još ljudi. Ponovljena su uputstva. Čuvari su sekirama i gvozdenim šipkama na silu otvorili olupinu, isprva oprezno, a onda sa strašnim, gotovo hotimično destruktivnim nemarom. Ostatka tela mlade žene tamo nije bilo. U toj gomili olupina nije uopšte bilo čitavih tela, samo izmešanih dronjaka pocepane odeće i ponekog komadića mesa i istisnutih kostiju. Od njene haljine nije ostala ni najmanja prepoznatljiva krpica. Bila je tamo samo bleda ruka koja se završavala beskrvnim, čvrsto stegnutim, sada nepomičnim prstima.

Bez ijedne reči, doktor Moris se okrenuo i udaljio, pridruživši se ostalim spasiocima koji su se muvali oko drugih žrtava.

Dikens je ustao, trepnuo, obliznuo se i posegnuo za svojom pljoskom rakije. Imala je ukus kao bakar. Shvatio je da je pljoska prazna i da je okusio samo krv od neke žrtve kojoj ju je ponudio. Obazreo se u potrazi za cilindrom, a onda shvatio da mu je na glavi. Rečna voda iz njega natopila mu je kosu i kapala mu je za vrat.

Pristizalo je još spasilaca i posmatrača. Dikens je prosudio da tu više ne može biti od velike pomoći. Sporo, nespretno, uspeo se uza strmu rečnu obalu do železničkog nasipa, gde su očuvani vagoni stajali prazni.

Elen i gospođa Ternan sedele su u hladu na gomili železničkih pragova, mirno ispijajući vodu iz šoljica za čaj koje im je neko doneo.

Dikens je posegnuo za Eleninom rukom u rukavici, a onda nije dovršio taj pokret, već ju je samo upitao: „Kako si, draga?"

Elen se osmehnula, ali oči su joj bile pune suza. Dodirnula je levu ruku i mesto odmah ispod ramena i iznad leve dojke. „Imam pokoju modricu, rekla bih, ali inače sam dobro. Hvala, gospodine Dikense."

Romanopisac je klimnuo glavom gotovo odsutno, zagledan drugde. Onda se okrenuo, prišao rubu prekinutog mosta, naskočio lako i vešto, kako to obično biva sa onima koji misle na druge stvari, na stepenik oklembešenog vagona prvog razreda, uspuzao se kroz razbijeni prozor jednako lako kao što bi ušao na vrata i smandrljao se između redova sedišta koji su se pretvorili u prečke na sada uspravnom vagonskom podu. Čitav vagon, i dalje opasno nakrivljen visoko iznad doline, prikačen samo jednom spojnicom za vagon drugog razreda gore na šinama, malo se zanjihao, kao vibrirajuće klatno u pokvarenom časovniku iz hodnika.

Ranije, pre nego što je izbavio Elen i gospođu Ternan, izneo je svoju ručnu torbu s najvećim delom rukopisa šesnaestog nastavka Našeg zajedničkog prijatelja, na kojem je radio u Francuskoj, ali sada se setio da su mu poslednja dva poglavlja u mantilu koji je još ležao presavijen iznad njihovih nekadašnjih sedišta. Stojeći na naslonima tog poslednjeg reda sedišta u vagonu koji se ljuljao i krckao, dok su se na reci, devet metara ispod, videli odblesci razigrane svetlosti kroz razbijene prozore, uzeo je mantil, proverio da li je rukopis unutra - bio je malo uprljan, ali inače netaknut - a onda, i dalje održavajući ravnotežu na naslonima, nabio papire u džep žaketa.

Tada je Dikens slučajno pogledao pravo naniže, kroz razbijeno staklo na zadnjim vratima vagona. Daleko pod njim, neposredno ispod vagona, zahvaljujući nekoj svetlosnoj varci zbog koje je delovalo kao da stoji na reci umesto u njoj, naizgled nimalo zabrinut zbog toliko tona drva i gvožđa zanjihanih iznad njega, čovek koji je sebe nazivao Drud zabacio je glavu sasvim unazad i zapiljio se uvis pravo u Dikensa. Činilo se da njegove blede oči u upalim dupljama nemaju kapaka.

Usne te ljudske prilike su se razdvojile, usta otvorila i pomerila, mesnati jezik zapalacao je iza i između sitnih zuba i začulo se šištanje, ali zbog metalnog stenjanja oklembešenog vagona i neprekidne vriske ozleđenih u dolini, Dikens nije mogao da razazna reči. „Nezamislivo", promrmljao je. „Nezamislivo."

Vagon prvog razreda najednom se zanjihao i smaknuo se kao da se sprema da padne. Dikens se nehajno uhvatio jednom rukom za policu iznad sedišta da zadrži ravnotežu. Kada je njihanje prestalo a on ponovo spustio pogled, Druda više nije bilo. Pisac je prebacio mantil s rukopisom preko ramena, uspentrao se i izašao na svetlost.

DRUGO POGLAVLJE
drud

Nisam bio u gradu na dan katastrofe koju je moj prijatelj doživeo kod Stejplhersta, tako da sam tek čitava tri dana posle nesreće dobio poruku od svog mlađeg brata Čarlsa, koji se oženio Dikensovom najstarijom kćerkom Kejt, sa izveštajem o romanopiščevom bliskom susretu sa smrću. Smesta sam požurio do Gadshila.

Pretpostavljam, dragi čitaoci iz meni nemoguće daleke i posthumne budućnosti, da pamtite Gadshil iz Šekspirovog Henrija IV. Sigurno pamtite Šekspira, makar svi mi, druga škrabala, bili izgubljeni u maglama istorije, nije li tako? Gadshil je mesto gde Falstaf planira pljačku, ali ga osujete princ Hal i njegov drug koji se maskiraju u pljačkaše u želji da opljačkaju pljačkaša; pošto debeli ser Džon pobegne prestravljen, u njegovoj verziji priče Hal i njegov saučesnik pretvore se u četiri razbojnika, pa u osam, zatim šesnaest i tako dalje. Veoma blizu Dikensove kuće nalazi se krčma Kod Falstafa i mislim da je pisac uživao u tome što je njegov dom u nekakvoj vezi sa Šekspirom jednako koliko je uživao i u pivu koje su mu u krčmi služili po svršetku njegovih dugih šetnji.

Dok se moja kočija približavala kući, prisetio sam se da je Gadshil i drugačije uticao na osećanja Čarlsa Dikensa, a to je davno prethodilo godini 1855, kad je pisac kupio kuću. Gadshil je bio u Čatamu, selu koje se stopilo s katedralnim gradom Ročesterom, udaljenim oko četrdeset pet kilometara od Londona, u oblasti gde je pisac proveo najsrećnije godine detinjstva i kojoj se neprestano vraćao pošto je odrastao, tumarajući tuda veoma nalik kakvom nemirnom duhu koji traga za ukletim mestom gde će se konačno skrasiti. Samu kuću - na imanju Gadshil - sedmogodišnjem ili osmogodišnjem Čarlsu Dikensu pokazao je njegov otac prilikom jedne od njihovih bezbrojnih šetnji; Džon Dikens je rekao otprilike sledeće: „Sine moj, ako budeš radio dovoljno marljivo i usredsređeno, takva palata mogla bi jednog dana pripasti i tebi.“ Potom je taj dečak, na svoj četrdeset treći rođendan, u februaru 1855, poveo nekoliko prijatelja u Čatam na redovan sentimentalni obilazak i ustanovio, prenerazivši se uistinu, kako je ta nedostupna palata iz njegove mladosti na prodaju.

Dikens je prvi priznao da Gadshil i nije toliko palata koliko udobna seoska kuća - zapravo, pređašnji piščev dom u kući Tavistok bio je impozantniji - premda je po kupovini tog imanja utrošio pravo malo bogatstvo na renoviranje, osavremenjivanje, dekoraciju, oblikovanje vrtova i travnjaka, te na proširenje kuće. Isprva je smerao da ostvari san svog pokojnog oca tako što će steći bogatstvo iznajmljujući tu nekretninu, a zatim ju je smatrao povremenim seoskim domom, ali posle gorkih neprijatnosti prilikom rastave od Ketrin najpre je izdao kuću Tavistok, a zatim oglasio da prodaje taj gradski dom i nastanio se na imanju Gadshil kao svom glavnom prebivalištu. (Ipak, imao je običaj da drži još nekoliko prostorija u Londonu kao povremena - ponekad i tajna - boravišta, uključujući i odaje iznad njegove kancelarije u redakciji našeg časopisa Preko cele godine.)

Pošto je kupio tu kuću, Dikens je rekao svom prijatelju Vilsu: „Nekada sam u njoj video predivnu palatu (a sam Bog zna da ona to nije), dok sam bio vrlo čudno detence, s prvim obrisima svih svojih knjiga u glavi.“

Kada je moja kočija skrenula iz Ulice Grejvsend i zakotrljala se vijugavim prilaznim puteljkom prema trospratnici od crvenih opeka, pomislio sam na to kako su ti obrisi poprimili čvrstinu kod stotine hiljada čitalaca i kako Dikens, opet, sada živi unutar tih veoma čvrstih zidova koje je njegov nepopravljivi otac, propao i kao porodičan i kao poslovni čovek, nekada sinu predočio kao najveću moguću nagradu za porodična i profesionalna stremljenja.

Vrata mi je otvorila sluškinja, a Džordžina Hogart, Dikensova svastika i sadašnja domaćica, došla je da me dočeka.

„Kako je Jedinstveni?", upitao sam, upotrebivši omiljeni piščev nadimak koji je on sam sebi skovao.

„Veoma potresen, gospodine Kolinse, veoma potresen", šapnula je Džordžina i prinela kažiprst usnama. U Dikensovu radnu sobu se ulazilo odmah desno iz predvorja. Vrata su bila zatvorena, ali kako sam često dolazio u Gadshil i tu noćivao, znao sam da su vrata gazdine radne sobe uvek zatvorena, radio on ili ne. „Nesreća ga je toliko uznemirila da je morao provesti prvu noć u svom stanu u Londonu, dok je gospodin Vils spavao pred njegovim vratima", nastavila je svojim teatralnim šapatom. „Za slučaj da mu gospodin Vils zatreba, znate.“

Klimnuo sam glavom. Vilijam Henri Vils, isprva angažovan kao asistent u redakciji Dikensovog časopisa Reči o domaćinstvu, krajnje praktičan i nemaštovit - u mnogo čemu sasvim suprotan nestalnom Dikensu - postao je jedan od najbližih i najprisnijih prijatelja slavnog pisca, istisnuvši starije prijatelje poput Džona Forstera.

„Danas ne radi“, šapnula je Džordžina. „Proveriću želi li da primi posetu.“ Prišla je vratima radne sobe, očito sa strepnjom.

„Ko je?", začuo se neki glas iz radne sobe kada je Džordžina lako pokucala.

Kažem „neki glas" zato što to nije bio glas Čarlsa Dikensa. Piščev glas, kako ga odvajkada pamte svi koji ga poznaju, bio je dubok, a govor brz i donekle nerazgovetan pa se mnogima činilo da vrška; stoga je pisac, ne bili to predupredio, preterano naglašavao suglasnike i samoglasnike, te je ta brza, ali veoma pažljiva i tečna dikcija ponekad zvučala pompezno onima koji ga ne poznaju.

Ovaj glas nije bio ni nalik tome. Bilo je to tanušno drhturenje glasnih žica nekog starca.

„Gospodin Kolins", rekla je Džordžina u hrastov dovratak.

„Kaži mu da se vrati u svoju bolesničku sobu", zastrugao je starački glas iznutra.

Trepnuo sam na to. Otkako se pre pet godina moj stariji brat Čarls venčao sa Kejt Dikens, patio je od napada ozbiljnih probavnih smetnji i povremenih oboljenja, ali - tada sam u to bio siguran - nije posredi bilo ništa ozbiljno. Dikens je mislio drugačije. Pisac se suprotstavljao tom braku i smatrao je da se njegova ćerka miljenica udala za Čarlsa - nekadašnjeg ilustratora Dikensovih knjiga - iz čistog inata njemu, i očito je ubedio sebe da je moj brat na samrti. Nedavno sam čuo iz pouzdanog izvora da je Dikens rekao Vilsu kako mu se čini da je moj brat „potpuno nesposoban za bilo kakvu životnu ulogu", i sve da je to i bilo istina - a apsolutno nije - reći tako nešto bilo je izuzetno bešćutno.

„Ne, gospodin Vilki", rekla je Džordžina kroz vrata, pogledavši bojažljivo preko ramena u nadi da ja to maločas nisam čuo.

„O", začuo se starački glas, „zašto mi, do đavola, nisi tako rekla?"

Začulo se nejasno grebuckanje i škripuckanje, te zatim i okretanje ključa u bravi - što je samo po sebi bilo izuzetno pošto je Dikens imao neobičnu naviku da zaključava radnu sobu kada nije u njoj, ali nikada dok jeste - a onda su se vrata naglo otvorila.

„Dragi moj Vilki, dragi moj Vilki", zastrugao je tako čudno Dikens i raširio ruke, dograbivši me za desno rame levom šakom načas, a zatim ju je spustio i spojio s drugom, kojom se usrdno rukovao sa mnom. Primetio sam da su mu u ruci časovnik i lanac. „Hvala ti, Džordžina", dodao je odsutno dok je zatvarao vrata za nama, ali ovog puta ih nije zaključao. Poveo me je u svoju zamračenu radnu sobu.

A to je opet bilo neobično. Kad god sam proteklih godina posećivao Dikensa na tom njegovom svetom mestu, draperije nikada nisu po danu bile navučene preko izbočenih prozora. Ali sada jesu. Jedino svetlo dopiralo je od lampe na stolu usred sobe; na pisaćem stolu okrenutom prema ta tri prozora i smeštenom u maloj niši koju su tvorili nije bilo svetiljke. Samo su malobrojni među nama imali tu povlasticu da uistinu vide Dikensa u činu stvaranja u toj radnoj sobi, ali svi mi koji jesmo bili u toj prilici svakako smo morali da primetimo blagu ironiju u tome što je Dikens neizostavno bio okrenut prema prozorima koji su gledali u njegov vrt i prema Ulici Grejvsend, ali nikada nije video ništa od prizora ispred sebe kada bi podigao pogled sa svog pera i hartije. Pisac je bio izgubljen u svetovima koje je sam izmaštao i praktično je bio slep dok je radio, izuzev kada bi bacio pogled na obližnje ogledalo ne bi li video sopstveno lice dok pravi grimase, glumeći keženje, mrštenje, preneraženost i druge karikaturalne reakcije sopstvenih likova.

Dikens me je odvukao dublje u mračnu sobu i pokazao mi da sednem na stolicu blizu radnog stola. Ako se izuzmu navučene draperije, soba je izgledala kao i uvek - sve je bilo gotovo napadno uredno i čisto (i bez ikakve naznake prašine, premda Dikens nikada nije dozvoljavao slugama da čiste ili brišu u njegovoj radnoj sobi). Bio je tu radni sto s nagnutom površinom za pisanje, malobrojne i pažljivo poredane alatke, nikada neuredne, raspoređene poput talismana na ravnom delu stola - kalendar, bočica s mastilom, pera, olovka i pored nje i gumica za brisanje koja je izgledala kao da nikada nije upotrebljena, jastuče za pribadače, mala bronzana figura dve žabe u dvoboju, nož za papir postavljen baš tamo, pozlaćen list sa stilizovanim zecom. Bili su to njegovi srećni simboli - njegov „pribor", kako je to Dikens nazivao, i kako mi je jednom rekao, „ono na čemu pogled može da mi počiva u predahu usred pisanja" - i on je u Gadshilu bez njih mogao da piše jednako koliko i bez svojih guščijih pera.

Dobar deo radne sobe bio je obložen knjigama, uključujući i police s lažnim knjigama - većinom sa ironičnim naslovima koje je sam Dikens izmislio - naručene za kuću Tavistok, a sada postavljene na poleđinu vrata - dok su prave ugradne police za knjige koje su se pružale oko čitave prostorije bile prekinute samo kod prozora i lepog plavo-belog kamina ukrašenog sa dvadeset holandskih keramičkih pločica.

Sam Dikens je tog junskog popodneva izgledao gotovo preneražavajuće ostarelo, a nastupajuću ćelavost, duboko upale oči i bore i brazde na licu naglašavala mu je oštra svetlost gasne lampe sa stola iza nas. Neprestano je pogledavao na svoj neotvoreni časovnik.

„Baš je lepo što si došao, dragi moj Vilki", zahripao je Dikens.

„Čista besmislica", rekao sam ja. „Stigao bih i ranije da nisam bio na putu, a pouzdajem se da te je moj brat o tome obavestio. Glas ti zvuči veoma napregnuto, Čarlse."

„Nategnuto?", rekao je Dikens i sevnuo mu je osmeh.

„Napregnuto."

Kratko se nasmejao. Malo koji razgovor sa Čarlsom Dikensom nije pratio njegov smeh. Nikada nisam upoznao čoveka toliko predanog smehu. Gotovo da nije bilo ni trenutka ni konteksta previše ozbiljnog da taj pisac u njemu ne pronađe nešto lakoće, što su neki od nas na sopstvenu sramotu shvatili na sahranama.

„Rekao bih da je prikladnija reč nategnuto", kazao je Dikens tim čudnim, staračkim hrapavim glasom. „Sasvim neobjašnjivo, vratio sam se s tuđim glasom s tog groznog poprišta stejplhertske katastrofe. Voleo bih da mi taj čovek vrati moj glas i uzme svoj natrag... Ovaj ton ostarelog Mikobera ni najmanje mi se ne dopada. Kao da neko istovremeno šmirglom struže po glasnim žicama i samoglasnicima."

„Jesi li inače neozleđen, prijatelju?", upitao sam, nagnuvši se napred u krug svetla oko lampe.

Dikens je odmahnuo kao da odbacuje to pitanje i ponovo obratio pažnju na zlatni časovnik u rukama. „Dragi moj Vilki, prošle noći sam sanjao nešto sasvim neverovatno."

„O?", rekao sam saosećajno. Pretpostavio sam da ću čuti kakav je košmar imao o nesreći kod Stejplhersta.

„Gotovo kao da sam čitao knjigu koju ću tek napisati", rekao je tiho, premećući i dalje časovnik po rukama. Zlato je odbleskivalo odsjaj te jedne upaljene lampe. „Bila je strašna... o čoveku koji je sam sebe hipnotisao kako bi, on ili njegovo drugo ja stvoreno zahvaljujući tim hipnotičkim sugestijama, činio neizrecive grozote. Sebična, pohotna, razorna dela koja taj čovek - iz nekog razloga u snu sam želeo da ga nazivam Džasper - nikada ne bi izvodio pri čistoj svesti. A u to je bilo umešano još neko... biće."

„Da sam sebe hipnotiše", promrmljao sam ja. „Ali to je nemoguće, zar ne? Tu se priklanjam tvom dužem bavljenju magnetnim uticajem i obuci u toj veštini, dragi moj Čarlse."

„Pojma nemam. Nikada nisam čuo da je to neko uradio, što ne znači da tako nešto nije moguće." Podigao je pogled. „Jesu li tebe ikada hipnotisali, Vilki?"

„Nisu", odvratio sam i tiho se nasmejao. „Premda je nekolicina pokušala." Nisam smatrao neophodnim da dodam kako je i sam profesor Džon Eliotson, lekar iz Bolnice univerzitetskog koledža i Dikensov lični mentor i instruktor za veštinu hipnotisanja, ustanovio da me ne može podvrgnuti hipnotičkom uticaju. Moja volja bila je previše snažna.

„Pokušajmo", rekao je Dikens, pa obesio časovnik o lanac i zanjihao ga poput klatna.

„Čarlse", zakikotao sam se, ali ni najmanje veselo, „čemu to, pobogu? Došao sam da čujem pojedinosti o tvojoj strašnoj nesreći, a ne da se igram salonskih igara s časovnikom i..

„Udovolji mi, dragi moj Vilki", kazao je Dikens tiho. „Ti znaš da sam sa izvesnim uspehom hipnotisao druge - mislim da sam ti pričao o svojoj dugoj i prilično uspešnoj hipnotičkoj terapiji s jadnom madam De la Ru na kontinentu."

Mogao sam samo da neutralno zastenjem. Dikens je pričao svim svojim prijateljima i poznanicima o dugoj i opsesivnoj seriji tretmana s „jadnom" madam De la Ru. S nama nije podelio činjenicu koju su svi njemu bliski sasvim dobro znali: njegove seanse sa udatom i očigledno bezumnom damom, koje su se zbivale u gluvo doba noći baš kao i po danu, dovodile su Dikensovu ženu do takve ljubomore da je - možda prvi put otkad su u braku - zahtevala da Dikens s tim prestane.

„Molim te, ne skidaj pogled s časovnika", rekao je Dikens dok je po prigušenom svetlu njihao zlatni disk tamo-amo.

„Ne vredi ti to, dragi moj Čarlse."

„Veoma ti se spava, Vilki... veoma... teško ti je da držiš oči otvorene. Pospan si kao da si upravo popio nekoliko kapi laudanuma."

Na to se umalo nisam naglas nasmejao. Popio sam nekoliko desetina kapi laudanuma pre dolaska u Gadshil, kao što sam činio svakog jutra. I okasnio sam sa ispijanjem novih kapi iz svoje srebrne pljoske.

„Postaješ... veoma... pospan...", govorio je monotono Dikens.

Nekoliko sekundi sam se trudio da ga poslušam, tek toliko da udovoljim Jedinstvenom. Bilo je očigledno da traži nešto što će mu skrenuti pažnju sa užasa njegove nedavne nesreće.

Usredsredio sam se na zanjihani časovnik. Slušao sam Dikensov monotoni glas. Zapravo, sama toplota u zatvorenoj sobi, prigušena svetla, jedan jedini odsjaj zlata koje se ljulja tamo-amo, ali ponajviše od svega količina laudanuma koji sam uzeo tog jutra, doveli su me - mada samo na tren - u kratkotrajno stanje omamljenosti.

Da sam dozvolio sebi da se prepustim, mogao sam tada zaspati, ako već ne i utonuti u hipnotički trans kojem je Dikens toliko želeo da me podvrgne.

Umesto toga, odmahnuo sam glavom da odagnam omamljenost pre nego što me sasvim obuzme i rekao grubo: „Žao mi je, Čarlse. To na mene ne deluje. Volja mi je previše snažna.“ Dikens je uzdahnuo i odložio časovnik. Onda je prišao draperijama i malčice ih razmaknuo. Obojica smo zažmirkali od sunčeve svetlosti. „Istina je“, kazao je Dikens. „Piščeva volja prejaka je da bi podlegao hipnotičkim veštinama.“

Nasmejao sam se. „Onda neka taj tvoj lik Džasper - ako ikada uopšte budeš napisao roman na osnovu svog sna - nikako ne bude pisac.“

Dikens se prazno osmehnuo. „Tako će i biti, dragi moj Vilki." Ponovo je seo u svoju fotelju.

„Kako su gospođica Ternan i njena mati?“, upitao sam ja. Dikens se neskriveno namrštio. Čak i u razgovoru sa mnom, svaka rasprava o tom najličnijem i najtajnijem aspektu njegovog života, koliko god on bio prikladno omeđen u razgovoru i kolika god bila njegova potreba da o njoj nekome priča, izazivala je u njemu nelagodnost. „Majka gospođice Ternan potpuno je neozleđena, izuzev što je to bio šok za sistem žene njene dobi“, zastrugao je Dikens, „ali sama gospođica Ternan zadobila je prilično ozbiljne modrice i, kako njen lekar ukazuje, ima malo naprsnuće ili iščašenje u donjem delu vrata. Veoma teško okreće glavu a da to nije praćeno izuzetno jakim bolom.“ „Strahovito mi je žao zbog toga“, odvratio sam.

Dikens o tome više nije rekao ništa. Upitao je tiho: „Želiš li da čuješ pojedinosti o nesreći i onome što se posle nje dogodilo, dragi moj Vilki?"

„Svakako, dragi moj Čarlse. Kako da ne.“

„Shvataš da ćeš ti biti jedini kome ću otkriti sve pojedinosti tog događaja?"

„Biće mi čast da to čujem", rekao sam ja. „A možeš se pouzdati u moju diskreciju do groba i posle njega."

Sada se Dikens zaista osmehnuo - onim iznenadnim, sigurnim, nevaljalim i donekle dečačkim kezom što je otkrio umrljane zube ispod čupave brade koju je pustio pre osam godina, zbog uloge u mom komadu Zamrznuti ponor, i nikada je nije obrijao. „Tvog groba ili mog, Vilki?", upitao je.

Trepnuo sam načas, zbunjen ili postiđen. „I jednog i drugog, budi siguran u to", rekao sam konačno.

Dikens je klimnuo glavom i započeo promuklo priču o nesreći kod Stejplhersta.

„Bože blagi", šapnuo sam četrdesetak minuta kasnije kada je Dikens završio. A onda ponovio: „Bože blagi."

„Baš tako", rekao je pisac.

„Ti jadni ljudi", kazao sam glasom gotovo jednako napregnutim kao što je bio i Dikensov. „Ti jadni ljudi."

„Nezamislivo", ponovio je Dikens. Nikada ranije nisam čuo od njega tu reč, ali tokom tog pripovedanja sigurno ju je izrekao desetak puta. „Rekoh li ti kako je onaj jadnik koga smo izvukli iz te uistinu izuzetne hrpe mračnih ruševina - shvataš, bio je zaglavljen unutra naglavačke - krvario iz očiju, ušiju, nosa i usta dok smo mahnito tragali za njegovom ženom? Izgleda da je nekoliko minuta pre sudara taj čovek zamenio mesto s nekim Francuzom kome se nije dopadalo što je prozor spušten. Pronašli smo Francuza mrtvog. I žena čoveka koji je krvario bila je mrtva."

„Blagi bože", ponovio sam još jednom.

Dikens je prešao rukom preko očiju kao da ih štiti od svetlosti. Kada je ponovo podigao pogled, u očima je imao žar kakav, priznajem, nisam video kod drugog ljudskog bića. Kao što ćemo već videti u ovoj istinitoj pripovesti koju delim s vama, dragi čitaoci, Čarlsu Dikensu se nije mogla poreći snaga volje.

„Šta misliš o mom opisu tog stvorenja koje je sebe nazivalo Drud?" Dikensovo promuklo pitanje bilo je tiho, ali veoma svrhovito.

„Krajnje neverovatno", rekao sam ja.

„Znači li to da ne veruješ u njegovo postojanje ili u moj opis, dragi moj Vilki?“

„Ma ni govora o tome“, rekao sam žurno. „Siguran sam da je izgledao i ponašao se baš kao što si ti opisao, Čarlse... nema nadarenijeg posmatrača pojedinačnih ljudskih osobina i nedostataka među živima ili sahranjenima sa svim književnim počastima u Vestminsterskoj opatiji nego što si ti, prijatelju... ali gospodin Drud je... neverovatan."

„Baš tako“, rekao je Dikens. „A sada je naša dužnost, dragi moj Vilki - tvoja i moja - da ga pronađemo."

„Da ga pronađemo?", ponovio sam glupavo. „Zaboga, a zašto bismo to radili?"

„U gospodinu Drudu skriva se pripovest koja se mora iskopati", šapnuo je Dikens. „Ako mi oprostiš zbog grobljanskog prizvuka te fraze. Otkud taj čovek u to vreme u vozu? Zašto je, kada sam ga to pitao, kazao da ide u Vajtčepel i sirotinjske četvrti 1st enda? Šta je to tražio među poginulima i samrtnicima?"

Nisam ga razumeo. „A šta je pa mogao da traži, Čarlse?", upitao sam. „Osim isto ono što si tražio i ti - da pruži pomoć i utehu živima, i da pronađe mrtve?"

Dikens se ponovo osmehnuo, ali u tom osmehu više nije bilo ničeg toplog niti dečačkog. „Tamo se zbivalo nešto zlokobno, dragi moj Vilki. Siguran sam u to. Nekoliko puta, kao što sam ti opisao, video sam tog Druda... ako je to ime tog stvorenja... kako se nadnosi nad povređenima, a kada bih ja kasnije došao da im pomognem, bili su mrtvi."

„Ali opisao si kako je nekoliko ljudi kojima si sam pomagao, Čarlse, takođe umrlo u međuvremenu, dok si se vratio do njih."

„Da", zahripao je Dikens tim nepoznatim glasom, spustivši bradu u špiceve okovratnika. „Ali ja im nisam pomogao da pređu preko."

Trgao sam se i uspravio, preneražen. „Blagi bože. Ti to govoriš kako je ta leprozna prilika u operskom plaštu zapravo... ubila... neke jadne žrtve kod Stejplhersta?"

„Hoću da kažem kako se tamo zbivao svojevrstan kanibalizam, dragi moj Vilki."

„Kanibalizam!“ Tada sam se prvi put zapitao nije li nesreća prouzrokovala mentalni poremećaj kod mog slavnog prijatelja. Istina je da sam tokom njegovog pripovedanja o nesreći ozbiljno sumnjao u opis, pa čak i u samo postojanje tog Druda - taj je čovek pre ličio na junaka petparačkog romana strave i užasa nego na bilo kakvo stvarno ljudsko biće na koje se moglo naići u tom vozu iz Folkstona - ali pripisao sam tu mogućnost halucinacije istom onom osećaju preneraženosti i dezorijentacije koji je Dikensa lišio glasa. Ali ukoliko Dikens zamišlja kanibalizam, onda je sasvim moguće da ga je nesreća lišila ne samo glasa, već i razuma.

Opet mi se osmehivao, a snaga njegovog pogleda bila je upravo ona koja je toliko njegovih novih sabesednika nagnala da pomisle kako im Čarls Dikens može čitati misli. „Ne, dragi moj Vilki, nisam sišao s uma", rekao je tiho. „Gospodin Drud je bio jednako stvaran kao ti ili ja, i još čudniji - nekako neodgonetljivo - nego što sam ga opisao. Da sam ga zamislio kao lik za svoj roman, ne bih ga opisao takvog kao što sam ga u stvarnosti sreo - isuviše čudnog, isuviše pretećeg, isuviše fizički grotesknog za prozu, dragi moj Vilki. Ali u stvarnosti, kao što dobro znaš, takve fantomske prilike zaista postoje. Prolaziš kraj njih na ulici. Zatičeš ih u noćnoj šetnji kroz Vajtčepel ili druge krajeve Londona. A njihove priče su često čudnije od svega što bi puki romanopisac mogao da smisli."

Došao je red na mene da se osmehnem. Malo je njih ikada čulo kako Jedinstveni o sebi govori kao o „pukom romanopiscu" i bio sam sasvim siguran da ni sada to nije učinio. Govorio je o drugim „pukim romanopiscima". O meni, možda. Upitao sam: „I šta onda predlažeš, Čarlse? Kako da pronađemo tog gospodina Druda? I šta da radimo s tim džentlmenom kad doznamo gde obitava?"

„Sećaš se kad smo istraživali onu ukletu kuću?", upitao je pisac.

Sećao sam se. Pre nekoliko godina, Dikens se - kao glavni urednik svog novog časopisa Preko cele godine koji je zauzeo mesto njegovih Reči o domačinstvu posle svađe sa izdavačima - upleo u rasprave s raznoraznim spiritualistima. Pedesete godine devetnaestog veka bile su ludo doba za komunikaciju s mrtvima, seanse, hipnozu - a Dikens ne samo što je verovao u ponešto od toga već je sve to i revnosno upražnjavao - te za druge slične opčinjenosti nevidljivim energijama. Ali iako je Dikens verovao u hipnozu i oslanjao se na nju, a ponekad je nazivao i životinjskim magnetizmom, i mada sam bio siguran da je u srcu sujeveran (na primer, uistinu je smatrao da mu je petak srećan dan), odlučio je da se, kao urednik svog novog časopisa, posvađa sa više spiritualista. Kada je spiritualist Vilijam Hovit, jedan od njegovih protivnika u debati, izneo pojedinosti o ukletoj kući u Češantu, blizu Londona, ne bi li time potkrepio svoje argumente, Dikens je istog časa odlučio da mi - urednici i direktori časopisa Preko cele godine - smesta organizujemo ekspediciju i istražimo tamošnje pojave.

V. H. Vils i ja krenuli smo prvi, u zatvorenim kočijama, a Dikens i Džon Holingshed, naš dopisnik, prepešačili su dvadeset pet kilometara do sela. Posle izvesnih poteškoća u pronalaženju dotične kuće (na svu sreću, Dikens je poslao jelo od sveže ribe po Vilsu i meni, pošto se nije uzdao u lokalnu hranu), najzad smo pronašli vilu za koju su nam rekli da je na imanju takozvane uklete kuće i ostatak popodneva i večeri ispitivali smo komšije, obližnje trgovce, pa čak i prolaznike, ali smo na kraju zaključili da su Hovitovi „duhovi“ zapravo bili pacovi i sluga Frenk koji je uživao u krivolovu na zečeve u gluvo doba noći.

Dikens je bio veoma srčan na tom izletu, na svetlu dana i u društvu tri muškarca, ali čuo sam da je u drugu ekspediciju na duhove, koja se odigrala noću kod navodno ukletog spomenika u blizini Gadshila, poveo sluge i poneo napunjenu sačmaricu. Po rečima piščevog najmlađeg sina, koga su u porodici nazivali Plorn, njegov otac bio je vrlo nervozan i objavio je kako će „svakome ko izvodi trikove, a ima glavu, tu glavu razneti u paramparčad". I zaista su čuli nezemaljsko zavijanje, stenjanje, „užasnu buku - ljudske - i istovremeno nadljudske zvuke“.

Ispostavilo se da se oglašavala nekakva astmatična ovca. Dikens se uzdržao da joj ne raznese glavu u paramparčad. Svima je - i slugama i deci - dao da piju ruma i vode kad su se vratili kući.

„Znali smo gde je ukleta kuća“, ukazao sam Dikensu tog junskog dana u njegovoj mračnoj radnoj sobi. „Kako ćemo pronaći gospodina Druda? Gde da ga tražimo, Čarlse?“

Najednom, Dikensov izraz lica i fizičko držanje su se izmenili. Lice kao da mu se izdužilo, naboralo i još više prebledelo. Oči su mu se raširile toliko da se činilo kako više nema kapaka, a beonjače su mu se presijavale na svetlu lampe. Držao se kao povijeni starac, ili grobar koji vreba, ili možda lešinar. Njegov glas, i dalje promukao, postao je visok i tanak, s prizvukom šištanja, dok su mu dugački, bledi prsti probadali vazduh, nalik na prste kakvog crnog maga.

„Za Lajmhaussss", zašištao je, glumeći Druda iz svoje pređašnje pripovesti. „Vajtčepel. Ratklif krossss. Džin Eli. Tri Foksissss kort. Bučer rou i Komeršal roud. Mint i ostale sssssssirotinjske četvrti."

Priznajem da mi se digla kosa na glavi. Pre nego što je počeo da piše, još kao dečačić, Čarls Dikens je bio tako dobar imitator da ga je otac vodio na javna mesta kako bi oponašao lokalne Stanovnike koje su sretali u šetnji. U tom trenutku sam poverovao da uistinu postoji biće kao što je Drud.

„Kad?“, upitao sam ja.

„Ubrzzzzzo“, prošištao je Dikens, ali sada sa osmehom, ponovo svoj. „Već smo se upuštali u takve posete Vavilonu, dragi moj Vilki. Videli smo Veliku pećnicu po noći.“

I jesmo. Njega je oduvek opčinjavalo to gradsko podzemlje. A Vavilon i Velika pećnica bili su piščevi nadimci od milošte za najgore sirotinjske četvrti Londona. Neke od tih pređašnjih noćnih pustolovina s Dikensom, po mračnim sokacima i straćarama, još su mi remetile miran san.

„Tvoj sam, dragi moj Dikense", rekao sam oduševljeno. „Javljam se koliko sutra na dužnost, ako ti tako želiš."

Odmahnuo je glavom. „Moram povratiti svoj glas, dragi moj Vilki. Kasnim s najnovijim nastavcima Našeg zajedničkog prijatelja. U nastupajućim danima moramo rešiti još štošta, uključujući i oporavak Pacijenta. Hoćeš li prenoćiti ovde? Soba ti je spremna, kao i uvek."

„Avaj, ne mogu", odvratio sam ja. „Moram se po podne vratiti u grad. Imam tamo nedovršenog posla." Nisam rekao Dikensu da je taj „posao" prevashodno kupovina novih količina laudanuma, supstance bez koje još tada, 1865, nisam mogao istrpeti niti jedan dan.

„U redu", kazao je i ustao. „Da li bi mi učinio veliku uslugu, dragi Vilki?"

„Šta god poželiš, dragi moj Dikense", kazao sam ja. „Samo zapovedi, prijatelju."

Dikens je bacio pogled na časovnik. „Već ti je kasno da uhvatiš sledeći voz iz Grejvsenda, ali ako Čarli pripremi karuce, moći ćemo da te odvežemo do Hajama, na vreme za ekspresni voz do stanice Čering kros.“

„Idem na Čering kros?“

„Tako je, dragi moj Vilki", rekao je i uhvatio me čvrsto za rame dok smo izlazili iz pomrčine njegove radne sobe na jaču svetlost u predvorju. „Reći ću ti zbog čega dok ti budem pravio društvo do stanice."

Džordžina nije izašla s nama iz kuće, ali kako je Čarli, najstariji sin Jedinstvenog, navratio da provede sa ocem nekoliko dana, poslali su ga po karuce. Prednje dvorište Gadshila bilo je uredno kao i sve ostalo pod Dikensovom kontrolom: njegovo omiljeno cveće, crveni zdravac, raslo je u preciznim redovima; dva velika libanska kedra, zasađena tik iza uredno potkresanog travnjaka, sada su bacala senke na istok, duž puta.

Zasmetalo mi je nešto u vezi s redićima zdravca između kojih smo hodali dok smo prilazili Čarliju i karucama.. Zapravo, zbog njih mi je srce zalupalo brže, a koža se ohladila. Postao sam svestan toga da mi se Dikens obraća.

„... i poveo sam ga hitnim vozom pravo u hotel Čering kros, odmah posle pada", govorio je on. „Platio sam dvema bolničarkama da budu s njim kako ni po danu ni po noći ne bi bio sam. Dragi moj Vilki, bio bih ti veoma zahvalan ako bi stigao da ga večeras obiđeš, preneseš mu moje pozdrave i staviš mu do znanja da ću i sam, čim budem mogao opet u grad - najverovatnije sutra - doći da ga obiđem. Ako ti bolničarke kažu da su mu se ozlede pogoršale, učinićeš mi ličnu uslugu budeš li što brže poslao glasnika u Gadshil sa tim izveštajem."

„Naravno, Čarlse", rekao sam. Nejasno sam razabrao da on to sigurno priča o mladiću kome je pomogao da se izvuče iz olupine kod Stejplhersta, a onda ga lično smestio u hotel na Čering krosu. Momak se prezivao Dikenson, a zvao Edmond ili Edvard, koliko sam se prisećao. Prilično neobična podudarnost, kad čovek malo razmisli o tome.

Kada smo sišli niz prilazni puteljak i udaljili se od crvenog zdravca, osećaj panike napustio me je jednako brzo i zagonetno kao što me je i obuzeo.

Karuce su bile male, ali Dikens nije odustajao od namere da se ugura u njih sa mnom i Čarlijem dok je mladić terao ponija najpre do Grejvsenda, a zatim drumom prema Ročesteru i stanici Hajam. Imali smo dovoljno vremena.

Dikens je isprva bio opušten i ćaskao je sa mnom o malim izdavačkim pojedinostima u vezi s časopisom Preko cele godine, ali kada su poni i male karuce ubrzali, vozeći kraj kočija na drumu - sa stanicom Hajam bezmalo u vidokrugu - primetio sam kako piščevo lice, još tamno od sunca posle boravka u Francuskoj, najpre bledi, a potom poprima olovnu boju. Po slepoočnicama i obrazima izbile su mu graške znoja.

„Čarli, molim te, uspori malo. I prestani da njišeš karuce levo-desno. To me veoma dekoncentriše.“

„Da, oče.“ Karuce su sada išle toliko sporo da poni više nije kaskao.

Video sam kako Dikens sve više stiska usne, sve dok se nisu pretvorile u puki beskrvni zasek. „Sporije, Čarli. Tako ti boga, ne ubrzavaj."

„Da, oče.“ Čarli, koji je imao dvadeset i neku, izgledao je obazrivo poput dečaka kada je bacio pogled na oca, dok se ovaj čvrsto držao za rub karuca obema rukama i nepotrebno se naginjao udesno.

„Sporije, molim te!“, uskliknuo je Dikens. Karuce su se sada kretale brzinom hoda, ali ni blizu one stalne brzine od šest kilometara na sat kojom je Dikens mogao da prevaljuje - i jeste prevaljivao - dvadeset, dvadeset pet i trideset kilometara dnevno.

„Zakasnićemo na voz“, zaustio je Čarli pogledavši napred prema udaljenim šiljatim kulama i tornju depoa, a zatim na svoj časovnik.

„Stani! Pusti me napolje", zapovedio je Dikens. Lice mu je sada bilo sivo kao ponijev rep. Isteturao se iz karuca i brzo se rukovao sa mnom, „Vratiču se peške. Dan je lep za šetnju. Srećan ti put i molim te da mi javiš večeras treba li štogod mladom gospodinu Dikensonu."

„Hoću, Čarlse. I videćemo se ponovo, ubrzo.“

Kada sam poslednji put pogledao Dikensa s leđa, izgledao je mnogo stariji nego što jeste, i uopšte nije koračao uobičajenim samopouzdanim i izuzetno brzim ritmom, već je takoreći napipavao put po ivici druma, oslanjajući se svom težinom na štap dok se vraćao prema Gadshilu.

TREĆE POGLAVLJE
drud

Kanibalizam.

Dok sam se vozio prema stanici Čering kros, razmišljao sam o toj čudnoj, varvarskoj reči i stvarnosti - o kanibalizmu - i o tome kako je taj fenomen već uticao na Dikensov život. (Tada pojma nisam imao koliko će strašno - i brzo - uticati i na moj.)

U samom ustrojstvu Čarlsa Dikensa oduvek je bilo nečega što je naročito snažno reagovalo na pomisao o kanibalizmu i tome da vas neko na bilo koji način konzumira. Za vreme njegove javne rastave od Ketrin i skandala koji se svojski potrudio da objavi i izazove - premda tu činjenicu nikada nije priznavao - pisac mi je u više navrata rekao: „Živog me jedu, Vilki. Moji neprijatelji, Hogartovi, i pogrešno obaveštena javnost koja želi da poveruje u najgore, proždiru me, ud po ud.“

Mnogo puta u protekloj deceniji, Čarls Dikens me je zvao da mu se pridružim na putu do londonskog Zoološkog vrta - mesta na kojem je uvek mnogo uživao - ali koliko god da je voleo porodicu nilskih konja, kaveze s pticama i lavlju jazbinu, glavni razlog i odredište njegove posete bilo je vreme hranjenja u kući reptila. Dikens to nije želeo da propušta i požurivao me je, Pa nikada nismo kasnili. Hranili su zmije miševima i krupnijim pacovima, a Dikens kao da je bio hipnotisan tim prizorom (iako i sam hipnotizer, apsolutno nije dopuštao da njega bilo ko hipnotiše). Stajao je tamo opčinjen. Nekoliko puta - dok smo se nekuda vozili zajedno, čekali početak predstave, ili čak sedeli u njegovom salonu kod kuće - Dikens me je podsećao na to kako dve zmije često započnu da jedu istog pacova baš u istom trenutku, tako da glodarova glava te stražnjica i rep nestaju u zmijskim ždrelima dok se životinja još koprca, živa, a zadnje i prednje noge joj se trzaju u vazduhu dok im se moćne čeljusti približavaju.

Samo nekoliko meseci pre nesreće kod Stejplhersta, Dikens mi je poverio kako u nameštaju u svojoj kući - nogarama kade, vijugavim nogama stola i stolica u različitim sobama, pa čak i teškim uzicama za draperije - vidi zmije koje polako proždiru ploču stola, draperije i kadu. „Dok ne gledam, dragi moj Vilki, kuća samu sebe proždire", rekao mi je uz punč od ruma. Takođe mi je rekao kako često na banketu - najčešće nekom koji je priređen u njegovu čast - spusti pogled niz dugačak sto i vidi kako njegovi prijatelji i kolege trpaju u usta teletinu, ovčetinu ili piletinu i na tren, samo na jedan strašan sekund, zamisli kako je na priboru prinetom tim ustima zapravo uskoprcani ud. Ali ne mišji ili pacovski, rekao je - već ljudski. Kazao je kako ga ta česta iluzija... uznemirava.

Ali upravo je istinski kanibalizam - ili makar govorkanje o njemu - promenio tok života Čarlsa Dikensa pre jedanaest godina.

U oktobru 1854, čitavu Englesku prenerazio je izveštaj doktora Džona Reja o tome šta je otkrio tokom potrage za nestalom Frenklinovom ekspedicijom.

Ako nikada niste čuli za Frenklinovu ekspediciju, dragi moji čitaoci iz budućeg veka, reči ću vam nešto o tome: u maju 1845. godine, ser Džon Frenklin i još 129 ljudi krenuli su da istraže severni Arktik. Isplovili su na Erebu i Teroru, dvama brodovima koje im je na raspolaganje stavila Istraživačka služba Kraljevske mornarice. Glavno naređenje glasilo je da forsiraju prolaz sever-zapad koji spaja Atlantik i Pacifik severno od naše kolonije u Kanadi - Engleska je oduvek sanjala o novim i kraćim trgovačkim putevima do Dalekog istoka - a Frenklin, postariji čovek, bio je iskusan istraživač. Svi su očekivali uspeh. Dva broda su poslednji put viđena u zalivu Bafin krajem leta 1845. Pošto tri ili četiri godine od ekspedicije nije stigla niti jedna reč, zabrinula se čak i Kraljevska mornarica i organizovano je više spasilačkih ekspedicija. Ali ta dva broda ni dan-danas nisu još pronađena.

I Parlament i ledi Frenklin ponudili su ogromne nagrade. Grupe tragača, ne samo britanskih, već i američkih, i drugih nacionalnosti, špartale su Arktikom u potrazi za Frenklinom i njegovim ljudima. Ili makar za nekakvom naznakom njihove sudbine. Ledi Frenklin je bila iskreno ubeđena u to da su njen muž i posada još živi i malo je bilo onih u mornarici i vladi koji su želeli da joj protivreče, iako su brojni Englezi napustili i poslednju nadu.

Doktor Džon Rej je bio oficir u kompaniji Hudson bej; on je kopnom otišao na sever i nekoliko je godišnjih doba istraživao udaljena severna ostrva (sačinjena, kako se kaže, tek od zaleđenog šljunka i beskrajnog uskovitlanog snega) i ogromne površine zaleđenog okeana gde su Ereb i Teror iščezli. Za razliku od pripadnika Kraljevske mornarice ili od većine istraživača, Rej je živeo s raznim eskimskim divljacima u toj oblasti, naučio njihove primitivne jezike i - u svom izveštaju - naveo svedočenja mnogih. Vratio se u Englesku s raznim predmetima - mesinganom dugmadi, kapama, brodskim posuđem na kojem je još bio ser Džonov grb, priborom za pisanje - koji su pripadali Frenklinu ili njegovim ljudima. Najzad, Rej je otkrio ljudske ostatke, kako u plitkim grobovima, tako i na površini, uključujući i dva kostura koja su još sedela u brodskom čamcu privezanom za saonice.

Englesku je, pored tog strašnog dokaza o verovatnoj Frenklinovoj sudbini, prenerazilo to što su Frenklin i njegovi ljudi, po rečima Eskima koje je Rej ispitao, ne samo nastradali, več se i predali kanibalizmu pred sam kraj. Divljaci su rekli Reju da su pronašli logorišta belaca gde je bilo oglodanih kostiju, hrpa odrubljenih udova, pa čak i dubokih čizama u kojima su se još nalazile kosti stopala i nogu.

Naravno, to je užasnulo Ledi Frenklin i ona je potpuno odbacila taj izveštaj (čak je unajmila novi brod, iz sopstvenog, sve manjeg imetka, da nastavi potragu za njenim mužem). Dikensa je ta zamisao takođe užasnula - i opčinila.

Tada je počeo da objavljuje članke o opisanoj tragediji u svom časopisu Reči o domaćinstvu, pa i u drugim časopisima. Isprva je naprosto bio sumnjičav, tvrdeći da je u izveštaju „ishitreno. .. zaključeno kako su jeli tela svojih saputnikaDikens je izvestio da je iščitao „nebrojeno knjiga" - premda nije naveo niti jedan određen izvor - kako bi dokazao sledeće: „svi su izgledi da jadni Frenklinovi ljudi nisu ni sanjali o tome da jedu tela svojih saputnika.“

Kada je ostatak nacije ili poverovao u Rejov izveštaj (on jeste zatražio od države nagradu za neoborivi dokaz o Frenklinovoj sudbini) ili počeo da zaboravlja, Dikensovo poricanje se pretvorilo u ozbiljan gnev. U Rečima o domaćinstvu obrušio se oštrim napadom na „divljake” - što je bio njegov izraz za sve koji nisu belci, ali se u ovom slučaju odnosio na podle, lažljive i nepouzdane Eskime s kojima je Džon Rej živeo i ispitivao ih. Dikensa su u naše doba, naravno, smatrali radikalnim liberalom, ali to mišljenje nije bilo ni najmanje ugroženo kada je u ime većine Engleza rekao: „...smatramo da je svaki divljak u dubini duše pohlepan, prevrtljiv i okrutan." Bilo je nemoguće, tvrdio je on, da iko od ljudi ser Džona Frenklina „produži svoje postojanje tako groznim činom kao što je proždiranje tela svojih mrtvih saputnika...“

Tada je naš prijatelj uradio nešto veoma čudno da dokaže kako je u pravu. Medu „nebrojenim knjigama" koje je iščitao kako bi pronašao podršku za svoje mišljenje, odabrao je Priče iz 1001 noći - jednu od najvažnijih knjiga iz sopstvenog detinjstva, kako mi je nekoliko puta rekao. U sažetku je napisao: „U čitavom velikom krugu Hiljadu i jedne noći, samo zlodusi, džinovski jednooki crnci, čudovišta nalik na kule ogromnog trupa i užasnog izgleda, te nečiste zveri što vrebaju na obali morskoj... “ pribegavaju proždiranju ljudskog mesa ili kanibalizmu.

I eto vam. Quod erat demonstrandum.

Godine 1856, Dikens je pojačao svoj rat protiv tvrdnje da se mogao desiti kanibalizam među plemenitim ljudima ser Džona Frenklina... i tu krajnje prisno uključio i mene.

Dok smo zajedno boravili u Francuskoj - Dikens me je za vreme takvih putovanja nazivao svojim „opakim prijateljem", a vreme provedeno u Parizu „našim pogibeljnim ekspedicijama" (premda je uživao u noćnom životu, a povremeno i u razgovoru s mladim glumicama, pisac se nikada nije upuštao u doživljaje s noćnim damama kao, ja) - palo mu je na pamet da ja napišem komad, koji će se izvesti u Dikensovom domu u kući Tavistok. To je trebalo baš da bude komad o izgubljenoj arktičkoj ekspediciji poput Frenklinove, u kojoj su Englezi pokazali svu svoju kuraž i srčanost. Takođe, objasnio je on, to mora biti priča o ljubavi i požrtvovanju.

„A zašto ti to ne napišeš, Čarlse?“, glasio je moj logičan odgovor.

Pa, jednostavno to nije mogao. Počeo je da radi na Maloj Dorit, čita svoja dela u javnosti, uređuje časopis... Meni je zapalo da to napišem. Predložio je da naslov bude Zamrznuti ponor pošto se komad neće baviti samo divljinom na severu, već i tajnim dubinama ljudskog srca i duše. Dikens je rekao da ce mi pomoći pri pisanju drame i „obaviti tu i tamo lektorski posao“, a ja sam smesta shvatio kako to znači da će komad biti njegov, dok ću ja biti puki mehanizam koji će zapisati reći na papiru.

Pristao sam da to uradim.

Počeli smo da radimo na tome u Parizu - ili tačnije, ja sam počeo da radim na tome, dok je Dikens upadao s vremena na vreme između večerinki s prijateljima, banketa i drugih društvenih događaja - i krajem tog vrelog leta 1856. obojica smo se nalazili u njegovom domu u Londonu. Naše navike, i spisateljske i one druge, nisu se uvek poklapale. U Francuskoj sam ja uživao u kockarnici sve do sitnih sati, dok je Dikens insistirao na doručku između osam i devet ujutro. U više navrata sam morao sam da doručkujem guščiju paštetu oko podneva. Isto tako, i u kući Tavistok i kasnije, u Gadshilu, Dikensovo radno vreme protezalo se od devet ujutro pa do dva ili tri po podne i od svih u kući, pa bili to rođaci ili gosti, očekivalo se u to vreme da budu jednako uposleni. Viđao sam kako se Dikensove kćerke ili Džordžina prave da čitaju šifove dok je Dikens zaključan u svojoj radnoj sobi. U to vreme - pre nego što je Drugi Vilki Kolins stigao i počeo da se bori za prevlast nad mojim pisaćim stolom i priborom - radije sam radio do kasno u noč, pa sam često morao sebi da nađem kakav budžak u biblioteci Dikensove kuće gde sam mogao da popušim cigaru i na miru odremam preko dana. A Dikens bi se često neočekivano pojavio iz svoje radne sobe kako bi me isterao iz skrovišta i naredio mi da se vratim poslu.

Moj rad - naš rad - na komadu nastavio se tokom te jeseni. Glavnog junaka (koga će, naravno, igrati Dikens) nazvao sam Ričard Vordur - kombinovao sam ono što sam znao o neustrašivom ser Džonu Frenklinu i njegovom prvom potčinjenom, Frensisu Krozijeru, prilično običnom Ircu - i zamislio sam ga kao starijeg čoveka, možda ne naročito sposobnog (najzad, svi su ljudi iz Frenklinove ekspedicije očigledno poginuli), i donekle poremećenog. Možda je bio čak i pomalo zlikovac.

Dikens je tu zamisao potpuno preradio, izmenivši Ričarda Vordura u mladog, inteligentnog, kompleksnog, gnevnog, ali - na kraju - potpuno požrtvovanog čoveka. „U neprestanom traganju za istinitom ljubavlju koju nikada ne može naći", tako je Dikens zapisao u svojim obimnim beleškama o ponovnom stvaranju svog lika. Lično je napisao mnoge monologe tog lika i čak ih nikad nije otkrivao sve do naših završnih proba (da, ja sam bio jedan od glavnih glumaca u toj amaterskoj predstavi). Kada sam bio u poseti ili noćivao u njegovom domu, viđao sam kako Dikens započinje ili završava svoje šetnje od trideset kilometara kroz seoske predele Finčlija i Nezdena, uvežbavajuči Vordurove monologe gromkim glasom - „Mlada, lepog i tužnog lica, toplih i blagih očiju, mekog i jasnog glasa. Mlada, ljupka i milostiva. Čuvam njeno lice u mislima, premda ništa drugo sačuvati ne mogu. Moram lutati, lutati, lutati - bez mira, bez sna, bez doma - sve dok je ne nađem!"

Sa naknadnom pameću, lako je uvideti koliko su istiniti i duboki bili ti Dikensovi sentimenti te godine kada se njegov brak primicao kraju (i to zato što je sam tako odlučio). Pisac je čitavog života iščekivao to lepo i tužno lice toplih i blagih očiju, mekog i jasnog glasa, i tragao je za njime. Dikensu je sopstvena mašta uvek bila stvarnija od stvarnosti svakodnevice, i on je zamišljao tu iskrenu, devičansku, pažljivu, mladu, prelepu (i milostivu) ženu još od dana svoje mladosti.

Moj komad je premijerno izveden u Dikensovoj kući Tavistok 6. januara 1857 - na Bogojavljenje, koje je Dikens uvek proslavljao uz poseban program, i na dvadeseti rođendan njegovog sina Čarlija. Pisac se svojski potrudio da to sve obavi što profesionalnije: naložio je stolarima da učionicu u njegovom domu pretvore u teatar u koji se udobno moglo smestiti više od pedeset ljudi, da uklone malu pozornicu koja se tamo već nalazila i zamene je podijumom propisne veličine na zatvorenom balkonu; za predstavu je komponovana muzika, i orkestar unajmljen da je odsvira; angažovani su profesionalci da smisle i ofarbaju komplikovane kulise; čitavo malo bogatstvo potrošeno je na kostime - kasnije se hvalisao da smo mi, „polarni istraživači" iz predstave, mogli da odemo pravo iz Londona na Severni pol u autentičnoj polarnoj opremi koju smo imali na: sebi; i najzad, on je lično nadzirao pozorišno gasno osvetljenje dok je smišljao složene svetlosne efekte koji bi podražavali svaki sat običnog polarnog dana, večeri i suncem obasjane arktičke noći.

Sam Dikens je uneo čudan, snažan, nenaglašen, a opet neverovatno moćan realizam u tu suštinski melodramatičnu ulogu. U jednoj sceni, kada nekolicina nas pokušava da spreči Vordura da u duševnim patnjama odjuri s pozornice, pisac nas je upozorio da će se „svojski opirati" te da ćemo se morati iz sve snage potruditi da ga zaustavimo. Kako se ispostavilo, to je bilo preblago rečeno. Nekoliko nas je bilo modro i izubijano čak i pre nego što smo završili probe. Njegov sin Čarli kasnije je pisao mom bratu: „Toliko se duboko uneo u to da smo zaista morali da se borimo, kao ulični bokseri, a pošto sam ja bio vođa napadača pa sam trpeo i najžešće udarce, bacakao me je na sve strane i dva ili tri puta sam zaradio šljivu još pre same premijere."

A u veče premijere, naš zajednički prijatelj Džon Forster pročitao je prolog koji je Dikens napisao u poslednjem trenutku u pokušaju, kako je to često činio u svojim knjigama, da omogući svima da ga shvate poredeći skrivene dubine ljudskog srca sa strašnim i zaleđenim dubinama arktičkog severa:

da su sve tajne ogromne Dubine
U nama, tragaču morače da sine
Ispitujuć dušu u ledenom bolu
I tražeći prolaz na Severnom polu,
Da ublaži stravu tog ambisa zimskog
„Zamrznutog ponora“ istinskog.

Voz je stigao u London, ali ja nisam produžio do Čering krosa, još ne.

Ono od čega patim u životu - od čega sam oduvek patio i što će me u grob oterati - jeste reumatski giht. Ponekad ga osećam u nozi. Češće mi se preseli u glavu, neretko se tamo usadi kao vreo, železni klin iza mog desnog oka. Taj stalni bol (a vala baš i jeste stalan) trpim zahvaljujući svojoj snažnoj ličnosti. I opijumu koji uzimam u obliku laudanuma.

Tog dana, pre nego što ću poći na zadatak na koji me je Dikens poslao, uzeo sam kočiju od stanice - bilo mi je preteško da dalje hodam - do jedne male apoteke, samo ćošak od moje kuće. Tamošnji apotekar (kao što važi i za neke druge u gradu i drugde), znao je za moju borbu protiv tog bola i prodavao mi je lek za njegovo ublažavanje u količinama koje su uopšte uzevši bile rezervisane za lekare, ili - da budem konkretan - laudanum na krčag.

Odvažiću se da pretpostavim, dragi čitaoci, da se laudanum koristi i u vaše buduće doba (osim ako medicinska nauka nije iznašla neki još efikasniji uobičajeni lek), ali za slučaj da nije tako, opisaću vam ga.

Laudanum je tinktura opijuma destilisanog u alkoholu. Pre no što sam počeo da kupujem velike količine, najpre sam - po preporuci svog lekara i prijatelja Frenka Birda - sipao četiri kapi opijuma u pola čaše ili punu čašu crnog vina. Onda je to preraslo u osam kapi. Potom osam ili deset kapi s vinom dvaput dnevno. Najzad, ustanovio sam da je prethodno smešani laudanum, naizgled podjednako i opijum i alkohol, efikasniji za tako uporan bol. Poslednjih meseci započeo sam ono što će mi prerasti u doživotnu naviku: gutao sam čist laudanum iz čaše ili samog krčaga. Priznajem, kada sam jednom kod kuće popio tako punu čašu pred slavnim hirurgom ser Vilijamom Fergusonom - čovekom od koga sam jamačno očekivao da shvati moju potrebu za tim - on je uzviknuo kako bi takva količina uzeta odjednom mogla ubiti sve za stolom, a i trebalo bi. (Te večeri mi je u gostima bilo osam muškaraca i jedna žena.) Od tog incidenta, krijem koliku količinu leka uzimam, ali ne i činjenicu da koristim taj blagosloveni opijat.

Dragi čitaoci iz moje posthumne budućnosti, molim vas, shvatite da u moje doba svi koristiše laudanum. Ili bezmalo svi. Moj otac, koji nije imao poverenja niti u jedan lek, laitanao je u svojim poslednjim danima ogromne količine Betlijevih kapi, snažnog derivata opijuma. (A siguran sam da je bol od mog gihta bio makar podjednak bolovima koje je on trpeo na samrtničkoj postelji, ako i ne gori.) Pamtim pesnika Kolridža, bliskog prijatelja mojih roditelja, koji je jecao u našem domu zbog svoje zavisnosti od opijuma i pamtim kako ga je upozoravala moja mati. Ali isto tako, kao što sam podsetio svoje malobrojne prijatelje toliko nevaspitane da me prekorevaju zbog moje zavisnosti od tog važnog leka, ser Volter Skot je koristio velike količine laudanuma dok je pisao Lamermursku nevestu, dok su neki od Dikensovih i mojih savremenika, poput našeg bliskog prijatelja Bulvera Litona i De Kvinsija. koristili mnogo veće količine nego ja.

Tog popodneva, pošto sam se vratio kući - jednoj od svoje dve kuće - na Melkum plejsu broj 9, kod Dorset skvera, znajući da su Kerolajn i njena kći Harijet napolju, sakrio sam nov krčag laudanuma, ali tek pošto sam ispio pune dve čaše.

Za samo nekoliko minuta bio sam onaj stari... ili onoliko blizu tome koliko je to bilo moguće dok takav bol od gihta još lupa na prozore i grebe po vratima mog telesnog bića. Makar je halabuka bola u pozadini utihnula dovoljno pod dejstvom opijata da sam se mogao ponovo usredsrediti.

Uzeo sam kočiju do Čering krosa.

Zamrznuti ponor je bio veoma uspešan.

Prvi čin se zbivao u Devonu, gde prelepu Klaru Bernam - koju je glumila Dikensova privlačnija kći, Mami - muče strahovi za njegovog zgodnog verenika Frenka Olderslija (koga sam igrao ja, sa začecima brade koju sada nosim). Oldersli je bio u polarnoj ekspediciji odaslanoj, baš kao i stvarna ekspedicija ser Džona Frenklina, da forsira severozapadni prolaz, i obe lađe - Lutalica i Morski galeb - bile su izgubljene već duže od dve godine. Klara zna da je Frenkov zapovednik u ekspediciji kapetan Ričard Vordur, čiju je prosidbu odbila. Vordur ne zna koji mu je to suparnik preoteo Klarinu ljubav, ali zakleo se da če tog čoveka ubiti čim ga opazi. Istovremeno, moj lik, Frenk Oldersli, nema pojma o tome da je Ričard Vordur zaljubljen u njegovu verenicu.

Pošto zna da su dve lađe gotovo sasvim izvesno negde zajedno zamrznute u arktičkom ledu, Klaru muči pomisao da će se nekim slučajem njena dva ljubavnika međusobno razotkriti. I tako jadna Klara ne strepi samo od onoga što će Arktik, tamošnje vremenske prilike, zverinje i divljaci učiniti njenom voljenom, već još više od onoga što bi Ričard Vordur mogao uraditi njenom dragom Frenku ukoliko otkrije istinu.

Klarini strahovi nisu nimalo ublaženi kada joj bolničarka Ester, koja je vidovita, ispriča svoju krvavu viziju u grimiznom devonskom zalasku sunca. (Kao što sam već pomenuo, Dikens se svojski potrudio da stvori svetlosne efekte u svom malom pozorištu-učionici u kući Tavistok, koji su realistično mogli da dočaraju sunčevu svetlost u svako doba dana.)

„Vidim jagnje u kandžama lava...", ječi bolničarka Ester u vidovnjačkom transu. „Tvoj mladi ptić nasamo s jastrebom - vidim kako plačeš, zajedno sa svima oko tebe... Krv! mrlja je na tebi - O, dete moje, dete moje - mrlja od te krvi je na tebi!“

Mladić se zvao Edmond Dikenson.

Dikens je rekao da je za povređenog uzeo sobu u hotelu Čering kros, ali to je zapravo bio prostran stan. Jedna postarija i ne naročito privlačna bolničarka ušančila se u spoljnoj dnevnoj sobi i ona me je i uvela pacijentu.

Po Dikensovom opisu teškog izvlačenja mladog Dikensona iz olupine, da ne pominjem piščevu melodramsku pripovest o krvi, otrgnutoj odeći i mladićevoj potrebi za medicinskom negom, očekivao sam da zateknem gotovo mrtvog čoveka, umotanog u zavoje i krutog od udlaga i gipsa na udovima podignutim pomoću kablova i tegom Ali mladi Dikenson je, premda u pižami i kućnom mantilu, secteo u krevetu i čitao kada su me uveli. Komoda i noćni stočići u sobi bili su zatrpani cvećem, a bila je tu i vaza s crvenim zdravcem, koji je u meni donekle ponove podstaknuo uspaničenost kakvu sam osetio u dvorištu kuće na imanju Gadshil, Dikenson je bio nežan mladić od svojih dvadeset ili dvadeset jedne godine, oblog lica, rumenih obraza, retke pepeljasteplave kose koju su već krasili zalisci iznad ružičastog čela, plavih očiju i ušiju delikatnih kao majušne morske školjke, Činilo se da mu je pižama svilena.

Predstavio sam se, objasnio da sam izaslanik gospodina Dikensa, poslat da se raspitam za stanje zdravlja mladog gospodina, i bio sam veoma iznenađen kada se Dikensonu otelo; „O, gospodine Kolinse! Duboko sam počastvovan što mi je u posetu došao tako slavan pisac! Silno sam uživao u vašojŽeni u belom koja je izlazila u nastavcima u časopisu Preko cele godine odmah pošto se završila Priča o dva grada gospodina Dikensa,”

„Zahvaljujem, gospodine", rekao sam, umalo ne poervenevši zbog tog komplimenta. Istina, Žena u belom je bila veoma uspešna, i zahvaljujući njoj je prodato više primeraka časopisa nego zahvaljujući većini Dikensovih romana u nastavcima. „Veoma sam zadovoljan zbog toga što vam se dopao moj skromni pokušaj", dodao sam,

„O, da, bilo je čudesnog rekao je mladi Dikenson, „Baš imate sreće što vam je neko poput gospodina Dikensa mentor i urednik."

Zurio sam jedan dugi trenutak u mladića, ali moja okamenjena tišina prošla je nezapaženo dok je Dikenson brbljao o nesreći kod Stejplhersta, q tome koliko je sve to bilo grozno, a zatim i o neverovatnoj kuražnosti i velikodušnosti Čarlsa Dikensa. „Ne bih danas, zasigurno, bio u životu da me gospodin Dikens nije pronašao u olupini - visio sam skroz naopako i jedva da sam disao, gospodine Kolinse! - a on je ostao uz mene sve dok nije dozvao čuvare da mu pomognu i izvuku me iz strašne olupine, i nadzirao ih je dok su me nosili uz nasip tamo gde su povređene pripremali za evakuaciju. Gospodin Dikens je ostao kraj mene tog popodneva tokom vožnje do Londona vanrednim vozom i - kao što vidite! - insistirao da me smesti u ovu divnu sobu i obezbedi mi bolničarku dok se potpuno ne oporavim."

„Niste ozbiljno povređeni?“, upitao sam savršeno neutralnim glasom.

„Ma ne, ni najmanje! Samo sam crn i modar po nogama, kukovima, levoj ruci, grudima i leđima. Tri dana posle nesreće nisam mogao da hodam, ali danas mi je bolničarka pomogla da odem do toaleta i natrag, i ta je ekspedicija potpuno bila uspešna! “

„Baš mi je milo“, rekao sam ja.

„Nadam se da ću sutra kući“, blebetao je mladić. „Nikada neću moći da se odužim gospodinu Dikensu za njegovu velikodušnost. Zaista mi je spasao život! A pozvao me je za Novu godinu u Gadshil!“

Bio je 12. jun. „Divota", kazao sam ja. „Siguran sam da Čarls ume da ceni vrednost života čijem je spasavanju doprineo. Gospodine Dikensone, kažete da ćete sutra kući... a gde vam je kuća?“

Dikenson je i dalje brbljao. Izgleda da je bio siroče - omiljena vrsta ljudskog bića za Čarlsa Dikensa, ako je verovati Oliveru Tvistu, Davidu Koperfildu, Sumornoj kući ili nekoj od desetak drugih njegovih priča - ali je nasledio novac u zamršenom stilu slučaja Džarndis protiv Džarndisa, i dodeljen mu je vremešni staratelj nastanjen na imanju u Northemptonširu koje je moglo lako poslužiti kao model za Česni Void. Međutim, mladi Dikenson je više voleo život u skromnim iznajmljenim sobama u Londonu gde je stanovao sam, imao malo (ili nimalo) prijatelja, i učio da svira na ovom ili onom instrumentu ili se pripremao za ovaj ili onaj zanat, bez iskrene namere da ijednim od njih ovlada ili da ih primenjuje, Od kamate na nasledstvo priskrbljivao je hranu, knjige, pozorišne karte i povremeni odmor na morskoj obali - bio je svog vremena gospodar.

Razgovarali smo o pozorištu i književnosti. Ispostavilo se da je mladi gospodin Dikenson, prenumerant prethodnog Dikensovog časopisa Reči o domaćinstvu kao i sadašnjeg Preko cele godine, s divljenjem pročitao moju priču „Strašno čudna postelja" koja je tamo osvanula.

„Pobogu, čoveče", uskliknuo sam. „Pa to je objavljeno pre bezmalo decenije i po! Morali ste biti petogodišnjak!"

Crvenilo je na licu mladog Dikensona krenulo od usnih školjki, brzo mu se preselilo na obraze i popelo se kao ružičasti bršljan preko slepoočnica do visokog, zakrivljenog bledog čela. Video sam da mu se crvenilo širi čak i pod proređenom kosom boje slame. „Zapravo mi je bilo sedam godina, gospodine", rekao je sirotan. „Ali moj staratelj gospodin Votson - vrlo liberalan poslanik - ima u svojoj biblioteci u kožnom povezu primerke Panča i takvih časopisa kao što su Reči o domaćinstvu. Moja sadašnja posvećenost pisanoj reći oblikovala se u toj sobi, gde je i potvrđena."

„Zaista zanimljivo", rekao sam ja.

To što sam se pre petnaest godina priključio redakciji časopisa Reči o domaćinstvu za mene je značilo još pet funti nedeljno. A ovom sirotanu je značilo mnogo više. Mogao je gotovo napamet da izrecituje „Kad padne mrak" i veoma se začudio mojoj izjavi da su zasebne priče koje tvore tu knjigu zasnovane uglavnom na dnevnicima moje majke i na jednom zvaničnijem rukopisu u kojem se prisećala kako je živela kao supruga slavnog slikara.

Ispostavilo se da je trinaestogodišnji Edmond Dikenson 21. avgusta 1857. išao sa svojim starateljem u Mančester, da gledaju Zamrznuti ponor koji se davao u ogromnoj Novoj dvorani slobodne trgovine.

Drugi čin Zamrznutog ponora dešava se u arktičkim krajevima gde Dikens-Vordur i Vordurov prvi potčinjeni, poručnik Krejford, raspravljaju o jadnim izgledima da opstanu suočeni s hladnoćom i glađu.

„Nikad se ne povinuj svom trbuhu, pa će se on na kraju povinovati tebisavetuje iskusni istraživač Krejforda. Takva odlučnost - volja koja ne trpi gospodara - nije potekla samo iz pera Čarlsa Dikensa, već i iz same njegove duše.

Vordur dalje objašnjava da toliko voli arktičku pustoš upravo zato što „tu nema žena“. U istom činu uzvikuje - „Prihvatiću svaki posao, poteškoće i opasnosti koji se, poput bedema, isprečile između mog jada i mene... Težak posao, Krejforde, to je pravi eliksir života za nas!“ I konačno: „...žene su uzrok beznadežne propasti ovog sveta."

To je, nominalno, bio moj komad. Moje je ime bilo navedeno na programu kao ime pisca (pored toga što sam naveden i kao glumac), ali bezmalo sve rečenice koje izgovara Ričard Vordur napisao je ili preradio Čarls Dikens.

To nisu bile reči srećno oženjenog čoveka.

Na kraju drugog čina, šalju dva čoveka preko leda kao poslednju nadu posade za spas. Ti ljudi moraju preći bezmalo dve hiljade kilometara preko zaleđenog ponora. Ta dvojica su, naravno, Ričard Vordur i njegov uspešni takmac za ruku Klare Bernam, Frenk Oldersli. (Možda sam već pomenuo da smo i Dikens i ja pustili bradu za te uloge.) Drugi čin se završava tako što Vordur saznaje da je povređeni, izgladneli, oslabljeni Oldersli njegov najgori neprijatelj, čovek za koga se zakleo da će ga ubiti čim ga ugleda.

„Da li ste možda na poprištu nesreće videli gospodina koji se zove Drud?“, upitao sam Edmonda Dikensona kada je mladi blesan konačno zaćutao i kada je bolničarka izašla iz prostorije.

„Gospodina koji se zove Drud, ser? Svega mi, nisam siguran. Tamo mi je mnogi gospodin pomagao i - ako se izuzme divni gospodin Dikens - saznao sam veoma malo njihovih imena."

„Biće da je pojava tog gospodina prilično upečatljiva", rekao sam ja i naveo nekoliko pojedinosti iz Dikensovog opisa našeg Fantoma: crni svileni ogrtač i cilindar, prste što nedostaju, očne kapke i zakržljali nos, bledilo, ćelavost i slabunjavu resu kose, strašan pogled, čudan način na koji je naizgled klizio umesto da hoda, piskavo šištanje i strani naglasak.

„O, blagi bože", uskliknuo je mladi Dikenson. „Svakako bih se setio da sam video ili čuo takvog čoveka." A onda kao da se zagledao u samog sebe, veoma nalik Dikensu, koji je to učinio nekoliko puta u svojoj zamračenoj radnoj sobi. „Čak i pored neverovatno strašnih prizora i zvukova koji su tog dana bili posvud oko mene", nadodao je tiho.

„Da, sigurno", rekao sam oduprevši se porivu da potapšem posteljinu iznad njegove pomodrele noge i tim sitnim gestom pokažem kako saosećam s njim. „Dakle, nikada niste čuli ime Drud, niti kako drugi pričaju o njemu... možda tog dana u vozu?"

„Koliko se sećam, nisam, gospodine Kolinse", odvratio je mladič. „Je li gospodinu Dikensu značajno da pronađe tog čoveka? Učinio bih za gospodina Dikensa sve što je u mojoj moći."

„Siguran sam u to, gospodine Dikensone", kazao sam ja. Sada ga jesam potapšao po kolenu ispod prekrivača. „Gospodin Dikens me je posebno zadužio da vas pitam može li vam ponuditi još nekakvu uslugu", rekao sam i pogledao na sat. „Da li nešto izvolevate, nedostaje li vam štogod, ili osećate kakav bol koji bi bolničarke ili naš zajednički prijatelj mogli izlečiti?"

„Ama baš ništa", rekao je Dikenson. „Sutra ću biti u stanju da hodam bar toliko da mogu otići iz ovog hotela i nastaviti da živim sam. Imam ja mačku, znate." Tiho se nasmejao. „Ili je bolje reći kako ona ima mene. Premda ona, kako to već priroda nalaže mnogim pripadnicima njene vrste, dolazi i odlazi kad joj se prohte, lovi sebi obroke, i moje odsustvo joj svakako ničim nije moglo zasmetati." Ponovo mi se učinilo da je okrenuo taj pogled u sebe, da se zagleda u smrt i umiruće kod Stejplhersta samo tri dana pre toga. „Zapravo, Maci ne bi zasmetalo ni da sam toga dana poginuo. Nikome ne bih nedostajao."

„A vašem staratelju?", upitao sam tiho, bez želje da u njemu izazovem bujicu samosažaljenja.

Dikenson se lagodno nasmejao. „Mog sadašnjeg staratelja, advokata koji je poznavao mog dedu, ožalostila bi moja pogibija, gospodine Kolinse, ali naš... odnos... više je poslovne prirode. Maca mi jeste jedini prijatelj u Londonu. Ili bilo gde."

Klimnuo sam odsečno glavom. „Obići ću vas ponovo ujutro, gospodine Dikensone."

„O, ali nema potrebe..."

„Naš zajednički prijatelj Čarls Dikens ne bi se složio s tim", rekao sam brzo. „Ako mu zdravlje to bude dozvolilo, možda će i on sutra lično doći da vas vidi i raspita se o vašem oporavku."

Momak je ponovo pocrveneo. Nije mu to ružno stajalo, iako je zbog tog crvenila nekako izgledao još mekše i budalastije, na suncu kasnog junskog popodneva koje se probijalo kroz hotelske draperije i zavese.

Klimnuo sam glavom, uzeo svoj štap, ostavio mladog Edmonda Dikensona i izašao kroz dnevnu sobu kraj neme bolničarke.

Treći čin Zamrznutog ponora počinje tako što Klara Bernam putuje u Njufaundlend u potrazi za novostima (baš kao što je prava ledi Frenklin unajmila brodove i zaputila se na daleki sever sa sestričinom Sofijom Krakroft u potrazi za svojim mužem, ser Džonom.) U zabačenu ledenu pećinu na toj obali uteturao se izgladneli, iscrpljeni čovek koji je upravo umakao sa zaleđenog mora. Klara vidi da je to Vordur i histerično ga optuži da je ubio - i možda pojeo, pita se publika? - njenog verenika Frenka Olderslija. Vordur - Dikens - pohita napolje i vrati se sa Olderslijem - sa mnom, u dronjcima u kojima sam bio bezmalo nag - u naručju, živim. „Često sam“, prodahće Vordur, „pridržavajući Olderslija po snežnim nanosima i ledenim santama, dolazio u iskušenje da ga ostavim da usni".

Izgovorivši to, Dikens... Ričard Vordur... padne, pošto ga konačno sustignu napor, glad i iscrpljenost zbog tako dugotrajnog truda da svog takmaca održi u životu na ledu. Vordur uspe da izgovori: „Sestro moja, Klaro! - Poljubi me, poljubi pre nego umrem?" Zatim izdahne u Klarinom naručju s Klarinim poljupcem na obrazu, dok mu se Klarine suze slivaju niz lice.

Na našoj generalnoj probi, pao sam u iskušenje da se ispovraćam na bini. Ali tokom sve četiri predstave u kući Tavistok, shvatio sam svake večeri da jecam i čuo sebe kako šapćem: „Ovo je grozno." Dragi čitaoci, možete to tumačiti kako god vam je drago.

Dikensova gluma je bila moćna i... čudna. Vilijam Mejkpis Tekeri, jedan od naših gledalaca na premijeri, kasnije je rekao za Dikensa: „Kad bi se taj čovek sada odlučio za pozornicu, zarađivao bi 20.000 funti godišnje."

Bilo je to krajnje preuveličavanje 1857. godine, ali u vreme nesreće kod Stejplhersta Dikens je zarađivao gotovo toliko svojom „glumom“ na turnejama po Sjedinjenim Državama i širom Engleske, gde je čitao svoja dela.

Na naše četiri predstave Zamrznutog ponora u kući Tavistok, gledaoci su ridali poput dece. Profesionalni kritičari koje je Dikens pozvao na premijeru izjavili su da su veoma impresionirani Dikensovom glumom i neobičnim uživljavanjem u ulogu Ričarda Vordura. I zaista, upravo su svi ogovorili o toj strahovitoj piščevoj snazi - nekakvoj mračnoj energiji koja je ispunila prostoriju i sve gledaoce uvukla u svoj vrtlog.

Dikens je bio depresivan nakon poslednjeg izvođenja Zamrznutog ponora. Pisao mi je o „tužnim zvucima" dok su radnici „lupali i razvaljivali" njegov teatar u učionici. .

Digla se silna graja i zahtevi da Dikens priredi nova izvođenja mog komada, i mnogi su ga podsticali da to učini i od toga zaradi. Pričalo se, i to sasvim tačno, kako se ispostavilo, da je i sama kraljica želela da prisustvuje predstavi. No Dikens se odupro svim takvim predlozima. Niko od nas, učesnika u amaterskoj predstavi, nije želeo da se sroza toliko da glumi za novac. Ali u junu te godine, 1857, sudbonosne godine u kojoj će se Dikensov lični život zauvek promeniti, pisac se prenerazio kada je saznao za smrt našeg zajedničkog prijatelja Daglasa Džerolda.

Dikens mi je rekao kako je, samo nekoliko noći pred smrt tog drugog pisca, Jedinstveni sanjao da mu je Džerold dao rukopis na lekturu, ali Dikens nije uspeo da razabere ni reč. Takav košmar sanja svaki pisac - iznenadni prekid u poimanju jezika od kojeg živimo - ali Dikensu je bilo zanimljivo to što je sanjao taj san baš kada je Džerold bio na samrti, premda ni on ni ja za to nismo znali.

Znajući da će Džeroldova porodica ostati u teškoj finansijskoj situaciji (Daglas je bio mnogo radikalniji reformator nego što će Dikens to ikada biti, uprkos tolikom poziranju), Dikens je došao na zamisao o nizu dobrotvornih predstava, gde bi T. P. Kuk govorio odlomke iz Džeroldova dva obnovljena komada, Crnooka Suzan i Dan za kiriju, Tekeri i Rasel bi držali predavanja, a sam Dikens bi u popodnevnim i večernjim časovima čitao svoja dela.

I naravno, trebalo je da se ponovo igra Zaleđeni ponor.

Dikensov cilj bio je da se prikupi 2.000 funti za Džeroldovu porodicu.

Galerija za ilustracije u Ridžents stritu zakupljena je za niz nastupa. Kraljica, koja je oduvek obazrivo pazila da se ne pojavi na manifestacijama namenjenim u neku dobrotvornu svrhu - ne samo što je dozvolila da njeno ime bude upotrebljeno u oglašavanju predstave već je javila i to kako jedva čeka da vidi Zamrznuti ponor i predložila da gospodin Dikens odabere sobu u Bakingemskoj palati gde bi izveo privatnu predstavu za nju i njene goste.

Dikens je to odbio. Razlozi za to bili su sasvim jasni; njegove kćerke, koje su se pojavljivale u komadu, nisu bile predstavljene na dvoru i on nije želeo da se pred kraljicom prvi put pojave kao glumice. Predložio je da Njeno veličanstvo dođe na privatnu predstavu u Galeriji ilustracija koja će se održati nedelju dana pre nastupa zakazanog za prikupljanje novca, i da povede sopstvenu galeriju zvanica. Suočena s gvozdenom voljom Neumoljivog, kraljica je pristala.

Nastupili smo pred njom 4. jula 1857. Među gostima Njenog veličanstva bili su princ Albert, kralj Belgije, i pruski princ. Dikens je u čast princa naložio da ulaz i stepenište budu ukrašeni cvećem. Neki među nama su, priznajem, podozrevali da takva kraljevska publika možda i neće reagovati onoliko strasno kao oni koji su nas gledali prethodne zime u kući Tavistok, ali Dikens nas je uveravao da će se kraljica i njeni gosti smejati tamo gde je smešno, plakati gde je tužno, duvati u maramice upravo kad i naša obična publika i da će - za vreme farse Čika Džon, koja se igrala odmah posle Zamrznutog ponora - neke od krunisanih glava njakati kao magarci. Kao i obično, u svemu je imao pravo.

Posle našeg nastupa, oduševljena kraljica je pozvala Dikensa da istupi i prihvati izraze njene zahvalnosti.

On je to odbio.

Razlog je naveo u poruci: „Ne mogu se pojaviti pred Njenim veličanstvom sav umoran i vruć, nafrakanog lica."

Naravno, Dikensa nije samo šminka sprečavala da dopusti sebi da ga predstave Njenom veličanstvu i njenim gostima. Vidite, posle naše romantične farse Čika Džon, Dikens je ostao u svom kostimu čika Džona - šljampavoj kućnoj haljini, s blentavom perikom i crvenog nosa. Nije bilo ni najmanjih izgleda da Čarls Dikens, jedan od najgordijih i najsujetnijih muškaraca koji su ikada postojali, dopusti sebi da ga kraljici Viktoriji predstave u takvom kostimu.

Još jednom, kraljica je učtivo popustila.

Održali smo još dve predstave Zamrznutog ponora u Galeriji ilustracija, ali iako je komad ponovo dočekan s neobuzdanim oduševljenjem i ekstatičnim kritikama svih koji u ga gledali, i premda je prihod od njega činio ogromnu većinu ukupnih sredstava prikupljenih za porodični fond Džeroldovih, ipak nismo dobacili do cilja od 2.000 funti.

Džon Din, kustos Velike umetničke izložbe u Mančesteru, navaljivao je na Dikensa da izvede Zamrznuti ponor u tamošnjoj Novoj dvorani slobodne trgovine, a Dikens je - nespreman da okonča pre nego što skupi svih 2.000 funti koje je obećao Džeroldovima - smesta otišao u Mančester da tamo čita Božičnu pesmu i pogleda dvoranu, u koju je lako moglo stati i dve hiljade ljudi.

Odmah je zaključio da je to savršeno mesto za komad, ali ujedno i preveliko za skromne glumačke veštine njegovih kćeri i svastike Džordžine, a sve su one imale glavne role. (Čarlsu Dikensu na pamet nije padalo kako se možda on ne bi uskladio s tako ogromnom dvoranom u kojoj su mogli igrati samo profesionalci i tako velikom publikom. Dikens je iz iskustva znao da svojim magnetnim uticajem može gospodariti gomilom od preko tri hiljade ljudi.)

Morao je zato da unajmi profesionalne glumice i obavi probe s njima. (Mark Lemon, Dikensov sin Čarli i ja smeli smo da ostanemo u trupi, ali Jedinstveni je sa svima nama započeo probe kao da nikada nismo izvodili taj komad.)

Alfred Vigan, upravnik pozorišta „Olimpik“, preporučio je Dikensu dve mlade glumice koje su obećavale, i koje je on nedavno angažovao za sopstveno pozorište - Fani i Mariju Ternan - i pošto je Dikens brzo pristao (on i ja smo već gledali obe devojke, njihovu mlađu sestru i majku, koja je bila prekaljena glumica), Vigan im se obratio i upitao da li bi bile zainteresovane da se pojave u Zamrznutom ponoru. Jedva su to dočekale.

Vigan je zatim predložio Dikensu da angažuje i majku, Frensis Elinor Ternan, i najmlađu i najneugledniju pripadnicu te glumačke porodice - kojoj je bilo tek osamnaest godina - izvesnu Elen Loles Ternan.

I tako se život Čarlsa Dikensa zauvek izmenio.

Po odlasku iz hotela Čering kros uzeo sam kočiju i prevalio deo puta do kuće, a onda odlučio da ostatak pređem pešice pa svratio na večeru u klub čiji član nisam bio, ali sam imao dozvolu da u njega navraćam.

Bio sam ljut. Taj drski mladi žutokljunać Dikenson i njegovo: „Baš imate sreće što vam je neko poput gospodina Dikensa mentor i urednik...“ gadno su me razdražili.

Kada je, pre pet godina, krajem leta 1860, moj roman Žena u belom počeo da izlazi u časopisu Preko cele godine, u nedelji kada se završila Dikensova Priča o dva grada (i samo da napomenem, dragi čitaoci, da je Dikensov lik Ričard Sidni Karton bio sasvim neskrivena kopija mog nesebičnog i požrtvovanog Ričarda Vordura iz Zamrznutog ponora - ma čak je i sam Dikens to rekao, priznavši da su mu Karton i zamisao za Priču o dva grada pali na pamet prilikom poslednjeg izvođenja Zamrznutog ponora, dok je ležao na daskama i dok su mu prave suze Marije Ternan - nove Klare Bernam - kvasile lice, bradu i dronjavu odeću, toliko da je morao da joj šapne - „Dete moje drago, svršiće se za dva minuta. Molim te, priberi se!“)...

Gde sam ono stao?

O, da, kada se Žena u belom pojavila u novom Dikensovom nedeljniku, gde je u nastavcima objavljivana osam meseci - i naišla na ogromno interesovanje i pohvale, da skromno dodam - dosta se govorkalo, a ponegde i pisalo, kako sam ja, Vilki Kolins, naučio svoj zanat od Čarlsa Dikensa i svoje veštine usavršio pod nadzorom Čarlsa Dikensa, te da sam čak i pripovedački stil pozajmio od Čarlsa Dikensa. Pričalo se kako mi nedostaje Dikenosova dubina, a u kuloarima se šaputalo i kako sam „nesposoban da oslikam likove“.

Naravno, to su bile čiste besmislice.

Sam Dikens mi je napisao poruku pošto je pročitao moj prvi rukopis i rekao da on pokazuje „veliki napredak u odnosu na predašnje pisanje, naročito u pogledu nežnosti... što se likova tiče, izvrsno je... Niko drugi to nije mogao tako dobro izvesti. U svakom sam poglavlju zastao kod kakve genijalne reči ili odličnog spisateljskog preokreta

Ali onda je Dikens, naravno... što Dikensu i priliči... upropastio sve nadodavši kako uvek mora osporavati moju sklonost da potcenjujem publiku i na silu joj skrećem pažnju na smisao dela.

Na to se moglo odgovoriti kako je Čarls Dikens bez razlike precenjivao svoju publiku i u samopovlađujućim naletima nerazumljive fantazije i nepotrebne suptilnosti ostavljao ogroman broj običnih čitalaca izgubljen u gustoj šumi dikensovske proze.

Da budem iskren prema vama, dragi čitaoci, koji živite i dišete u tako dalekoj budućnosti da ni najmanja naznaka moje otvorenosti ne može da se vrati nikome ko je voleo Čarlsa Dikensa, ja jesam... bio sam... i uvek ću gotovo sigurno biti... deset puta bolji arhitekta zapleta nego što je Čarls Dikens ikada bio. Za Dikensa je zaplet bio nešto što možda slučajno nikne iz njegovih mahinacija bizarnim likovima kojima je upravljao kao marionetama; ako nedeljna prodaja neke od bezbroj njegovih priča u nastavcima počne da opada, on samo ubaci nove blentave likove kako bi se šepurili i izvodili kerefeke pred lakovernim čitaocima, jednako lako kao što je prognao jadnog Martina Čazlvita u Sjedinjene Države ne bi li uvećao broj svojih čitalaca.

Moji zapleti su tako suptilni da to Čarls Dikens nikada nije mogao potpuno ni pojmiti, a kamoli primeniti na sopstvenim krivudavim stazama nasumičnih zapleta i samopovlađujućih obraćanja publici, očiglednim svakom pažljivijem čitaocu.

Drski i neobrazovani ljudi, poput onog siročeta i žutokljunca Edmonda Dikensona, uvek su govorili kako ja neprestano „učim od Čarlsa Dikensa", ali istina je sasvim suprotna. Sam Dikens je priznao, kao što sam već pomenuo, da je zamisao za stvaranje požrtvovanog Sidnija Kartona iz Priče o dva grada nastala na osnovu mog Ričarda Vordura iz Zamrznutog ponora. A šta je bila njegova „starica u belom“ u Velikim iščekivanjima, toliko proslavljena gospođica Haveršam, ako ne neposredna krađa mog stožernog lika u Ženi u belom?

Prionuo sam na svoj samotni obrok. Uživao sam u posetama tom klubu zbog pudinga od ševa koji je osobeno pripremao njihov kuvar, a ja sam ga smatrao jednom od četiri velike tvorevine mog doba. Te večeri sam se odlučio za relativno lagan obed i naručio dve vrste paštete, supu, malo slatkih jastoga, bocu suvog šampanjca, ovčiji but punjen ostrigama i mlevenim lukom, dve porcije špargli, malo barene govedine, krabe s prelivom i jaja uz to.

Dok sam natenane uživao u tom skromnom obroku, setio sam se kako je jedna od malobrojnih odlika Dikensove žene koje su mi se dopadale bila njena nadarenost za kuvanje - ili mi se dopadalo kuvanje u kući Tavistok koje je ona nadzirala, pošto nikada nisam video tu ženu s keceljom niti s varjačom u ruci. Pre mnogo godina, Ketrin Dikens je (pod imenom ledi Marija Klaterbak) izdala knjigu recepata Šta ćemo za večeru?, zasnovanu na onome što je redovno posluživala u njihovoj kući u ulici Terasa Devonšir. Birala je većinom ona jela što su se meni dopadala - i mnogih je te večeri bilo na mom stolu, premda ne u takvom izobilju niti s podjednako bogatim izborom sosova (ja većinu jela zapravo smatram uvodom u sosove) - pošto je takođe bila sklona jastozima, velikim ovčijim butovima, teškoj govedini i komplikovanim desertima. U Ketrininoj knjizi recepata bilo je toliko različitih varijacija prženog sira da je jedan kritičar napomenuo: „Nema tog čoveka koji bi mogao preživeti tako često konzumiranje prženog sira."

Ali Dikens jeste. I s godinama nije nabacio ni kilogram. Naravno, možda je s tim nekakve veze imala i njegova navika da dnevno žustro šeta dvadeset ili trideset kilometara. Za razliku od njega, ja sam čovek koji boravi na jednom mestu. Mene sopstvene sklonosti, kao i hronična bolest, drže uz radni sto, kauč i postelju. Hodam kada moram, ali sedim kada mogu. (Dok sam obitavao u kući Tavistok ili Gadshilu, ritual mi je bio da se krijem u biblioteci ili kakvoj praznoj gostinskoj sobi do dva ili tri po podne - sve dok Dikens ne dovrši svoj spisateljski rad i ne potraži nekoga ko će s njim na jedan od tih prokletih usiljenih marševa. Naravno, Dikensov ritual je bio da potraži mene - prateći neretko miris dima moje cigare, to sada shvatam - pa sam često pristajao na nekoliko kilometara Dikensove dugačke šetnje, što se, zahvaljujući njegovom nemoguće brzom koraku, obično završavalo za manje od dvadeset minuta.)

Te noći nisam mogao da se odlučim između dva deserta pa sam - kao Solomon - odabrao i puding od ševa i puding od barenih jabuka. I bocu porta. I više vrsta kafe.

Dok sam dovršavao puding, primetio sam visokog, aristokratskog, veoma starog muškarca koji je ustajao iz fotelje na drugoj strani prostorije i na trenutak sam pomislio da je to Tekeri. Onda sam se setio da je Tekeri umro na Badnje veče 1863, pre gotovo godinu i po dana.

Bio sam baš u tom klubu, kao Dikensov gost, kada su se stariji pisac i Jedinstveni pomirili posle nekoliko godina ledene ćutnje. Taj sukob je započeo na vrhuncu ludila koje je pratilo Dikensovu rastavu od Ketrin, kada je on bio najranjiviji. Neko je u klubu Garik pomenuo da je Dikens u vezi sa svojom svastikom, a Tekeri je, očigledno ne razmišljajući, kazao nešto u stilu: „Ne, u vezi je s jednom glumicom."

Naravno, Dikens je čuo za to. Uvek bude tako. Onda je izvesni Edmund Jejts, mladi Dikensov prijatelj novinar (koji je, po mom mišljenju, kao Jago, uvek izgledao mršavo i gladno), pripadnik njegovog odreda, kako se to tada nazivalo, napisao krajnje neprijatan i omalovažavajući prikaz Tekerijevog lika i dela u Gradskim razgovorima. Duboko povređen, stari pisac i džentlmen primetio je da su i on i Jejts članovi Garika i zatražio da klub izbaci mladića na osnovu njegovog ponašanja i pisanja članka koji se „ne može podneti u jednom gospodskom društvu".

U zaprepašćujućem činu neosetljivosti prema starom prijatelju Tekeriju, Dikens se zauzeo za mladića u tom sporu, a onda i sam napustio klub kada se komisija za članstvo saglasila s Tekerijem i izbacila novinara.

I tako se ovde, u klubu Ateneum, sukob konačno izgladio posle više godina. Čuo sam kako je Dikens opisao Vilsu to pomirenje. „Taman dok sam kačio šešir u Ateneumu“, pričao je, „podigao sam pogled i opazio Tekerijevo oronulo lice. Vilse, čovek je izgledao kao avet. izgledao je mrtav kao Marli, samo su mu lanci nedostajali. I rekao sam mu: ’Tekeri, zar si se razboleo?’ I zapodenuli smo razgovor posle godina provedenih u ćutnji, rukovali se i sada je sve kao što je nekad bilo."

Veoma dirljivo. Isto tako, sasvim lažno.

Zadesio sam se te noći u Ateneumu i Dikens i ja smo videli kako Tekeri pokušava da obuče kaput. Stari džentlmen je razgovarao s još dvojicom članova. Dok je ulazio, Dikens je prošao blizu starog pisca i nije ga ni pogledao. Ja sam odlagao štap i šešir, a Dikens je već bio prošao kraj Tekerija i stupio na stepenik kada je starac pohitao za Dikensom i uhvatio ga na stepeništu. Čuo sam da mu se Tekeri prvi obratio, a zatim Dikensu pružio ruku. Rukovali su se. Onda je Dikens ušao u salu za ručavanje, a ja sam gledao kako se Tekeri vraća jednom od svojih sabesednika - mislim da je to bio ser Teodor Martin - i čuo sam ga kako kaže: „Drago mi je što sam to uradio.“

Čarls Dikens je bio ljubazan i često sentimentalan čovek, ali nikada nije prvi hteo da okonča razmirice. A na tu ću se činjenicu i sam ubrzo podsetiti.

Dok sam se vozio kući kočijom, razmišljao sam o čudnom Dikensovom planu da potraži tog fantoma Druda.

Slušajući tog jutra kako Dikens pripoveda o katastrofi kod Stejplhersta, prolazio sam kroz različite faze verovanja u verodostojnosti komentara o „gospodinu Drudu". Čarls Dikens nije bio lažov. Ali Čarls Dikens je isto tako uvek bio ubeđen u verodostojnost i istinitost sopstvenog stava o bilo čemu i - kroz svoje pričanje, ali naročito kroza svoje pisanje - uvek bi ubedio samog sebe kako je nešto istinito naprosto zato što je on rekao da jeste, čak i kada nije. Njegova javna pisma u kojima je krivio svoju ženu Ketrin za rastavu pre osam godina, rastavu koja je očito njemu pala na pamet, rastavu koja je njemu trebala i koju je on izazvao, savršeni su primeri tog fenomena.

Ali zašto bi izmislio tog Druda?

Opet, zašto bi svima ispričao kako je on, Dikens, preduzeo prvi korak i rešio stari sukob s Tekerijem, kada je upravo stari pisac to učinio?

Razlika je u tome što su laži i preterivanja Čarlsa Dikensa, premda možda i nisu izrečeni namerno - pošto i sam govorim kao romanopisac, znam da pripadnici naše profesije žive u svojoj mašti jednako ili još i više nego u onome što drugi ljudi nazivaju „stvarnim svetom" - bezmalo uvek bili sročeni tako da Čarls Dikens bude prikazan u lepšem svetlu.

Po svim objektivnim iskazima, uključujući i iskaz bucmastog čovečuljka Edmonda Dikensona - dabogda mu se modrice zagnojile, istrulele i pretvorile u čireve - upravo je Dikens bio junak katastrofe kod Stejplhersta. Ubacivanje fantazma poput Druda u pripovest ničim nije veličalo junaštvo Jedinstvenog. Štaviše, Dikensova očigledna uznemirenost prilikom opisivanja tog čudnog, gotovo neljudskog čoveka, oduzimala je snagu dikensovskoj auri junaštva.

O čemu se tu onda radilo?

Morao sam pretpostaviti da je na poprištu nesreće uistinu bila neobična osoba po imenu Drud i da se zaista zbilo nešto nalik na njihov kratak razgovor i bizarne susrete kako ih je Dikens opisao.

Ali zašto bi se on trudio da nađe tog čoveka? Dakako, u toliko neobičnom liku bilo je izvesne tajnovitosti, ali London, Engleska, pa čak i naše železnice oduvek su puni neobičnih likova. (Čak i onaj drski mladi gospodin Dikenson ličio je na nekoga iz Dikensovog romana - siroče, s bogatim starateljem i bogatstvom koje mu je dodelio Sud pravičnosti, mlitav, bezvoljan, sklon samo čitanju i dokolici. Čemu onda to verovanje u „gospodina Druda“ tako leprozne pojave, bez prstiju i očnih kapaka, šuškavog govora?)

Ali opet, upitao sam se dok sam se približavao svojoj ulici, zašto bi se trudio da pronađe tog čoveka?

Čarls Dikens je bio predan planiranju i pažljivoj pripremi, ali je isto tako bio i impulsivno stvorenje. Za vreme svoje prve turneje po Sjedinjenim Državama, zamerio se velikom delu publike i gotovo svim američkim novinama i časopisima svojim insistiranjem da se uvede međunarodno autorsko pravo. Činjenica da se Dikensova proza - i proza svih engleskih pisaca - blatantno krade i objavljuje u Americi bez ikakve naknade autoru očigledno je izgledala pravično i pošteno američkim skorojevićima te je Dikensov gnev bio opravdan. Ali ubrzo posle turneje - posle počinjene štete u odnosu između Dikensa i tamošnje publike, koja ga je obožavala - Dikens je prestao da se zanima za autorsko pravo. Drugim rečima, on je bio obazriv čovek s neobazrivim porivima.

U Gadshilu ili svojim bivšim domaćinstvima, na svakom putovanju ili izletu, uvek je Čarls Dikens donosio odluke o odredištu za izlet, odluke o mestu za piknik, odluke o tome koje će se igre igrati, odluke o tome ko će biti vođe ekipa i - najčešće - Dikens je beležio rezultate, proglašavao pobednike i dodeljivao nagrade. U selu blizu Gadshila čak su se prema njemu ophodili kao prema plemiću, očito počašćeni što im slavni pisac deli nagrade na vašarima i takmičenjima.

Dikens je uvek bio dečak koji je druge dečake vodio u igre. Nikada nije ni sumnjao u to da mu je uloga u životu takva, i te uloge nije se odrekao čak ni kada je odrastao.

Ali u koju smo se to igru upustili Dikens i ja tragajući za tim gospodinom Drudom? Kakvu je svrhu ona mogla imati osim da udovolji još jednom dečačkom porivu Čarlsa Dikensa? I kakve su se sve tu opasnosti mogle kriti? Četvrti koje je Drud navodno pomenuo Dikensu dok su silazili niz železnički nasip prema stradalištu nipošto se nisu ubrajale u bezbedne krajeve Londona. Štaviše, one su bile, kako ih je Dikens nazivao - Velika pećnica.

Kada sam stigao kući, skolili su me jaki bolovi od gihta.

Oči su me bolele od svetla uličnih gasnih lampi. Sopstveni koraci lupali su mi po mozgu kao udari dletom. Zbog tutnjave kola u prolazu, čitavo mi se telo trzalo od bola. Drhtao sam. Iznenada, gorki ukus kafe ispunio mi je usta - nije to bio odjek kafe koju sam pio uz desert, već nešto daleko gnusnije. Um mi je bio zbrkan, a telo prožeto mučninom od bolesti.

Naš novi dom bio je kod Melkum plejsa; pre godinu dana preselili smo se iz Ulice Harli, delom i zahvaljujući većem prihodu i književnom ugledu koje sam stekao zbog Žene u belom. (Za objavljivanje svog sledećeg romana, Bez imena, u formi knjige, primio sam više od 3.000 funti i garantovano mi je 4.500 funti za eventualno objavljivanje u nastavcima u Britaniji ili Americi.)

Kad kažem „naš" ili „mi“, mislim na ženu s kojom sam žive; već nekoliko godina, izvesnu Kerolajn G. i njenu tada četrna stogodišnju kći Harijet koju smo često nazivali Keri. (Govorkalo se da mi je Kerolajn poslužila kao model za Ženu u belom - tačno je da sam je sreo jedne noći ispred vile u Ridžents parku dok je bežala od neke bitange, i pohitavši za njom, kasnije izbavio sa ulica, baš kao što je bio slučaj s likom u mom romanu - ali zamisao za Ženu u belom došla mi je mnogo pre nego što sam upoznao Kerolajn.)

Ali Kerolajn i Harijet te nedelje nisu bile tu, otišle su u poset rođaki u Dover, te sam - pošto nam je i jedina prava sluškinja takođe te noći bila odsutna (priznajem da sam u to vreme Kerolajninu kći vodio kao „sobaricu" u našoj godišnjoj poreskoj prijavi) - bio posve sam u kući. Istina, na ne previše kilometara od tog doma bila je još jedna kuća, i u njoj još jedna žena - izvesna Marta R., bivša poslužiteljka iz hotela u Jarmutu, sada prvi put u Londonu. Nameravao sam da s njom ubuduće živim u udobnom domaćinstvu, ali nisam smerao da je posetim ni te večeri, ni narednih dana.

Kuća je bila u mraku. Pronašao sam krčag laudanuma tamo gde sam ga držao, u zaključanom ormaru, ispio dve čaše, a onda posedeo nekoliko minuta za stolom za poslugu u kuhinji, sačekavši da oštrica bola otupi.

Lek je ubrzo učinio svoje. Osetio sam da sam obnovljen, ponovo ispunjen energijom, i odlučivši da se popnem u svoju radnu sobu na spratu i pišem sat ili dva pre nego što legnem, pošao sam najbližim stepeništem.

Zadnje stepenište, ono za sluge, bilo je veoma strmo, a treperava gasna svetiljka na spratu slabo je gorela, tako da je bacala oko sebe maleni krug slabunjavog svetla, dok je ostatak stepeništa počivao u mrklom mraku.

Nešto se pomerilo u mraku iznad mene.

„Kerolajn?", pozvao sam, premda sam znao da to nije ona. A nije mogla biti ni sobarica. Njen otac je oboleo od upale pluća, pa je sada bila u Kentu.

„Kerolajn?", pozvao sam ponovo, ne očekujući - i ne dobijajući nikakav odgovor.

Šum se, sada prepoznatljiv kao šuštanje svilene haljine, spuštao mračnim stepeništem odozgo, od tavana. Čuo sam pažljivo stupanje malih, bosih stopala u tami.

Zapetljao sam oko lampe na zidu, ali nesigurni mlaz samo je buknuo i ponovo minuo, pa je lampa i dalje slabo treperila.

Tada je stupila u krug nestalnog svetla, samo tri stepenice iznad mene. Izgledala je kao i uvek - na sebi je imala staru haljinu od zelene svile s visoko zakopčanim prsnikom. Na tamno zelenoj svili bili su majušni zlatni cvetovi perunike, spuštajući se kao sazvežđa do njenog struka opasanog u crno.

Kosa joj je bila skupljena u punđu iz prethodnog razdoblja. Koža joj je bila zelena - zelena kao veoma star sir ili osrednje raspadnut leš. Oči su joj bile nepromenljiva jezerca crnog mastila koje se vlažno presijavalo pod svetlošću lampe. Njeni zubi - koji su se videli kad otvori usta kao da će me pozdraviti, baš kao sad - bili su dugački, žuti i zakrivljeni kao kljove.

Nisam imao nikakvih iluzija o tome šta namerava na tim stepenicama. Želela je da me dograbi i gurne niz dugačko stepenište. Ovo zadnje stepenište više joj se dopadalo od prednjeg, šireg, svetlijeg i bezopasnijeg. Sišla je niz još dva stepenika prema meni, a žuti osmeh joj se razvukao.

Brzim pokretima, ali ne u strahu niti prevelikoj žurbi, širom sam otvorio vrata za poslugu na odmorištu, prošao kroz njih, zatvorio ih i zaključao za sobom. Nisam čuo disanje kroz vrata - ona nije disala - ali bilo je tu jedva čujnog grebuckanja po drvetu, a porcelanska jabuka brave se malo okrenula i zatim vratila u prvobitni položaj.

Upalio sam lampe na odmorištu. Tu više nije bilo nikoga.

Dišući duboko, skinuo sam iglu za kravatu i okovratnik, i otišao u svoju radnu sobu da pišem.

ČETVRTO POGLAVLJE
drud

Prošle su tri nedelje i, po recima mog brata Čarlija, koji je sa svojom ženom Kejt, Dikensovom kćerkom, boravio u Gadshilu, pisac se polako oporavljao od strašnog događaja. Radio je svakodnevno na Našem zajedničkom prijatelju, viđao se s ljudima na večerama, često nestajao - gotovo sigurno kako bi posetio Elen Ternan - i čak čitao odabranim grupama. Čitanje Čarlsa Dikensa bilo je najzamornija predstava kojoj sam ikada prisustvovao, i činjenica da je bio spreman za to iako bi se, po Čarlijevim recima, zatim često srušio, navodila je na pomisao da su u tom čoveku preostale velike rezerve energije, Još mu je smetalo da se vozi železnicom, ali pošto je Dikens ipak Dikens, primoravao je sebe da vozom putuje do grada gotovo svakodnevno, upravo zbog toga. Čarli mi je javio da bi na svako, i najmanje drmanje vagona Dikensovo lice posivelo kao krpa i velike graške znoja izbile bi mu po čelu i izbrazdanim obrazima, pa bi se žestoko uhvatio za sedište ispred sebe, ali bi uz pomoć gutljaja rakije ostao na svom mestu, odbijajući da pokaže bilo kakav drugi znak unutrašnjeg previranja. Bio sam siguran da je Jedinstveni sasvim zaboravio na Druda.

Ali onda, u julu, potraga za fantomom je počela iz sve snage.

Bio je to najvreliji, najgrozničaviji period vrelog, grozničavog leta. Izmet tri miliona Londonaca smrdeo je u nepokrivenoj kanalizaciji, pa i u Temzi, tom najvećem od svih naših nepokrivenih kanala (uprkos ovogodišnjem građevinskom pokušaju da se otvori komplikovani sistem podzemne kanalizacije). Desetine hiljada Londonaca spavale su na verandama ili balkonima i samo čekale kišu. Ali kada je kiša pala, bila je kao vreo tuš, i samo je vrućini nadodala još sloj vlage. Jul je tog leta preko Londona nabacio teško, mokro ćebe.

Dvadeset hiljada tona konjske balege dnevno se prikupljalo sa smrdljivih ulica i trpalo na ono što smo učtivo i eufemistički nazivali „hrpe prašine" - na ogromne gomile izmeta koje su se blizu ušća Temze uzdizale kao engleski Himalaji.

I pretrpana groblja oko Londona zaudarala su do neba. Grobari su morali da skaču gore-dole po novim leševima i često su tonuli do kukova u trulo meso, samo da bi uterali nevoljne nove stanovnike u njihove plitke rake, tako da su se ti novi leševi pridruživali čvrstom humusu od gnojnih i pretrpanih nižih slojeva tela u raspadanju. U julu je čovek odmah mogao prepoznati da se nalazi na šest ulica od groblja - gnusna mijazma terala je ljude iz okolnih kuća i stambenih zgrada napolje - a u blizini je uvek bilo neko groblje. Mrtvi su nam stalno bili pod nogama i u nozdrvama.

Mnoga ljudska tela su ležala neodnesena u najsiromašnijim ulicama Velike pećnice i raspadala se kraj trulog đubreta koje takođe niko nije skupljao. Ne puki potoci ili rečice, već prave reke otpadnih voda tekle su tim ulicama kraj đubreta i kroz đubre i mrtva tela, pronalazeći ponekad otvor kanala, ali su se češće prosto taložile u lokvama i barama od kojih su ostajale mrlje po kaldrmi. Ta smeđa voda uticala je u temelje, sakupljala se u podrumima, zagađivala bunare i uvek se slivala - pre ili kasnije - u Temzu.

Prodavnice i industrija izbacivale su svakodnevno tone koža, mesa, kuvanih kostiju, konjetine, mačjih creva, papaka, glava, iznutrica i drugog organskog otpada. Sve je to odlazilo u Temzu ili se sakupljalo u džinovske hrpe duž Temzinih obala, gde je čekalo da dospe u vodu. U radnjama i kućama duž reke zaptivali su prozore i natapali salone hloridom, a gradski zvaničnici su uređivali da se tone i tone kreča bacaju u Temzu. Pešaci su držali preko nosa i usta maramice natopljene parfemom. Nije vredelo. Čak su i konji iz zaprega - od kojih će mnogi ubrzo krepati od vrućine i time uvećati problem - povraćali od smrada.

Vazduh je te sparne julske noći bio bezmalo zelen od zagrejanih izlučevina i izmeta tri miliona ljudskih bića i isparavanja gradske i industrijske klanice koja je obeležila naše doba. Dragi čitaoci, možda je u vaše vreme još gore, ali ne mogu to sebi predočiti.

Dikens mi je poslao poruku da se nađem s njim u osam uveče u krčmi Plavi stubovi u Ulici Kork, gde će me ugostiti večerom. U poruci je takođe stajalo da obujem ozbiljne čizme za „kasnu noćnu ekskurziju u vezi s našim prijateljem, g. D.“

Iako sam se nešto ranije tog dana osećao slabo - giht je obično teže podnositi po takvoj vrućini - stigao sam na vreme u Plave stubove. Dikens me je srdačno zagrlio na ulazu u krčmu i uzviknuo: „Dragi moj Vilki, kako sam srećan što te vidim! Bio sam strašno zauzet u Gadshilu proteklih nedelja i nedostajao si mi!“ Jeli smo sporo, a sam obrok je bio izdašan i odličan, baš kao i pivo i vino u kojima smo uz obrok uživali. Razgovor je uglavnom vodio Dikens, naravno, ali bio je živ i zbrda-zdola, kao većina razgovora s Jedinstvenim. Rekao je kako se nada da će završiti Našeg zajedničkog prijatelja početkom septembra, a uveren je da će zbog poslednjih nastavaka porasti prodaja našeg časopisa Preko ćele godine.

Posle večere, odvezli smo se kočijom do policijske stanice u Ulici Leman.

„Sećaš li se policijskog inspektora Čarlsa Frederika Filda?“, upitao je Dikens dok je naša kočija tutnjala prema policijskoj stanici.

„Naravno", rekao sam ja. „Fild je bio u detektivskom odeljenju Skotland jarda. Provodio si vreme s njim kada si prikupljao gradu za Reči o domaćinstvu pre više godina i on nas je tada pratio dok smo obilazili... ah... manje privlačne krajeve Vajtčepela.“ Nisam pomenuo kako sam oduvek bio prilično siguran da je Dikens uzeo inspektora Filda kao model za inspektora Bakita u Sumornoj kući. Preterano samouveren glas, lako uspostavljanje nadmoći nad očiglednim kriminalcima, razbojnicima i uličarkama koji su nam se našli na putu te duge noći u Vajtčepelu, da ne pominjem sposobnost tog grmalja da dograbi čoveka za lakat gvozdenim stiskom iz kojeg se ne može pobeći i usmeri ga onamo kud ovaj nije nameravao da krene... sve te grube veštine „inspektora Bakita“ bile su opis pravog inspektora Filda do poslednje sitnice.

Rekao sam: „Detektiv Fild nam je bio anđeo čuvar za vreme našeg silaska u Had.“

„Baš tako, dragi moj Vilki“, potvrdio je Dikens dok smo silazili iz kočije ispred policijske stanice u Ulici Leman. „I mada je inspektor Fild otišao u penziju i okrenuo se drugim pregnućima, s najiskrenijim zadovoljstvom ti predstavljam našeg novog anđela čuvara.“

Čovek koji nas je čekao ispod gasne lampe pred policijskom stanicom više je ličio na zid nego na ljudsko biće. Uprkos vrućini, nosio je dugačak ogrtač - prilično nalik onim komotnim ogrtačima kakve australijski ili američki kauboji tako često nose na ilustracijama petparačkih romana - a na veliku glavu, povrh ćube guste, kovrdžave kose nasadio je bio poluloptast šešir. Telo mu je bilo apsurdno široko i stameno četvrtasto - poput granitnog postolja za kockasti kameni blok njegove glave i lica. Oči su mu bile sitne, nos tupi pravougaonik naizgled isklesan od istog kamena kao i lice, a usta tek tanka izvajana linija. Vrat mu je bio širok koliko i obod šešira. Šake mu behu najmanje triput veće od mojih.

Čarls Dikens je bio visok metar i sedamdeset osam centimetara. Ja sam bio nešto niži od Dikensa. Ovaj kockasti rmpalija u sivom kaubojskom ogrtaču izgledao je najmanje dvadeset centimetara viši od Dikensa.

„Vilki, izvoli se upoznati s bivšim detektivom inspektorom Hibertom Alojzijusom Hačerijem", rekao je Dikens i iscerio se kroz bradu. „Detektive Hačeri, sa zadovoljstvom vam predstavljam svog najcenjenijeg saradnika i nadarenog kolegu pisca, te isto tako večerašnjeg lovca na gospodina Druda, plemenitog gospodina Vilkija Kolinsa."

„Zaista mi je zadovoljstvo", rekao je zid koji se nadnosio nad nama. „Možete me zvati Hib ako vam je tako lakše, gospodine Kolinse."

„Hib“, ponovio sam glupavo. Na svu sreču, džin je samo nakrivio šešir u znak pozdrava. Na pomisao da će ta ogromna šaka obaviti moju i smrviti mi sve kosti u njoj, zaklecala su mi kolena.

„Moj otac, mudar premda ne i učen čovek, ako me razumete, gospodine", kazao je detektiv Hačeri, „bio je siguran da se ime Hibert nalazi u Bibliji. Ali avaj, nije ga bilo. Tako se nije zvalo čak ni neko mesto u divljini na kome su se Jevreji odmarali."

„Detektiv Hačeri je bio nekoliko godina narednik u Metropoliten policiji, ali je trenutno na... ah... odsustvu, pa radi privatno kao detektiv za istrage", rekao je Dikens. „Namera mu je da se za godinu dana ponovo pridruži detektivskom odseku Skotland jarda."

„Detektiv u privatnoj službi", promrmljao sam ja. Ta činjenica je donosila čudesne mogućnosti. Odložio sam je tada, a rezultat će - kao što možda to znate, dragi čitaoci iz moje budućnosti, ako smem biti toliko neskroman - kasnije postati moj roman Mesečev kamen. Upitao sam: „Jeste li na odmoru, detektive Hačeri? Na policijskom neplaćenom odsustvu?"

„U neku ruku bi se moglo tako reći, gospodine", zatutnjao je div. „Zamoljen sam da odsustvujem s posla godinu dana, gospodine, zato što sam na radu nepravilno postupao prema tim bitangama prestupnicima. Štampa je digla prašinu. Moj kapetan je mislio da bi bolje bilo i za odsek i za mene da se bavim privatnom praksom, kako da kažem, i da uzmem dopust na nekoliko meseci."

„Nepravilni postupci", ponovio sam.

Dikens me je potapšao po leđima. „Detektiv Hačeri je, prilikom hapšenja jedne pomenute bitange - drskog provalnika koji je operisao danju i specijalizovao se za starije gospođe baš ovde, na Vajtčepelu - slučajno bezvrednom kradljivcu slomio šiju. Začudo, lopov je preživeo, ali sada porodica mora da ga nosa okolo u korpi. Za zajednicu to nije nikakav gubitak i samo je deo posla, kako su me uverili i inspektor Fild i drugi iz te profesije, ali neki od onih preosetljivih članova grupe Panč, da ne pominjem tabloide, rešili su da dignu galamu. Stoga smo tolike sreće da je detektiv Hačeri slobodan da nas večeras prati u Veliku pećnicu!"

Hačeri je izvukao policijski fenjer ispod mantila. U njegovoj ogromnoj šaci svetiljka je ličila na džepni časovnik. „Slediću vas, gospodo, ali trudiću se da ostanem nem i nevidljiv osim ako me ne pozovete ili ukoliko vam ne zatrebam."

Padala je kiša dok smo Dikens i ja obedovali, ali zbog toga se samo još više zgusnuo vreo noćni vazduh oko nas. Jedinstveni je pošao prvi, svojim apsurdno brzim korakom - nikada sporije od šest i po kilometara na sat, što je neprekidno održavao, znao sam to iz sopstvenog bolnog iskustva - i ja sam još jednom pohitao da ga sustignem. Detektiv Hačeri je klizio deset koraka iza nas kao nemi zid od stvrdnute magle.

Napustili smo široke drumove i ulice, s Dikensom na čelu, i ušli u lavirint sve mračnijih i užih prolaza i sokaka. Čarls Dikens nije oklevao; znao je te strašne ulice napamet zahvaljujući svojim brojnim noćnim lutanjima. Ja sam znao samo to da smo negde istočno od Folkon skvera. Posle naše prethodne ekspedicije u podzemlje Londona nejasno sam pamtio taj kraj - sve te delove grada, Vajtčepel, Šadvel, Voping, jedan bi džentlmen izbegavao osim ako nije u potrazi za onom najnižom sortom žena - a činilo se da smo se zaputili prema dokovima. Zadah Temze bio je sve gori kako smo ulazili u svaku sledeću mračnu, usku ulicu koja nas je vodila dublje u to pacovsko leglo. Zgrade su tu izgledale kao da su iz srednjovekovnog doba, kada je London ležao nabrekao, mračan i bolestan iza svojih visokih zidina, i uistinu, drevne građevine sa obe strane ulica bez pločnika nadvijale su se iznad nas tako da su bezmalo zaklanjale noćno nebo.

„Idemo li na neko određeno mesto?“, šapnuo sam Dikensu. Ova ulica bila je potpuno pusta, ali osećao sam da nas posmatraju oči iz mraka, kroz salone prozora i iz prljavih sokaka sa obe strane. Nisam hteo da nas iko čuje, premda sam znao da se kroz taj gusti, nemi vazduh moj šapat može preneti kao krik.

„Na Blugejt filds", odgovorio je Dikens. Mesingom okovanim vrhom teškog štapa za šetnju - onim koji je nosio za takvih noćnih silazaka u Vavilon, koliko sam primetio - lupkao je po slomljenim pločama pri svakom trećem koraku.

„Ponekad to zovemo Tigrov zaliv, gospodine", začuo se glas iz mraka iza nas.

Priznajem da sam se prepao. Gotovo sam bio zaboravio da je s nama i detektiv Hačeri.

Prešli smo preko jedne šire saobraćajnice - mislim da je to bila Ulica Brunsvik - ali ni ona nije bila nimalo čistija niti osvetljenija od trulih sirotinjskih ćumeza levo i desno. Onda smo se ponovo obreli u uskom lavirintu koji se nadnosio iznad nas. Tu su bile načičkane visoke stambene zgrade i uz njih nekolike potpuno srušene, od kojih su ostale samo hrpe cigle i drveta. Slutio sam da se čak i tamo, u toj srušenoj ili ugljenisanoj praznini, tamne senke kreću, komešaju i gledaju nas. Dikens nas je poveo preko uskog istrulelog mostića za pešake nad smrdljivom pritokom Temze. (Te je godine, dragi čitaoci, skrečem vam na to pažnju, princ od Velsa zvanično okrenuo točak kojim je otvoren Glavni kanalizacioni odvod kod Krosnesa, što je bio prvi veliki pokušaj glavnog inženjera Džozefa Bazalgetija da u London uvede savremeni sistem kanalizacije. Toj ceremoniji prisustvovali su krem engleskog plemstva i visoko sveštenstvo. Ali da se okanem učtivog okolišanja i da vas takođe podsetim kako su kroz Glavni kanalizacioni odvod - baš kao kroza sve buduće kanalizacione sisteme i nebrojene stare pritoke i drevne kanale - i dalje govna bez filtriranja odlazila u Temzu.)

Što su ulice i okolina bili grozniji, to je tamo bilo više ljudi. Grupe muškaraca - zapravo, grozdovi senki - videle su se sada na uličnim ćoškovima, u haustorima, na praznim placevima. Dikens je koračao dalje, držeći se sredine ispucalih ulica kako bi bolje video i izbegavao rupe i barice smrdljive vode, kuckajući svojim gospodskim štapom po kaldrmi. Činilo se da je ravnodušan prema mrmljanju i ljutitim psovkama ljudi kraj kojih smo prolazili.

Konačno, jedna grupa takvih dronjavih senki odvojila se od tame neosvetljene zgrade i krenula da nam zapreči prolaz. Dikens nije oklevao, već je nastavio da korača prema njima kao da su to deca koja će od njega zatražiti autogram. Ali video sam da je drugačije uhvatio štap, tako da je njegova teška mesingana drška - čini mi se, u obliku ptičjeg kljuna - bila okrenuta napolje.

Srce mi je tuklo i umalo nisam zastao dok me je Dikens vodio prema tom crnom zidu ljutitih grubijana. Tada je drugi zid - sivi, s poluloptastim šeširom na vrhu - žustro prošao kraj mene, -sustigao Dikensa - i Hačerijev glas rekao je tiho: „Pomerite se, momci. Nazad u svoje rupe. Da ova gospoda prođu tako da ih ni pogledom ne okrznete. Smesta."

Zaklonjeni policijski fenjer privatnog detektiva taman je odavao toliko svetla da vidim kako mu je desna ruka zavučena ispod komotnog mantila. Šta je tamo imao? Pištolj? Ne bih rekao. Ali gotovo sasvim izvesno je imao olovom obloženu palicu. Možda i lisice. Bitange ispred, iza i oko nas verovatno su znale šta nosi.

Krug muškaraca se udaljio jednako brzo kao što se i približio. Očekivao sam da nas, dok prolazimo, zaspu teškim kamenicama ili makar otpacima, ali kada smo produžili, prema nama nije poletelo ništa jače od prigušene psovke. Detektiv Hačeri se stopio s tamom iza nas, a Dikens je uz kuckanje štapom nastavio svoj brzi marš na jug, kako mi se činilo.

Tada smo zašli u kraj kojim su vladale prostitutke i njihovi vlasnici.

Pretpostavljam da sam tu navraćao u studentskim danima. Ulica je izgledala uglednije od većine kojima smo prošli u proteklih pola sata. Mutna svetla sijala su iza zatvorenih šalona na gornjim prozorima. Neobavešteni bi lako pomislili kako ti stanovi pripadaju marljivim fabričkim radnicima ili mehaničarima. Ali muk je bio previše tegoban. Na stepenicama, balkonima i napuklim pločama onoga što je služilo kao pločnici okupljale su se družinice mladih žena - videli smo ih pod svetlom lampi koje je dopiralo kroz donje prozore gde kapci nisu bili zatvoreni - i činilo Se da većina nije starija od osamnaest godina. Neke su izgledale kao da im je četrnaest, ili još mlađe.

Umesto da se razbeže kada su ugledale detektiva Hačerija, počele su da mu se obraćaju tihim, podrugljivim devojačkim glasovima - „Ej, ’Iberte, dovodiš nam mušterije, a?“ ili „Uđi i malo se opusti, Hibe, kito stara." Ili „Ne, ne, vrata nisu zatvorena, inspektore H., baš kao ni vrata naših soba.“

Hačeri se opušteno nasmejao. „Meri, tvoja vrata nikad nisu zatvorena iako bi trebalo da budu. Pazite kako se ponašate, devojke. Ova gospoda ne žele vašu robu ove vrele noći.“

To i nije bilo sasvim tačno. Dikens i ja smo zastali kraj jedne mlade žene, od možda nekih sedamnaest godina; stajala je naslonjena na ogradu i zagledala nas pod prigušenim svetlom.

Video sam da joj je figura zaobljena, tamna suknja kratka, a prsluk duboko izrezan.

Ona je primetila Dikensovo interesovanje i široko mu se osmehnula, pokazavši da joj nedostaje previše zuba. „Tražiš krdžu, dušo?“, upitala je pisca.

„Krdžu?“, rekao je Dikens i pogledao me razveseljeno iskosa. „Ama ne, draga moja. Zašto mislite da sam došao ovamo po duvan?"

„Zato što imam, ako hoćeš", rekla je devojka. „U paketićima od po petnajs’ grama, cigare i svašta još što možeš da poželiš, a ja da ti dam. Treba samo da uđeš.“

Dikensov osmeh je malčice zgasnuo. Oslonio se obema šakama u rukavicama o štap. „Gospođice", rekao je tiho, „jeste li pomišljali da promenite svoj život? Da odustanete od...“ Bela rukavica videla mu se u mraku dok je pokazivao na neme zgrade, neme grupe devojaka, ruševnu ulicu, pa čak i na udaljene grubijane koji su čekali kao čopor šumskih vukova iza kruga blede svetlosti. „Da odustanete od ovakvog života?"

Devojka se nasmejala kroz slomljene ili trule zube, ali to nije bio devojački smeh. Bio je to gorki nagoveštaj suvog hripanja bolesne babuskere. „Da odustanem od svog života, slatki moj? A što ti ne odustaneš od svog, a? Samo odšetaj tamo ’di čekaju Roni i momci."

„U vašem životu nema budućnosti, ni nade", rekao je Dikens. „Postoje domovi za posrnule žene. Lično sam pomogao da se sagradi i organizuje jedna u Brodstersu, gde..

„Nemam nameru da posrćem", rekla je ona. „Osim ako posle toga ne završim na leđima, za odgovarajuće pare." Devojka se okrenula da pogleda mene. „A ti, mališa? Reklo bi se da je u tebi ostalo nešto života. ’Oćeš ti unutra po malo krdže pre nego što se stari ’Ačeri naroguši na nas?"

Nakašljao sam se. Da budem iskren prema vama, dragi čitaoci, devojčura me je donekle privlačila, uprkos vrelini i smradu noći, pogledima mojih muških saputnika, pa čak i uprkos njenom upropašćenom osmehu i neobrazovanom govoru.

„Hodi", rekao je Dikens, okrenuo se i zaputio u noć, „Gubimo ovde vreme, Vilki.“

„Dikense", kazao sam dok smo prelazili preko još jednog uskog krekavog mosta iznad nove smrdljive rečice; ulice pred nama bile su puki sokaci, mračne zgrade sličnije srednjovekovnim od svih koje smo do tada videli. „Moram da te pitam, ima li ova, „ekskurzija", zaista ikakve veze s tvojim tajanstvenim gospodinom Drudom?”

Stao je i oslonio se o štap, „Apsolutno, dragi moj Vilki. Trebalo je da ti kažem za večerom. Gospodin Hačeri u svemu ovome nije samo naš noćni pratilac kroz ovaj, „nedoličan" kraj grada. Već neko vreme radi za mene i korisno je primenio svoje detektivske sposobnosti," Okrenuo se krupnom obličju koje nam je prišlo s leđa, „Detektive Hačeri, budite ljubazni pa izvestite gospodina Kolinsa o onome što ste do sada otkrili."

„Svakako, gospodine”, odvratio je ogromni detektiv. Skinuo je šešir, pro trljao teme pod eksplozijom gustih kovrdža i natakao ponovo šešir na mesto. „Gospodine", obratio se meni, „u proteklih deset dana raspitivao sam se o kupeima karata na Folkstonu i drugim usputnim stanicama - premda popodnevni ekspresni voz nije nigde usput stajao - a diskretno sam pitao i za druge putnike, čuvare koji su u vozu bili tog popodneva, konduktere i ostale. I činjenica je, gospodine Kolinse, da niko po imenu Drud i niko nalik na veoma čudan opis tog gospodina Druda koji mi je dao gospodin Dikens nije imao kartu za vožnju, niti se u vreme nesreće nalazio u nekom putničkom vagonu."

Pogledao sam Dikensa u prigušenom svetlu. „Dakle, ili je tvoj Drud stanovnik Stejplhersta", rekao sam ja, „ili uopšte ne postoji."

Dikens je samo odmahnuo glavom i pokazao rukom Hačeriju da nastavi.

„Ali u drugom poštanskom vagonu", rekao je detektiv, „bila su tri mrtvačka sanduka koja su prevozili u London. Dva su utovarena u Folkstonu, a treći je stigao istim trajektom kojim se dovezao gospodin Dikens i... njegova grupa. Iz železničkih dokumenata se vidi da je taj treći sanduk koji je tog dana stigao iz Francuske - mada nije pisalo iz kog mesta u Francuskoj—trebalo da se isporuči izvesnom gospodinu Drudu, bez navedenog imena, po prispeću u London."

Morao sam načas da razmislim o tome. Začuli su se prigušeni povici iz javnih kuća daleko iza nas. Najzad sam upitao, pogledavši u Dikensa: „Mislite da je Drud bio u jednom od tih sanduka?"

Pisac se nasmejao, kako mi se učinilo, gotovo oduševljeno. „Naravno, dragi moj Vilki. Kako se ispostavilo, taj drugi poštanski vagon je iskliznuo iz šina, pa su se svi paketi, džakovi i... da... mrtvački sanduci rasuli naokolo, ali nije pao u jarugu. To objašnjava zbog čega je Drud nekoliko minuta kasnije silazio sa mnom nizbrdo."

Zavrteo sam glavom. „Ali zašto bi putovao... pobogu... u mrtvačkom sanduku? To bi ga koštalo više od karte prvog razreda."

„Nešto manje, gospodine, nešto manje", ubacio je Hačeri. „Proverio sam to. Troškovi prevoza pokojnika nešto su manji od prevoza prvim razredom, ser. Ne mnogo, ali nekoliko šilinga manje."

I dalje nisam ništa razumeo. „Ali zaista, Čarlse", rekao sam tiho, „ne tvrdiš valjda da je tvoj bizarni gospodin Drud bio... šta? Duh? Nekakav neupokojeni stvor? Mrtvac koji hoda?"

Dikens se ponovo nasmejao, sada još više nalik dečaku. „Dragi moj Vilki. Stvarno. Da si kriminalac, Vilki - poznat lučkoj policiji kao i policiji u Londonu - kako bi se ti najlakše i najefikasnije vratio u London iz Francuske?"

Došao je red na mene da se nasmejem, ali bez ikakvog oduševljenja, u to vas uveravam. „Ne u mrtvačkom sanduku", rekao sam ja. „Čak iz Francuske? Ma to je... nezamislivo.”

„Nipošto, dragi momče", uzvratio je Dikens. „To je samo nekoliko sati neudobnosti, jedva nešto neudobnije od običnog današnjeg putovanja trajektom i železnicom, da budemo savršeno iskreni. A ko će još da pregleda sanduk u kojem već nedelju dana trune leš?“

„Da li je njegov leš bio star neđelju dana?“, upitao sam. Dikens je samo trznuo belim prstima svoje rukavice prema meni, kao da se našalio.

„Zašto onda večeras idemo prema dokovima?", i dalje sam propitivao. „Zar detektiv Hačeri ima nekakve informacije o mestu do kojeg je doplovio sanduk gospođina Druda?“

„Zapravo, gospodine", rekao je Hačeri, „moje raspitivanje u ovom delu građa dovelo nas je do nekih ljudi koji tvrde da poznaju Drnda. Ili su ga poznavali. Ili imali posla s njim, kako god bilo. Tamo srno se sad zaputili"

„Nastavimo onda“, rekao je Dikens.

Hačeri je podigao ogromnu Šaku kao da zaustavlja kočije na Strandu. „Gospodine, dužnost mi je da napomenem kako sada ulazimo u sam Blugejt filds, kraj na veoma lošem glasu. Zvanično, čak ga ne možete naći na većini mapa grada, baš kao ni Nju kort kuda smo se zaputili. To je opasno mesto za gospodu, gospodo. Tamo kuda idemo ima ljudi koji bi nas ubili za tili čas.“

Dikens se nasmejao: „Pretpostavljam, baš kao i one bitange koje smo sreli pre izvesnog vremena. Po čemu se to Blugejt filds razlikuje, dragi moj Hačeri?"

„P0 tome, gazda, što bi vas oni koje smo malopre sreli zaskočili zbog buđelara i ostavili obeznanjenog kraj puta, možda čak i na ivici smrti, jašta. Ali oni tamo napred... ti će vas preklati, gospodine, samo đa bi vid’li da l’ im je nož još oštar."

Pogledao sam Dikensa.

„Laskari, ² Indusi, pogotovo Bengalci, te Kinezi na kamare", nastavio je Hačeri. „I još Irci, Nemci i sličan šljam, da ne pominjem ništarije od mornara koje na obali tragaju za ženama i opijumom, ali tu, u Blugejt fildsu, gospodo, Engleza se imate bojati ponajviše. Kinezi i drugi stranci, ti vam ne jedu, ne spavaju, većinom i ne pričaju, žive samo za svoj opijum... ali ovdašnji Englezi su vam neobično gadna bratija, gospodine Dikense. Neobično gadna. “

Dikens se ponovo nasmejao. Zvučao je kao da je mnogo popio, ali znam da je uz večeru pio samo malo vina i porta. Bio je to više bezbrižni smeh deteta. „Onda ćemo samo morati da još jednom svoju bezbednost poverimo vama, inspektore Hačeri."

Primetio sam da je Dikens privatnog detektiva upravo unapredio, a po tome kako se rmpalija skromno premeštao s noge na nogu, činilo se da je i Hačeri to tako protumačio.

„Da, gospodine", rekao je detektiv. „Uz izvinjenje, gospodine, sada ću ja ići prvi. I bilo bi jako dobro, gospodo, da neko vreme ostanete blizu mene.“

Većina ulica kroz koje smo već prošli nije bila obeležena, a lavirint Blugejt fildsa bio je još slabije označen, ali činilo se da Hačeri tačno zna kuda ide. Čak je i Dikens, koji je koračao kraj ogromnog detektiva, izgledao kao da sluti gde je odredište, ali detektiv je na moje prošaputano pitanje odgovorio navodeći, normalnim tonom, neka mesta na kojima smo bili, ili ćemo ih ubrzo ugledati: crkva svetog Đorđa na istoku (ne sećam se da smo prošli kraj nje), Ulica Džordž, Rouzmari lejn, Ulica Kejbl, Nok Fergus, Blek lejn, Nju roud i Ulica Rojal mint. Nijedno od tih imena nisam primetio na uličnim tablama.

Kod Nju korta, skrenuli smo sa smrdljive ulice, ušli u mračno dvorište - jedino osvetljenje nam je bio Hačerijev policijski fenjer - i nastavili kroz procep koji je više ličio na rupu u zidu nego na zvaničan ulaz u niz drugih mračnih dvorišta. Zgrade su izgledale napušteno, ali pretpostavljam da su prozori samo bili prekriveni teškim kapcima. Kad smo stupili s pločnika, pod nogama nam je zašljapkao mulj s reke ili od izlivene otpadne vode.

Dikens je zastao kraj nekadašnjeg širokog prozora koji je sada, bez stakla, bio samo prozorski prag i crna rupa na slepoj strani crne zgrade.

„Hačeri", uzviknuo je on, „osvetli ovamo."

Kupa svetlosti iz policijskog fenjera obasjala je tri bleđe, beličaste, nerazaznatljive grudve na polomljenom kamenom prozorskom pragu. Na trenutak sam bio siguran da su tamo ostavljena tri odrana zeca. Kročio sam bliže, a onda brzo odstupio, prinevši maramicu nosu i ustima.

„Novorođenčadi rekao je Hačeri. „Rekao bih da je ono u sredini mrtvorođeno. Preostala dva umrla su ubrzo po porođaju. Ali nisu trojke. Rodila su se i umrla u različito vreme sudeći po crvima, ujedima pacova i drugim tragovima."

„Blagi bože", rekao sam kroz maramicu. Žuč mi se popela u grlo. „Ali zašto su ih..., ostavili tu?"

„Ovde ili drugde, nije važno", rekao je detektiv. „Neke majke pokušaju da ih sa’rane. Obuku ih u prnje koje imaju. Stave im kapice i potom ih bace u Temzu ili sa’rane ovde, po dvorištima. Većinom se ne trude. Moraju natrag na posao."

Dikens se okrenuo prema meni. „Još te mami ona devojčura koja je htela da te uvede po krdžu, Vilki?"

Nisam odgovorio. Načinio sam još jedan korak unazad i usredsredio se na to da ne povratim.

„Već sam ovo viđao, Hačeri", rekao je Dikens, glasom čudnovato ravnim, mirnim i običnim. „Ne samo ovde, u Velikoj pećnici tokom šetnji, već i kao dete."

„Zar jeste, gospodine?", rekao je detektiv.

„Da, mnogo puta. Kada sam bio vrlo mali, pre nego što smo se iz Ročestera preselili u London, imali smo sluškinju Meri Veler; ona me je vodila sa sobom, dok je moja malena šaka drhtala u njenoj žuljevitoj, na bezbroj porođaja. Toliko često da sam se pitao nije li trebalo da budem babica. Bebe su najčešće umirale, Hačeri. Pamtim jedan grozan porođaj - ni mati nije preživela, a rodila je pet beba - mislim da ih je bilo pet, koliko god to zapanjujuće zvučalo, pamtim iako sam bio mali, a možda ih je bilo i četiri - i ležale su mrtve, jedna uz drugu, na čistoj krpi na komodi. Budući petogodišnjak, znaš li šta sam tad pomislio, Hačeri?"

„Šta, gospodine?"

„Pomislio sam da tako obično izlažu praseće papke u urednoj prodavnici svinjskih proizvoda", rekao je Čarls Dikens. „Čovek se lako seti Tijestovog pira ³ kada naiđe na takvu sliku."

„Zaista, gospodine", saglasio se Hačeri. Bio sam siguran da detektiv nema pojma o Dikensovom pozivanju na klasiku. Ali ja sam znao. U grlu mi se ponovo javila žuč i bljuvotina, zapretivši eksplozijom.

„Vilki", zahtevao je Dikens oštro. „Maramicu, molim te."

Posle kratke stanke, pružio sam mu je.

Izvukavši svoju veću, skuplju svilenu maramicu, Dikens je pažljivo položio obe tkanine preko tri delimično pojedena tela odojčadi u raspadanju, pritisnuvši krajeve odvaljenim ciglama iz polomljenog prozorskog praga.

„Detektive Hačeri", naložio je, i već se okretao dok mu je štap kuckao po kamenu, „vi ćete se postarati za njih."

„Pre nego što svane, gospodine. Možete računati na to."

„Siguran sam da možemo", rekao je Dikens, spustivši glavu i pridržavši polucilindar dok smo ulazili kroz drugi mračni otvor u još mračnije, manje, kužnije dvorište. „Hodi, hodi, Vilki. Hodaj po svetlu.“

Kad najzad stigosmo do otvorenih vrata, ona se ni po čemu nisu razlikovala od poslednjih tridesetak mračnih ulaza kraj kojih smo prošli. Odmah unutra, zaklonjena od pogleda spolja, smeštena u duboko udubljenje, nalazila se mala plava lampa. Detektiv Hačeri je progunđao nešto i poveo nas gore uskim, crnim stepeništem.

Odmorište na prvom spratu bilo je mračno. Sledeče stepenište bilo je uže od prvog, premda ne toliko mračno pošto se tu video mutni sjaj usamljene, treperave svece sa sledećeg odmorišta. Vazduh je tu bio tako gust, vrelina tako velika, a smrad tako neizdrživ da sam se upitao kako sveča uopšte i dalje gori.

Hačeri je bez kucanja otvorio jedna vrata i svi smo ušli, jedan po jedan.

Bili smo u prvoj i najvećoj od nekoliko prostorija, a sve su se videle kroz otvorena vrata. U toj prvoj sobi dva laskara i jedna starica ležali su na napuklom krevetu koji kao da je bio prekriven hrpom bezbojnih prnja. Neke prnje su se pomerile i ja sam shvatio da na krevetu ima još ljudi. Čitav prizor obasjavalo je nekoliko dogorelih sveća i jedan fenjer sa crvenim staklom koji je svemu davao nijansu krvi. U susednim sobama, ispod prnja, u nas su bojažljivo virile oči, pa sam shvatio da tamo ima još tela - Kineza, istočnjaka, laskara - opruženih po podu i svim ćoškovima. Neki su pokušali da otpužu kao bubašvabe izložene iznenadnom svedu. Na krevetu ispred nas, čija su četiri stuba godinama rezbarili dokoni noževi, a draperije visile kao truli pogrebni pokrovi, ležala je babuskera i duvala je u nekakvu lulu napravljenu od stare, jeftine boce za mastilo. Guština dima i oštar aromatični smrad u sobi stapali su se sa zadahom kanalizacije i Temze koji je dopirao kroz salone spuštenih letvica, od čega mi se želudac razdražen gihtom ponovo okrenuo. Tada sam požalio što nisam ispio i drugu čašu svog lekovitog laudanuma pre nego što sam se večeras pridružio Dikensu.

Hačeri je bocnuo staricu drvenim pendrekom koji je za tili čas isukao iz opasača. „’Ajd’, ’ajd’, ’ajd’, matora Sal", rekao je grubo. „Budi se da popričaš s nama. Ova gospoda hoče nešto da te pitaju i svega mi, odgovoričeš im tako da budem zadovoljan."

Sal je bila smežurana baba, bezuba, ubledelih obraza i usana, a u njenim bolešljivim, sluzavim očima samo se videla sklonost razvratu. Začkiljila je najpre u Hačerija, potom u nas. „’Ibe“, rekla je prepoznavši džina uprkos omamljenosti, „zar si se vratio u policiju? Treba li da ti platim?"

„Došo sam po odgovore na neka pitanja", kazao je Hačeri i ponovo je bocnuo u prnje iznad usahlih grudi. „A bez njih nema da odemo odavde."

„Pitaj samo", rekla je žena. „Ali budi dobar pa me pusti prvo da starom Jahiju ponovo napunim lulu."

Tek sam tada primetio nešto nalik na drevnu mumiju položeno na jastuke u uglu prostorije iza velikog kreveta.

Matora Sal je posegnula za visokom ravnom čašom, do polovine ispunjenom nečim nalik na melasu, koja je stajala usred prostorije, na japanskom poslužavniku. Zahvativši malo melase kašikom, prinela ju je mumiji u ćošku. Kada se stari Jahi okrenuo prema svetlu, video sam da mu je u ustima lula za opijum, i da ju je držao od trenutka kada smo ušli. Ne otvorivši oči sasvim, uzeo je malo melase požutelim prstima s dugačkim noktima i stao da je mesi i mesi sve dok nije dobio lopticu jedva nešto veću od zrna graška, a onda je stavio u lulu koja se već dimila. Oči stare mumije su se zatvorile i on je okrenuo glavu od svetla, zavukavši bosa stopala ispod sebe.

„Eto, još četiri penija za moj skromni sanduk", rekla je Sal dok se vraćala u naš mali krug crvene svetlosti blizu fenjera. „’Ibe, ko što dobro znaš, Jahi ima osamdeset i kusur godina, a opijum puši više od še’set. Istina, ne spava, al’ je divno zdrav i čist. Ujutro, posle noći pušenja, sam si kupi pirinač i ribu s povrćem, ali tek pošto pošteno oriba i očisti i sebe i kuću si. Še’set godina sa opijumom, i nijednom se razboleo nije. Stari Jahi je uz pušenje živ i zdrav prošo čet’ri poslednje londonske groznice dok su drugi oko njega padali ko muve, i..."

„Dosta", naredio je Hačeri i ućutkao babuskeru. „Sad će ti ovaj gospodin postaviti nekoliko pitanja, Sal, i ako ti je stalo da ti ova buvara što ti služi ko kuća i radnja ne bude zatvorena i srušena oko tih rošavih ušiju, onda bogme ima da odgovoriš brzo i pošteno."

Začkiljila je u nas.

„Gospođo", rekao je Dikens, glasom nehajnim i srdačnim kao da se u sopstvenom salonu obraća kakvoj dami koja mu je došla u posetu, „mi tragamo za čovekom po imenu Drud. Znamo da je posećivao vaš... ah... lokal. Molim vas, znate li gde bismo ga sada mogli naći?"

Video sam kako omamljenu ženu prožimaju preneraženost i otrežnjenje kao da ju je Dikens polio vedrom ledene vode. Oči su joj se raširile na nekoliko sekundi, a onda sklopile začkiljivši još jače i podozrivije. „Drud? Ne znam ja nikakvog Druda.

Hačeri se osmehnuo i snažnije je bocnuo pendrekom. „Neće moći tako, Sal, Znamo da je ovde bio mušterija."

„Ko kaže?", prošištala je babuskera. Sveća koja se gasila na podu nadovezala se svojim šištanjem na njeno.

Hačeri se ponovo osmehnuo, ali ju je zato ponovo bocnuo. Palicu je još jače utisnuo u njenu koščatu mišicu,

„I Majka Abdala i Bubu rekli su mi kako su proteklih godina ovde viđali nekoga koga si nazivala Drud... belca, bez nekoliko prstiju, čudnog naglaska. Rekli su da ti je dolazio redovno. Smrdi na trulo meso, kako mi je rekla Majka Abdala", kazao je detektiv.

Sal je pokušala da se nasmeje, ali začulo se samo šištavo grgotanje, „Majka Abdala je ludača i kurva. A Bubu je lažljivi Kinez."

„Može biti", osmehnuo se Hačeri, „ali nisu ništa luđi niti lažljivjji od tebe, moja Otrovna princezo. Neko po imenu Drud bio je ovde, ti to znaš i ima da nam kažeš." I dalje osmehnut, obrušio je kraj teške palice na njene dugačke prste zgrčene od artritisa.

Sal je zaurlala. Dve gomile prnja u ćošku počele su da se vuku zajedno sa svojim opijumskim lulama u drugu prostoriju, gde im, ukoliko neko bude ubijen, buka neće remetiti snove.

Dikens je izvadio nekoliko šilinga iz novčanika i poigrao se njima na dlanu. „Gospođo, može vam se isplatiti da nam kažete sve što znate o Drudu."

„A ako nam ne kažeš", dodao je Hačeri, „provešćeš nekoliko noći - možda i nedelja - ne samo u ćeliji u mojoj stanici, već u najvlažnijoj rupi na Njugejtu.“

To je mene pogodilo kako nije moglo pogoditi Dikensa. Pokušao sam da zamislim nekoliko noći, a kamoli nedelja, bez mog laudanuma. Ta žena je očito u svom veku udahnula više čistog opijuma nego ja za svog života. Zabolele su me kosti na samu pomisao da ostanem bez svog leka.

U sluzavim očima Otrovne princeze sada su se videle prave suze. „Dobro, dobro, dosta više s mlaćenjem i pretnjama, ’Ibe. Dosad sam uvek bila kako treba, zar ne? Uvek sam plaćala kad dođe vreme, zar ne? Zar nisam uvek...“

„Ispričaj gospodi o tom Drudu i začepi labrnju o svemu ostalom", rekao je Hačeri najtiše, najopasnije što je mogao. Položio je pendrek čitavom dužinom uz njenu drhtavu mišicu.

„Koliko dugo ste viđali tog Druda?“, upitao je Dikens.

„Sve do pre oko godinu dana", zabrektala je Otrovna princeza. „Više ne dolazi ovamo."

„Gde stanuje, gospođo?"

„Pojma nemam. Kunem se da ne znam. Čou Či Džon Poter doveo je tog Druda prvi put pre nekih osam... možda devet godina. Obilato su pušili, i te kako. Drud je uvek plaćo zlatnim soverenima, tako da je uvek bio u pretplati. Nikad nije pevo ni viko ko ostali... evo, čujete jednog u susednoj sobi... samo je pušio, sedeo tamo i gledo me. A gledo je i druge. Nekad bi otišo prvi, mnogo pre ostalih, a nekad bi otišo poslednji."

„Ko je taj Čou Či Džon Poter?“, upitao je Dikens.

„Džek je mrtav", rekla je ona. „On je bio stari kineski kuvar koji je uzo hrišćansko ime zato što je kršten, ali nikad nije bio čist u glavi, gospodine. Bio je kd neko slatko detence, baš tako... samo bi se to detence prozlilo i postalo gadno ako je pilo ruma. Ali on nikad nije bio zao samo od pušenja. Jok."

„Taj Čou či je bio Drudov prijatelj?", upitao je Dikens.

Matora Sal je zagrgoljila kada se ponovo nasmejala. Zvučalo je to kao da su joj pluća bezmalo propala od dima, sušice, ili i jednog i drugog.

„Drud - ako mu je tako ime bilo - nije imo prijatelja, gospodine, Svi su ga se plašili, Čak i Čou Či."

„Ali Drud je ovamo prvi put došao s Čou Čijem?"

„Jeste, gospodine, došo je s njim, ali ja mislim kako je samo naleteo na starog Džeka pa mu je stari ljubazni kreten pokazao kako da dođe do najbliže pušionice opijuma. Džek bi to uradio i za ljubaznu reč, a nekmoli za šiling,"

„Da li Drud stanuje negde u blizini?", upitao je Dikens.

Sal se ponovo zasmejala, ali onda se i zakašljala. Strašna buka trajala je naizgled beskrajno. Konačno je zabrektala i rekla: „Stanuje u blizini? Kod Nju korta, Blugejt fildsa, pristaništa ili Vajtčepela? Jok more. Nema šanse, gospodine."

„A zašto ne?", upitao je Dikens,

„Ne bismo to znali, gazda", zastrugala je žena, „Neko ko Drud uplašio bi svakog čoveka, ženu i dete u Vajtčepelu, Londonu i Šadvelu. Svi bi napustili grad,"

„Zašto?" upitao je Dikens.

„Zbog njegove Priče", prošištala je babuskera. „Zbog njegove istinite i grozne Priče."

„Ispričaj nam njegovu priču", zatražio je Dikens.

Oklevala je.

Hačeri je prešao rubom palice po spoljnoj strani njene mišice i lako je lupnuo po koščatom laktu.

Kada je prestala da zavija, ispričala je priču onako kako ju je čula od pokojnog Čou Čija Džona Potera, od Jahija, još jednog prodavca opijuma i od laskarke Eme, još jedne korisnice.

„Drud nije nov u ovim krajevima, i oni što ga znaju kažu da se vrzma okolinom četr’es’ i više godina..

Prekinuo sam je: „Ženo, kako glasi kršteno ime gospodina Druda?“

I Hačeri i Dikens su se namrštili na mene. Trepnuo sam i ustuknuo. Bilo je to jedino pitanje koje ću te noći postaviti Otrovnoj princezi.

I Sal se namrštila na mene. „Kršteno ime? Drud nema kršteno ime. Taj nije kršten, nikad. Prosto je Drud. To i spada u njegovu Priču. ’Oćete da je ispričam ili nećete?"

Klimnuo sam glavom i osetio da mi rumenilo zagreva kožu od donjeg okvira naočara sve do mesta gde mi počinje brada.

„Drud je prosto Drud“, ponovila je stara Sal. „Laskarka Ema reče da je Drud nekad bio mornar. Jahi, koji je stariji od Majke Abdale i zemlje zajedno, veli da taj nije bio nikakav mornar, već samo putnik na jedrenjaku koji je pre mnogo vremena doplovio amo. Možda pre še’set godina - možda i pre svih sto. Ali svi su rekli isto - da je Drud došo iz Egipta...“

Video sam da su se Dikens i krupni detektiv zgledali kao da babuskerine reči potvrđuju nešto što su već znali ili podozrevali.

„Bio je Egipćanin, crmpurast ko i sve te prokletinje muhamedanci“, nastavila je Sal. „Priča se da je tad i kosu imo, crnu ko gar. Neki vele da je bio naočit. Ali oduvek je volo opijum. Čim je nogom kročio na englesko tlo, vele, pućkao je na lulu s plavom flašom.

Prvo je spisko sve pare što je imo na to - na ’iljade funti, ako je priča tačna. Sigurno je iz kraljevske familije iz muhamedanskog Egipta. U svakom slučaju, bogataš poreklom. Il’ je nekim mutnim radnjama steko pare. Kinez Čin Čin, matori prodavač sa Vest enda, opelješio je Druda skroz, i naplaćivo mu je deset, dvadeset, pedeset puta više od onog što je naplaćivo redovnim mušterijama. A onda, kad je osto bez para, Drud je probo da ih zaradi - čistio je prelaze i izvodio mađioničarske trikove za gospodu i gospođe na Folkon skveru - al’ pošteno zarađene pare nisu mu bile dovoljne. Nikad nisu. I tako je Egipćanin posto secikesa, a onda i koljač, pa je pljačko i klao mornare na pristaništu. Tako je osto u Čin Činovoj milosti i bio mu je zajemčen najbolji opijum, koji je Kinez kupovao u lokalu Džonija Čanga gore, u Londonu, i u kafani Sveta Katarina u Ulici Ratklif.

Drud je oko sebe okupio još neke - većinom Egipčane, malo Maležana, malo laskara, malo slobodnih crnja s brodova, malo prljavih Iraca, malo opakih Nemaca - ali uglavnom, ko što reko’, druge Egipčane. Oni imaju neku svoju veru, tako da žive i klanjaju u starom Donjem gradu..

Ne razumevajući, ali plašeči se da je ponovo ne prekinem, pogledao sam najpre Dikensa, a potom Hačerija. Obojica su odmahnula glavom i slegla ramenima,

„Jednog dana, ili je bila noč, pre nekih dva’es’ godina”, nastavila je Sal, „Drud je krenuo da zaskoči i onesvesti jednog mornara, neki vele da se taj zvao Fin, al’ Fin nije bio pjan ko što se činilo i nije bio tako laka meta ko što je Drud mislio. Svoja nepočinstva Egipćanin Drud je izvodio nožem za dranje - ili je to možda bio onaj zakrivljeni nož za skidanje mesa s kostiju ko što imaju kasapi na Vajtčepelu što viču da prodaju 'prvoklasni i otmeni butić za sutrašnju večeru, bez kostiju... a bilo je to sasvim tačno, gospodo i pozorniče ’Ibe, da Drud, kad svrši s njima na pristaništu, u kesi ima pare za opijum, a mornar završi bez kostiju, izdubljenog trupla bačenog u Temzu ko što bacaju riblja creva.

Iz jedne od susednih soba začulo se tiho stenjanje. Digla mi se kosa na glavi, ali to vanzemaljsko stenjanje nije bilo reakcija na priču stare Sal. Bila je to samo mušterija kojoj je trebalo dopuniti lulu. Babuskera nije obraćala pažnju na stenjanje, baš kao ni njena pozorna tri slušaoca.

„Al’ te noći pre dva’es’ godina nije bilo tako“, rekla je ona. „Fin - ako se stvarno zvao Fin - nije bio redovna mušterija za Drudov nož. Do’vatio je Druda za ruku pre nego što je ovaj stigo da mu naudi, a onda mu oto nož za skidanje mesa ili za dranje, koji god da je bio, i otfikario Egipćaninu nos. Onda je rasporio svog nesuđenog ubicu od prepona do ključnjače, jašta. O, Fin je bio vešt s nožem posle tolikih godina kraj jarbola, tako to priča matora laskarka Ema. Drud, sav iskasapljen, viče ne, ne, milost, ne, a onda Fin razbojniku iseče jezik iz usta. Potom neverniku otfikari onu stvar i ponudi da mu je strpa tamo gde je ovome nekad bio jezik. A onda i uradi kako je ponudio."

Shvatio sam da brzo trepćem i plitko dišem. Nikad nisam čuo da neka žena tako govori. Jedan pogled prema Dikensu bio mi je dovoljan da vidim kako je i Jedinstveni podjednako opčinjen pričom i pripovedačicom.

„I tako najzad", nastavila je Sal, „taj Fin - kako god da se zvao taj mornar vičan nožu - iseko je Drudu srce iz grudi i bacio telo mrtvog Egipćanina u reku s pristaništa, ni dva kilometra od ove kuče. Tako mi boga, gospodo."

„Čekajte malo", prekinuo ju je Dikens. „To se dogodilo pre više od dvadeset godina? Maločas ste rekli da vam je Drud bio mušterija sedam ili osam godina, sve do pre godinu dana. Zar ste toliko omamljeni drogom da zaboravljate sopstvene laži?"

Otrovna princeza je zlobno začkiljila u Dikensa, pokazala prste nalik na kandže i povila leđa, dok joj je neuredna kosa štrčala sa glave, tako da sam načas bio siguran da će se preobraziti u mačku i za sekund ili dva početi da frkće i grebe.

Umesto toga, prošištala je: „Drud je mrtav, to vam govorim. Mrtav je otkad ga je taj mornar iskasapio i bacio u Temzu pre dva’es’ godina. Al’ njegova banda, njegova družina, njegovi sledbenici, njegovi vernici - ti drugi Egipćani, Maležani, laskari, Irci, Nemci, Indusi - oni su nekol’ko dana posle ubistva izvadili njegov truli, naduveni leš iz reke, izveli svoje neznabožačke rituale i vratili Druda u život. Laskarka Ema veli da je to bilo u Donjem gradu, gde on i dan-danas obitava. Matori Jahi, koji je Druda znao dok je ovaj bio živ, kaže kako su ga vaskrsnuli preko reke, u brdima konjskih i ljudskih govana koje vi, gospodo, tako učtivo nazivate ’rpama prašine. Ali ’de god da su to uradili, kako god da su to uradili, Druda su vratili u život."

Pogledao sam Dikensa. U piščevom oku bilo je nečeg istovremeno uzbuđenog i nestašnog. Možda sam već pomenuo kako ne bi valjalo stajati kraj Čarlsa Dikensa na sahrani - dečak u tom čoveku nije se ni u najneprikladnijem trenutku mogao odupreti osmehu, značajnom pogledu, migu. Ponekad sam mislio da će se Čarls Dikens smejati ma čemu, bilo sveto ili profano. Plašio sam da će se sada nasmejati. Kažem, plašio sam se da će se nasmejati ne samo zbog neprijatne situacije, već i zato što sam bio krajnje, jezivo siguran đa u tom trenutku čitava pušionica opijuma oko nas, sve te bedne propalice zatrpane dronjcima, skrivene u ćoškovima i pod prekrivačima, umotane na jastucima u sve tri prljave, mračne sobe osluškuju sa svom pažnjom koju njihovi drogirani umovi mogu da prizovu.

Plašio sam se da će ta stvorenja - stara Sal prva među njima, potpuno preobražena u ogromnu mačku - samo li se Dikens nasmeje, skočiti i raščerečiti nas. Čak ni rmpalija Hačeri, bio sam u to siguran u času dok sam se plašio, ne bi mogao da nas spase ako dotle dođe.

Umesto da se nasmeje, Dikens je nežno spustio tri zlatna soverena na babuskerin prljavi žuti dlan i sklopio joj savijene i izobličene prste oko njih. Rekao je tiho: „Gde sada možemo naći Druda, dobra ženo?"

„U Donjem gradu", šapnula je ona, ščepavši zlatnike obema rukama. „Dole, u najdubljim delovima Donjeg grada. Dole ’de Kinez Kralj Lazari snabdeva Druda i ostale najčistijim čistim opijumom na svetu. Dole u Donjem gradu, zajedno sa ostalim mrtvacima."

Dikens je mahnuo i mi smo izašli za njim iz zadimljene prostorije na usko, mračno odmorište.

„Detektive Hačeri", upitao je pisac, „jeste li čuli za tog Kralja Lazarija, kineskog prodavca opijuma iz podzemlja?"

„Jesam, gospodine."

„A znate li i za taj Donji grad o kojem Sal govori s tolikom strepnjom?"

„Da, gospodine."

„Može li se tamo peške?“

„Do ulaza da, gospodine."

„Hoćete li nas odvesti tamo?“

„Do ulaza da, gospodine."

„Hoćete li sići s nama u taj... Donji grad... i biti i dalje Vergilije za ova dva ljubopitljiva Dantea?"

„Zar me pitate hoću li vas uvesti u Donji grad, gospodine Dikens?"

„Dakako pitam, inspektore", rekao je Dikens bezmalo radosno. „Dakako pitam. Za dvostruko veći iznos od ugovorenog, naravno, pošto je ovo dvostruko veća pustolovina."

„Ne, gospodine, neću."

Video sam da je Dikens zatreptao, zapanjen. Podigao je štap i blago kucnuo džina po grudima bronzanim ptičjim kljunom. „Ma hajde, detektive Hačeri. Šalu na stranu. Za trostruko veći iznos od ugovorenog, hoćete li odvesti gospodina Kolinsa i mene do tog primamljivog Donjeg grada i uvesti nas tamo? Povešćete nas do Lazarija i Druda?"

„Ne, gospodine, neću", rekao je Hačeri. Glas mu je zvučao promuklo, kao da je na njega uticao opijumski dim. „Neću ući u Donji grad ni za šta na svetu. I to je poslednje, gospodine. A preklinjem i vas da ni vi tamo ne silazite ako vam je stalo do sopstvene duše i razuma."

Dikens je klimao glavom kao da razmišlja o tom savetu. „Ali pokazaćete nam... kako ste ono rekli?... ulaz u Donji grad."

„Hoću, gospodine", odgovorio je Hačeri. Njegove tihe reči čule su se kao kada neko cepa debeo papir. „Pokazaću vam... sa žaljenjem."

„To će biti dovoljno, detektive", rekao je Dikens i pošao prvi niz mračno stepenište. „Pošteno i više nego dovoljno. Ponoć je prošla, ali jutro je daleko. Vilki i ja ćemo nastaviti dalje - i dole - sami.“

Krupni detektiv je tromo silazio stepenicama iza Dikensa. Ja sam tek za koji časak krenuo za njima. Gusti opijumski dim u zatvorenoj prostoriji sigurno je uticao na moje živce ili mišiće od pojasa naniže, pošto su mi noge bile teške, olovne, neposlušne. Sasvim bukvalno govoreći, nisam mogao primorati rođene noge i stopala da načine prvi korak niza stepenice.

A onda, sa žmarcima i bolom kakav osetite kada vam utrne ruka ili noga a da to i ne znate, uspeh da načinim prvi nespretni korak. Morao sam da se pouzdam u svoj štap kako ne bih pao.

„Ideš li, Vilki?“, začuo se Dikensov mrsko uzbuđeni glas iz crnog okna stepeništa.

„Idem!“, doviknuo sam, nadodavši nemo: Đavo da te nosi. „Idem, Dikense.“

PETO POGLAVLJE
drud

Dragi čitaoci, ovde moram načas zastati u svojoj pripovesti, da objasnim kako sam i zbog čega odlučio da sledim Čarlsa Dikensa u apsurdnim i opasnim situacijama pre ove. Na primer, jednom sam krenuo s njim na Vezuv. A još je ozbiljnije bilo u Kamberlendu, gde zbog njega umalo nisam poginuo na Karik Felu.

Vezuv je bio tek jedna od manje značajnih pustolovina prilikom putovanja po Evropi 1853. godine, na koje smo Dikens i ja krenuli zajedno sa Ogastusom Egom. Precizno rečeno, u toj tročlanoj grupi putnika bila su samo dvojica neženja, obojica mlađi od Jedinstvenog, ali Dikens se, dok smo se se te jeseni i zime smucali po Evropi, svakako vladao jednako bezbrižno i detinjasto kao svaki mladi neženja pred kojim je glavnina života i karijere. Posetivši najpre većinu Dikensovih starih odredišta na kontinentu, na kraju smo se zaputili u Lozanu, gde nam je piščev stari prijatelj ekscentrik, velečasni Čonsi Her Taunsend, održao predavanje o duhovima, nakitu i - o jednoj od Dikensovih omiljenih tema - hipnotizmu, a onda smo otišli u Šamoni, uzverali se uz Mer de Glas i zavirili u pukotine na glečeru duboke i svih trista metara. U Napulju sam se nadao predahu između silnih pustolovina, ali Dikens je smesta zahtevao da se popnemo na Vezuv.

Bio je razočaran, rekao bih, duboko razočaran zbog toga što iz vulkana nije kuljala i plamtela vatra. Velika erupcija iz 1850. očigledno je planini oduzela nešto energije; dok smo bili tamo, dosta se dimilo, ali plamenovima nije bilo ni traga. Malo je reći da je Dikens obesio nos. Svejedno, brzo je okupio grupu za penjanje, u kojoj je bio i arheolog i diplomata Osten Henri Lejard, pa smo odmah jurnuli na zadimljenu planinu.

Osam godina pre našeg uspona, u noći 21. januara 1845, Dikens je pronašao svu vatru i sumpor Vezuva koje bi neko tako neosetljiv na opasnost poput njega mogao da traži.

Jedinstveni je prvi put išao u Napulj. Vulkan je bio zaista veoma aktivan. Dikens, njegova žena Ketrin i svastika Džordžina krenuli su sa šest konja sedlenika, jednim naoružanim vojnikom kao čuvarem i - pošto su tada vremenske prilike bile loše, a vulkan veoma opasan - ni manje ni više nego dvadeset dva vodiča. Počeli su da se uspinju oko četiri po podne, sa ženama u nosiljkama, dok su Dikens i vodiči išli na čelu. Te večeri pisac je nosio štap duži i deblji od ovog s ptičjim kljunom kojim je kuckao po kaldrmi među ćumezima Šadvela u noći o kojoj govorim. Siguran sam da njegov korak tog prvog puta na Vezuvu nije bio nimalo sporiji nego večeras, na tako ravnom tlu u visini mora. Na sopstvenu žalost i premor, mnogo puta sam se lično uverio da Dikens pred zastrašujućom strminom samo udvostruči brzinu svog ionako previše hitrog koraka.

Pred kupom od pepela na vrhu Vezuva, niko nije hteo dalje osim Dikensa i jednog jedinog vodiča. Na planini je u toku bila erupcija. Plamenovi su izbijali stotinama metara u nebo iznad njih, a sumpor, pepeo i dim kuljali su iz svih pukotina na snežnim i stenovitim poljima. Piščev prijatelj Roš, koji je dospeo do otprilike stotinu metara ispod kratera, ali nije mogao da nastavi prema vatrenom vrtlogu, povikao je da će Dikens i njegov vodič poginuti samo Ii se usude da priđu bliže.

Dikens je ustrajavao u nameri da se popne do same ivice tog kratera, s vetrovite i najopasnije strane - i sama isparenja su znala da pobiju ljude kilometrima naniže. Kako je kasnije pisao prijateljima, gledao je „u sđm krater... u plamenu utrobu planine... Bio je to najlepši prizor koji se zamisliti može, strašniji od Nijagare..." Taj američki vodopad je bio njegovo pređašnje merilo transcendentnosti i strahopoštovanja prema Prirodi. Jednak, kako je napisao, „...vatri i vodi."

Svi drugi članovi te grupe, uključujući i užasnute i iscrpljene Ketrin i Džordžinu (koje su doneli uz planinu), potvrdili su da je Dikens sišao niz kupu od pepela „upaljen na pet-šest mesta i oprljen od glave do pete“. Preostale piščeve rite tinjale su za vreme dugog noćnog silaska - a i taj silazak bio je mučan. Na beskrajnoj, otvorenoj ledenoj strmini gde su se neki saputnici morali međusobno vezati bezbednosti radi, a vodiči usecali nogostupe u ledu, jedan se vodič okliznuo i pao s krikom u tamu, a za njim je, samo minut kasnije, pao i jedan od Engleza koji su se priključili grupi. Dikens i ostali silazili su po mraku ne znajući za sudbinu tih ljudi. Pisac mi je kasnije rekao da je Englez preživeo; nikada nije saznao šta je bilo s vodičem.

Dvanaest godina pre potrage za Drudom u Londonu, Dikens je odvukao Ega i mene uz Vezuv, ali je, hvala budi Bogu i relativno mirnom vulkanu, taj izlet bio mnogo lakši i bezopasniji. Dikens i Lejard su hitali napred, pa smo se Eg i ja mogli odmarati, diskretno, kad god smo osetili potrebu za tim. Uistinu, s našeg položaja blizu otvora kratera bilo je divno gledati kako sunce zalazi prema Sorentu i Kapriju, a sunčeva kugla videla se ogromna i crvena kao krv kroz koprenu dima i isparenja iz Vezuva. Sišli smo lako, uz svetlost baklji, dok se mlad mesec dizao iznad nas, i svi smo pevali engleske i italijanske pesme.

To je bilo gotovo beznačajnije od naše pustolovine na Karik Felu, bezmalo smrtonosne po za mene. Tamo smo otišli 1857, ubrzo posle našeg poslednjeg izvođenja Zamrznutog ponora u Mančesteru.

Dikens je tada, baš kao i ove noći u ćumezima Šadvela, bio pun strašne i neiscrpne energije koja je izvirala, kako se činilo, iz dubine njegove nezadovoljne duše. Nekoliko nedelja po prestanku izvođenja komada rekao mi je da ludi, te da bi mu - ako dobro pamtim njegove reči - „veranje uza sve švajcarske planine, ili ma kakva druga ludost zbog koje bih pao od umora, donela tek malo olakšanjeU poruci koju mi je poslao jednog jutra posle večere, pijanke i rasprave o koječemu, što ozbiljne što ludo duhovite, Dikens je napisao: „Želim da pobegnem od samog sebe. Jer kad se trgnem pa se iznureno zabuljim sebi u lice, kao što činim sada, moja praznina je nezamisliva - neopisiva - a moja beda zapanjujuća." A uviđao sam da je ta njegova beda, pored toga što je zapanjujuća, ujedno veoma stvarna i veoma duboka. U to vreme sam mislio da to ima veze samo s njegovim propalim brakom sa Ketrin; sada znam da je još više imalo veze s njegovom novom ljubavlju, prema osamnaestogodišnoj Elen Ternan.

Godine 1857. Dikens mi je iznenada javio da odmah krećemo za Kamberlend, gde ćemo naći nadahnuće za neke zajedničke članke o severu Engleske za naš časopis Reči o domaćinstvu. Trebalo je da se to zove Lenjo putovanje dva dokona šegrta: čak i kao koautor - uistinu, prvenstveni autor, što vam smem reći, dragi čitaoci - moram napomenuti kako je rezultat svega toga bio tek mali serijal neoriginalnih i nenadahnutih putopisa. Tek sam kasnije shvatio da se Dikens slabo zanimao za Kamberlend, izuzev penjanja na taj prokleti Karik Fel, te da ga pisanje putopisa nije gotovo uopšte interesovalo.

Elen Ternan, njene sestre i mati nastupale su na sceni u Donkasteru i to je, sada znam, bila prava svrha naših ludih putovanja na sever.

Kako bi samo ironično bilo da sam poginuo na Karik Felu zbog skrivene strasti Čarlsa Dikensa prema osamnaestogodišnjoj glumici koja apsolutno pojma nije imala šta on oseća prema njoj!

Pošli smo vozom od Londona do Karlajla i sutradan smo se odvezli u selo Heski, u podnožju te „planine Karok ili Karik, odnosno Karok ili Karik Fela o kojoj sam čitao, dragi moj Vilki.

O njoj pišu nepouzdano."

I tako sam pao na Karik Felu.

Dikensova plamteča frustracija i energija zahtevale su pianinu, i iz nekog razloga nepoznatog bilo kome - pa i njemu samom, siguran sam - planina koju ćemo napasti trebalo je da bude Karik ili Karok Fel.

U malenom Heskiju nije bilo vodiča pa nas nije imao ko voditi do tog brda ili uz njega. Vreme je bilo strašno: hladno, vetrovito, kišovito. Dikens je najzad ubedio gazdu prilično jadne male gostionice u kojoj smo odseli da nam bude vodič, premda je taj stari čovek priznao da se „nikad nije vero nit suljo niz to brdo, serrrr“.

Uspeli smo da pronađemo Karik Fel, čiji se vrh gubio u niskim večernjim oblacima. Počeli smo da se penjemo. Gostioničar je često zastajkivao, ali Dikens je hitao dalje, nagađajući kojim putem treba da pođe. Kosti su nam se ledile od vetra koji se pojačao svečeri - bilo je to pre nalik gašenju sutona i pretapanja u dublju tamu dok su se dizale sumaglice i magla - ali mi smo se peli i dalje. Ubrzo smo se izgubili. Gostioničar je priznao da nema pojma na kojoj smo strani planine. Jednako dramatično kao kada je glumio Ričarda Vordura na sceni, Dikens je izvadio iz džepa kompas, pokazao kuda ćemo, pa smo nastavili u pomrčinu.

Posle trideset minuta, Dikensov kompas kupljen u gradu pokvario se. Kiša je pljuštala i ubrzo smo bili mokri do gole kože, uzdrhtali. Severna noć postajala je sve mračnija i mračnija dok smo mi išli i išli po stenovitoj litici. Pronašli smo klizavi, kameniti greben usred mnoštva istovetnih klizavih, stenovitih grebena koji su se gubili u magli i noći - a to je mogao biti vrh - pa smo krenuli dole, nemajući pojma gde su nam selo, gostionica, večera, vatra, postelje.

Dva sata smo tako tumarali po strašnoj kiši, gustoj magli i mraku koji je sve više nalikovao nekakvom stigijskom, apsolutnom crnilu. Kada smo došli do nabujalog potoka koji nam se isprečio na putu, Dikens ga je pozdravio kao davno izgubljenog prijatelja. „Sledimo ga naniže, do reke u podnožju vrha“, objasnio je Dikens uzdrhtalom, jadnom i bednom gostioničaru kao i svom jednako bednom koautoru. „Savršen vodič!"

Taj je vodič možda i bio savršen, ali isto tako i opasan. Jaruga je bila sve strmija i strmija, stenje sa strane još opasnije zbog kiše i ledene pokorice, a bujica ispod nas neobuzdanija. Zaostao sam. Okliznuo sam se, pao svom težinom i osetio kako mi se nešto u gležnju strašno iskrivilo. Dok sam ležao napola u potoku, i tresao se preplavljen bolom, gladan i slab, morao sam da pozovem u pomoć u mrak, u nadi da Dikens i uzdrhtali gostioničar nisu sišli toliko da me ne mogu čuti. Ako jesu, znao sam da mi spasa biti neće. Nisam mogao čak ni da se oslonim na gležanj pomoću štapa. Te noći morao bih da puzim po obali potoka nekoliko kilometara do reke, a onda - ako nekako i pogodim gde se nalazi selo - još nekoliko kilometara uz reku. Ja sam čovek iz grada, dragi čitaoci. Ne poznajem reči za takve fizičke napore.

Na svu sreću, Dikens je čuo kako dozivam. Vratio se i zatekao me kako ležim u potoku, a otečeni gležanj već mi je bio dvostruko veći od nepovređenog. Isprva mi je samo pomagao dok sam s njim skakutao niz opasnu strminu, ali me je ubrzo poneo. Znao sam van svake sumnje da Dikens sebe zamišlja kao junaka Ričarda Vordura koji preko arktičke pustoši nosi svog suparnika Frenka Olderslija na bezbedno. Baš me je bilo briga za njegove fantazije, samo da me ne ispusti.

Na kraju smo pronašli gostionicu. Gostioničar - koji se tresao, mrmljao i psovao u pola glasa - probudio je svoju ženu i naložio da nam pripremi kasnu večeru ili rani doručak. Sluge su naložile vatru u glavnoj prostoriji i našim sobama. U Heskiju nije bilo lekara - nije bilo nikakvog Heskija u Heskiju - pa mi je Dikens stavio led na otečeni gležanj i umotao ga što je bolje mogao, da izdrži dok ne stignemo u civilizovane krajeve.

Nastavili smo do Vigtona, pa do Alonbija, Lankastera i Lidsa - praveći se i dalje da sakupljamo materijal za putopis, iako ja nisam mogao da hodam bez dva štapa i sve vreme sam provodio u hotelima - a onda smo konačno otišli u Donkaster, koji je od početka i bio naše pravo i potajno (tačnije, Dikensovo potajno) odredište.

Tamo smo gledali nekoliko komada, uključujući i onaj u kojem se kratko pojavljivala Elen Ternan. Sutradan je Dikens otišao na izlet s tom porodicom i - sada sam siguran u to - u dugu šetnju nasamo sa Elen Ternan. Šta god da se dogodilo prilikom te šetnje, kakve god misli ili osećanja bili izrečeni i odbačeni, i dan-danas je tajna, ali pouzdano znam da se Jedinstveni vratio iz Donkastera gadno i ubistveno raspoložen. Kada sam pokušao da organizujem posao u redakciji Reči o domaćinstvu kako bismo dovršili i lektorisali slabe eseje Lenjog putovanja dva dokona šegrta, Dikens mi je poslao neuobičajeno ličan odgovor u kojem je napisao: „...toliko me se silno dojmila nesreća u Donkasteru da ne mogu ni pisati niti (budan) sedeti u miru makar minut."

Kao što sam rekao, tada nisam znao za pravi uzrok nesreće u Donkasteru, baš kao što ni sada ne znam, ali to će nam svima ubrzo promeniti život.

Iznosim ovo, dragi čitaoci, zato što sam te julske noći 1865. godine posumnjao, a sada, dok ovo pišem nekoliko godina kasnije, sumnjam sa još više ubeđenja da naša potraga za tajanstvenim Drudom te vrele, smrdljive julske noći nije bila toliko usmerena na vaskrslu utvaru Druda koliko na ono što je Čarls Dikens potražio u Elen Ternan 1857. godine u Donkasteru - i u tajnama ispunjenih osam godina potom, sve do Stejplhersta.

Ali kao što se ispostavilo za Karik ili Karok Fel, takve opsesije mogu biti strahovito skupe za druge ljude, premda onaj koji je opsednut na to ne računa; drugi ljudi se mogu na kraju jednako povrediti ili poginuti kao da je sve to bilo smišljeno unapred.

Hodali smo dvadesetak minuta kroz još mračnije i smrđljivije sirotinjske četvrti. Povremeno smo nailazili na naznake pretrpanih ljudskih staništa u oronulim stambenim zgradama, šapat i začikivanje dopirali su iz guste tmine sa obe strane uskih sokaka, a ponekad su se čule samo naše čizme i Dikensovo kuckanje štapom po kaldrmi onih malobrojnih uličica gde je kaldrme bilo. Prisetio sam se te noći jednog pasusa iz Dikensove najnovije, nedovršene knjige Naš zajednički prijatelj, jedne od prvih koje su prošle godine objavljivane u nastavcima, gde naš pisac pripoveda o dvojici mladića što se voze kočijom do Temze kako bi prepoznali telo davljenika koje su iz reke izvukli otac i kći čiji je to svakodnevni posao...

Točkovi su se kotrljali i kotrljali kraj spomenika, kraj Tauera i kraj pristaništa; dole kraj Ratklifa i pored Roderhita; kraj mesta gde se činilo da je nagomilani ljudski šljam spran sa uzvisina, poput moralnog otpada, te čeka da ga sopstvena težina primora da se preturi preko obale i potone u reku.

Zapravo, baš kao i raspusni mladi likovi u kočiji iz Dikensove priče, i ja sam malo pažnje obraćao na to kuda idemo; samo sam pratio krupnu senku detektiva Hačerija i gipku Dikensovu senku. Kasnije ću zažaliti zbog sopstvene nepažnje.

Najednom, smrad koji se neprestano osećao u pozadini promenio se i pojačao. „Fuj!“, doviknuo sam saputnicima-senkama koji su išli ispred mene. „Zar se ponovo približavamo reci?"

„Još gore, gospodine", rekao je Hačeri preko širokog ramena. „Tu je pogrebno zemljište, gospodine."

Pogledao sam oko sebe. Neko vreme sam imao opšti, premda protivrečan utisak da se približavamo Ulici Čerč ili kraju u kojem je Londonska bolnica, ali ova mračna avenija se umesto toga otvorila desno od nas, u polje okruženo zidovima, gvozdenom ogradom i kapijom. U blizini nisam video nikakvu crkvu, tako da to nije bilo crkveno groblje, već pre jedno od onih opštinskih, kakva su sve češće nicala u proteklih petnaest godina.

Vidite, dragi čitaoci, u naše vreme, nas bezmalo tri miliona živelo je i hodalo u Londonu iznad leševa najmanje još toliko naših zajedničkih mrtvaca, a gotovo je izvesno da ih je bilo i više. Kako je London rastao i gutao okolna predgrađa i sela, ta groblja su se takođe našla usisana i upravo tamo trule stotine i stotine hiljada sahranjenih leševa naših voljenih. Na primer, površina groblja crkve svetog Martina-u-poljima bila je samo oko tri i po hiljade kvadratnih metara ali 1840. godine, nekih dvadeset pet godina pre uzbudljive noći o kojoj pričam, precenjeno je da na njemu leže ostaci između 60.000 i 70.000 preminulih žitelja Londona. Sada ih je tamo mnogo više.

Pedesetih godina devetnaestog veka, otprilike u vreme Velikog smrada i vrhunca grozne epidemije kolere, svima nama je postalo očigledno da pretrpana crkvena groblja sve više ugrožavaju zdravlje onih koji na svoju nesreću stanuju u njihovoj blizini. Svako groblje u gradu bilo je - a i dalje je - pretrpano toliko da će se uskoro prelivati. Hiljade tela sahranjene su u plitkim rupama ispod kapela, škola, radionica i na praznim placevima, pa čak i iza privatnih kuća i ispod njih. Stoga je po Zakonu o sahranjivanju iz 1852 - propisu za koji se Dikens zalagao - ministarstvo zdravlja bilo obavezno da formira groblja dostupno za sve mrtve, koje god vere bili.

Dragi čitaoci, možda je dobro da znate kako su sve donedavno svi koje je trebalo sahraniti u Engleskoj morali biti sahranjeni po hrišćanskom obredu na parohijskom crkvenom groblju. Bilo je veoma malo izuzetaka. Tek se 1832, na osnovu odluke Parlamenta, stalo na put uobičajenoj praksi mojih sunarodnika Engleza da samoubice pokopavaju na javnim drumovima, a srce im probadaju kocem. Po toj odluci - uzoru savremene misli i čovekoljublja - samoubice su mogli sahranjivati na crkvenim grobljima, među hrišćanima, ali samo ako se pogrebu između devet uveče i ponoći, te tako nikada uz crkveni obred. A treba li da pomenem i to da je obavezno seciranje leševa ubica takođe ukinuto 1832 - te prosvećene godine! - pa u ovo liberalno doba čak i ubice leže na hrišćanskim grobljima.

Mnogi ti grobovi - trebalo bi da kažem gotovo svi - ostali su bez obeležja. Ali to ne znači i da nisu otkriveni. Ljudi koji u Londonu kopaju nove rake svakog dana i noći neizostavno zabodu ašov u trulo meso - u čitave slojeve, kako mi kažu - a potom i u bezimene kosture ispod toga. Na nekim crkvenim grobljima unajmljuju ljude da svakog jutra traže na tlu komade raspadnutih parohijana koji su izašli na površinu - naročito posle jakih kiša - u preterano revnosnom iščekivanju da se oglasi Poslednja truba. Video sam kako ti radnici voze u kolicima ruke, šake i druge, manje prepoznatljive delove tela, dok obilaze svoj rejon, kao što bi marljivi baštovan na nekom imanju kupio srušene grane i grančice posle oluje.

Te nove oblasti za sahranjivanje nazivane su pogrebnim zemljištem kako bi se razlikovale od parohijskih „crkvenih grobalja“ i bile su veoma popularne. Na prvim pogrebnim zemljištima rake su se izdavale u zakup (i kao što je još bio običaj na toliko mesta na kontinentu, ako porodica ne bi plaćala za grobna mesta svojih voljenih pokojnika, tela bi se iskopala i bacila u stranu, a prelepe nadgrobne ploče bivale su ugrađene u potporne zidove ili su se njima popločavale staze, dok bi se žemlja prodavala pouzdanijoj mušteriji), ali od pedesetih godina devetnaestog veka i zakona koji su nalagali zatvaranje mnoštva pretrpanih londonskih crkvenih grobalja, naša nova groblja većinom su opštinska, sa zasebnim prostorom za vernike (sa sve kapelama i osvećenom zemljom) i zasebnim mestima za nevernike. Čovek mora da se zapita nije.li im neprijatno što moraju provesti Večnost toliko blizu jedni drugima da bi mogli zaigrati kriket.

Pogrebno zemljište kojem smo sada prilazili po mraku kao da je nekada davno bilo crkveno groblje, crkveno sve dok crkva nije napuštena pošto su susedi postali previše opasni za pristojan svet, pa spaljena kako bi se podigle nove stambene zgrade a stanodavci iscedili još para od doseljenika - a ono se koristilo... i koristilo... i koristilo... te su ga možda pre jednog ili dva veka preuzeli nevernici koji nisu pod okriljem anglikanske crkve i potom, u nekom trenutku u prethodnih dvadeset godina, pretvorili u groblje gde se na sahranama zarađuje.

Dok smo prilazili vlažnim zidovima i ogradi od kovanog gvožđa, zapitao sam se ko bi to platio makar i jedan novčić da bude tu sahranjen. Nekada je na crkvenom groblju bilo veliko drveće, ali od njega su sada ostali samo okamenjeni kosturi, mrtvi već generacijama, okresanih ruku podignutih prema crnim zgradama koje su se nadnosile sa svih strana. Smrad je na tom ozidanom i ograđenom mestu bio tako grozan da sam se mašio za maramicu pre nego što sam se setio da ju je Dikens nešto ranije uzeo kako bi prekrio mrtve bebe. Malčice sam očekivao i da vidim kako nad tim mestom lebdi zeleni oblak mijazme i - zaista - sumaglica koja je stigla kao vesnik sledećeg toplog kišnog prekrivača svetlucala je mučnom zelenom bojom.

Dikens je došao prvi do visoke zatvorene kapije od kovanog gvožđa i pokušao da je otvori, ali bila je zaključana teškim katancem.

Bogu hvala, pomislio sam ja.

Ali detektiv Hačeri je posegnuo ispod svog ogrtača i izvukao težak prsten s ključevima, skinuvši ga s nemoguće opterećenog opasača. Dao je Dikensu da pridrži policijski fenjer dok je prebirao po zveckavim ključevima. Našao je onaj koji ulazi u bravu. Ogromna kapija, sva u crnim lukovima i šarama, otvorila se polako, s takvom škripom da se činilo kao da su prošle decenije otkad je neko platio da se ona otvori i reši ga leša voljenog pokojnika.

Prolazili smo između tamnih nadgrobnih ploča i utonulih grobova, ispod mrtvog drveća, neravno popločanim uskim stazama između drvenih grobnica. Po živahnosti njegovog koraka i kuckanju štapa video sam da Dikens uživa u svakom trenutku. Ja sam se usredsredio na to da se ne izbljujem od smrada i da u mraku ne nagazim na nešto mekano i popustljivo.

„Znam ovo mesto“, rekao je Dikens iznenada. Iz tame se začuo toliko glasno da sam malo poskočio. „Video sam ga po danu. Pisao sam njemu u Netrgovačkom putniku. Ali do ove večeri nisam zalazio unutra. Nazvao sam ga Grad odsutnih, a upravo ovo ovde mesto ’Kod Svete mrtvačke glave’.“

„Da, gospodine", rekao je Hačeri. „Nekada je bilo baš to.“ „Nisam video da lobanja i ukrštene kosti krase gvozdene šiljke na kapiji", rekao je Dikens, glasom i dalje prejakim ako se imaju u vidu okolnosti.

„Još su tamo, gospodine Dikense", potvrdio je Hačeri. „Mislio sam da nije uputno osvetliti ih fenjerom. Tu smo, gospodo. Kod vašeg ulaza u Donji grad.“

Zaustavili smo se ispred uske zatvorene kripte.

„Je li ovo šala?“, upitao sam. Mojim saputnicima se možda učinilo da mi je glas previše loman. Već je bilo prošlo vreme kad uzimam svoj laudanum; od gihta su me boleli mnogi delovi tela i osećao sam strašnu glavobolju, kao da mi se oko slepoočnica steže metalni obruč.

„Ne, gospodine Kolinse, nije šala“, rekao je Hačeri. Ponovo je preturao po ključevima, pa je još jedan teški ključ gurnuo u drevnu bravu na metalnim vratima kripte. Visoka vrata zastenjala su i popustila kada se svom težinom navalio na njih. Detektiv je obasjao unutrašnjost fenjerom i sačekao da Dikens i ja uđemo.

„Ovo je apsurdno", kazao sam. „Ovde ne može biti ni Donjeg grada, niti bilo kakvog podzemlja. Čizme nam već satima šljapkaju po smrdljivom Temzinom mulju. Gornja granica podzemnih voda ovde je svakako pliće od grobova oko nas.“

„Nije tako, gospodine", šapnuo je Hačeri.

„Ovaj deo 1st enda leži na steni, dragi moj Vilki“, rekao je Dikens. „Tri metra ispod nas je tvrd kamen. Bar ti poznaješ geologiju sopstvenog grada! Zato su i odlučili da ih sagrade tu."

„Šta da sagrade?", upitao sam ja, pokušavši da glasom ne ispoljim gorčinu koju sam osećao, ali sam samo napola uspeo.

„Katakombe", odvratio je Dikens. „Stare podzemne prostorije manastirske kripte. Pre toga su tu bili rimski loculi, još dublje, gotovo sasvim sigurno ispod hrišćanskih katakombi."

Nisam hteo da pitam šta su loculi. Slutio sam da ću ubrzo ‘ saznati mračno poreklo te reči.

Dikens je ušao u kriptu, za njim detektiv, potom ja. Konusna svetlost policijskog fenjera kružila je po malenom unutrašnjem prostoru. Podijum za kovčeg u središtu malog mauzoleja, taman toliko dugačak da na njemu počiva sanduk, sarkofag ili telo pod pokrovom, bio je prazan. Nije bilo nikakvih vidljivih udubljenja niti drugih mesta za smeštaj tela.

„Prazno je", rekao sam. „Neko je ukrao leš."

Hačeri se tiho nasmejao. „Neće da biva, gospodine. Tu vam nikad nije ni bio leš. Ova ovde kuća mrtvih jeste - ko što je uvek i bila - samo ulaz u zemlju mrtvih. De se malo pomerite, gospodine Kolinse."

Odstupio sam i pribio se uz vlažni kameni zid u zadnjem delu kripte, a detektiv se sagnuo nisko, upro ramenom u napukli mermerni podijum za sanduk i pogurao. Škripanje kamena po čvrstom kamenu bilo je krajnje neprijatno.

„Primetio sam lukove izdubljene u starim pločama čim smo ušli", napomenuo je Dikens detektivu koji je još s mukom pomerao podijum. „To je trag jednako jasan kao i brazde koje smaknuta kapija ostavlja u blatu."

„Tako je, gospodine", prodahtao je Hačeri, gurajući i dalje. „Ali ovde obično lišće, zemlja i tak’e stvari kriju trag, čak i pri neposrednom osvetljenju. Veoma dobro zapažate, gospodine Dikense.“

„Da“, rekao je Dikens.

Bio sam siguran da su škripa i jeka podijuma koji se sporo pomerao dovoljno glasni da na groblje privuku rulju radoznalih razbojnika. Onda sam se setio da je Hačeri za nama zaključao grobljansku kapiju. Nismo mogli da izađemo. A pošto su se vrata same kripte otvorila tek kad je Hačeri upro svom snagom svog krupnog tela, a ramenom ih je zatvorio za nama, kao da smo bili zaključani u toj grobnici. Dok su se strme kamene stepenice ukazivale kroz crn trouglast otvor na podu koji se sada širio kako se podijum pomerao, osetio sam da ćemo po vraćanju tog tereta na mesto praktično biti sahranjeni pod kamenom ispod zaključane grobnice na zaključanom groblju, pa sam osetio hladne žmarce po leđima uprkos zagušljivoj vrelini noći.

Hačeri je konačno prestao da gura i uspravio se. Trouglasti klin mračnog otvora nije bio veliki, tek nešto širi od pola metra, ali kada ga je Dikens obasjao policijskim fenjerom, video sam da se tamo spuštaju veoma strme kamene stepenice.

Dikensovo lice bilo je odozdo obasjano fenjerom kada je pogledao u detektiva i upitao: „Hačeri, sigurni ste da nećete sići s nama?“

„Neću, gospodine, fala lepo“, odgovorio je rmpalija. „Pristao sam da to ne radim.“

„Pristao?' U Dikensovom glasu čula se blaga ljubopitljivost.

„Tako je, gospodine. To je stari sporazum između mnogih od nas sadašnjih i bivših pozornika i inspektora i onih u Donjem gradu. Ne silazimo da im ne komplikujemo život, gospodine; a oni se ne penju da ne komplikuju naš.“

„Prilično nalik aranžmanu koji većina živih pokušava da sklopi s mrtvima", tiho je napomenuo Dikens i ponovo se zagledao u mračnu rupu i strme Stepenice.

„Upravo tako, gospodine", potvrdio je detektiv. „Znao sam da ćete razumeti."

„Pa, trebalo bi da siđemo", rekao je Dikens. „Hoćete li naći put do kuće bez fenjera, detektive? Nama će dole očito biti potreban."

„O, da, gospodine", odgovorio je Hačeri. „Imam još jedan o opasaču, zlu ne trebalo. Ali neću još kući. Sačekaću ovde do osvita. Ako se dotad ne vratite, idem pravo u stanicu u Ulici Leman da prijavim nestanak dva gospodina."

„To je vrlo ljubazno od vas, detektive Hačeri", rekao je Dikens. Osmehnuo se. „Ali kao što ste rekli, pozornici i inspektori neće sići dole da nas potraže."

„O, šta ga znam, gospodine", kazao je detektiv i slegnuo ramenima. „Pošto ste obojica slavni pisci i fina gospoda, možda će napraviti izuzetak. Samo se nadam da nećemo morati to da ustanovimo, gospodine."

Dikens se na to nasmejao. „Idemo, Vilki."

„Gospodine Dikense", zaustio je Hačeri, posegnuo ispod mantila i izvukao ogroman pištolj, jedan od onih revolvera. „Možda bi trebalo da ponesete ovo, gospodine. Makar samo zbog pacova."

„O, besmislice", rekao je Dikens i odbio oružje odmahnuvši belim rukavicama. (Dragi čitaoci, nemam pojma kakav je običaj kod vas, ali treba da znate da u moje doba policajci nisu nosili oružje. Čak ni većina zločinaca nije bila naoružana. Hačerijeva priča o „sporazumima" između sveta podzemlja i slugu zakona bila je tačna, i oni su bili brojni iako nepisani.)

„Ja ću ga vrlo rado uzeti", rekao sam na to. „Mrzim pacove."

Pištolj je bio težak' baš kao što je i izgledao i ispunio mi je desni džep sakoa. S tim masivnim predmetom u džepu, čudno mi se poremetila ravnoteža. Rekao sam sebi da bih mogao dospeti u mnogo veću neravnotežu ako mi zatreba takvo oružje, a ja ga ne budem imao.

„Znate li da rukujete takvim pištoljem, gospodine?", upitao je Hačeri.

Slegnuo sam ramenima. „Pretpostavljam da ovaj kraj gde je otvor treba uperiti u metu i povući obarač", kazao sam. Sada me je već sve bolelo. U mislima sam video krčag s laudanumom na polici moje zaključane ostave.

„Da, gospodine", rekao je Hačeri. Šešir mu je bio toliko nabijen na glavu da se činilo kako mu steže lobanju. „Tako zaista treba. Možda ste primetili da oružje ima dve cevi, gospodine Kolinse. Gornju i onu širu, donju."

To nisam zapazio. Pokušao sam da izvučem apsurdno teško oružje iz džepa, ali ono se zakačilo za tkaninu i počepalo postavu mog skupog sakoa. S tihom psovkom, uspeo sam da ga izvadim i zagledao se u njega pri svetlu lampe.

„Ne obraćajte pažnju na donju, gospodine", rekao je Hačeri. „Ona je za sitna zrna, kao neka vrsta sačmarice. Gadna stvar. Nadam se da vam to neće zatrebati, gospodine, a ionako nemam odgovarajuću municiju. Moj brat, koji je donedavno bio u vojsci, kupio je taj pištolj od jednog Amerikanca, premda je ovaj napravljen u Francuskoj... ali ne brinite, na njemu je dobar engleski žig o proved preciznosti, iz naše radionice za nišane u Birmingemu. Ali burence za glatku cev jeste puno, gospodine. U njemu je devet tanadi."

„Devet?", rekao sam ja i vratio težak predmet u džep, pripazivši da ne počepam postavu još više. „Vrlo dobro."

„Hoćete li još metaka, gospodine? Imam u džepu celu vrećicu i udarne kapisle. Moraću onda da vam pokažem kako da koristite nabijač, gospodine. Ali dosta je prosto, kako već biva s tim stvarima."

Tada se umalo nisam nasmejao, pomislivši na sve ono što bi se moglo nalaziti u džepovima detektiva Hačerija ili na njegovom opasaču. „Ne, hvala", odvratio sam. „Devet zrna bi trebalo da bude dovoljno."

„To vam je kalibar četrdeset dva, gospodine", nastavio je detektiv. „A devet bi trebalo da bude više nego dosta za pacove... bili oni na četiri, ili na dve noge."

Zadrhtao sam na to.

„Vidimo se pre osvita, Hačeri", rekao je Dikens, zataknuo časovnik u džep prsluka i krenuo prvi niz veoma strme stepenice, držeći policijski fenjer nisko kako bi se videlo gde se može gaziti. „Hodi, Vilki. Već će za četiri sata granuti."

„Vilki, znaš li za Edgara Alana Poa?“

„Ne“, odgovorio sam. Spustili smo se za deset stepenika, a kraj strmog okna još se nije nazirao. „Stepenice" su pre ličile na blokove u piramidama, najmanje metar od jednog nogostupa do sledećeg, i svaki stepenik i ploča bili su klizavi od curkanja podzemne vlage; senke koje je mali fenjer bacao bile su crne kao mastilo i varljive, i da je ijedan od nas pogrešno stao ili se sapleo, svakako bi slomio kosti, a najverovatnije i vrat. Upola sam koraknuo, upola skočio na sledeći stepenik, dašćući dok sam se trudio da ne zaostajem za malenim konusom poskakujućeg svetla koje je sijalo iz Dikensove ruke. „Neki tvoj prijatelj, Čarlse?" upitao sam. „Možda je stručnjak za kripte i katakombe?"

Dikens se nasmejao. Odjek je bio čudesno grozan u strmom kamenom oknu. Svim srcem sam se nadao da to neće ponoviti.

„Definitivno ’ne’ na tvoje prvo pitanje, dragi moj Vilki", rekao je on. „I sasvim moguće ’da’ na tvoju drugu pretpostavku."

Dikens se zaustavio na ravnom delu i okrenuo fenjer tako da osvetli strme zidove, nisku tavanicu pred nama i hodnik koji se pružao u mrak. Crni pravougaonici sa obe strane mračnog hodnika ukazivali su na otvorena vrata. Skočio sam na poslednji stepenik i pridružio mu se. On se okrenuo prema meni i spustio obe šake i fenjer na bronzani kljun svog štapa. .

„Poa sam upoznao u Baltimoru 1842. godine, pred kraj turneje po Americi", počeo je da priča. „Taj mi je prikan na silu utrapio svoju prvu knjigu, Priče o groteski i arabeski, a potom me naterao i da ga saslušam. Pričajući neobavezno kao da smo jednaki ili da smo stari prijatelji, Po nas je satima zadržao u razgovoru - ili bolje rečeno, u monologu - o književnosti, svojim delima, mojim delima, pa opet o svojim delima. Dok sam bio u Americi, nisam stigao da pročitam njegove priče, ali Ketrin jeste. Bila je sasvim opčinjena. Taj Po je očigledno voleo da piše o kriptama, leševima, živosahranjenima i srcima iščupanim iz živih grudi."

Ja sam i dalje zurio u mrak iza malenog kruga svetla policijskog fenjera. Od silnog naprezanja - oči mi nisu naročito jake - senke su se posvuda zgušnjavale i pomerale, kao visoka obličja koja se meškolje. Glava me je još jače zabolela.

„Pretpostavljam da sve to ima nekakve veze sa ovim, Dikense“, rekao sam oštro.

„Samo utoliko što mi se čini kako bi gospodin Edgar Alan Po jamačno u ovom izletu uživao više nego ti sada, dragi moj Vilki."

„Dobro onda", odbrusio sam, „voleo bih da tvoj prikan Po sada jeste ovde."

Dikens se ponovo nasmejao i odjek sada nije bio toliko jak, ali bio je još strasniji dok se odbijao od nevidljivih zidova i udubljenja u mraku. „Možda i jeste. Možda i jeste. Sećam se da sam pročitao kako je gospodin Po umro samo šest ili sedam godina pošto sam ga upoznao, vrlo mlad i u čudnim, možda nedoličnim okolnostima. Sudeći po našem kratkom ali intenzivnom , poznanstvu, ovo mesto je baš od onih kamenih mogila kakve bi njegov duh uživao da pohodi."

„Kakvo je to mesto zapravo?", upitao sam ja.

Umesto odgovora, Dikens je podigao fenjer i pošao ispred mene hodnikom. Vrata koja sam naslutio sa obe strane bila su u stvari otvorena udubljenja. Kad smo došli do prvog udubljenja s desne strane, Dikens je tamo usmerio policijski fenjer.

U tom prostoru, na neka dva metra od otvora, komplikovana gvozdena rešetka dizala se od kamenog poda do kamene tavanice; rešetka je bila teška, njeni nosači čvrsti, ali imala je otvore u obliku cvetića. Krvavocrveno i narandžasto gvožđe izgledalo je toliko drevno i zarđalo da mi se činilo kako će se okruniti ako priđem i udarim ga pesnicom. Ali nije mi padalo na pamet da kročim u to udubljenje. Iza gvozdene rešetke bili su mrtvački sanduci naslagani jedan na drugi, toliko čvrsti da su, pomislio sam, sigurno obloženi olovom. Izbrojao sam desetak u nestalnom svetlu i senkama.

„Možeš li pročitati šta piše na toj ploči, Vilki?“

Dikens je mislio na belu kamenu ploču koja je stajala visoko na gvozdenoj rešetki. Druga ploča bese pala u nataloženu prašinu i hrpice rđe na podu udubljenja, dok je treća ležala postrance u podnožju rešetke.

Namestio sam naočari i začkiljio. Kamen je bio prošaran belim prugama i mrljama od vlage i prekriven crvenim tačkicama od zarđale rešetke ispod i oko njega. Činilo se da tamo piše...

E.I.
KATA(nečitko)OMBA
(nedostaje) VEL(skriveno)G
DIPL. PRAV. (nečitko od mrlje)

Pročitao sam to Dikensu, a on je stupio unutra da pogleda izbliza. Kazao sam: „Znači, nisu rimske.“

„Ove katakombe?", rekao je Dikens rasejano i čučnuo da pokuša da pročita ploču koja je pala u prljavštinu kao preturen nadgrobni spomenik. „Ne. One jesu sagrađene po ugledu na rimske - duboki hodnici s nanizanim udubljenjima za mrtve sa obe strane - ali da su rimske, bile bi poput lavirinta. Ove su hrišćanske, ali veoma stare, Vilki, veoma stare. Vidi se po tome što su projektovane u obliku rešetke, baš kao što je delom i naš grad iznad. U ovom slučaju, osnova u središtu ima krst, okružen tim udubljenjima za mrtve i manjim prolazima. Vidiš ovde iznad mene cigleni svod umesto kamenog. Podigao je fenjer uvis.

Tada sam primetio lučni cigleni svod. I prvi put shvatio da je crvenkasta prljavština na podu, ponegde i desetak centimetara debela, zapravo prah od otpalih delova okrunjenih cigala i maltera s te zasvođene tavanice.

„Ovo su bile hrišćanske katakombe", ponovio je Dikens. „Sagrađene neposredno ispod gornje kapele."

„Ali gore nema kapele", šapnuo sam.

„Nema je već mnogo godina", saglasio se Dikens dok se uspravljao i pokušavao da otrese prljavštinu s rukavica, držeći i dalje fenjer i štap. „Ali to je bilo mnogo davno. Pretpostavljam da je to bila manastirska kapela. Deo manastirske crkve Svete mrtvačke glave."

„To si izmislio", optužio sam ga.

Dikens me je čudno pogledao. „Naravno", rekao je. „Hoćemo li dalje?"

Nije mi se dopadalo da stojim u mračnom hodniku bez svetla iza sebe, pa sam Dikensu bio zahvalan kada je izašao iz udubljenja i pripremio se da produži. Ali najpre je ponovo obasjao grobnicu i prešao svetlom preko nizova i stubova od mrtvačkih sanduka naslaganih iza zarđale rešetke.

„Zaboravio sam da pomenem", kazao je tiho. „Ova udubljenja za mrtve zovu se loculi, poput njihovih rimskih uzora. Svaki loculus bio je rezervisan za porodicu ili možda za pripadnike posebnog monaškog reda, i to decenijama. Rimljani su obično iskopavali svoje katakombe sve odjednom, što je logično, ali ovi kasniji hrišćanski tuneli kopani su u mnogo dužem periodu i desi se da skrenu i odlutaju. Znaš li Garavejevu kafedžinicu?"

„U Berzanskom sokaku?", rekao sam. „Na Kornhilu? Ma naravno. Često tamo ispijam kafu dok čekam da počne prodaja u obližnjoj aukcijskoj kući."

„Ispod Garavejeve kafedžinice postoji slična stara manastirska kripta", šaputao je Dikens, kao da se plaši da nam se pridružila neka utvara. „Bio sam u njoj; tamo drže porto. Često sam se pitao ne sažale li se možda kod Garaveja na one plesnive ljude koji čitavog života čekaju u njihovom predvorju, pa puštaju da se u hladnu kriptu pod zemljom nastane svi koji su nestali iz onoga što budale ovde na površini nazivaju pravim životom’." Pogledao me je načas. „Naravno, dragi moj Vilki, katakombe Pariza - a tamo si bio, znam, pošto sam te ja odveo - ne bi bile dovoljno velike da u njih stanu uistinu nestale londonske duše ako bismo svi bili primorani da siđemo dole, daleko od svetla, u plesnivi mrak kojem pripadnemo čim zaboravimo da živimo valjano među čestitim ljudima."

„Dikense, o čemu ti to..." Zaćutao sam. U mračnom hodniku čulo se meškoljenje ili korak, izvan slabog sjaja naše male lampe.

Dikens je okrenuo policijski fenjer, ali u svetlu nije bilo ničega osim kamena i senki. Tavanica glavnog prolaza bila je ravna, kamena, a ne cigleni svod, i išla je najmanje pedeset metara u dubinu. Dikens me je poveo tim hodnikom i zastao samo da obasja svetlom neka udubljenja koja su se otvarala levo i desno od prolaza. Sve su to bili loculi, niše s naslaganim teškim sanducima iza istovetnih rešetaka od zarđalog gvožđa. Na kraju prolaza, Dikens je prešao snopom svetla preko zida i čak opipao slobodnom rukom kamen, pritiskajući ovde ili onde kao da traži nekakvu polugu sa oprugom i tajni prolaz. Ništa se nije otvorilo pred nama.

„Dakle..zaustio sam. Šta sam to hteo da kažem? Eto vidiš, nema nikakvog Donjeg grada. Nema ovde gospodina Druda. Jesi li sad zadovoljan? Hajdemo kući, molim te, Dikense. Moram da uzmem laudanum. Rekao sam: „Izgleda da je ovo sve."

„Taman posla", odvratio je Dikens. „Jesi li video tu sveću na zidu?"

Nisam. Vratili smo se do pretposlednjeg loculusa i Dikens je podigao policijski fenjer još više. U udubljenju je stajala debela lojanica sagorela do patrljka.

„Možda su je ostavili rani hrišćani?“, natuknuo sam.

„Ne verujem", kazao je Dikens suvo. „Upali je, molim te, dragi moj Vilki. Onda pođi ispred mene natrag prema ulazu."

„Zašto?“, upitao sam, ali kako mi on nije odgovorio, uzeo sam sveću, iskopao šibice iz levog džepa - apsurdno težak pištolj još mi je krivio sako s desne strane - i upalio je. Dikens je klimnuo glavom, prilično osorno, pomislio sam, a ja sam polako krenuo natrag putem kojim smo došli, držeći patrljak sveće ispred sebe.

„Tu!“, uzviknuo je Dikens kada smo prevalili oko polovine rastojanja.

„Šta?“

„Zar nisi video da je plamen zatitrao, Vilki?“

I ako jesam, nisam to shvatio, ali sam rekao: „To je nesumnjivo samo promaja sa ulaznih stepenica."

„Mislim da nije", rekao je Dikens. Njegovo naglašeno poricanje svega što bih rekao počinjalo je da me živcira.

Osvetljavajući ga policijskim fenjerom, Dikens je zavirio u loculus levo od nas, a zatim u onaj desno. „Ahhh!“, kazao je on.

Držeći i dalje pomalo treperavu sveću, zagledao sam se u udubljenje, ali nisam video ništa što bi moglo izazvati takav izliv iznenađenja i zadovoljstva.

„Na podu", rekao je Dikens.

Shvatio sam da je kroz crvenu prašinu utabana staza koja vodi do gvozdene rešetke i sanduka. „Od neke nedavne sahrane?", pretpostavio sam.

„Ozbiljno sumnjam u to", kazao je Dikens, nastavivši svoj niz odričnih komentara na moje slutnje. Ušao je prvi u zasvođenu grobnicu, pružio mi fenjer i zatresao gvozdenu rešetku obema rukama u rukavicama.

Deo rešetke - čiji su zglobovi, ivice i šarke bili nevidljivi čak i s tako male udaljenosti - zanjihao se na unutra prema naslaganim sanducima.

Dikens je prošao tuda ne časeći časa. Istog trena, fenjer kao da je utonuo u crvenu prašinu ispod njega. Nisam odmah shvatio da su tamo stepenice niz koje je Dikens počeo da silazi.

„Hodi, Vilki“, odjeknuo je piščev glas.

Oklevao sam. Imao sam sveću. Imao sam pištolj. Mogao sam da se vratim do podnožja stepenica za trideset sekundi i da se uzverem u kriptu - te da se ponovo stavim pod zaštitu detektiva Hačerija, trideset sekundi posle toga.

„Vilki!" Sada više nisam nazirao ni fenjer ni pisca. Video sam samo ciglenu tavanicu još osvetljenu iznad mesta na kojem je on iščeznuo. Osvrnuo sam se prema mračnom ulazu u loculus, zatim prema teškim sanducima naslaganim povrh podijuma sa obe strane staze u crvenoj prašini, a onda ponovo prema otvoru.

„Požuri, Vilki, molim te. I ugasi sveću, ali je ponesi. Ovaj policijski fenjer nema neiscrpnu količinu goriva."

Prošao sam kroz otvorena vrata u rešetki kraj mrtvačkih sanduka i zaputio se prema stepenicama koje i dalje nisam video.

ŠESTO POGLAVLJE
drud

Kamenje stepeništa bilo je klimavo, uska zasvođena tavanica od cigle, i posle nekoliko minuta sišli smo na sledeći nivo, gde su bili hodnik i loculi.

„Još kripti", šapnuo sam ja.

„Ovde su starije", odvratio je Dikens šapatom. „Vidiš kako je ovaj hodnik zakrivljen, Vilki. A tavanica je ovde mnogo niža. I ulazi u udubljenja su zazidani ciglama, što me podseća na jednu pripovetku pokojnog gospodina Poa o kome sam maločas pričao."

Nisam zatražio od Dikensa da mi tu pripovest prepriča. I baš kad sam hteo da ga upitam zbog čega šapućemo, on je prošaputao preko ramena: „Vidiš li svetlo tamo napred?"

Isprva nisam, usled sjaja fenjera, ali potom jesam. Bilo je veoma slabo i kao da je dopiralo s nekog mesta iza krivine u kamenom hodniku.

Dikens je prekrio poklopcem skoro čitavo sočivo policijskog fenjera i pokazao mi da ga sledim. Kamene ploče na tom nižem, starijem nivou katakombi bile su neravne i nekoliko puta sam se morao podupreti štapom da ne padnem. Odmah iza krivine u hodniku, još glavnih prolaza granalo se desno i levo.

„Jesu li ovo rimske katakombe?", šapnuo sam ja.

Dikens je odmahnuo glavom na kojoj je bio cilindar, ali meni se učinilo da je to uradio pre da bi me učutkao nego da bi mi odgovorio. Pokazao je na jedan prolaz s desne strane odakle se činilo da dopire svetlost.

To je bio jedini nezazidani loculus. Tamna i iskrzana zavesa gotovo da je prekrivala ceo zasvođeni otvor, ali nedovoljno da sasvim sakrije svetlost iznutra. Dodirnuo sam pištolj u džepu, dok je Dikens drsko prošao pravo kroz istrulelu gazu.

Ovaj loculus je bio dugačak i uzan i otvarao se u druga udubljenja, grobnice i niše. A tu leševi nisu bili u sanducima.

Tela su ležala na drvenim klupama koje su se pružale od tavanice do poda čitavom dužinom uskog prolaza. Sve su to bili muški leševi - a sudeći po izgledu, nisu bili ni Englezi, ni hrišćani, ni Rimljani. Nisu bili puki skeleti; tamna koža, žilavo meso i oči nalik na klikere kao da su bili mumifikovani. Zaista, kao da smo prolazili kraj egipatskih mumija u istrulelim odorama i ritama, samo što su imale istočnjačke crte lica i netremice otvorene oči. Kada je Dikens načas zastao, ja sam se nagnuo da podrobnije pogledam lice jedne mumije.

Trepnulaje.

Oteo mi se krik i skočio sam unazad, ispustivši sveću. Dikens ju je podigao i prišao bliže, držeći policijski fenjer visoko kako bi osvetlio policu i leš na njoj.

„Zar si mislio da su mrtvi, Vilki?“, šapnuo je pisac.

„Pa nisu Ii?"

„Ne vide li opijumske lule?“, upitao je on tiho.

Nisam ih bio video. Ali sada jesam. Te lule - uglavnom neopažljive onako pribijene uz tela mumija, koje su u rukama držale posude i čibuke - bile su mnogo raskošnije izrezbarene od jeftinih lula u Salinom lokalu, gore na Šadvelu.

„Zar nisi osetio miris opijuma?", šapnuo je Dikens.

Ranije ne, ali sada jesam. Bio je to blaži, slađi, beskrajno suptilniji miris od zadaha droge kod Sal. Osvrnuo sam se u pravcu iz kog smo došli i shvatio da su desetine mrtvaca na tim trulim policama u drevnoj kripti zapravo stari ali još živi Azijati koji tamo leže sa svojim lulama.

„Hodi“, rekao je Dikens i poveo nas u bočnu prostoriju odakle je dopiralo svetio.

Tamo je bilo još polica i ležajeva, na nekima su se videli jastuci, i gušći oblak opijuma, a na kamenom podijumu u sredini, na drvenom kauču, sedeo je Kinez koji je izgledao jednako star i mumifikovan kao ona obličja na policama iza i ispred nas; noge beše ukrstio poput Bude, a njegove istočnjačke oči počivale su u istoj visini kao naše. Ali njegova odora i kapa bile su od svetle, čiste svile crvene i zelene boje, protkane zlatnim i plavim šarama, a beli brci spuštali su mu se četvrt metra ispod brade. Iza te ljudske prilike stajala su dva ogromna mnogo mlađa Kineza golih prsa, naslonjena uz goli kameni zid, ruku prekrštenih na međunožju. Mišići su im sijali u svetlu dve crvene sveće koje su se uzdizale s obe, strane mršave prilike nalik Budi.

„Gospodine Lazari?“, progovorio je Dikens kročivši prema čoveku koji je sedeo skrštenih nogu. „Ili treba da kažem: Kralju Lazari?"

„Dobro došli, gospodine Dikense“, odvratila je osoba. „A neka nam je dobro došao i gospodin Kolins.“

Ustuknuo sam kada sam čuo da je taj šušti stereotip Žute opasnosti izgovorio moje ime na tako savršenom engleskom bez ikakvog stranog naglaska. Kasnije sam čuo u njegovom engleskom lak naglasak... ali bio je to naglasak Kembridža.

Dikens se tiho nasmejao. „Znali ste da dolazimo."

„Naravno", rekao je Kinez Kralj Lazari. „Malo šta se dogodi na Blugejt fildsu, Šadvelu, Vajtčepelu ili u samom Londonu, kad već nabrajam, a da ja za to ne čujem. Vest o poseti nekoga tako slavnog i eminentnog... pri tom mislim na obojicu, gospodo književnici... do mene stiže gotovo istog trena."

Dikens se kratko, ali graciozno naklonio. Ja sam bio u stanju samo da zurim. Shvatio sam da još u levoj ruci držim ugašenu sveću.

„Onda znate zbog čega smo sišli“, rekao je Dikens.

Kralj Lazari je klimnuo glavom.

„Hoćete li nam pomoći da ga pronađemo?“, nastavio je Dikens. „Mislim na Druda."

Lazari je podigao jednu otvorenu šaku. Prenerazio sam se ugledavši njegove nokte - dugačke najmanje petnaest centimetara i zakrivljene. Nokat na maliću bio je barem dvostruko duži.

„U Donjem gradu", rekao je Kralj Lazari, „zgodno je to što oni koji ne žele da budu uznemireni i ne budu uznemiravani. Taj sam sporazum sklopio sa svim mrtvima koji su ovde oko nas.“

Dikens je klimnuo glavom kao da razume. „Je li ovo Donji grad?“, upitao je.

Sada je na Kralja Lazarija došao red da se nasmeje. Za razliku od suvog čegrtanja Opijumske Sal, Kinezov smeh je bio lagodan, tečan i zvonak. „Gospodine Dikense, ovo je najobičnija opijumska jazbina u običnoj katakombi. Naše mušterije su nekada dolazile iz gornjeg sveta - i vraćale mu se - ali sada radije ostaju ovde godinama i decenijama. Je li ovo Donji grad? Ne, ovo nije Donji grad. Moglo bi se reći da je ovo predvorje foajea predsoblja verande ulaza u Donji grad.“

„Hoćete li nam pomoći da nađemo Donji grad... i njega?", upitao je Dikens. „Znam da ne želite da uznemiravate druge... ah... stanovnike ovog sveta, ali Drud mi je stavio do znanja da želi da ga ja pronađem."

„ A kako je to uradio?", zapitao je Kralj Lazari. Priznajem da sam i ja bio radoznao.

„Tako što se potrudio da mi se predstavi", rekao je Dikens. „Tako što mi je rekao koja će mesta posetiti u Londonu. Tako što je oko sebe stvorio takvu tajhovitost da je znao kako ću se potruditi da ga pronađem.”

Kinez na drvenom ležaju nije ni klimnuo glavom, niti trepnuo. Tada spoznah da se ne sećam je Ii on ijednom trepnuo tokom čitavog ovog razgovora. Njegove tamne oči izgledale su staklasto i beživotno kao oči mumifikovanih ljudskih prilika na klupama svuda oko nas. Kada je Lazari konačno progovorio, zborio je tiše, kao da naglas razmišlja.

„Bilo bi veoma žalosno kada bi ijedan od vas dvojice, gospodo, napisao i objavio bilo šta o ovom podzemnom svetu. Vidite koliko je krhak... koliko pristupačan."

Pomislio sam na Hačerija i na to kako je morao onako energično da upre ramenom u podijum kripte koji je skrivao gornji ulaz, na jedva vidljivu stazu kroz crvenu prašinu do nevidljivih vrata u gvozdenoj rešetki, na usko i jezivo stepenište koje se spuštalo do ovog nivoa, na lavirint kroz koji smo prošli da bismo pronašli ovu drugu opijumsku jazbinu... sve u svemu, nisam bio siguran da sam saglasan s kineskim kraljem u pogledu pristupačnosti ovog mesta.

Međutim, činilo se da Dikens jeste. Klimnuo je glavom i rekao: „Samo hoću da pronađem Druda. Ne i da pišem o ovom mestu." Okrenuo se prema meni. „I vi isto to mislite, zar ne, gospodine Kolinse?"

Samo sam promumlao nešto i prepustio kralju opijumskih živih mrtvaca da to protumači kako god želi. Ja sam romanopisac. Sve i svako u mom životu materijal je za pisanje. A pisac kraj kojeg sam stajao u svetlosti sveća dokazao je tu maksimu bolje nego ijedan drugi pisac našeg ili ma kog doba. Otkud je samo smeo u moje ime reći da ja nikada neću pisati o tom izuzetnom mestu? Kako je samo mogao iskreno to da kaže za samog sebe... taj čovek koji je pretvorio svog oca, majku, jadnu figuru od žene, nekadašnje prijatelje i nekadašnje ljubavnice u puko zrnevlje za svoj žrvanj iz koga su izlazili izmišljeni likovi?

Kralj Lazari je spustio glavu i svilenu kapu veoma polako, u najsporijem klimoglavu na svetu. „Bilo bi veoma žalosno da se vama, gospodine Dikense, ili vama, gospodine Kolinse, dogodi nešto loše dok ste naši gosti, ili dok istražujete Donji grad iza nas."

„Potpuno se slažemo s vama!“, rekao je Dikens. Glas mu je zvučao gotovo veselo.

„Opet, ako krenete dalje, ničim vam ne možemo jamčiti bezbednost", nastavio je Kinez. „To čete razumeti kada... ako... nastavite."

„Ne tražimo nikakve garancije", kazao je Dikens. „Samo nas posavetujte kako i kud da krenemo dalje."

„Ne razumete me potpuno", rekao je Kralj Lazari, i glas mu je prvi put zazvučao grubo i azijatski. „Ako se nešto dogodi nekome od vas, gospodo, ni onom drugom neće biti dopušteno da se vrati u gornji svet da o tome piše, priča i svedoči."

Dikens me je ponovo pogledao pa se okrenuo Lazariju. „Razumemo", potvrdio je.

„Ne sasvim", kazao je čovek sličan mršavom Budi. „Ako se ovde dole nešto zaista dogodi obojici - a ako se dogodi jednom, kao što sadashvatate, mora se dogoditi obojici - vaša tela biće pronađena drugde. U Temzi, da budem precizan.. Što važi i za telo detektiva Hačerija. Detektiv to već zna. Morate toga biti svesni i vi pre nego što odlučite da nastavite."

Dikens me je ponovo pogledao, ali nije ništa pitao. Ako ćemo pošteno, u tom trenutku bih više voleo da smo se načas povukli da razmotrimo situaciju i o njoj glasamo. A ako ćemo sasvim pošteno, u tom trenutku bih najviše voleo da smo poželeli kineskom kralju opijuma laku noč i povukli se sasvim - gore i napolje iz te podzemne kuće mrtvaca, natrag na svež noćni vazduh, pa makar taj sveži vazduh nosio i smrdljivu mijazmu pretrpanog pogrebnog zemljišta koje je Dikens nazivao Svetom mrtvačkom glavom.

„Razumemo", govorio je Dikens Kinezu ozbiljno. „Saglasni smo sa uslovima. Ali ipak želimo dalje, da siđemo u Donji grad i pronađemo gospodina Druda. Kako da to izvedemo, Kralju Lazari?"

Bio sam toliko preneražen što je Dikens doneo u moje ime tu odluku od koje mi zavisi život ili smrt a da me nije ni pitao za dozvolu da sam čuo Lazarijev odgovor prigušeno, kao iz velike daljine.

„Je suis un grand partisan de l’ordre", govorio je Kinez, ili recitovao.

„Mais je naime pas celuici.
Ilpeint un eternel desordre,
Et, quand il vous consigne ici,
Dieu jamais n’en revoque l’ordre."

„Vrlo dobro", odgovorio je Dikens, iako ja, onako preneražen zbog toga što Dikens govori u moje ime, što se kocka tako kavaljerski i mojim životom pored svog, nisam razumeo niti reč francuskih stihova.

„A kako i gde da pronađemo taj večiti nered i red?“, nastavio je Dikens.

„Kad shvatite da čak i večiti nered sadrži savršeni red kao u Velsu, pronađite u crkvi oltar i siđite iza razapetog zastora", rekao je Kralj Lazari.

„Da“, kazao je Dikens, klimajući glavom kao da razume, pogledavši me čak kao da mi daje znak da hvatam beleške.

„To što se oni Stigom i Aherontom hvale,
Kokitom, Flegetontom - u nas je jedna, ⁴ brale:
Smrad, štroku, huku-buku, i pride što je tamo
Gospocki izdvojeno - mi sve u njoj imamo.
Barka im nema jedra - nema jedra ni naša,
Al' našu, gora no Haron, dva voze jalijaša ⁵
Namesto hora žaba, tu krekeču dupeta;
Mesto Kerbera jednog, čoporom vrve pseta.
Spram naših nadžak-baba, Furije na cvet liče;
Što se pak piske ljudi, žena, duhova tiče,
Razgubanih što gubom, što grehom - tih je ’rpa!
Savest batinom vija, a valja mreti - prpa!" ⁶

Tada pokušah da uhvatim Dikensov pogled, i saopštim mu netremice iskolačenim očima kako je vreme da pođemo, kako je odavno trebalo da pođemo, da je naš domačin, gospodar opijuma, lud kao i mi što smo uopšte sišli amo, ali Jedinstveni je - đavo da ga nosi! - ponovo klimao glavom kao da sve to ima smisla i govorio: „Vrlo dobro, vrlo dobro. Jeste li zaboravili da pomenete još nešto što će nas odvesti do Druda?"

„Samo ne zaboravite da platite jalijaše", šapnuo je Kralj Lazari.

„Naravno, naravno", rekao je Dikens, kao da je apsolutno oduševljen i samim sobom i Kinezom. „Idemo mi onda. Ah... pretpostavljam da su hodnik kroz koji smo prošli i vaše... ah... prostorije ovde, kao, pa, u Velsu, deo večitog uneređenog reda?"

Lazari se čak osmehnuo. Video sam odsjaj veoma malih, veoma oštrih zuba. Činilo se da su izbrušeni u šiljke. „Naravno", tiho je izustio. „Prvo možete smatrati južnom bočnom lađom crkve, a potonje vrtom."

„Mnogo vam hvala", blagodario je Dikens. „Hodi, Vilki", reče meni i povede me iz opijumske jazbine za mumije.

„Još nešto naposletku“, izgovorio je Kralj Lazari za nama dok smo prilazili ulazu u glavnu dvoranu s mumijama.

Dikens je zastao i naslonio se na štap.

„Pripazite se dečaka", rekao je Kinez. „Neki su ljudožderi."

Pošli smo natrag u spoljni hodnik kojim smo i došli. Činilo se da policijski fenjer slabije svedi nego pre.

„Idemo odavde?", upitao sam, ispunjen nadom.

„Odavde? Naravno da ne. Čuo si šta je rekao Kralj Lazari. Blizu smo ulaza u pravi Donji grad. Uz malčice sreće, srešćemo se s Drudom i vratićemo se na vreme da odvedemo detektiva Hačerija na doručak pre nego što se sunce digne iznad Svete mrtvačke glave."

„Čuo sam tog skarednog Kineza: rekao je da će naša tela - i Hačerijevo - pronaći kako plutaju Temzom ako nastavimo ovu bezumnu potragu", kazao sam ja. Glas mi je odjekivao i odbijao se od kamena. Nije zvučao sasvim staloženo.

Dikens se tiho nasmejao. Mislim da sam ga u tom trenutku omrznuo.

„Besmislice, Vilki, besmislice. Shvataš njegovo gledište. Ako nam se nešto dogodi ovde dole - a mi, na kraju krajeva, ipak privlačimo izvesnu pažnju javnosti, dragi moj Vilki - onda će pažnja usmerena na njihovo ovdašnje malo utočište biti razorna."

„Dakle, baciće nas u Temzu skupa", promrmljao sam. „I šta je ono pričao na francuskom?"

„Nisi razumeo?", upitao je Dikens dok je predvodio prema prvom hodniku. „Mislio sam da makar malo govoriš francuski."

„Bio sam rastrojen", kazao sam mrzovoljno. Bio sam u iskušenju da dodam: I nisam proteklih pet godina išao preko Kanala u seoce Kondet kako bih u potaji posećivao jednu glumicu, pa sam imao manje prilika da svoj francuski primenim u praksi, ali sam se uzdržao.

„Izgovorio je jednu kratku pesmu“, objasnio je pisac. Zastao je u mraku, nakašljao se i izrecitovao...

„Veoma se zalažem za red,
Ali ovaj mi se ovde ne dopada.
Jer oličava večiti nered,
A kad te Bog ovamo pošalje,
Red nikad ne vaspostavi."

Gledao sam levo-desno u zazidane ulaze u drevne niše. Pesma gotovo da je imala smisla.

„Sve mi je bilo jasno pošto je to izrecitovao i pomenuo Vels“, nastavio je Dikens.

„Vels?“, rekao sam glupavo.

„Katedrala u gradu Velsu, svakako", rekao je Dikens, podigao lampu i ponovo krenuo napred. „Pretpostavljam da si bio tamo.“

„Pa, jesam, ali... “

„Ovaj niži nivo katakombi očito je izgrađen kao velika katedrala... katedrala u Velsu, da budemo precizni. Ono što izgleda slučajno sasvim je hotimično. Lađa, odaja za sastanke sveštenstva, severni i južni poprečni brod, oltar i polukružni deo. Na primer, opijumska jazbina Kralja Lazarija, kao što je i sam ljubazno objasnio, odgovara mestu na kojem bi se nalazilo dvorište katedrale u Velsu. Mesto gde smo mi ušli odozgo bile bi zapadne kule. Upravo smo se vratili u južni deo lađe, vidiš, i skrenuli desno prema južnom poprečnom brodu. Primećuješ da je ovaj hodnik širi nego onaj koji vodi do vrta?"

Klimnuo sam glavom, ali Dikens se nije osvrnuo da vidi taj pokret. „Čuo sam da je pomenuo oltar i razapeti zastor", rekao sam.

„Ah, da. Ali možda nisi shvatio da je zapravo mislio na reč ’raspeće’, dragi moj Vilki. I ti, baš kao i ja koji sam odrastao bukvalno u senci velike katedrale u Ročesteru i nadam se da ću jednog dana pisati o njoj, sigurno znaš da je apsida polukružno udubljenje na kraju ograđenog oltarskog prostora. S jedne strane svetog oltara, krijući činodejstvovanje sveštenika od očiju običnog sveta, nalazi se oltarski zastor. Zastor s druge strane, prema bočnom brodu, naziva se zastor s raspećem. Neverovatno, zar ne, kako se ta reč... ’raspeće’... tako šarmantno rimuje sa imenom Drud.“ ⁷

„Neverovatno", rekao sam suvo. „A staje bilo ono o Stiksu, Aheronu, jalijašima gorim od Harona, i kreketom dupeta?“

„Nisi to prepoznao?", uskliknuo je Dikens. Čak se zaustavio, iznenađen, i okrenuo lampu prema meni. „Pa to su naš dragi Ben Džonson i njegova pesma, ’O slavnom putovanju’ napisana negde oko 1610. godine gospodnje, ukoliko se ne varam."

„To ti se retko dešava", promrmljao sam.

„Hvala ti", kazao je Dikens, potpuno propustivši da primeti moju ironiju.

„Ali kakve veze ti stihovi o Kokitu, Flegetontu, štroki, smradu, huci-buci, Haronu i Kerberu imaju s gospodinom Drudom?"

„To mi kazuje kako je pred jednim od nas ili pred obojicom putovanje rekom, dragi moj Vilki." Pod svetlošću fenjera videlo se da se hodnik - ili bolje rečeno lađa - sužava pred nama prema višestrukim otvorima. Bočni brod i apsida? Oltarski zastor i zastor s raspećem? Police sa azijskim mumijama koje puše opijum? Ili samo nove gadne, kostima ispunjene kripte?

„Putovanje rekom?", ponovio sam glupavo. Tada sam strašno poželeo svoj laudanum. I isto tako žarko poželeo da sam kod kuće pa da ga uzmem.

„Apsida" je bila kružni deo katakombe ispod kamene kupole visoke oko četiri i po metra. Prišli smo joj s boka, kao da ulazimo iz pevnice ukoliko bi se to sagledalo kao prava katedrala.

„Oltar" je bio masivni kameni podijum prilično nalik onom koji je Hačeri pomerio tako daleko iznad nas.

„Ukoliko moramo to da pomerimo", rekao sam i pokazao na podijum, „naše se putovanje završava ovde."

Dikens je klimnuo glavom. Samo je odvratio: „Ne moramo." S leve strane se nalazio istruleli zastor - nekada možda i tapiserija, premda su sve šare, tokom vekova, u podzemnoj tmini potamnele u crno i smeđe - koji je delimično zaklanjao podijum-oltar od prostora apside ispod kupole. Drugi, običniji, još truliji zastor visio je uz kameni zid desno od tog primitivnog oltarskog prostora.

„Zastor s raspećem", rekao je Dikens i pokazao štapom na taj drugi zastor. Štapom je i pomerio istrulelu tkaninu u stranu - otkrio se uzak procep u zidu.

Tu je spust bio mnogo strmiji i uži od svega što smo do tada videli. Stepenice su bile drvene; strmi tunel kao da je bio iskopan u zemlji i kamenu; grubi drveni potporni stubovi držali su zidove i tavanicu.

„Misliš da je ovo starije od katakombi?", šapnuo sam Dikensu dok smo oprezno silazili strmim i uvojitim stepeništem. „Ranohrišćansko? Rimsko? Ili je ovo nekakav druidski prolaz iz vremena Saksonaca?"

„Neće biti. Mislim da je ovo napravljeno nedavno, Vilki. Nije starije od nekoliko godina. Vidiš kako se čini da su stepenice napravljene od železničkih pragova. Još se na njima vide tragovi klinova. Pretpostavljam da su oni koji su pravili ovo stepenište u tunelu probijali tunel naviše, prema katakombama."

„Naviše?", ponovio sam ja. „Odakle naviše?"

Sekund kasnije smrad me je tresnuo kao šamar i odgovorio mi na pitanje. Posegnuo sam za maramicom, i još jednom se prisetih da ju je Dikens uzeo i upotrebio za nešto drugo pre toliko mnogo mračnih sati.

Posle nekoliko minuta izbili smo u kanalizaciju. Bio je to nizak, zasvođen kanal širok samo dva, dva i po metra i niži od metar i osamdeset, s podom koji je pre lučio blato nego tečnost, i zidovima i lučnim tavanicama od cigle. Od zadaha su mi oči toliko zasuzile da sam ih morao otrti kako bih video ono što je obasjao bledi konusni zrak svetla iz Dikensovog policijskog fenjera.

Video sam da je Dikens prekrio nos i usta drugom svilenom maramicom. Poneoje dve! I umesto da upotrebi obe svoje, moju je oduzeo da prekrije leševe beba, znajući dobro, siguran sam u to, da će mi zatrebati kasnije. Bes je u meni narastao.

„Dalje ne idem“, rekao sam mu.

Dikensove krupne oči izgledale su zbunjeno kada se okrenuo prema meni. „Zaboga, Vilki, a zašto ne? Baš smo daleko stigli."

„Neću da zagazim u to", kazao sam i ljutito pokazao na duboku trulež i glib u kanalu.

„O, nećemo ni morati", rekao je Dikens. „Primećuješ li staze od cigle s obe strane? Desetak centimetara su više od te gnusobe."

Gnusobom smo mi, pisci, nazivali rukopise i iškrabane probne otiske koje su nam izdavači vraćali. Zapitao sam se nije li to Dikens bezuspešno pokušavao da se našali.

Ali „staze" su bile tamo, sa obe strane baš kao što je i rekao, i vijugale su van vidokruga u oba smera duž uskog kanalskog tunela. No teško da su se mogle nazvati pločnicima; ona s naše strane nije bila šira od dvadeset pet centimetara.

Zavrteo sam glavom, nesiguran.

I dalje čvrsto pritiskajući maramicom donji deo lica, Dikens je izvadio iz džepa preklopni nož i brzo u okrunjenu ciglu usekao tri paralelne oznake tamo gde se naše primitivno stepenište spuštalo u kanalizaciju.

„Čemu to?", upitao sam, iako sam znao odgovor čim sam pitanje postavio. Možda su isparenja uticala na moje više sposobnosti logičkog rasuđivanja.

„Da pogodimo put nazad“, odgovorio je. Sklopio je nož, zadržao ga pod svetlom lampe i rekao nehajno: „Dobio sam ga od svojih domaćina Amerikanaca u Masačusetsu, za vreme turneje, Tokom godina shvatio sam da je vrlo koristan. Hodi, već je kasno.“

„Po čemu zaključuješ da je naš cilj u tom smeru?“, upitao sam dok sam vukao noge za njim desnom stranom, po uskoj traci od cigle, spustivši glavu da mi cilindar ne padne u glib kad se očešem o niski lučni zid.

„Pretpostavljam", rekao je Dikens. Za nekoliko minuta naišli smo na mesto odakle su se račvala tri kanalizaciona tunela. Na svu sreću, kanal je tamo bio uži i Dikens ga je preskočio, održavajući ravnotežu štapom. Usekao je tri oznake u ćošku središnjeg kanala i napravio mi mesta da skočim za njim.

„Zašto ovim kanalom?", upitao sam kada smo prevalili dvadeset ili trideset metara.

„Učinio mi se širim", rekao je Dikens. Naišli smo na novo račvanje tunela. Odabrao je onaj desni i označio ciglu trima crtama.

Prešli smo stotinu metara tim manjim kanalom, i on je stao. Video sam ria zidu s druge strane - tamo nije bilo staze - metalni reflektor za sveće iznad ašova čije je sečivo bilo zabodeno u mulj, a iza je uza zid bilo uspravljeno nekakvo okruglo sito od drveta i žice. U reflektoru je bilo preostalo još pola centimetra lojanice.

„Za ime sveta, šta li je to?", šapnuo sam ja. „I šta će ovde?"

„Imovina lovca iz kanalizacije", odgovorio je Dikens lagodno. „Zar nisi čitao Mejhjua?"

Nisam. Zagledan u sito oivičeno prljavštinom, rekao sam: „Pobogu, šta to traže i prosejavaju u ovom glibu?"

„Sve ono što pre ili kasnije izgubimo u kanalizaciji", rekao je Dikens. „Prstenje. Novčiće. Čak i kosti mogu biti vredne onima koji nemaju ništa." Bocnuo je ašov i sito štapom. „Ričard Bird je ilustrovao upravo takvu aparaturu u Mejhjuovoj knjizi

Londonska radnička klasa i londonska sirotinja", kazao je. „To zaista moraš pročitati, dragi moj Vilki. “

„Čim izađemo odavde", šapnuo sam. To obećanje nameravao sam da prenebregnem.

Nastavili smo, i povremeno smo morali da se šunjamo napred gotovo u čučnju, jer se zasvođena tavanica sve više spuštala. Na tren sam se uspaničio kada sam pomislio da u Hačerijevom malom fenjeru više nema goriva, ali onda sam se setio da u džepu imam težak patrljak sveće ponet iz katakombi.

„Misliš li da je ovo deo nove Bazalgetijeve kanalizacije?", upitao sam malo kasnije. U našem napredovanju jedino dobro beše to što mi je zbog sveobuhvatnog smrada maltene otupelo čulo mirisa. Shvatio sam, moraću da spalim odeću, a to je bila prava nesreća, pošto sam naročito voleo taj sako i prsluk.

Možda sam već pomenuo da je Džozef Bazalgeti, glavni inženjer u Građevinskom odboru, predložio da se izgradi složen sistem novih kanala kako bi se otpadne vode odvlačile od Temze na ravne, muljevite rečne obale. Usvajanje plana ubrzao je Veliki smrad u junu 1858, kada je rad Donjeg doma prekinut zato što su poslanici pobegli iz grada. Glavna kanalizacija kod Krosnesa otvorena je koliko prošle godine, ali su desetine i desetine kilometara glavnih i pomoćnih kanala i dalje građene širom grada i ispod njega. Deo koji se gradio kod Nasipa trebalo je da bude otvoren za pet godina.

„Nove?“, rekao je Dikens. „Iskreno sumnjam u to. Ispod našeg grada, Vilki, postoje tragovi stotina drevnih pokušaja izgradnje kanala... neki su još iz rimskih vremena... a mnoge prolaze je Građevinski odbor maltene zaboravio."

„Ali setili su ih se lovci iz kanalizacije", rekao sam ja.

„Baš tako."

Iznenada smo izbili u viši, širi, suvlji prostor. Dikens je stao nepomično i obasjao policijskim fenjerom sve oko nas. Tu su zidovi bili zasvođeni i kameni, a tavanicu od cigle podupiralo je mnoštvo stubova. Duž suvljih zidova ove zdele ležale su raznovrsne prostirke za spavanje, neke od grubog kanapa, druge od skupe vune. Teške lampe visile su o lancima, a tavanica je bila tamna od dima. Četvrtasta peć od livenog gvožđa stajala je na najvišem mestu, na ostrvu usred tog kružnog prostora, i video sam čunak koji se - umesto da se diže kroz kamenu tavanicu - protezao dole, u jedan od četiri obližnja kanala što su se pružali odatle. Grube daske na kutijama služile su umesto stola i videlo se posuđe i prljav pribor za jelo u samim kutijama, pored manjih kutija u kojima su mogle biti namirnice.

„Ne verujem svojim očima", zabrektao je Dikens. Okrenuo mi se sjajnih očiju, sa ogromnim kezom na licu. „Znaš na šta me ovo podseća, Vilki?"

„Na Divlje dečake!", uskliknuo sam ja. „Ne mogu da verujem da ti čitaš te probne otiske, Dikense!"

„Naravno", nasmejao se najslavniji pisac našeg doba. „Svaki književnik koga poznajem čita to, Vilki! I niko od nas ne priznaje drugima, u strahu da će ga zbog toga osuđivati i ismevati."

Govorio je o probnim otiscima Divljih dečaka Londona ili Dece noći - Priče o današnjici. Trenutno su kružili samo probni otisci tog petparačkog serijala, ali ubrzo će biti objavljen svim čitaocima, ukoliko ga vlasti potpuno ne zabrane zbog skarednosti.

Precizno govoreći, nije bilo mnogo skarednog u visokoparnoj priči o divljim dečacima koji žive u kanalizaciji ispod grada kao sažaljenja vredne životinje, premda pamtim izuzetno groznu i sugestivnu ilustraciju na kojoj su nekolicina dečaka koji pretražuju kanale pronašli bezmalo golo žensko truplo. U drugoj sceni, koja je na svu sreću ostala bez ilustracije, momčuljak koji je tek pristupio grupi Divljih dečaka nailazi na leš čoveka koga su proždrali pacovi. Stoga je serijal možda ipak bio skaredan.

Ali ko je mogao zamisliti da se ta petparačka priča, ispričana tako ravnodušno, zasniva na istini?

Dikens se nasmejao - taj zvuk je odjeknuo u različitim mračnim kanalima - i rekao: „Vilki, ovo mesto se i ne razlikuje toliko od mog omiljenog kluba u Londonu."

„Sem po onome na šta nas je Kralj Lazari upozorio: neki ovdašnji gosti su ljudožderi", kazao sam ja.

Kao odgovor na naše mudrovanje, začula se cika i trk pacova iz nekog otvora, premda se nije moglo razlučiti iz kojeg. Možda i iz svih.

„Da sad pođemo natrag?", upitao sam, možda malčice molećivo. „Pošto smo otkrili srce misterije Donjeg grada?"

Dikens me je oštro pogledao. „O, čisto sumnjam da je ovo samo srce misterije. Nije čak ni njena džigerica niti pluća. Hodi, ovaj kanal mi izgleda najširi."

Posle petnaest minuta i pet skretanja i grebanja po zidu, izašli smo u prostor prema kojem je dnevna soba Divljih dečaka izgledala kao omanji loculus.

U poređenju s niskim i tesnim kanalima kroz koje smo prošli, ovaj tunel je bio velika saobraćajnica: širine najmanje sedam i po metara, visine četiri i po, s rekom brze vode u središtu - premda je taj jadni izgovor za vodu bio gust od gliba - umesto pukog mulja, blata i prljavštine kraj kojih smo prolazili. Zidovi i staza pred nama, pa i visoki lučni svodovi, bili su od blistave nove cigle.

„Ovo je sigurno deo novog Bazalgetijevog sistema", kazao je Dikens, i u glasu mu se prvi put začulo strahopoštovanje kada je sve slabiji zrak iz policijskog fenjera preigrao preko širokog prolaza i tavanice. „Mada verovatno još nije zvanično otvoren."

Bio sam kadar samo da zavrtim glavom, koliko od umora, toliko i od neverice. „Kuda sada, Dikense?"

„Mislim da se odavde više nema kuda", kazao je on tiho. „Osim ako ne zaplivamo."

Trepnuo sam i shvatio na šta misli. Ta staza od cigle bila je široka - najmanje metar i po, čista i bez ijedne mrlje, baš kao i novi ulični pločnik iznad nas - ali pružala se samo nepunih pet metara u oba smera od otvora našeg tunela.

„Da se vratimo istim putem?", upitao sam ja. Od pomisli na to da ponovo moram u neku od tih malenih cevi, potpuno sam se naježio.

Dikens je okrenuo svetlo prema drvenom stubu na oko dva metra levo od nas. Na njemu je visilo malo brodsko zvono. „Ne bih rekao", kazao je tiho. Pre nego što sam stigao da mu se usprotivim, udario je po zvonu četiri puta. Prodoran zvuk je odjeknuo uzduž i popreko u širokom ciglenom prolazu, iznad brze tekuće vode.

Dikens je pronašao ostavljenu motku na kraju tog čudnog pristaništa od opeke i zabo je u struju. „Duboko je najmanje dva metra", rekao je. „Možda i dublje. Vilki, znaš li da se Francuzi pripremaju na obilaske svoje kanalizacije čamcima? Biće osvetljeni reflektorima. Žene će se voziti čamcima, a muškarci će na nekim deonicama pešačiti kraj njih. Nekakvim aparatom nalik na bicikl pokretače se ta plovila ravnog dna, dok će reflektori sa čamca i oni u rukama egoutiera sa strane obasjavati usput zanimljivosti."

„Ne“, rekao sam otupelo. „Nisam to znao."

„Priča se da će pripadnici pariškog visokog društva organizovati obilaske s lovom na pacove."

Bilo mi je dosta svega ovoga. Okrenuo sam se natrag prema tunelu iz kojeg smo izašli. „Hodi, Dikense. Zora samo što nije. Ako detektiv Hačeri ode u stanicu u ulici Leman i obznani da smo izgubljeni, polovina pozornika u Londonu sići će ovamo u potragu za najslavnijim živim piscem današnjice. Kralju Lazariju i njegovim prijateljima to se neće dopasti."

Pre nego što je Dikens stigao da odgovori, začulo se iznenadno šuštanje i nekoliko hrpa rita oko belih, gjodarskih lica izbilo je iz tunela.

Nespretno sam izvukao pištolj. U tom trenutku, bio sam ubeđen da nas napadaju džinovski pacovi gubica belih poput crva.

Dikens je stao između mene i obličja koja su jurila na nas. „To su dečaci, Vilki", uzviknuo je. „Dečaci!"

„Dečaci ljudožderi!", doviknuo sam ja njemu i podigao pištolj.

Kao da želi da potvrdi moju izjavu, jedno bledo lice - sitnih očiju, dugačkog nosa i oštrih zuba koji su se videli u svetlu policijskog fenjera - kidisalo je na Dikensa i škljocnulo vilicama kao da će piscu odgristi nos.

Dikens je to lice odbio od sebe štapom i krenuo da dograbi dete, ali u ruci su mu ostale samo iscepane rite, a goli dečak je nestao sa svoja dva ili tri drugara; odjurili su niskim mračnim prolazom iz kojeg su - kao i mi pre njih - izašli.

„Bože blagi", zabrektao sam, i dalje držeći teški pištolj obema rukama. Čuo sam neki zvuk iza sebe, s vode, i okrenuo se polako, sa još podignutim pištoljem. „Bože blagi", šapnuo sam ponovo.

Dugačak uski čamac kakav nikada pre toga nisam video doplovio je do našeg šetališta od cigle. Visoka ljudska prilika držala je motku na pramcu, a druga dugačko veslo na krmi, premda je plovilo tek malčice podsećalo na italijansku gondolu, iako je imalo visoku krmu i pramac, veslače i fenjere koji su visili napred i pozadi.

Muške prilike nisu bile sasvim odrasli muškarci - lica su im bila apsolutno bleda i još bez naznaka muževnosti - ali nisu izgledali ni kao dečaci. Bili su veoma mršavi i odeveni u uske čakšire i tunike koje su bezmalo podsećale na uniforme. Šake i delovi prsa i stomaka koji su se povremeno prikazivali između loše skrojenih komada odeće bili su im jednako grozno bledi kao i lica. Krajnje čudno beše to što su oba mladića, iako u pomrčini širokog kanala, nosila četvrtaste, nagaravljene naočari kao da su se tako osetljivih očiju zaputili pod blistavu sunčevu svetlost.

„Vilki, mislim da nam je stigao prevoz", šapnuo je Dikens.

Obazrevši se podozrivo prema crnom otvoru odakle sam očekivao da svakog časa ponovo izjure divlji dečaci, prišao sam bliže Dikensu dok se on pripremao da stupi u mali čamac. Platio je nemom obličju na pramcu dva soverena, a onda onome s veslom isplatio podjednak iznos.

Njih dvojica su odmahnuli glavom i svaki mu je vratio po jedan zlatnik. Pokazali su na Dikensa i klimnuli glavom. Onda su pokazali na mene i odmahnuli.

Ja očito nisam bio pozvan.

„Moj prijatelj mora poči sa mnom", kazao je Dikens nemoj dvojici. „Neću ga ostaviti." Izvadio je još novčiča. Obličje u senkama s veslom i ono na pramcu odmahnuše glavom gotovo jednovremeno.

„Šalje li vas gospodin Drud?“, upitao je pisac. Ponovio je to pitanje na francuskom. Nemušta dvojica nisu reagovala ni na jedan jezik. Najzad je onaj na krmi ponovo pokazao na Dikensa i mahnuo mu da stupi u čamac. Onaj na pramcu pokazao je na mene, a potom i na pločnik od cigle na kojem sam stajao, naloživši mi nedvosmisleno da tu i ostanem. Osečao sam da mi zapovedaju kao da sam pas.

„Ama, đavo da ga nosi“, rekao sam glasno. „Vračaj se sa mnom, Dikense. Smesta.“

Pisac je pogledao u mene, u tunel iza mene - iz kojeg se ponovo čula strka - pogledao u čamac, pa izvio vrat kako bi odmerio pogledom podzemnu reku. „Vilki...rekao je konačno. „Kad sam već stigao čak dovde... kad sam već toliko saznao... ne mogu da se... tek tako... vratim."

Samo sam se zablenuo u njega. „Dođi ovamo druge noći“, rekao sam, „jer sada moramo odavde."

Odmahnuo je glavom i pružio mi policijski fenjer. „Imaš pištolj i... šta je ono rekao Hačeri, koliko metaka?"

„Devet", rekao sam ja. U meni se dizala neverica kao što se čoveku diže želudac na nemirnom moru. Zaista je smerao da me ostavi tu.

„Devet metaka, fenjer i put za povratak do kraja jasno obeležen sa tri pruge", rekao je Dikens. Primetio sam ono što su drugi često pominjali - malo je vrskao. Pomislio sam kako ta mana možda postaje primetnija kada se Dikens sprema da izneveri prijatelja.

„A ako tamo bude više od devet divljih dečaka ljudoždera?", rekao sam tiho. Zapanjilo me je to koliko je moj glas zvučao razborito, premda ga je odjek u tom širokom prostoru ozidanom ciglama donekle izobličio. „Ili legije pacova koje će navaliti da se nahrane kada ti odeš?“

„Onaj dečak nije bio ljudožder", rekao je Dikens, „već samo izgubljeno dete u prnjama toliko rasparanim da mu se nisu mogle zadržati na leđima. Ali ako te baš i napadnu, a ti, Vilki... pucaj u jednoga. Ostali će se razbežati."

Tada sam se nasmejao. Zaista mi ništa drugo nije preostalo. Dikens je kročio u mali čamac, zatražio od veslača da načas sačeka, i pogledao na svoj časovnik u svetlu lampe na krmi. „Za devedeset minuta biće prekasno za povratak Hačeriju pre osvita", rekao je on. „Sačekaj me ovde, na ovom čistom pristaništu, Vilki. Upali sveću kako bi imao više svetla uz fenjer i sačekaj me. Istrajno ću zahtevati od gospodina Druda da ne razgovaramo duže od jednog sata. Vratićemo se zajedno gore, na svetlost."

Hteo sam da ponovo progovorim ili da se nasmejem, ali iz mojih usta nije se začuo nikakav zvuk. Shvatio sam da još držim ogroman, težak, idiotski pištolj... i da je on uperen prema Dikensu i njegovoj dvojici čamdžija. Nije mi bila potrebna cev sa sačmom da svu trojicu pokosim tako da ih beživotne odnese nabujala struja londonskih otpadnih voda. Trebalo je samo da triput povučem obarač. Tako bi mi za divlje dečake preostalo šest patrona i zrna.

Kao da mi čita misli, Dikens je rekao; „Vilki, poveo bih te da mogu, ali gospodinu Drudu je očigledno na pameti razgovor u četiri oka. Ako budeš tu kada se vratim - za manje od devedeset minuta, uveravam te - gore ćemo skupa'"

Spustio sam pištolj. „A ukoliko odem pre nego što se vratiš - ako se uopšte budeš vratio", rekao sam promuklo, „teško ćeš bez fenjera pronaći put do površine."

Dikens je na to oćutao.

Upalio sam sveću i seo između nje i fenjera, okrenuvši se licem prema otvoru tunela, a leđima prema Čarlsu Dikensu. Položio sam nategnuti pištolj u krilo. Nisam se okrenuo kada je čamac ravnog dna kliznuo i udaljio se od malog pristaništa. Dugačko veslo i motka na pramcu glasali su se toliko tiho da se njihov zvuk izgubio u odjekujućem jurišu podzemne reke. Ni dan-danas ne znam jesu li Dikensa odvezli uzvodno ih nizvodno.

SEDMO POGLAVLJE
drud

Leto 1865. do kraja je ostalo vruće. Početkom septembra, neuobičajeno toplo, često i olujno vreme posustalo je i London je uživao u vedrom nebu, prijatnim danima i svežim noćima.

Prva dva meseca posle opisanog događaja, retko sam viđao Dikensa. Njegova deca su za vreme leta i školskog raspusta pokrenula sopstvene male novine - Gadhilsku gazetu - i moj brat Čarls ostavio mi je jedan paket u avgustu. Bili su tu prilozi o piknicima, izletima do Ročestera, utakmicama kriketa i prva poruka od Alfreda, Dikensovog sina koji je u maju otišao u Australiju da tamo gaji ovce. Pored očekivanih opservacija o tome da je Jedinstveni rukovodio piknicima, izletima u Ročester i utakmicama kriketa, samo je još potvrđeno kako marljivo radi na Našem zajedničkom prijatelju.

Od našeg zajedničkog prijatelja Persija Ficdžeralda saznao sam da je Dikens poveo relativno veliku grupu prijatelja i članova porodice na Bulver-Litonovo imanje u Njubortu, da proslave otvaranje prvih domova za siromašne slikare i pisce koje je osnovala Gilda književnika i likovnih umetnika. Dikens je bio glavni na tom skupu i - po Ficdžeraldovim rečima -„izgledao je veselo, kao u stara, dobra vremena". Jedinstveni je održao energičan i optimističan govor, a u razgovoru je izrazio lično mišljenje da je njegov preterano pompezni prijatelj Džon Forster nalik na Malvolija (to je kazao pred nekoliko pisaca, tako da je znao da će Forster već čuti za to poređenje), odveo brojnu grupu u obližnju krčmu Naš zajednički prijatelj i čak je učestvovao u plesu pod otvorenim nebom, a potom se spakovao i vratio u London s prijateljima i porodicom.

Ja nisam bio pozvan.

Isto tako sam saznao od svog brata Čarlsa da Dikens još pati od posledica katastrofe kod Stejplhersta, pa putuje sporim vozom kad god je moguće, pošto putovanje brzim vozovima - a povremeno čak i kočijom - u njemu izaziva „drhtavicu". A Čarls me je isto tako izvestio o naknadnoj napomeni koju je Dikens pridodao Našem zajedničkom prijatelju kada ga je završio na početku septembra - prvoj koju je napisao. U njoj je pisac branio svoj prilično neuobičajen metod pripovedanja u romanu, a onda kratko opisao svoje iskustvo kod Stejplhersta, ne pominjući da su bile nazočne Ternanove i Drud, i naravno, završio je blago uznemirujućom visokoparnom rečenicom -„Sećam se s pobožnom zahvalnošću da nikad nisam bio bliži tome da se od svojih čitalaca rastanem zauvek nego tada, kada se činilo da će i mom životu biti ispisana reč kojom sam danas završio ovu knjigu - KRAJ.“

Dragi čitaoci, pošto obitavate u našoj budućnosti, možda vam i neću otkriti previše ako kažem da Čarls Dikens više nikada neće napisati reč KRAJ na svršetku svog novog romana.

Jednog prijatnog dana početkom septembra, Kerolajn je ušla u moju radnu sobu u kojoj sam pisao i pružila mi posetnicu gospodina koji je čekao na odmorištu. Na posetnici je stajalo samo sledeće:

INSPEKTOR ČARLS FREDERIK FILD
Biro za privatne istrage

Kerolajn je sigurno po mom izrazu prepoznala reakciju, pošto je rekla: „Zar nešto nije u redu? Da ga otpravim?"

„Ne, ne... uvedi ga. I zatvori vrata za sobom kada ga uvedeš, draga."

Minut posle toga, Fild je bio u radnoj sobi, blago se klanjao, rukovao se sa mnom i brbljao pre nego što sam ja stigao da izustim i reč. Dok je govorio, setio sam se prvog opisa inspektora u jednom od Dikensovih eseja objavljenih u Rečima o domaćinstvu: .sredovečni, gojazni muškarac, krupnih, vlažnih, znalačkih očiju, promuklog glasa i s navikom da naglašava reči u razgovoru uzdizanjem krupnog kažiprsta, koji neprestano prinosi očima ili nosu.“

Fild više nije bio sredovečan - shvatio sam da mu je sigurno šezdesetak godina - i od lavlje grive tamnih uvojaka preko njegovih ušiju koju sam pamtio preostali su samo retki sedi pramenovi, ali promukli glas, znalačko oko i krupni kažiprst ostali su precizni i operativni.

„Gospodine Kolinse, gospodine Kolinse, veoma se radujem što vas ponovo vidim. I što vidim da vam očigledno odlično ide. Kako je ovo divna soba. Toliko knjiga u njoj. Čini me se da je ono tamo, kod slonove kljove upravo primerak vaše Žene u belom - da, duše mi, tako je. Sjajna knjiga, kako čujem, mada nisam još našao vremena da je pročitam, ali moja žena jeste. Sećate me se, gospodine..."

„Da, naravno, vi ste pratili Čarlsa Dikensa i mene..

„U jednoj od vaših ekspedicija u one mračnije delove našeg lepog grada, tako je, gospodine Kolinse. Zaista jesam. A možda pamtite da sam bio prisutan i kada ste se upoznali s gospodinom Dikensom."

„Nisam siguran da..

„Ne, ne, gospodine, otkud biste se sećali i mene. Bilo je to 1851. godine, gospodine. Gospodin Dikens me je angažovao, po privatnom poslu reklo bi se, da obezbeđujem njegovu produkciju komada lorda Litona Nismo toliko rđavi kao što izgledamo na dobrotvornom prijemu vojvode od Devonšira. Vi ste u to vreme bili glumac u usponu, gospodine, a gospodin Dikens vas je - poslušavši savet gospodina Ega, prisećam se da je tako bilo - pozvao da glumite ulogu Smarta. ’Mala je to uloga’, sećam se da vam je gospodin Dikens govorio na toj prvoj probi, ’ali kolika god da je, izuzetno je dobra!’ Baš kakvi ste bili ivi, gospodine Kolinse. Izuzetno dobri. A predstavu sam gledao nekoliko puta, gospodine."

„Ovaj, hvala vam, inspektore. Ja..

„Da - o, smem li da sednem? Baš vam hvala. Ovo vam je prelepo kameno jaje na stolu, gospodine Kolinse. Je li to oniks? Da, reklo bi se da jeste. Neverovatno."

„Hvala, inspektore. Čemu to dugujem..."

„Sećate se, gospodine Kolinse, siguran sam, da je vojvoda od Devonšira odredio da se taj komad lorda Litona prvi put izvede u kući u Devonšira. Koliko pamtim, prihod od predstava išao je Gildi književnika i likovnih umetnika. Ser Edvard je u to vreme bio predsednik Gilde, a gospodin Dikens potpredsednik. Možda se sećate da sam ja - sa još nekoliko pažljivo probranih mojih saradnika - bio angažovan da tu prisustvujem, štono mi kažemo, u civilu, zato što je supruga lorda Litona, Rozina, ako se dobro sećam njenog imena, koja je s njim bila u svađi, zapretila da će onemogućiti izvođenje. Video sam prvu poruku koju je poslala lordu Litonu. Koliko se sećam, obećala je da će se prerušiti u prodavačicu pomorandži, pa će binu zasuti voćem." Inspektor Fild se zakikotao, a ja sam se na silu osmehnuo.

„U drugoj poruci", nastavio je on, „obećala je da će gađati mućkovima kraljicu, ali ona je došla uprkos pretnjama, toga se sigurno sećate, pošto imate pamćenje jednog pisca, na kraju krajeva. Njeno veličanstvo kraljica došla je s princom Albertom te večeri na prvo izvođenje i prisustvovala je vašem prvom nastupu u javnosti s gospodinom Dikensom. Šesnaestog maja 1851, tad je to bilo - čini se kao prošle nedelje, gospodine, zar ne? A i vi ste te večeri imali svoje posebne goste, gospodine Kolinse, svog brata Čarlsa, čini mi se, i vašu majku... Harijet, mislim da se tako zove, i nadam se da je dobrog zdravlja, gospodine Kolinse, od srca se nadam, a čini mi se da se prisećam kako ona boravi kod vašeg brata Čarlsa i njegove žene Kejt, Dikensove najstarije kćerke, rekao bih, kad dođe u grad. Terasa Klarens, mislim da je to adresa. Lep kraj. A i ona je divna gospođa. O, a čini mi se da ste imali te premijerne večeri pre petnaest godina i drugih gostiju. Edvarda i Henrijetu Vord... cigara? Ama da, gospodine. Baš vam hvala."

Ponudio sam mu dobru cigaru kako bih zaustavio tu verbalnu bujicu i tišina je potrajala dok smo obojica odsecali krajeve svojim cigarama, palili ih i uživali u prvom minutu pušenja. Pre nego što je detektiv ponovo uzeo reč, ja sam ga preduhitrio: „Inspektore Filde, takvo pamćenje može samo da služi na čast, kako vašoj profesiji, tako i vama lično. Ali, ako smem da pitam - otkud da ste mi učinili zadovoljstvo i posetili me?“

Uklonio je cigaru iz usta levom rukom pa desnim krupnim kažiprstom najpre dotaknuo nos sa strane, kao da će nešto istresti iz njega, a zatim njime kucnuo po usnama, kao da mu taj prst pomaže da smisli sledeće reči. „Gospodine Kolinse, znajte da je titula ’inspektor’ ispred mog imena samo počasna, jer više nisam nameštenik detektivskog odseka u Skodand jardu. Prestao sam to biti godinu dana pošto sam štitio integritet predstave Nismo toliko rđavi kao što izgledamo, da budem stoprocentno precizan."

„Pa, siguran sam da je ta počasna titula sasvim zaslužena te da svi koji vas poznaju treba i sad i ubuduće da vas njom oslovljavaju", kazao sam ja, ne trudeći se da napomenem kako je titula inspektora nedvosmisleno ispisana na njegovoj posetnici.

„Hvala, gospodine Kolinse", rekao je rumeni detektiv, ispustivši veliki oblak dima. Vrata moje radne sobe bila su zatvorena, a prozor tek malčice odškrinut, kao i obično, zbog buke sa ulica, pa se mala prostorija brzo punila plavim dimom-

„Recite mi, inspektore, kakvu to pomoć očekujete od mene? Da ne pišete memoare? Zar postoji neka mala praznina u vašem inače obilatom i neverovatnom pamćenju čijem bih ispunjavanju nekako mogao da pripomognem?"

„Memoare?", zakikotao se inspektor Fild. „Bogami, zanimljiva ideja... ali svega mi, gospodine, nije to. Drugi, poput vašeg prijatelja gospodina Dikensa, pisali su o mojim... pa, ’doživljaji’ nisu preterano smela reč za to, gospodine, je l’ da?... o mojim ranijim doživljajima, i pretpostavljam da ih ima još koji će o njima ubuduće pisati, ali zasada ne planiram memoare, gospodine."

„Kako onda mogu da vam pomognem, inspektore?"

Čvrsto stežući cigaru zubima, Fild se nagnuo napred, posadio laktove na moj sto, pa svojim krupnim kažiprstom najpre pokazao uvis, potom dole, onda bocnuo njime moj sto, te ga konačno uperio u mene. „Stavljeno mi je do znanja, gospodine Kolinse - i to prekasno, avaj - da ste vi i gospodin Dikens bili u Tigrovom zalivu i Donjem gradu u potrazi za izvesnom osobom po imenu Drud.“

„Ko vam je to kazao, inspektore?" Glas mi je bio hladan. Taj bivši detektiv iz Skotland jarda već je ispoljio preteranu radoznalost i napadnost za moj ukus.

„O, pa Hib Hačeri, naravno. On radi za mene. Hačeri je operativac u mom Birou za privatne istrage. Zar vam gospodin Dikens to nije rekao?"

Setio sam se da je Dikens rekao nešto o tome da inspektor Fild više ne radi za policiju i da nije na raspolaganju, te da je preporučio Hačerija, ali nisam tom komentaru pridavao mnogo pažnje.

„Ne", rekao sam. „Mislim da nije."

Fild je klimnuo glavom, a prst kao da mu se svojevoljno poravnao s tim kljunom od nosa dok je drugom rukom vadio cigaru iz usta. „On to jeste, gospodine. Dobar je Hačeri. Možda nema mnogo mašte, što je obavezno za sve velike inspektore i detektive, ali je dobar čovek. Pouzdan. Ali kada je Dikens od mene zatražio da nađem nekoga ko će ga ponovo pratiti u... ah... nezgodne delove grada, pretpostavio sam da je reč samo o još jednoj njegovoj maloj ekskurziji u sirotinjske četvrti, kao što su one kad sam pratio njega i vas, ili njega i posetioce iz Amerike, gospodine. Neko vreme sam poslom bio van Londona, zbog jedne privatne istrage, i tek sam nedavno čuo, kad sam se vratio, da je Drud bio predmet progona gospodina Dikensa."

„Ne bih ja to nazvao progonom", kazao sam ja.

„Predmet potrage, onda", rekao je inspektor Fild i dunuo plavi dim. „Ispitivanja. Istrage."

„Ima li u interesovanjima Čarlsa Dikensa nečega što bi se ticalo vas?“, upitao sam. Glas mi nije bio oštar, ali trebalo je da bivšeg policajca postavi na prikladno mesto kad su posredi interesovanja i postupci gospode.

„O, da, gospodine. Da, gospodine Kolinse. Ima, nego šta", rekao je inspektor i zavalio se u stolicu tako da je zakrckala. Zagledao se u cigaru koja mu je još gorela i malčice se namrštio. „Sve o tom Drudu tiče me se i zanima me, gospodine Kolinse. Sve."

„A zbog čega to, inspektore?"

Ponovo se nagnuo napred. „Drud - ili monstrum koji sebe naziva Drud - pojavio se i počeo da hara u vreme mog dežurstva, gospodine Kolinse. Sasvim bukvalnog u vreme mog dežurstva. Samo što sam postao šef detektivskog ogranka u Skotland jardu i preuzeo dužnost od inspektora Šakela... bilo je to 1846. godine, gospodine... kada je započela Drudova vladavina strave."

„Vladavina strave?", ponovio sam ja. „Ne sećam se da sam u novinama pročitao bilo šta o nekoj takvoj vladavini strave."

„O, gospodine Kolinse, mnogo se užasa događa u tim mračnim delovima grada u koje ste se vi i gospodin Dikens zaputili u julu, a đa nikada ne osvanu u novinama, Budite sigurni u to,“

„Siguran sam da ste u pravu, inspektore", rekao sam ja tiho. Cigare samo što nismo popušili do kraja. Kad ispušimo, reči ću kako me Čeka mnogo kreativnog posla i pokazati starom policajcu vrata.

On se ponovo nagnuo napred i sad je njegov aktivni prst bio uperen u mene. „Moram da znam šta ste to vi i gospodin Dikens te noći otkrili o Drudu, gospodine Kolinse. Moram znatisve."

„Šta se to vas tiče, inspektore?"

Fild se tada osmehnuo i taj osmeh bio je dovoljno širok da mu preuredi ostarelo lice u sasvim nov složeni spoj nabora, prevoja i ravni U tom osmehu nije bilo topline. „Tiče me se, gospodine Kolinse, a žašto - ne možete shvatiti, niti ćete ikada moći. I ja ću doći do te informacije i svih pojedinosti."

Uspravio sam leda i osetio kako mi bol od reumatskog gihta potpaljuje nezadovoljstvo i nestrpljenje. „To zvuči kao pretnja, inspektore."

Osmeh mu se još više raširio. „Inspektor Čarls Frederik Fild, bilo iz policijskog detektivskog biroa, bilo iz sopstvenog bircsa za privatne istrage, nikada ne preti, gospođine Kolinse. Ali on će doći do informacija koje su mu potrebne da bi nastavio svoju borbu protiv starog i zakletog neprijatelja."

„Inspektore, ako Vam je taj... Drud... bio neprijatelj, kako vi to tvrdite, dve decenije i duže, onda teško da vam je potrebna naša pomoć. Sigurno znate više o„. svom neprijatelju... nego Što ćenio Dikens ili ja ikada znati."

„O, da gospodine", saglasio se Fild, „Znam. Crvenim zbog toga što o sworenju koje nazivate Drud znam više nego iko žfo Ali Hačeri mi kaže kako je gospodin Dikens nedavno stupio u kontakt s tim bićem, I to izvan Donjeg grada. U vreme nesreće kod Stejplhersta, da budem precizan. Treba mi više informacija o tome, i o onome što ste vas dvojica u julu videli u Donjem gradu."

„Po onome što nam je detektiv Hačeri naveo, mislio sam kako važi dogovor da vi policajci i privatni detektivi ostavljate žitelje Donjeg grada na miru sve dok se oni ne mešaju u poslove nas koji obitavamo na površini", rekao sam ja suvo.

Fild je odmahnuo glavom. „Drud nas ne ostavlja na miru", kazao je tiho. „Zasigurno znam da je to stvorenje odgovorno za više od trista ubistava samo u Londonu, i to od vremena kad su nam se putevi prvi put ukrstili pre dvadeset godina."

„Bože blagi“, rekoh. Zaista sam se prenerazio. Osetio sam da me šok prožima kao puna čaša laudanuma.

Inšpektorje ponovo klimnuo glavom. „Trebaju mi informacije iz vaše amaterske potrage, gospodine Kolinse."

„Za sve informacije obratite se gospodinu Dikensu", rekao sam ja drveno. „To je bio njegov izlet. Drud je njega zanimao Pretpostavljao sam od početka da je naš ’izlet’, kako to kažete, s detektivom Hačerijem deo istraživanja koje Dikens obavlja zbog kakvog budućeg romana ili priče. I dalje mislim da je tako. Ali moraćete s njim da razgovarate, inspektore."

„Otišao sam da razgovaram s njim odmah pošto sam se vratio u London posle dugog izbivanja i čuo od Hačerija zbog čega ga je Dikens unajmio", rekao je Fild. Ustao je i ushodao se tamo-amo ispred mog radnog stola. Krupni prst mu je bio najpre kraj usta, pa kod uveta, pa uz nos, a onda je dodirnuo kameno jaje na mom stolu, kljovu od slonovače na polici za knjige i persijski bodež na ploči iznad kamina. „Gospodin Dikens je bio u Francuskoj, tako da mi je bio nedostupan. Upravo se vratio i razgovarao sam juče s njim. Nije mi dao niti jednu upotrebljivu informaciju."

„Pa, inspektore...", kazao sam ja i raširio ruke. Spustio sam cigaru na ivicu mesingane pepeljare na stolu i ustao. „Onda shvatate da tome ni ja nć mogu dodati ništa što bi vam pomoglo, Bilo je to istraživanje gospodina Dikensa, Bio je to Dikensov.

Stao je i uperio prst u mene. „Jeste li videli Druda? Jeste li bili blizu njega?“

Trepnuo sam. Sečao sam se da me je iz dremeža na podzemnom pristaništu od cigle probudio Dikensov povratak - moj časovnik je pokazivao da je nad nama svanulo pre dvadeset minuta, te da je za toliko prošao rok kada je Hačeri rekao da mora poći. Stigao je u čamcu ravnog dna sa dva visoka i nema veslača. Nije ga bilo duže od tri sata. Uprkos stvarnoj opasnosti, uprkos stvarnom riziku da me napadnu i pojedu Divlji dečaci, ja sam zadremao dok sam sedeo skrštenih nogu na vlažnim ciglama, s punim, zapetim revolverom u krilu.

„Nisam video nikoga ko bi odgovarao navodnom opisu gospodina Druda", rekao sam kruto. „I to je jedino što ću vam reći, inspektore Filde, Kao što sam več napomenuo, a ponoviću to i poslednji put, bio je to izlet gospodina Dikensa, njegovo istraživanje, a ako on već ne želi da s vama deli pojedinosti o onome što se te večeri zbilo, onda sam ja, kao gospodin, obavezan da jednako ćutim o tome. Do viđenja, inspektore, i mnogo sreće u vašoj...“

Obišao sam oko stola i otvorio vrata ostarelom inspektoru, ali Fild se nije ni pomerio od mog stola, Pušio je cigaru, zatim se zagledao u nju i tiho rekao: „Znate li zašto je Dikens išao u Francusku?"

„Šta?" Bio sam siguran da sam ga pogrešno čuo.

„Rekoh, gospodine Kolinse, znate li zašto je Čarls Dikens prošle nedelje išao U Francusku?”

„Pojma nemam" odvratio sam, glasom bezmalo prepuklim od razdraženosti. „Jedan gospodin ne tura nos u putničke ili poslovne aranžmane drugog."

„Ne, uistinu, to se ne radi", kazao je inspektor Fild i ponovo se osmehnuo. „Dikens je nekoliko dana proveo u Bulonju. Tačnije, svoje vreme utrošio je u Bulonju i Kondetu, malenom selu nekoliko kilometara južno od tog grada, gde već nekoliko godina, da budemo sasvim precizni: od 1860, iznajmljuje skromnu vilu i baštu izvesnog mesjea Bokur-Mutuela. U toj vili u Kondetu često je odsedala izvesna glumica, Elen Ternan, kojoj je sada dvadeset pet godina, zajedno sa svojom majkom. Čarls Dikens je uživao u njihovom društvu u Kondetu - neke njegove posete trajale su i po čitavu sedmicu - više od pedeset puta otkad je navodno zakupio, premda zapravo kupio tu vilu 1860. godine. Bolje bi bilo da zatvorite vrata, gospodine Kolinse.“ Učinio sam to, ali sam ostao da stojim kraj zatvorenih vrata, preneražen. Ako se računamo i Elen Ternan, njena mati, Dikens i ja, na čitavom svetu ne postoji više od osmoro ljudi koji imaju pojma o vili u Kondetu ili znaju zašto Dikens tamo često odlazi. A da se moj brat Čarls nije oženio Dikensovom kćerkom, ni ja za to nikada ne bih saznao.

Inspektor Fild je nastavio da se šetka, s prstom u uhu kao da čuje činjenice koje mu taj njegov organ šapatom prenosi. „Naravno, gospođica Ternan i njena mati sada su trajno nastanjene u Engleskoj, posle junske nesreće kod Stejplhersta. Možemo pretpostaviti da je gospodin Dikens za ta četiri dana koja je nedavno proveo u Bulonju privodio kraju njihove poslove - kao i svoje - u vili u Kondetu. Da bi to uradio, gospodin Dikens je morao ponovo proći potpuno istom trasom kojom je išao kada se dogodila nesreća kod Stejplhersta. Obojica znamo, gospodine Kolinse, da živci gospodina Dikensa, onako slabi posle nesreće, to nisu mogli lako podneti."

„Nisu“, rekao sam ja. Pobogu, šta li hoće taj čovek?

„Dikens je iz Bulonja otišao u Pariz na dan-dva“, nastavio je očigledno neumorni starac. „Neko sumnjičaviji od mene mogao bi natuknuti kako je putovanjem u Pariz trebalo samo da prikrije tragove, kako to vole da kažu neki detektivi.“ „Inspektore Filde, mislim da ništa od svega toga nije..

„Ne bih da vas prekidam, gospodine, ali treba da znate - za ubuduće, kada budete razgovarali sa svojim prijateljem u danima koji će uslediti - sledeće: upravo je u Parizu gospodin Dikens pretrpeo prilično težak izliv krvi u mozak.“

„Bože blagi”, rekao sam ja. „Izliv krvi u mozak. Ništa o tome nisam čuo. Jeste li sigurni?"

„Kao što znate, gospodine, čovek ne može biti siguran u tako nešto. Ali gospodin Dikens se srušio u Parizu, odneli su ga u njegovu hotelsku sobu i nekoliko sati bio je potpuno obeznanjen - nesposoban da odgovara na pitanja ili da izgovara iole smislene reči. Francuski lekari želeli su da ga smeste u bolnicu, ali gospodin Dikens je to pripisao ’sunčanici’ - to je njegov izraz, gospodine - i samo je otpočinuo jedan dan u svom pariškom hotelu, te još dva u Bulonju, a onda se vratio kući.“

Prešao sam iza stola i sručio se u svoju stolicu. „Šta vi hoćete, inspektore Filde?“

Pogledao me je i oči su mu se nedužno raširile. „Rekao sam vam ne samo šta hoću, već i šta zahtevam, gospodine Kolinse. Sve što vi i Čarls Dikens znate o tom stvorenju po imenu Drud."

Umorno sam odmahnuo glavom. „Obratili ste se pogrešnom čoveku, inspektore. Moraćete ponovo otići Dikensu kako biste saznali bilo šta novo o toj utvari Drudu. Ja ne znam ama baš ništa što bi vam bilo korisno."

Fild je sporo klimao glavom. „Naravno, gospodine Kolinse, otići ću da ponovo razgovaram s gospodinom Dikensom. Ali nisam se obratio pogrešnom čoveku. Veoma se radujem što ćete sarađivati u mojoj istrazi o Drudu. Očekujem da vi pribavite od Čarlsa Dikensa sve informacije koje mi trebaju.”

Nasmejao sam se pomalo ogorčeno i ponovo odmahnuo glavom. „A zašto bih ja izdao prijatelja i njegovo poverenje kako bih preneo informacije vama, inspektoru - premda je to tek počasna titula - Čarlsu Frederiku Fildu?“

Osmehnuo se na slabo prikrivenu uvredu. „Sluškinja koja mi je otvorila vrata i uvela me, gospodine Kolinse, veoma je privlačna, uprkos svojim godinama. Da nije i ona neka bivša glumica?"

Osmehujući se i sam, odmahnuo sam glavom. „Koliko ja znam, inspektore, gospođa G. nikada nije nastupala na sceni. A sve i da jeste, to se mene ni najmanje ne tiče. Baš kao ni vas.“

Fild je klimnuo glavom i ponovo počeo da se šetka, praćen dimom cigare, s prstom opet prislonjenim uz taj kljun od nosa. „Apsolutno tačno, gospodine. Apsolutno tačno. Ali svejedno, možemo pretpostaviti da je to ista ona gospođa Kerolajn G. koju ste počeli da navodite u svom bankarskom računu 23. avgusta - pre nešto više od godinu dana, gospodine - zbog uplate iznosa od dvadeset funti. Potom ste joj svakog meseca uplaćivali isti iznos preko svoje banke.“

Umorio sam se od svega toga. Ako taj gnusni čovečuljak zaista pokušava da me učeni, namerio se na pogrešnog pisca. „I šta s tim, inspektore? Poslodavci plaćaju svoju poslugu."

„Tačno, gospodine. Tako mi kažu. A pored gospođe Kerolajn G., i njena kći Harijet, mislim da se tako zove - baš kao i vaša mati, gospodine, što je prijatna slučajnost - takođe prima iznose od vas preko vaše banke, premda ta svota mladoj Harijet, mislim da je ponekad nazivate Keri, i da je tek nedavno navršila četrnaestu, gospodine, dakle, pokriva troškove njenog privatnog obrazovanja i muzičke nastave."

„Šta hoćete time da kažete, inspektore?"

„Samo to da su gospođa Kerolajn G. i njena kći Harijet G. u popisu gradskog stanovništva i poreskoj evidenciji domaćinstava istovremeno nastanjene u vašem domu i zaposlene kod vas kao kućna posluga već više godina."

Oćutao sam.

Inspektor Fild je prestao da se šetka i pogledao me. „Hoću samo da kažem, gospodine Kolinse, kako je malo koji poslodavac toliko velikodušan da ponajpre zaposli bivše stanarke kada im krene loše, zatim i da pošalje mladu sluškinju u dobru školu, a kamoli da angažuju prilično skupe muzičare da je uče muziciranju."

Umorno sam zavrteo glavom. „Možete se slobodno okanuti tog tužnog pokušaja negospodstvenog pritiska, gospodine Filde. Za moju kućnu situaciju znaju svi moji prijatelji, kao i za moj otpor braku i još nemaštovitijim verzijama života i morala srednje klase. Gospođa G. i njena kći moje su gošće već nekoliko godina, kao što znate, i moji prijatelji to prihvataju, Kerolajn već godinama sedi za mojim stolom kad imam goste. Nema tu ničeg dvoličnog, niti postoji ikakav razlog da se to krije."

Fild je klimnuo glavom, namrštio se, ugasio ostatak svoje cigare i rekao: „Vaši prijatelji muškarci, i to samo neki, to jamačno prihvataju, gospodine Kolinse. Premda ćete se složiti da oni ne dolaze sa suprugama na obede kod vas. I možda tu nema nikakve dvoličnosti, osim kada su posredi vaši javni podaci, jer ste gradskim službenicima za popis saopštili kako je gospođa G. vaša sluškinja, a izvesna Harijet Montagju, vaša sobarica, stara šesnaest godina (iako je kći gospođe G. po imenu Harijet G. živela u vašem domu, i u to vreme imala samo deset godina) i pod zakletvom dali druge izjave o te dve hvale vredne dame, ali tako biva jasno zašto gospodin Dikens već nekoliko godina malu Harijet pominje kao Batlera, a njenu majku kao Gazdu."

To me je zaprepastilo. Kako je taj čovek mogao saznati za Dikensove male dosetke, osim ako ljudi penzionisanog inspektora nisu došli do moje krajnje privatne prepiske?

„Harijet nije moja kći, inspektore", rekao sam kroza stegnute zube.

„O, ne, naravno da nije, gospodine Kolinse", rekao je starac, uzmahujući prstom i osmehujući se. „Tako nešto mi na pamet nije palo. Čak i najgori detektiv mogao bi da sazna kako se izvesna Kerolajn Kompton, kći stolara Džona Komptona i njegove žene Sare, upoznala i venčala sa izvesnim Džordžom Robertom G., knjigovođom iz Klerkenvela na dan... mislim da je to bilo 30. marta 1850, gospodine. Mlada Kerolajn je te godine navršila dvadeset, a Džordž Robert G. je bio tek godinu dana stariji. Njihova kći Elizabet Harijet, koju vi radije nazivate samo Harijet, gospodine, možda u počast vašoj majci, ili Keri, iz razloga koje samo vi znate, rođena je u Somersetu, u predgrađu Bata, 3. februara 1851. Priča se kako je njen otac Džordž G. sledeće godine podlegao sušici i umro u Moravijskom naselju u Vestonu, blizu Bata, 30. januara 1852, ostavivši za sobom svoju udovu Kerolajn i dvanaestomesečnu malu kći Elizabet Harijet. Sirota gospođa G. je nekoliko godina kasnije zapala za oko vlastima kada je imala prodavnicu polovne robe u Ulici Čarlstont - blizu Ficroj skvera, kao što sigurno znate, gospodine - i kada je zapala u poteškoće pri otplati dugova. Ta je priča mogla imati i tragičan kraj, sasvim moguće u dužničkom zatvoru, gospodine Kolinse, da se tu nije umešao jedan gospodin. Verovatno u maju 1856. godine."

„Inspektore Filde“, rekao sam i ponovo ustao, „naš razgovor je sada završen." Ponovo sam krenuo prema vratima.

„Ne baš, gospodine", tiho je odvratio.

Okrenuo sam se prema njemu s besom koji je bio očigledan, po drhtanju u glasu i stegnutim pesnicama. „Velim vam, gospodine, uradite najgore što možete, izazivam vas. Ti bedni i nečasni pokušaji da me ucenite kako bih izdao poverenje jednog od svojih najdražih prijatelja doneće vam samo porugu i osudu koju tako očigledno zaslužujete. Ja sam slobodan čovek, gospodine. Nemam šta da krijem “

Fild je klimnuo glavom. Kažiprstom, koji sam već počeo da prezirem, kuckao je po donjoj usni. „Siguran sam da je to istina, gospodine Kolinse. Pošteni ljudi nemaju šta da kriju od drugih."

Otvorio sam vrata. Šaka mi se tresla povrh mesingane kvake.

„Kažite mi pre nego što pođem, gospodine", rekao je Fild, uzevši svoj cilindar i približivši mi se malo, „čisto da biste me prosvetili... jeste li ikada čuli za devojku Martu R.?“

„Šta?“, izustio sam stegnutog grla.

„Gospođicu Martu R.“, ponovio je.

Zatvorio sam vrata toliko brzo da su se glasno zalupila. Nisam video da je Kerolajn u hodniku, ali često je bila dovoljno blizu da čuje razgovor. Ponovo sam otvorio usta, ali nisam nalazio reči.

Odvratni inspektor Čarls Frederik Fild nije imao taj problem. „Zašto biste poznavali gospođicu R.“, kazao je on tiho. „Ona je sirota sluškinja - radi po kućama i svratištima, kako to opisuju njeni siromašni roditelji, gospodine, a oni su baš siromašni u poslednje vreme, kako finansijski, tako i emocionalno. Oboje su nepismeni. Iz Vintertona su, gospodine. Muški preci njenog oca služili su u jarmutskoj ribarskoj floti čitav vek ili duže, ali izgleda da se Martin otac snalazi obavljajući druge povremene poslove u okolini Vintertona, dok je Marta, koja je pre dve godine, u šesnaestoj, otišla od kuće, radila u ondašnjim hotelima."

Mogao sam samo da zurim u Filda i borim se protiv mučnine.

„Jeste li bili u Vintertonu, gospodine?“, upitao je taj gnusni čovek.

„Ne", izustio sam ja. „Koliko se sećam, nisam."

„A opet, proveli ste produženi odmor blizu Jarmuta, na leto će biti tome godina dana, zar ne, gospodine Kolinse?"

„Nije to bio odmor", rekao sam ja.

„Kako rekoste, gospodine? Nisam vas sasvim razumeo. Možda dim cigare smeta vašem glasu?"

„Nije to bio odmor, sam po sebi", rekao sam i vratio se svom stolu, ali nisam seo. Raširio sam svih deset drhtavih prstiju, nagnuo se i oslonio o površinu tog mastilom umrljanog stola. „Bilo je to istraživanje", dodao sam.

„Istraživanje, gospodine? O... za neki vaš roman."

„Da", rekao sam ja. „Za svoj najnoviji roman Armadejl morao sam da istražim priobalje, tamošnje pejzaže i slično."

„A, da... kako biste bili sigurni." Odvratni čovek se lupnuo prstom po grudima, a onda ga upro u mene. Kucnuo, pokazao.

„Pročitao sam ponešto iz vaše knjige, iz tog Armadejla koji trenutno izlazi u nastavcima u časopisu Kornhil, ako se ne varam. U vašoj priči postoji izmišljeni Herl Mer koji veoma liči na stvarni Horsi Mer, do kojeg se može stići morem iz Jarmuta ili drumom, na sever od Vintertona, gospodine, zar ne?“

Neko vreme nisam progovarao. Onda sam rekao: „Uživam u plovidbi, inspektore. Moje istraživanje je, na kraju krajeva i celu istinu da kažem, delimično i bilo odmor. Otišao sam na sever s dvojicom dobrih prijatelja mog brata Čarlsa... i oni uživaju u plovidbi."

„Tako dakle“, klimnuo je glavom inspektor, očiju vlažnih i nedokučivih. „Po mom mišljenju, uvek je najbolje govoriti celu istinu. Ako se počne od cele istine, mnogi kasniji problemi mogu se izbeći. Da ti prijatelji nisu možda bili izvesni gospodin Edvard Pigot i gospodin Čarls Vord?“

Malo je reći da sam se iznenadio. To stvorenje vlažnih očiju i s krupnim kažiprstom izgleda da je bilo veća sveznalica od svakog pripovedača u svakoj priči koju sam napisao ja, Dikens, Čoser, Šekspir ili ma koji drugi smrtni pisac. I zlobnije od svakog zlikovca kojeg je ijedan od nas stvorio, uključujući i Jaga. I dalje sam se oslanjao o sto, prstiju pobelelih od pritiska, i slušao ga.

„Gospođica Marta R. navršila je prošlog leta osamnaest godina, gospodine Kolinse. Njena porodica misli kako je prošlog leta upoznala nekog muškarca, da budem precizan, u julu, kod Ribarevog povratka u samom Vintertonu, ili u hotelu u Jarmutu gde je bila spremačica." Prekinuo je. Kažiprstom je kucnuo mrtvu cigaru u mesinganoj pepeljari kao da je sam taj prst bio dovoljan da ponovo udahne život njenom žaru. Gotovo sam se iznenadio što u tome nije uspeo.

Udahnuo sam duboko. „Kažete li vi to da je ta... ta gospođica R... nestala, inspektore? Ili je ubijena? Porodica i vlasti u Vintertonu ili Jarmutu misle da je mrtva?"

Čovek se nasmejao. „O, zaboga, ne, gospodine. Ni najmanje. Ništa nalik tome. Svi su oni viđali mladu Martu, s vremena na vreme, otkad je izvestila o tome kako je prošlog leta upoznala tog ’finog gospodina’. Ali ona jeste nestala, u neku ruku, gospodine."

„O?"

„Da. Ovog leta, ovog juna, da budem precizan, kada je ’fini gospodin’ po svemu sudeći ponovo nakratko otputovao u Jarmut, moguće poslom, izgleda da je Marta R. na neko vreme nestala iz Vintertona i Jarmuta, ali se, ako je verovati takvim nezvaničnim izveštajima, pojavila ovde, u Londonu."

„Zaista?", upitao sam. Nikada nisam opalio iz ogromnog dvocevnog pištolja koji mi je dao detektiv Hačeri. Pošto sam zakočio to teško oružje, izneo sam ga iz katakombi i kanala i - osetivši kao i Dikens ogromno olakšanje zbog toga što nas je Hačeri sačekao izvan kripte iako je bio pozni sat a sunce očigledno sijalo - vratio ga detektivu rmpaliji. Sada sam požalio što nisam zadržao oružje.

„Da", rekao je inspektor Fild. „Govorka se kako devetnaestogodišnja sluškinja iz Vintertona boravi u zakupljenoj sobi u Ulici Bolsover - tamo živi i postarija gazdarica, mada mi kažu kako stanari imaju zasebne ulaze u svoje sobe. Mislim da ne grešim kada kažem kako nije daleko prošetati se do Ulice Bolsover od mesta, gde sada stojimo na Melkum plejsu, blizu Dorset skvera."

„Ne grešite", rekao sam ja. Da glasovi imaju boju, moj bi bio apsolutno bezbojan.

„A mislim da ne grešim ni kad kažem da gospođa Kerolajn G., s kojom živite kao što muž živi sa ženom, ako smem tako da kažem, premda bez božjeg i društvenog blagoslova za tako nešto, sada već duže od dvanaest godina, baš kao ni njena kći gospođica Harijet G., prema kojoj se ophodite veoma časno i velikodušno, kao prema rođenom detetu, ne znaju za gospođicu Martu R., bivšu hotelsku spremačicu u Jarmutu, a sada stanarku u Ulici Bolsover, a kamoli za trenutnu ulogu gospođice R. u vašem životu."

„Da", proslovih. „Mislim, ne.“

„Isto tako verujem da ne grešim, gospodine Kolinse, kada kažem da u vašem najboljem interesu ili interesu dve dame koje žive pod ovim krovom ne bi bilo da se to saznanje obelodani... njima ili bilo kome drugom."

„Ne grešite."

„Dobro, dobro", rekao je inspektor Fild. Uzeo je svoj cilindar, ali nije krenuo prema vratima. „Ne volim da grešim, gospodine Kolinse."

Klimnuo sam glavom. Noge su mi najednom bile preslabe da bi me držale.

„Da možda kojim slučajem ne smerate da ubrzo posetite gospodina Dikensa?", upitao je detektiv dok je vrteo cilindrom i kuckao po njegovom obodu tim prokletim kažiprstom. „I naravno, nećete li tom prilikom razgovarati s njim o njegovom eventualnom sastanku sa stvorenjem po imenu Drud u tunelima Donjeg grada pre oko dva i po meseca?"

„Hoću", odgovorio sam i seo.

„A jesmo li se razumeli, gospodine, da ćete mi što pre preneti sve što saznate od gospodina Dikensa?"

Ponovo sam klimnuo glavom.

„Vrlo dobro, gospodine. U vašoj ulici će čekati jedan dečak, gospodine Kolinse. Preživa se Guzberi. Obično je ulično siroče - čistač prelaza. Nećete morati da ga tražite, gospodine. Njemu je naloženo da pazi na vas. Ako kucnete po stubu lampe na ćošku štapom ili kišobranom, momak će vam se obratiti. U po noći ili dana, gospodine. Čekaće sve dok bude potrebno. Lokalni pozornik je pristao da ga ne tera odatle rečima ’šetaj malo’, kako mi policajci to obično kažemo. Pošaljite mi po Guzberiju poruku, usmenu ili pisanu, i ja ću smesta stupiti u vezu s vama. Smatraću da ste mi, dajući mi te informacije, učinili ogromnu uslugu, gospodine Kolinse. Pitajte bilo koga u Londonu da li inspektor Čarls Frederik Fild ikada zaboravlja na učinjenu uslugu i čućete da ne zaboravlja. Je li sve to jasno, gospodine?"

„Jeste."

Kada sam podigao pogled, inspektora Filda više nije bilo. Čuo sam kako Kerolajn dole zatvara vrata za njim, a zatim i njene korake na glavnom stepeništu.

Za inspektorom nije ostalo ništa osim oblaka plavog dima tik pod tavanicom moje radne sobe.

OSMO POGLAVLJE
drud

Imanje Gadshil silno je ličilo na veseo, opušten porodični kutak kada sam stigao, sredinom popodneva tog svežeg jesenjeg dana, sutradan pošto me je posetio inspektor Fild. Bila je subota, pa su deca i posetioci izašli da se igraju. Morao sam priznati da je Gadshil pravi model voljene seoske kuće jedne srećne porodice. Naravno, Čarls Dikens je želeo da Gadshil bude upravo model voljene seoske kuće jedne srećne porodice. U stvari, on je insistirao da svi iz njegovog kruga doprinose održavanju te slike, te izmišljotine i - siguran sam da se nadao, uprkos tome što je majka porodice prognana, i uprkos napetostima unutar porodice i izvan nje - stvarnosti voljene porodične seoske kuće: u ranu jesen, najobičnijeg veselog kutka za jednog vrednog pisca, porodicu koja ga voli, ceni i obožava, i njihove prijatelje.

Povremeno sam se, priznajem, osećao kao Kandid kraj doktora Panglosa Čarlsa Dikensa.

Dikensova kći Kejt bila je u dvorištu i pošla mi je u susret dok sam nailazio drumom, znojav, brišući vrat i čelo maramicom. Bio je, kao što rekoh, svež jesenji dan, ali put od železničke stanice prevalio sam peške, a nisam bio navikao na fizički napor. Uz to, pripremajući se za sastanak s Dikensom, uzeo sam dve čaše svog lekovitog laudanuma mnogo ranije nego što sam imao običaj, i mada taj lek nije imao negativne sporedne posledice, priznajem, činilo mi se kako dvorište, trava, drveće, deca u igri i sama Kejt Makridi Dikens Kolins zrače sopstvenim sjajem.

„Zdravo, Vilki“, uskliknula je Kejt kada mi je prišla i uzela me za ruku. „Baš te retko viđamo u poslednje vreme."

„Zdravo, Kejti. Je li moj brat ovog vikenda tu s tobom?"

„Nije, nije. Ne oseća se dobro, pa je rešio da ostane u Ulici Terasa Klarens. Vratiču mu se večeras."

Klimnuo sam glavom, „A Jedinstveni?"

„U svojoj vili, dovršava komadić ovogodišnje Božične priče."

„Nisam znao da se u vili može stanovati", rekao sam ja.

„Može. Sasvim je nameštena još prošlog meseca. Otac od tada svakodnevno tamo radi. Samo što nije prestao da piše kako bi krenuo u popodnevnu šetnju. Sigurna sam da mu neće smetati ako ga prekineš. Na kraju krajeva, subota je. Da te otpratim kroz tunel?"

„Odlična zamisao", potvrdio sam.

Odšetali smo preko travnjaka prema drumu.

Vila koju je Kejt pomenula bila je poklon od glumca Čarlsa Fehtera za prošli Božić. Po rečima moga brata, jednog od prvih gostiju koji su tamo boravili od Badnje večeri 1864. pa do petog januara, to nije bio baš najsrećniji Božić, i prilično je doprineo tome da Dikens nekako ubedi sam sebe kako je moj brat Čarls na samrti, a ne samo neraspoložen zbog čestih problema s varenjem. Naravno, to je pre bila Dikensova želja nego poštena dijagnoza; Kejtino venčanje s Čarlsom prethodnog leta uznemirilo je pisca do suza i dovelo ga u stanje krajnjeg rastrojstva - Dikens je to primio kao da ga je nestrpljiva kći napustila u najtežim trenucima i - uistinu - baš je tako i bilo. Čak je i moj brat shvatao da Kejt nije zaljubljena u njega. Ona je naprosto gledala kako da umakne iz domaćinstva svog oca zbog dvogodišnjeg meteža koji je zavladao kad je on prognao njenu majku.

Kejt - Kejti kako su je nazivali mnogi od nas - nije bila naročito lepa, ali je jedina od sve Dikensove dece nasledila očevu brzinu, duh, sardoničniju verziju njegovog smisla za humor, nestrpljivost prema drugima, način govora, pa čak i mnoge manire. Stavila je mom bratu do znanja, još dok je manje-više ona prosila njega, kako će to za nju biti pre brak zarad bekstva i pogodnosti nego brak iz ljubavi. Čarls je na to pristao.

I tako je hladan, klaustrofobičan Božić 1864. u Dikensovom domu u Gadshilu prošao bez izlazaka iz kuće i bio je opor, naročito kad se uporedi s velikim slavljima priređivanim prethodnih godina za porodicu i goste u kući Tavistok; makar je bio takav sve do božičnog jutra kada je Čarls Fehter Jedinstvenom poklonio... čitavu švajcarsku planinsku vilu.

Fehter, čudak, zamišljen, žućkaste puti, sklon eksplozivnom ispoljavanju nervoze prema svojoj ženi i drugima (ali nikada prema Dikensu), objavio je posle doručka da tajanstvene kutije i sanduci koje je doneo sadrže demontiranu „minijaturnu vilu“ iako - kako je to društvo uskoro ustanovilo - ona ne beše baš tako minijaturna. Bila je to planinska kuća propisne veličine, dovoljno prostrana da se u njoj živi, ukoliko se poželi.

Ispunjen energijom, uzbuđen, Dikens je smesta objavio da svi „snažni i zdravi gosti neženje" - čime je očigledno smerao da isključi mog brata zbog većih nedostataka od toga što nije neženja - treba da izjure napolje na strašnu hladnoću i montiraju njegov poklon. Ali Dikens i njegov gost Markus Stoun (koji je bio zaista krupan i snažan muškarac) te Henri Čorli i sluge, vrtlari i tamošnji radnici za sitne poslove odvojeni od svojih ognjišta usred Božića ustanovili su kako ne mogu izaći na kraj sa pedeset osam kutija (velikih kutija ukupno je bilo devedeset četiri, i sve su bile označene brojevima). Fehter je pozvao svog stolara Francuza iz Liceja da dovrši posao.

Ta vila je ispala mnogo veća od prostrane kuće za lutke koju je Dikens očekivao dok je posmatrao zapakovane sanduke - i sada je stajala na piščevom imanju s druge strane Ročesterskog druma, u hladu visokih kedrova. Bila je to ljupka ukrašena kućica na sprat s prostranom, jednom jedinom sobom u prizemlju i prostorijom na spratu i balkonom sa ukrasnom ogradom do kojeg se stizalo spoljnim stepeništem.

Dikens je izuzetno uživao u svojoj kućici, kao neki dečak, a kada se tog proleća tie raskravilo, naložio je radnicima da prokopaju podzemni prolaz ispod druma kako bi pravo od svoje kuće dolazio do vile neprimećen i neuznemiravan, i bez opasnosti da ga pregaze karuce čija se zaprega otela kontroli. Kejt mi je rekla da je Dikens tapšao kao dete kada su radnici probili tunel do kraja, a onda je poveo u kuću, na grog, sve - goste, đecu, radnike, radoznale susede i dokoličare iz gostionice Kod Falstafa preko puta.

Dok smo hodili kroz prohladan tunel, Kejt je upitala: „Šta to ti i otac radite u tim dugim, tajnovitim noćima, Vilki? Čini se da ni Čarls to ne zna.“

„Za ime sveta, Kejti, o čemu ti to?“

Pogledala me je pri slabom svetlu. Kako me je držala pod ruku, stisnula mi je mišicu. „Znaš ti o čemu ja to, Vilki. Molim te, ne snebivaj se. I pored toga što je pod pritiskom da završi Našeg zajedničkog prijatelja i drugog posla, i uz to što trenutno strahuje od putovanja železnicom, posle te vaše prve zajedničke tajne pustolovine u julu otac nestane najmanje jednu noč nedeljno, ponekad i dve. Džordžina mi je to potvrdila. Krene uveče, putničkim vozom za London, a vrati se veoma, veoma kasno - tek pre podne sutradan - i neće da kaže ni Džordžini niti bilo kome od naš ni reč o tome zašto noću luta. A sada još i ovo najskorije njegovo putovanje u Francusku i povratak posle sunčanice. Svi smo pretpostavili, čak i Ćarls, da si to ti upoznao oca s nekom novom vrstom razvrata u Londonu, pa se on s tim okušao sam u Parizu i shvatio da je to previše za njegovu građu.“

Kroz Kejtino šegačenje čuo sam iskrenu zabrinutost. Potapšao sam je po ruci i rekao: „Pa, Kejti, ti znaš da nas gospodu čast obavezuje da čuvamo tajne jedni drugima... kakve god bile. A ti bi, od svih žena na svetu, najviše trebalo da znaš koliko su pisci muškarci tajanstvena sorta - stalno obavljamo raznorazna čudna istraživanja sveta, tu i tamo, po danu ili po noći.“

Pogledala me je u pomrčini tunela, a oči su joj bile sjajne i nezadovoljne.

„Isto tako znaš“, nastavio sam ja, glasom toliko tihim da su ga gotovo upijale cigle iznad i ispod nas, „da tvoj otac nikada ne bi učinio ništa čime bi obeščastio sebe ili vašu porodicu. To jamačno znaš, Kejti.“

„Hmmm“, promumlala je. Kejt Makridi Dikens Kolins bila je sasvim ubeđena da je njen otac već obeščastio i sebe i svoju porodicu onom aferom kad je prognao njenu majku i jurcanjem za suknjom Elen Ternan. „Vilki“, rekla je i izvukla ruku, „evo svetlosti na kraju tunela. Ostaviću te njoj. I njemu.“

„Dragi moj Vilki! Uđi samo, uđi samo! Baš sam mislio na tebe. Dobro došao u moje visoko gnezdo. Ama uđi, prijatelju dragi."

Kada sam stao kraj otvorenih vrata Dikensove sobe na spratu, on je skočio od svog malog pisaćeg stola i srdačno se rukovao sa mnom. Priznajem da nisam bio siguran kako će me dočekati posle relativne tišine i razdvajanja koje je potrajalo prethodna dva meseca. Njegova toplina me je iznenadila i nagnala da se tim pre osećam kao izdajnik i špijun.

„Upravo ispisujem revizije poslednje rečenice ili dve ovogodišnje Božične priče", rekao je sa entuzijazmom. „Naslovio sam je ’Bagatelni Džek’ i uveravam te, dragi moj Vilki, da će čitaoci biti oduševljeni. Biće vrlo popularna, predviđam to. Možda je to moja najbolja priča još od ’Zvona’. Ta zamisao mi je pala na pamet u Francuskoj. Završiću za tili čas, a onda sam tvoj za celo popodne i veče, prijatelju."

„Samo napred", rekao sam i odstupio dok se Dikens vraćao svom stolu i peru, da precrtava širokim potezima i piše između redova i na marginama. Podsećao me je na energičnog dirigenta ispred pažljivog i poslušnog orkestra reči. Samo što nisam čuo note dok mu se pero dizalo, njihalo, obrušavalo, precrtavalo, dizalo i ponovo poniralo.

Divio sam se pogledu iz Dikensovog „visokog gnezda“; priznajem, bio je čudesan. Na vilu su, sa obe strane, senku bacala dva visoka kedra i sada su se pomerali na vetru. S njenih mnogobrojnih prozora videla se njiva sa zrelim kukuruzom, šume i još njiva, a tu i tamo se nazirala čak i Temza i kretnje belih jedara na njoj. Sa krova kuće Gadshil preko puta, znao sam to, bez po muke se video London u daljini, ali pogled iz vile na udaljenu reku, obrise tornja Ročesterske katedrale i požutela, šumna kukuruzišta bio je pastoralniji. Danas na Ročesterskom drumu nije bilo mnogo saobraćaja. Dikens je svoje visoko gnezdo opremio sjajnim mesinganim teleskopom na drvenom tronošcu i mogao sam ga zamisliti kako po noći osmatra mesec, a u toplim letnjim danima dame na njihovim jahtama na Temzi. Tamo gde nije bilo prozora, nalazila su se ogledala. Dikens je voleo ogledala. U njegovoj kući Tavistok, a sada i u kući Gadshil, bilo je mnogo ogledala u svim spavaćim sobama, pa i u hodnicima i predsobljima, a u radnoj sobi imao je jedno baš veliko. U vili se čoveku zbog njih činilo da stoji na otvorenoj platformi - kao u dečjoj kućici na visokom drvetu, bez zidova - jer su posvuda bili odrazi sunčeve svetlosti, plavog neba, rastinja, žutih njiva i dalekih predela. Lahor koji je slobodno duvao kroz otvorene prozore nosio je miris rastinja i cveća, polja straga, dima od lišća ili korova koje je neko zapalio na obližnjoj njivi, pa čak i slankasti miris mora.

Nisam mogao da ne pomislim koliko je ovaj svet Čarlsa Dikensa u potpunoj suprotnosti s našom noćnom ekspedicijom do jazbine Opijumske Sal, a potom i do apsolutnog košmara Donjeg grada. Sva ta tama bledela je kao ružan san, što je zapravo i bila. Dnevna svetlost i čist miris ovog sveta bili su stvarni - i činilo mi se da svetlucaju i pulsiraju kroz damaranje mog medicinskog laudanuma. Nisam mogao da pojmim kako ta smradna tama katakombi i kanalizacije, baš kao i sirotinjskih četvrti iznad njih, može postojati istovremeno kada i ova čista stvarnost.

„Tako“, uskliknuo je Dikens. „Gotovo. Zasada.“ Osušio je mastilo na poslednjoj stranici i smestio je kraj ostalih u kožnu mapu. Ustao je i uzeo iz ćoška svoj omiljeni štap od crnog gloga. „Danas nisam šetao. Hoćemo li, dragi moj Vilki?“

„Samo napred“, ponovio sam, premda ovog puta s manje samopouzdanja.

Osmotrio me je, a pogled mu istovremeno beše analitičan, razveseljen i podrugljiv. „Mislio sam da pođemo u brzu šetnju kraj šume Kobam, a onda do Čolka, Grejvsenda, pa zatim natrag kući.“

„Ah“, uzdahnuo sam ja. Biće to tegobnih dvadesetak kilometara. „Ah“, ponovio sam i klimnuo glavom. „Ali šta ćemo s tvojim gostima? I decom? Zar ovo nije sat kada se obično igraš s njima, zabavljaš ih, pokazuješ gostima štale?“

Dikens se nestašno osmehnuo. „Zar je danas u porodici još jedan invalid, dragi moj Vilki?“

Znao sam da je aludirao na porodicu Kolins. Činilo se da nikada neće prestati da navraća razgovor na navodnu bolest mog brata.

„Malo sam indisponiran”, rekao sam grubo. „Reumatski giht me proganja s vremena na vreme, kao što znaš, dragi moj Dikense. Danas je rešio da mi naročito smeta. Više bi mi odgovaralo kakvo kraće bazanje.“ Spora šetnja do gostionice Kod Falstafa u susedstvu odgovarala bi mi savršeno, tu sam mu poruku nameravao poslati.

„Ali giht ti nije u nogama, dragi moj Vilki, je li tako?“ „Tako je, uglavnom", kazao sam ja, nespreman da mu saopštim kako me boli čitavo telo kada se giht raširi onako kako je tog jutra pretio da će se raširiti. Bez rane dvostruke doze laudanuma, bio bih u postelji. „Najviše mi pogađa oči i glavu.”

„Dobro onda“, uzdahnuo je Dikens. „Danas sam se nadao drugu za šetnju - ovog vikenda su mi u gostima Forsterovi, a Džon je digao ruke od svakog napora otkad se dokopao bogatstva svoje žene, kao što sigurno znaš - ali poći ćemo na kratak izlet, ti i ja, samo preko, do Čatama i Fort Pita, kroz rit Kuling, pa kući. Razliku ću nadoknaditi večeras, sam.“

Klimnuo sam glavom, premda i dalje bez oduševljenja. Biće to nekih desetak kilometara, neumoljivom Dikensovom brzinom od tačno šest i po kilometara na sat. Moja glavobolja i zglobovi zadamarali su u iščekivanju.

Nije bilo tako loše kao što sam strahovao. Popodne je bilo toliko prijatno, vazduh tako svež, mirisi toliko okrepljujući da sam držao korak tik iza Dikensa dok je on išao prvi, drumom do puteljka, puteljkom do staze, stazom do travnatih brazdi duž kanala, tegljačkom stazom uz kanal, kroz jesenje žitno polje - pri tom obzirno stupajući da ne gazi useve - te s polja do osenčene šumske bogaze, a potom natrag do druma i dalje.

U prvih pola sata neme šetnje - ili tačnije, moje neme šetnje, pošto je Dikens sve vreme ljubazno čavrljao, raspravljajući o Forsterovim sve izraženijim podsnepovštinama, ⁸ nevoljama s Gildom, pojedinostima o poslovnim nesposobnostima njegovog sina Alfreda i sve slabijim izgledima za udaju njegove kćerke Meri, govorkanju o crnačkom ustanku na Jamajci koje ga je još izjedalo, zapažanjima o očiglednoj lenjosti i plitkom intelektu njegovog najmlađeg sina Plorna - klimao sam glavom dok sam čutao i razmišljao kako da Čarlsu Dikensu izmamim informacije koje je tako žarko želeo inspektor Fild.

Najzad sam odustao od te namere i rekao: „Juče mi je u poseti bio inspektor Fild.“

„O, da", kazao je Dikens nehajno, dok se štap od crnog gloga podizao i spuštao prateći mu korake. „Pretpostavio sam da će ti doći.“

„Nisi iznenađen?"

„Ni najmanje, dragi moj Vilki. Taj prokletnik je u četvrtak bio ovde, u Gadshilu. Pretpostavio sam da ćeš ti biti njegova sledeća žrtva. Da li ti je pretio?"

„Jeste“, odgovorio sam.

„A čime to, ako smem da pitam? Bio je prilično nespretan i grub u onim sitnim pokušajima da mene uceni.“

„Zapretio je da će obznaniti javno... situaciju u mom domaćinstvu." U tom trenutku jedino sam bio siguran u to da Dikens ne zna - da ne može znati - za gospođicu Martu R. Inspektor Fild je očigledno znao, ali nije mu bilo u interesu da to i kaže Jedinstvenom.

Dikens se lagodno nasmejao. „Zapretio je da će svetu ispričati sve o tvom Gazdi i Batleru, a? Baš kao što sam i pretpostavio, Vilki. Baš kao što sam i pretpostavio. Gospodin Fild je siledžija, ali - kao što važi za veliku većinu siledžija - nije naročito bistar. Kako samo malo on zna o tome koliko si slobodnog duha i koliko ne mariš za ono što naše društvo misli, ako smatra da ćeš zbog jednog takvog razotkrivanja biti primoran da izdaš starog prijatelja. Svi tvoji prijatelji znaju da imaš kosture u ormaru - dva ljupka i duhovita ženska kostura, da budem precizan - i niko za to nimalo ne haje.“

„Da“, potvrdio sam. „Ali zbog čega toliko žudi za tim informacijama o Drudu? Ponaša se kao da mu život od toga zavisi.“ Prešli smo sa druma na stazu koja je vijugala kroz rit Kuling i oko njega.

„U krajnje stvarnom smislu, život našeg gospodina Filda zaista zavisi od toga hoće li otkriti da li gospodin Drud zaista postoji i gde će ga pronaći ako je tako“, rekao je Dikens. „A primećuješ li da našeg prijatelja ucenjivača pominjem kao gospodina Filda, umesto kao inspektora Filda?“

„Da“, rekao sam dok smo oprezno stupali s kamena na kamen po izuzetno močvarnom delu staze. „Fild mi je pomenuo kako je njegova titula sada samo počasna te da se detektivskim poslom bavi privatno."

„To je samozvana čast koju detektivski odsek Skotland jarda i Metropoliten policija ne mirišu naročito, dragi moj Vilki. Držao sam gospodina Filda na oku otkad sam ga - oprostičeš mi ovu neskromnost - učinio besmrtnim kao inspektora Bakita u Sumornoj kući ili i pre toga, u mom divljenjem ispunjenom malom eseju o njemu, Na dužnosti sa inspektorom Fildom, objavljenom u našim Rečima o domaćinstvu, 1851. godine. Ubrzo potom prestao je da se bavi tim poslom, znaš... mislim da je to bilo 1853“

„Ali tada si mu se divio“, kazao sam. „U najmanju ruku toliko da po njemu stvoriš upečatljiv lik.“

Dikens se ponovo nasmejao tek kada smo obišli rit i krenuli natrag prema dalekom Gadhilu. „O, divim se ja mnogim ljudima zbog potencijala koji imaju kao likovi, dragi moj Vilki, pri čemu ni ti sam nisi isključen. Kako bih inače sve ove godine trpeo Forsterove podsneperovštine? Ali oko našeg dragog gospodina Filda oduvek je lebdeo opori zadah školskog siledžije, a siledžije su uvek sklone tome da preteraju pa bivaju pozvane na odgoyornost.“

„Kažeš da je on u nemilosti Skotland jarda i Metropoliten policije?", zapitao sam.

„Baš tako, Vilki. Jesi li možda pratio zloglasni slučaj Palmerovog trovanja ⁹ pre izvesnog vremena... zaboga, pa to je već decenija otad prošla. Kako samo, da smislimo frazu, vreme leti. U svakom slučaju, jesi li pratio to u novinama ili u klubu?“ „Nisam.“

„Nije važno", rekao je Dikens. „Recimo samo kako je naš penzionisani inspektor Fild bio umešan u taj senzacionalni slučaj ubistva, da je bio vrlo popularan u štampi te da je insistirao na tome da koristi titulu inspektor Fild. A u stvari, Vilki, verujem da je naš prijatelj krupnih prstiju aktivno podsticao štampu i stanovništvo da veruju kako je on i dalje u vezi s Metropoliten policijom. A njegovim tamošnjim naslednicima, pravim policijskim inspektorima i detektivima, to se nije dopalo, Vilki. Ni najmanje im se nije dopalo. Zato su mu ukinuli penziju."

Ukopao sam se u mestu. „Penziju?", uskliknuo sam. „Ukinuli mu penziju? Taj čovek tebe isleđuje, a mene pokušava da uceni samo zbog... proklete... penzije."

Dikens je očigledno bio razdražen zbog toga što je izbačen iz ritma hodanja, ali je stao, omlatio malo korova svojim štapom od crnog gloga, i čak se i osmehnuo. „Da, zbog svoje penzije. Naš faux inspektor ima svoju kancelariju za privatne istrage i ponešto i zaradi od te rabote - i sam sam poprilično platio za to da mi naš krupni prijatelj Hačeri pripomogne jednu noč - ali možda se sećaš, Vilki, da sam ti jednom rekao koliko taj bivši policajac Fild meni izgleda... mislim da ’pohlepan’ nije prejaka reč, te da će taj uvek takav i ostati. On ne može podneti da ne prima svoju penziju. Verujem da ne bi prezao ni od ubistva da je ponovo počne dobijati.“

Trepnuo sam na to. „Ali zašto Drud?“, upitao sam konačno. „Šta će dobiti ako pronađe tu utvaru Druda?“

„Mogao bi time steći penziju", rekao je Dikens kada smo nastavili šetnju. „Ili on tako misli. Upravo u ovom trenutku, ser Džordž Grej, ministar unutrašnjih dela, razmatra suspenziju isplata Fildu, i to pošto ga je dugo gnjavio Fildov advokat - a ni to nije jeftin poduhvat, uveravam te! - i sasvim sam siguran da je gospodin Fild, u svojoj staračkoj samoobmani..."

Nisam ga tu prekinuo kako bih ga podsetio na to da je Čarls Frederik Fild tek sedam godina stariji od samog Dikensa.

„...smislio u sopstvenoj glavi zaplet sa deus ex machina u kojem, kada on pronađe i zarobi tog vrhunskog zločinca Druda... utvarno stvorenje koje je umaklo glavnom inspektoru Fildu pre dvadesetak godina... ministar unutrašnjih dela i detektivski odsek Skotland jarda, kao i svi njegovi nekadašnji prijatelji i ravnodušni naslednici u Metropoliten policiji, ne samo što će mu oprostiti i ponovo vaspostaviti njegovu penziju već će morati da ga krunišu lovorovim vencem i ponesu do stanice Vaterlo na svojim širokim ramenima."

„A je li on zaista vrhunski zločinac?" upitao sam ja tiho. „Taj Drud? Fild mi je sinoć rekao da je Drud ubio tristotinak ljudi tokom godina..."

Dikens me je načas ponovo pogledao. Primetio sam da su se preko leta bore i brazde na njegovom licu produbile. „Misliš li da je ta brojka pouzdana, dragi moj Vilki?"

„Pa... pojma nemam", odvratih. „Zaista zvuči neverovatno, priznajem. Ne sećam se da sam čuo za trista nerešenih ubistava, na Vajtčepelu ili ma gde drugde. Ali ono mesto koje smo posetili, Dikense, bilo je jezivo. Jezivo. I nikad mi nisi ispričao šta se dogodilo pošto si me ostavio i otplovio onim apsurdnim i nadrealnim čamcem te noći."

„Ne, nisam", kazao je Dikens. „A obećao sam ti te noći da ću ti uskoro ispričati, prijatelju. I već su prošla dva meseca. Izvini zbog tog zakašnjenja."

„Zakašnjenje nije važno", rekao sam ja. Glavobolja mi se vraćala kako je bledeo sjaj kojim je laudanum sve obavijao. „Ali voleo bih da znam šta se te noći zbilo. Voleo bih da znam šta si saznao o tom Drudu koga smo cele noći tražili."

Dikens me je ponovo pogledao. „I pri tom neću morati da se brinem hoće li naš zajednički prijatelj učenom izvući te informacije iz tebe ili neće?"

Stao sam. „Dikense!"

Nije stao sa mnom, već je nastavio da hoda unazad, vrteći svoj štap od crnog gloga, osmehujući se. „Šalim se, dragi moj Vilki. Šalim. Hodi... sustigni me, ne posustaj sad kad smo več ovoliko prevalili. Sustigni me, hodaj kraj mene i molim te, utišaj to svoje gromoglasno šištanje iz pluća da ti ispričam sve o toj noći, od onog trenutka kada sam te ostavio na keju od cigle u kanalizaciji ispod katakombi u Donjem gradu."

DEVETO POGLAVLJE
drud

Pošto sam te ostavio da sediš na keju“, rekao je Dikens, „pokušao sam da obratim malo pažnje na taj apsurdni čamčić u kojem sam se nalazio.

Taj čun me je prilično podsetio na bednu brodicu kojom moj lik Heksam Gafer vadi leševe i predmete iz Temze, ali ovo plovilo kao da je neki poremećeni stolar pretvorio u parodiju venecijanske gondole. Dok sam zagledao dve visoke, neme ljudske prilike, jednu za kormilom i drugu kraj uzdignutog pramca, koja je odgurivala čun motkpm, bile.su mi sve neprivlačnije i neprivlačnije, Vilki. Njihove maske domina poprskane zlatnim prahom i zatamnjena stakla skrivali su im malo šta osim očiju, pa sam video da su muškarci, mada samo po nazivu. Znaš koliko su anđeli sa fresaka u velikim rimokatoličkim katedralama na kontinentu uznemirujuće androgini, dragi moj Vilki? Pa, moji saputnici u tom malenom čamcu bili su još gori, i tu androginiju je naglašavala, umesto da je umanji, njihova apsurdna srednjovekovna odeća: tesne čakšire i tunike. Odlučio sam da kastrata na pramcu nazovem Venerom, a evnuha na krmi Merkurom.

Plovili smo širokom strujom otpadne vode stotinak metara ili više. Osvrnuo sam se, ali ti nisi ni pogledao za mnom, a potom je naša tobožnja gondola zamakla za okuku, pa smo jedan drugog izgubili iz vida. Mali fenjeri koji su visili sa gvozdenih šipki kraj krme i pramca slabo su osvetljavah nabujali vodeni tok Najjači utisak na mene je ostavila svetlost fenjera koja se odbijala od vlažnog i kapavog ciglenog svoda iznad nas.

Vilki, valjda ne moram da te podsećam na strašan smrad u tom prvom rukavcu. Nisam bio siguran da ću ga duže otrpeti a da mi ne pozli. Ali na svu sreću, posle nekoliko stotina metara po tom smrdljivom Stiksu, maskirano obličje za kormilom skrenulo je čun u bočni tunel, toliko tesan da sam bio siguran kako je to najobičnija kanalizaciona cev. I Merkur i Venera pa i ja morali smo se nisko sagnuti, dok su oni terali čamac dalje odupirući se dlanovima u rukavicama o cigle niske tavanice i primaknute zidove tunela. Onda smo izašli na širu rečicu - namerno kažem rečicu, Vilki, pošto to više i nije bio kanal koliko ozidana i zatvorena podzemna reka, široka kao i ma koja površinska pritoka Temze. Jesi li znao da su u Londonu neke reke delimično ili potpuno zatrpane... Flit, na primer? Naravno da jesi. Ali čovek nikad ne pomisli na njihove podzemne delove.

Moji androgini pratioci upravljali su dugo našim malim plovilom nizvodno i tu - pazi sad, dragi moj Vilki, pripovest postaje fantastična.

Naš prvi pratilac te noći, detektiv Hačeri, i ona kineska opijumska prikaza, Kralj Lazari, nazvali su taj podzemni svet Donjim gradom, ali ja tek tada videh da je taj povezani lavirint podruma, prostorija ispod podruma, kanala, pećina, bočnih jama, ukopanih šanaca, napuštenih rudnika iz nekog doba pre nego što je naš grad postojao, zaboravljenih katakombi i delimično izgrađenih tunela zaista bukvalno grad pod gradom, svojevrstan strašan London ispod Londona. Pravi Donji grad.

Plovili smo neko vreme po sporoj struji i kada su mi se oči prilagodile tami oko tog šireg rečnog toka, ugledao sam ljude. Ljude, dragi moj Vilki. I ne beše tu samo još Divljih dečaka, nalik - polako sam to shvatao - na podivljale pse ili prave vukove koji su nekada obigravali oko rubova kakvog srednjovekovnog sela, već je bilo i pravih ljudi. Porodica. Dece. Vatri na kojima se pripremala hrana. Bile su tamo primitivne straćare, razapete cerade, dušeci, pa čak i poneka peć i odbačen propali nameštaj postavljen u udubljenjima zidova od cigle i bočnim špiljama, te na širokim blatnim obalama duž tog dela tunela.

Tu i tamo, plavi plamenovi dizali su se iz samog blata i mulja, veoma nalik na plamenove Što titraju na božičnom pudingu, Vilki, a neka od tih bednih ljudskih obličja sedela su zgurena kraj tih gasovitih erupcija ne bi li došla do malo svetlosti i toplote.

A onda, baš kada sam pomislio da će Venera i Merkur nastaviti da nas otiskuju tim mračnim vodenim avenijama zauvek, put se proširio i mi smo došli do pravog pristaništa... do širokih kamenih stepenica usečenih u stenoviti zid tunela, s jarkim bakljama koje su buktale s obe strane. Venera mi pomože da istupim iz zaljuljanog čuna. Oba stvora su ostala u čamcu, nepokretna i nema, dok sam se ja peo tim stepenicama prema mesinganim vratima.

Velike egipatske statue isklesane od kamena stajale su levo i desno od stepeništa, Vilki, a iznad vrata bilo je još reljefa, poput onih drevnih iz Londonskog muzeja, koji mogu izazvati nelagodnost u zimsko veče, pred samo zatvaranje. Bila su prikazana crna bronzana tela ljudi s glavom šakala ili ptica. Bilo je obličja s palicama, skiptrima i zakrivljenim kukama u rukama. Na kamenoj ploči iznad širokog ulaza bila su uklesana ona slikovna pismena - zovu ih hijeroglifima - kakva se vide na crtežima obeliska kojima su ilustrovane knjige o Napoleonovim pustolovinama kraj Nila. Nalikovala su kakvom dečjem pismu, s tim isklesanim talasastim linijama, pticama i očima... s mnoštvom ptičjih obličja.

Dva krupna, nema, ali sasvim živa crnca - na pamet mi je pala reč ’Nubijci’ dok sam prolazio kraj njih - stajala su ispred masivnih vrata i otvorila su ih preda mnom dok sam prilazio. Bili su odeveni u crne odore, ogoljenih ogromnih mišica i prsa, a imali su čudne štapove s kukama koji kao da su bili iskovani od gvožđa.

Prema impozantnim pristupnim stepenicama koje su vodile od podzemne reke, nagađajući po statuama i bareljefu i sudeći po ljudima pred vratima, očekivao sam da uđem u hram, ali iako je odjekujuća unutrašnjost, onako osvetljena fenjerima, imala nešto od prigušene atmosfere neznabožačkog svetilišta, to je pre bila biblioteka nego hram. Na policama u prvoj prostoriji kroz koju sam prošao i duž zidova prostorija u koje sam zavirio bili su svici, tablice i mnoštvo običnih knjiga. Primetio sam naučna dela i udžbenike kakvih ima u svakoj dobroj biblioteci. Sobe su bile škrto nameštene, s nekoliko stolova obasjanih bakljama ili okačenim posudama za žeravicu te tu i tamo s niskim ležajem bez naslona kakvim su, kako nam istoričari govore, bile opremljene patricijske kuće drevnog Rima, Grčke ili Egipta. Video sam kako u tim sobama hodaju, sede ili stoje raznolike ljudske prilike, i većina je ličila na laskare, Mađare, Induse ili Kineze. Ali nije bilo starih uživalaca opijuma - nije bilo kreveta, ležajeva ili opijumskih lula, niti bilo kakvog traga ili dima te užasne droge. Uočio sam da većina muškaraca po tim različitim prostorijama, iz nekog razloga, brije glave.

Drud me je čekao u drugoj prostoriji, Vilki. Sedeo je za malim stolom, blizu šištavog fenjera. Sto je bio prekriven raznim knjigama i svicima. Primetio sam da ispija čaj iz šolje od vedžvudskog porcelana. Bio je odeven u mrku odoru zbog koje je izgledao sasvim drugačije nego kao loše obučen pogrebnik, kakvog sam ga upamtio iz nesreće kod Stejplhersta - bio je mnogo dostojanstveniji - ali su se njegovi deformiteti još više uočavali pod svetlom fenjera: lobanja puna ožiljaka gotovo da je bila bez kose, nije imao kapke, nos mu je izgledao kao da je gotovo amputiran prilikom neke strašne operacije, imao je blago naglašenu zečju usnu i uši od kojih su ostali samo patrljci. Ustao je i pružio mi ruku dok sam prilazio.

’Dobro doššššli, gospodine Dikensssssse’, rekao je s tim blagim šuškanjem i klizanjem piskavih suglasnika koje sam toliko bezuspešno pokušao da ti dočaram. ’Znao sam da ćete doći’, kazao je dok je premeštao servis za čaj.

’A otkud ste znali da ću doći, gospodine Drude?’, upitao sam ja prihvativši njegovu ruku, i primoravši sebe da se ne trgnem od dodira njegovog hladnog, belog mesa.

Osmehnuo se, Vilki, i ja sam se prisetio da su mu zubi sitni, čudno raspoređeni i veoma oštri, dok se činilo da mu je ružičasti jezik iza njih neobično brz i užurban. ’U vama je velika ljubopitljivost, gospodine Dikenssssse’, rekao mi je Drud. ’Znam to po mnogim vašššim čudesssnim knjigama i pričama. Uissstinu, sssvima im ssse veoma divim.’

’Zahvaljujem, gospodine, veoma ste ljubazni’, odgovorio sam ja. Dragi moj Vilki, možeš misliti koliko mi je čudno bilo to što sedim u tom podzemlju, u hramu-biblioteci Donjeg grada s tim neobičnim čovekom koji mi posle strave kod Stejplhersta više nije izbivao iz snova, i slušam ga kako hvali moje knjige baš kao da sam upravo završio nekakvo javno čitanje u Mančesteru.

Pre nego što sam stigao da smislim šta novo da kažem, Drud je nasuo čaja u ljupku šolju na tacni ispred mene i rekao: ’Sssiguran sssam da me imate šta pitati.’

’I te kako, gospodine Drude’, odvratio sam. ’I nadam se da moja pitanja nećete smatrati bezobraznim niti previše ličnim. Priznajem, vrlo sam radoznao: odakle ste, kako ste dospeli... ovamo, zašto ste bili u popodnevnom vozu iz Folkstona tog strašnog dana kod Stejplhersta... sve me zanima.’

’Onda ću vam sssve i issspričati, gospodine Dikenssse’, kazao je moj neobični sagovornik.

Otprilike sledećih pola sata ispijao sam čaj i slušao njegovu priču, dragi moj Vilki. Da li bi voleo da čuješ sažetak Drudove biografije sada, ili da to sačuvamo za drugi dan?“

Pogledao sam naokolo. Bili smo na nepuna dva kilometra od imanja Gadshil. Dahtao sam od brzine našeg hoda i udaljenosti koju smo prevalili, ali glavobolju sam gotovo zaboravio dok sam slušao tu fantastičnu priču. Rekao sam: „Samo napred, Dikense. Da čujemo svršetak priče.“

„Nije to svršetak, dragi moj Vilki“, kazao je Dikens dok se štap od crnog gloga dizao i spuštao pri svakom drugom koraku. „Pre će biti početak, ako ćemo pravo. Ali reći ću ti šta mi je Drud kazao te noći, premda sažeto, pošto nam je odredište na vidiku."

„Čovek koga nazivamo Drud sin je Engleza i Egipćanke. Njegov otac, izvesni Džon Frederik Forsajt, rođen je u prošlom veku, a diplomirao je građevinu na Kembridžu, premda su njegove prave strasti bila istraživanja, pustolovine i književnost. Proverio sam to, Vilki. I sam Forsajt je pisao - prozu i publicistiku, ali danas ga pamte kao pripovedača-putopisca. On se školovao i u Parizu - naravno, po svršetku Napoleonovih ratova, kada su Englezi slobodno išli u Francusku - i tamo je upoznao brojne naučnike koji su bili u Egiptu s Napoleonovom ekspedicijom. Priče koje je čuo izazvale su u njemu veliku želju da vidi takve egzotične prizore - Sfingu koju su francuski artiljerci granatirali, odvalivši joj uspešno nos, piramide, ljude, gradove i, da, žene. Forsajt je bio mlad, neoženjen, i priče koje je od Francuza čuo o zavodljivim muhamedankama pod velovima i sa šminkom naglašenim očima potpalile su njegovu žudnju koja više nije bila svedena na želju za pukim putovanjem.

U godinu dana, Forsajt je uredio da otputuje u Egipat. U Parizu je upoznao vlasnika francuske kompanije koji je u ime mladog egipatskog vladara Mehmeda Alija angažovao jednu englesku građevinsku kompaniju, pa se zahvaljujući tom poznanstvu pridružio građevinarima. Ali je prvi pokušao da prenese u Egipat zapadnjačko znanje i napredak.

Kako je bio inženjer, Forsajta je zgromilo znanje starih Egipčana koje se toliko očigledno uočavalo u njihovim piramidama, kolosalnim ruševinama i mreži kanala duž Nila. Pustolovnog mladiča ushitio je Kairo i drugi egipatski gradovi, a još su ga više ushićivale njegove ekspedicije iz tih gradova do udaljenijih ruševina i iskopina uzvodno uz Nil. Kao muškarcu, Forsajtu su Egipčanke bile upravo onako zavodljive kako su to obećavale priče koje su ispredali Francuzi.

Te prve godine koju je proveo u Kairu, Forsajt je upoznao mladu egipatsku udovicu koja će postati Drudova mati. Ona je stanovala blizu kvarta gde su engleski i francuski inženjeri i drugi izvođači radova praktično bili izdvojeni od ostatka društva - Forsajtov stan bio je u preuređenom skladištu za tepihe. Poticala je iz bogate i stare aleksandrijske porodice (njen pokojni muž bio je trgovac u Kairu). Kako je govorila engleski, prisustvovala je raznim večerama i okupljanjima koje je organizovala engleska građevinska kompanija. Zvala se Amisi, što znači cvet, i mnogi Englezi, Francuzi i Egipćani govorili su Forsajtu da je zahvaljujući svojoj tihoj lepoti i stekla pravo na to ime.

Uprkos muhamedanskim predrasudama prema Francima i hrišćanima, mladoj udovici beše jednostavno udvarati se - Amisi je nekoliko puta ’slučajno’ dopustila Forsajtu da joj vidi lice bez vela, i to blizu mesta za kupanje gde su se okupljale tamošnje žene, što je za svaku Egipćanku bilo prećutno prihvatanje veridbe - i venčali su se po muhamedanskom zakonu bez komplikovane ceremonije. Zapravo, bilo je dovoljno da Drudova majka promrmlja jednu jedinu rečenicu pa da se taj brak zaključi.

Dečak koga sada nazivamo Drud rodio se deset meseci kasnije. Otac je dečaku nadenuo ime Džasper, što nije značilo ništa ni majci, ni komšijama, pa ni budućim drugovima jadnog dečaka, koji su bili skloni tome da mlate polutana kao unajmljenu mazgu. Gotovo četiri godine Forsajt je podizao dečaka kao budućeg engleskog gospodina, zahtevao da se kod kuće govori samo engleski, podučavao sina u slobodno vreme i objavio da će se dečak ubuduće školovati u dobrim engleskim školama. Amisi se tu nije ništa pitala. Ali na svu sreću po budući opstanak mladog Džaspera Džona Forsajta Druda, otac mu je češće izbivao iz kuće nego što je bio prisutan, jer je radio na inženjerskim projektima koji su ga vodili daleko od Kaira, žene i deteta. Na ulici, mladi Džasper Džon Forsajt je išao kraj svoje majke u ritama - bilo je važno, Amisi je to znala, da drugi odrasli i deca ne znaju koliko je mladi Džasper uistinu imućan. Njegovi drugovi, pa čak i odrasli Egipćani, ubili bi dečaka svetle puti samo da su znali koliko je bogatstvo njegovog oca nevernika.

A onda, jednako naglo kao hir koji ga je doveo u Egipat, inženjerski posao Čarlsa Frederika Forsajta okončao se i on se, sledeći novi hir, vratio u Englesku i novi život. Napustio je svoju ženu muhamedanku i dete melezana ne ostavivši čak ni pismo sa izrazima kajanja. Nikada im se više nije javio.

Drudova mati bila je dvostruko obeščašćena - najpre zato što se udala za hrišćanina, a zatim i stoga što ju je on napustio. Njeni prijatelji, komšije i rođaci krivili su nju za obe tragedije. Jednog dana, dok su se druge žene kupale, Amisi je odvuklo nekoliko muškaraca čija su lica bila skrivena iza marama, zatim su je naterali da se suoči sa sudom drugih muškaraca nevidljivih lica, osudili je da bude sprovedena ulicama na osedlanom magarcu okružena tamošnjom policijom i razularenom muškom ruljom, da bi je zatim druga gomila muškaraca kamenovala do smrti dok su žene u crnim odorama i feredžama zadovoljno gledale s krovova i vrata i ćurlikale.

Ali kada su policajci došli u bivši Forsajtov dom u Starom kvartu blizu rečnih skladišta da uhvate dete, ono bese nestalo. Sluge, susedi i rođaci poricali su da ga kriju. Pretražili su kuće, ali detetu nije bilo ni traga ni glasa. Čak su mu i odeća i igračke ostali tamo, kao da je dečak kročio u dvorište, a bogovi ga uzneli na nebo ili odvukli u reku. Pretpostavljalo se da je neki dobronamerni sused ili sluga, saznavši za Amisino pogubljenje zbog nemorala, rekao četvorogodišnjem Džasperu da beži, a on je naprosto dospeo do pustinje i tamo skončao.

Ali očigledno nije bilo tako.

Vidiš, Vilki, jedan Amisin bogati i uticajni stric, trgovac čilimima po imenu Amun, koji je živeo u Aleksandriji - čovek koji je oduvek voleo svoju bratanicu i veoma tugovao kada je s prvim mužem otišla u Kairo, a još više kada je čuo da se udala za nevernika - saznao je i to da je Englez napustio Amisi, pa se zaputio u Kairo kako bi je nagovorio da povede dete i vrati se s njim u Aleksandriju. Amun, čije je ime značilo ’skriveni’, bio je gotovo starac, ali imao je mlade žene. Danju je trgovao ćilimima, a noću službovao kao sveštenik u starom hramu posvećenom drevnoj veri, paganskoj, iz doba faraona, predmuhamedanskoj veri Egipćana iz vremena pre nego što su svi bili preobraćeni pod sabljom muhamedanstva - i odlučio je da ubedi Amisi da povede dete i nastani se kod njega u Aleksandriji.

Zakasnio je samo jedan sat. Stigao je u komšiluk taman na vreme da vidi pogubljenje svoje bratanice, ali bez ikakvih izgleda da ga spreči, pa je pohitao Amisinoj kući - sluge su spavale zbog dnevne vrućine, susedi su uživali u kamenovanju - a on je ugrabio mladog Džaspera Džona Forsajta iz postelje i odjahao odmah iz Kaira dok mu se maleni dečak mahnito držao za pojas na konjskim leđima. Mladi Džasper nije mogao znati da mu je Amun deda-stric niti da mu je mati mrtva, jer je u svojoj četvorogodišnjoj glavici zamišljao kako ga je oteo pustinjski razbojnik. Beli pastuv strica Amuna, nateran u galop, poneo je starca i dečaka kroz kapije Kaira, a zatim pustinjskim drumom prema Aleksandriji.

U svom rodnom gradu, zaštićen zidovima utvrđenja koje je čuvala dobro naoružana straža njegovog klana, drugi sveštenici i lojalni aleksandrijski asasini, stric Amun je podizao Džaspera kao rođeno dete i nikada nikome nije otkrio ko je on. Istog jutra kada se mladi Džasper Džon Forsajt probudio u tom nepoznatom, novom okruženju, stric Amun ga je odveo do tora i kazao mu da izabere jednu kozu. Mladi Drud je birao natenane, kako to može samo četvorogodišnji dečak, Vilki, i konačno je odabrao najkrupniju, najbelju i najsvilenkastiju kozu, s vertikalnim zenicama u očima nalik na oči samog đavola. Stric Amun je klimnuo glavom, rekao dečaku da izvede kozu iz tora, a onda je odveo uzmeketalu životinju i nasmešenog dečaka u zaklonjeno dvorište duboko unutar prostranog utvrđenja. Tamo je stric Amun, sada bez osmeha na licu, isukao dugački zakrivljeni bodež iz pojasa, pružio ga dečaku i rekao: ’Ova koza je sve što je preostalo od dečaka koji se nekada zvao Džasper Džon Forsajt, sina engleskog nevernika Džona Forsajta i osramoćene žene Amisi. Džasper Džon Forsajt će umreti ovde, sada, ovog jutra, i nijedno od tih imena više niko nikada neće izgovoriti - ni ti, pod pretnjom smrtne kazne, niti bilo ko drugi, takođe pod pretnjom smrću.’

A onda je stric Amun spustio svoju moćnu šaku preko šake malog Džaspera Džona na dršci bodeža i brzo zaklao kozu. Životinja se još ritala kada je, posle nekoliko sekundi, iskrvarila i uginula. Kapi krvi poprskale su bele pantalone i košulju četvorogodišnjaka.

’Od sada pa nadalje, ime ti je Drud’, rekao je stric Amun.

Drud nije bilo Amunovo prezime, Vilki. Čak nije bilo ni uobičajeno egipatsko ime. Njegovo značenje je izgubljeno u sumaglicama vremena i tajnih verskih obreda.

U godinama koje su usledile, stric Amun je dečaka upoznao s tajanstvenim svetom u kome je obitavao sa svojim sledbenicima. Amun i ostali Aleksandrijci iz njegovog tajnog kruga bili su muhamedanci danju - i mali Drud je naučio da recituje Kuran i klanja pet puta dnevno kao što to mora činiti svaki dostojni islamski vernik - a noću su upražnj avali stare običaje, drevne verske obrede i rituale. Pri svetlu baklji, Drud je sledio svog strica i te druge sveštenike u piramide i u prostorije skrivene duboko ispod drugih takvih svetih zdanja kao što je Sfinga. Pre nego što se zamornčio, mladi Drud je sa svojim stricem i drugim potajnim sveštenicima putovao u Kairo, na ostrvo File, do drevnih ruševina nekropola daleko uz Nil, i u dolinu u kojoj odavno mrtvi egipatski kraljevi - siguran sam da pamtiš da su ih nazivali faraonima, Vilki - leže pokopani u komplikovanim grobnicama uklesanim u litice i skrivenim ispod stenovitog tla.

Na tim skrivenim mestima cvetali su stara egipatska vera i njena tajanstvena saznanja stara hiljadama godina. Tamo su malog Druda uveli u misterije te vere i naučili ga istim tajnim ritualima kojima je ovladao i Mojsije.

Ispostavilo se da je stric Amun bio specijalista za svete nauke isceljivanja. On je bio - a i Druda su za to obučavali - prvosveštenik u Hramovima sna posvećenim Izidi, Ozirisu i Serapisu. Taj takozvani isceljujući san, dragi moj Vilki, postoji u egipatskom predanju i praksi duže od deset hiljada godina. Sveštenici koji su imali moć da izazovu takav isceljujući san isto tako su sticali vlast i kontrolu nad svojim pacijentima. Danas, naravno, tu praksu nazivamo njenim naučnim imenom, hipnozom, i njen čarobni učinak prepoznajemo kao rezultat izazivanja magnetnog sna.

Svestan si, Vilki, da sam i sam vičan toj veštini - neki vele da sam čak i retko nadaren. Pričao sam ti o svojoj obuci kod profesora Džona Eliotsona u bolnici Univerzitetskog koledža u Londonu, o svom privatnom istraživanju te moći, te o tome kako sam pre nekoliko godina, u Italiji i Švajcarskoj, više meseci primenjivao magnetnu silu da pomognem sirotoj, utvarama opsednutoj madam De la Ru, na navaljivanje njenog muža. Sasvim bih je izlečio, siguran sam u to, da se Ketrin nije umešala zbog svoje bezumne i neosnovane ljubomore.

Drud mi je rekao kako je odmah uvideo da ja kontrolišem takvu magnetnu silu hipnotizma istog trena kada me je ugledao na onoj strmini iznad stradališta kod Stejplhersta. Prepoznao je bogomdanu sposobnost u meni istog trena, kao što je stric Amun u njemu prepoznao latentne sposobnosti kada je bio četvorogodišnjak, pre toliko decenija.

Ali odlutao sam od teme.

Detinjstvo i momačke godine Drud je proveo u Egiptu, ovladavajući svojim moćima kroz rituale i proučavanje znanja drevnih majstora. Jesi li znao, na primer, dragi moj Vilki, da sam istoričar Herodot govori kako se veliki kralj Ramzes, faraon vascelog Egipta, jednom toliko ozbiljno razboleo da za njega nije bilo više ni trunke nade, pa je, kako je to rekao Herodot, ali isto tako i Drudov stric i učitelji, ’sišao u palatu smrti’? Ali Ramzes se potom vratio na svetlost, izlečen. Povratak tog faraona slavio se hiljadama godina, i slavi se i dalje u današnjem Egiptu kojim je preovladao islam. Vilki, jesi li upoznat s mehanizmom Ramzesovog čudesnog povratka iz mračne palate smrti?"

Tu je Dikens napravio dramsku pauzu, pa sam ja na kraju bio primoran da upitam: „Šta je to bilo?"

„Ta čarobna sila bila je hipnotički magnetizam", rekao je on. „Ramzesa su hipnotisali, u skladu s ritualom i metodom, u Seagovom hramu, dopustili su mu da umre kao čovek, ali su ga vratili - izlečenog od smrtonosne bolesti - kao nešto veće od čoveka.

Tacit nam pripoveda o proslavljenom Hramu sna u Aleksandriji. Tu je mladi Drud najvećma učio po mrkloj noći i odatle je i izašao kao majstor primene drevne veštine magnetnog uticaja.

Te noći, u svom hramu-biblioteci u Donjem gradu, Drud mi je objasnio - štaviše, pokazao mi je pergamente i knjige - da je Plutarh izvestio o tome kako se i za proročki i za lekoviti san koje izazivaju u hramovima Izide i Ozirisa koristi hipnotički tamjan kifi, koji se čak i danas upotrebljava - Drud mi je dozvolio da ga omirišem u bočici, Vilki - kao i da muzika lire dovodi do takvog hipnotičkog sna. I pitagorejci su koristili tamjan kifi i liru u svojim tajnim ceremonijama u pećinama i hramovima, pošto su verovali, baš kao i stari Egipćani, da se pod takvim magnetnim uticajem, ako se usmeri kako treba, duša može osloboditi iz tela i ostvaruje se potpuna veza s duhovnim svetom.

Ne gledaj me tako, dragi moj Vilki. Znaš da ja ne verujem u puke aveti i prizivanje duhova kuckanjem po stolu. Koliko sam takvih slučajeva samo razobličio u svojim govorima i esejima? Ali ja jesam stručnjak za magnetni uticaj, i nadam se da ću veoma brzo postati još veći stručnjak u toj nauci.

Po rečima Herodota i Klementa Aleksandrusa, te molitve i hipnotička kontrola nad čovekom na samrti korišćene su deset hiljada godina na svim značajnim egipatskim sahranama...

'Udostojite se, bogovi, vi što ljudima život darujete, da blagonaklono sudite o duši pokojnika, te da ona može otići bogovima večitim'

Ali vidiš da oni neke duše ne oslobode, Vilki. Neke duše drže pod svojim magnetnim uticajem, pa ih vrate. Tako je bilo s faraonom Ramzesom. I sa čovekom koga ti i ja znamo po imenu Drud.“

Dikens je prestao da hoda, a ja sam se zaustavio kraj njega. Sada smo bili udaljeni manje od kilometra od Gadshila, premda smo išli nešto sporije od Dikensovog uobičajenog mahnitog hoda. U proteklih dvadesetak minuta skoro da me je hipnotisao zvuk, ton i monotonost Dikensovog glasa, pa nisam primećivao gotovo ništa oko nas.

„Da li ti je ovo bilo dosadno, Vilki?“, upitao je on, a njegove tamne oči gledale su me oštro i izazivački.

„Ne pričaj gluposti", rekao sam ja. „Pa to je opčinjavajuće. I fantastično. Nije svako toliko povlašćen niti je svakoga dana u prilici da čuje od Čarlsa Dikensa priču iz Hiljadu i jedne noći."

„Fantastično", ponovio je Dikens, osmehnuvši se stegnuto. „Zar ti je previše fantastično da bi bilo istinito?"

„Čarlse, šta me pitaš? Mislim li da je Drud bio iskren prema tebi, ili je li istina to što ti pričaš meni?"

„Svejedno", rekao je Dikens. „Oboje.“ Netremični pogled prikovao je za moje lice.

„Pojma nemam dalije taj Drud izrekao makar jednu istinitu reč“, kazao sam ja. „Ali pouzdajem se u to da si mi ti iskreno preneo ono što ti je rekao.“

Lagao sam, dragi čitaoci. Ta priča je bila i suviše apsurdna da bih je prihvatio, ili čak poverovao u to da ju je Dikens prihvatio. Setio sam se da mi je Dikens jednom rekao kako su mu Priče iz 1001 noći bile omiljena knjiga u detinjstvu. Sada; sam se zapitao nije li nesreća kod Stejplhersta oslobodila neku od tih detinjastih sklonosti.

Dikens je klimao glavom kao da sam tačno odgovorio učitelju. „Sigurno te ne moram podsećati, dragi moj i stari prijatelju, kako ti sve ove informacije saopštavam u poverenju."

„Naravno da ne.“

Osmehnuo se gotovo dečački. „Čak ni ako naš inspektor Fild bude zapretio da će svetu razotkriti tvoju Gazdaricu i Batlera?"

Odmahnuo sam na to. „Nisi mi ispričao samu suštinu Drudove pripovesti“, rekao sam.

„Zar nisam?“

„Ne“, kazao sam neuvijeno. „Nisi. Zbog čega je bio kod Stejplhersta? Odakle je došao? Šta je to radio s ranjenima i samrtnicima... Ako se ne varam, jednom si rekao kako ti se učinilo da taj Drud krade duše od onih koji su tamo umirali. I šta je, za ime sveta, tražio u pećini ispod katakombi, iza reke u tunelu?“

„Pošto smo prilično blizu kuće...“, izustio je Dikens i istog trenutka krenuo, „umesto da nastavim priču, samo ću odgovoriti na tvoja pitanja, dragi moj Vilki. Ali ponajpre, Hačeri je bio u pravu što se tiče njegovog detektivskog rada i pretpostavki da je Drud bio kod Stejplhersta. Ležao je u mrtvačkom sanduku u vagonu s prtljagom."

„Bože blagi!“, uskliknuo sam. „Zašto?“

„Vilki, razloge smo ispravno naslutili. Drud u Londonu i Engleskoj ima neprijatelje koji pokušavaju da ga pronađu i naude mu. Naš inspektor Fild je među njima. A Drud nije ni naš državljanin, niti dobrodošao strani gost. U stvari, u očima i dosjeima svih zvaničnika, on je mrtav već duže od dvadeset godina. Dakle, zaista se vraćao u mrtvačkom kovčegu s putovanja u Francusku... s putovanja na kojem se sastao sa ostalim pripadnicima svoje religije i stručnjacima za magnetne veštine.“ „Izvanredno”, rekao sam ja. „Ali šta je s njegovim čudnim ponašanjem na mestu nesreće, kada se šunjao i naginjao iznad drugih žrtava, a one behu mrtve čim bi ih ti zatim obišao? ’Krao je duše’, tako si jednom rekao.“

Dikens se osmehnuo i obezglavio stabljiku korova, zamahnuvši štapom od crnog gloga kao mačem. „To samo pokazuje koliko može da pogreši čak i uvežban i inteligentan posmatrač kada uopšte ne zna kontekst, dragi moj Vilki. Drud nije krao duše od tih jadnika na samrti. Naprotiv, hipnotisao ih je kako bi im olakšao bol dok umiru i izgovarao je reči drevne egipatske pogrebne ceremonije da bi im pomogao u putu, koristeći neke od izraza koje sam ti naveo pre samo nekoliko minuta. Baš kao što bi, da je bio katolički sveštenik, umirućima davao poslednju pričest. Samo što je on, primenjujući obred Hrama sna, bio siguran da zaista šalje njihove duše na istinu onim bogovima kojima su se klanjali.”

„Izvanredno", ponovio sam.

„ A evo i zašto je došao u Englesku i otkud to da živi u Donjem gradu“, nastavio je Dikens, „Drudovo prispeće u Englesku i njegova svađa s mornarom, nož i sve to, gotovo su u dlaku isti kao ono što je ispričala stara Opijumska Sal. Samo unatraske. Druda su pre više od dvadeset godina poslali u Englesku da potraži dvoje rođaka iz Egipta - blizance, mladića i devojku koji su ovladali drugom drevnom egipatskom veštinom, sposobnošću da jedno drugome čitaju misli - i Drud je stigao sa hiljadama funti gotovine i još većim bogatstvom u zlatu koje mu je bilo u prtljagu.

Druge noći, na dokovima su ga opljačkali britanski mornari i divljački iskasapili nožem - tada je ostao bez kapaka, ušiju, nosa i dela jezika - a onda bacili u Temzu kao leš, što je bezmalo i bio. Neki stanovnici Donjeg grada pronašli su ga kako pluta rekom i uneli ga dole da tamo umre. Ali Drud nije umro, Vilki. Ili je vaskrsao, ukoliko jeste. Dok su ga pljačkali, kasapili, tukli i boli bezimeni engleski noćni razbojnici, Drud je sam sebe duboko hipnotisao, balansirajući dušom - ili makar svojim mentalnim bićem - između života i smrti. Sakupljači otpadaka iz Donjeg grada jesu pronašli beživotno telo, ali njegov magnetizmom izazvan san prekinuli su zvuci ljudskih glasova, upravo onako kako je sebi zapovedio pod hipnotičkom samokontrolom. Drud je ponovo oživeo. Da bi se odužio bednicima koji su ga izbavili, Drud je podigao svoju biblioteku i budući Hram sna u njihovoj podzemnoj jazbini. Tamo i dan-danas leči one koje može da izleči, sprovodeći drevne obrede pomaže onima kojima može da pomogne, a onima koje ne može da spase olakšava bol i umiranje."

„Pričaš o njemu kao o svecu", rekao sam ja.

„Mislim da je upravo to."

„Zašto se nije vratio u Egipat?", upitao sam ja.

„O, vraća se on, Vilki. Vraća se. S vremena na vreme. Da poseti svoje učenike i kolege. Da pomogne u drevnim ceremonijama."

„Ali i dalje dolazi u Englesku? Posle svih tih godina?"

„Još nije pronašao svoje rođake", rekao je Dikens. „I da, u Engleskoj se sada oseća kao kod kuće, jednako kao i u Egiptu. Na kraju krajeva, on napola jeste Englez."

„Čak i pošto je ubio kozu kojoj je nadenuto njegovo englesko ime?", zapitah.

Dikens nije odgovorio na to.

Rekao sam: „Inšpektor Fild mi kaže kako je tvoj gospodin Drud - iscelitelj, majstor magnetne nauke, sličan Hristu i tajanstveni mistik - ubio više od trista ljudi za poslednjih dvadeset godina."

Sačekao sam da se nasmeje.

Izraz Dikensovog lica nije se promenio. Još me je podrobno posmatrao. A onda upita: „Vilki, veruješ li ti da je čovek s kojim sam razgovarao ubio trista ljudi?"

Uzvratio sam mu jednako neutralnim, praznim pogledom. „Možda on hipnotiše svoje potčinjene i njih šalje da obavljaju prljave poslove, Čarlse.“

Sada se osmehnuo. „Siguran sam da si svestan, prijatelju moj dragi, zahvaljujući tome što poznaješ učenje profesora Džona Eliotsona, ako već ne zahvaljujući mojim povremenim pisanijima o toj temi, kako subjekt ni u hipnotičkom snu ili hipnotičkom transu ne može učiniti ništa što bi se kosilo s njegovim moralom ili principima."

„Onda je možda Drud hipnotisao ubice i koljače da izlaze i vrše ubistva koja je inspektor Fild opisao", napomenuo sam.

„Ako su već i bili ubice i koljači, dragi moj Vilki", rekao je Dikens tiho, „on ne bi ni morao da ih hipnotiše, zar ne? Dovoljno bi bilo da ih plati zlatom."

„Možda je to i radio", kazao sam ja. Naš apsurdni razgovor došao je do tačke u kojoj više nije bio održiv. Pogledao sam livadu koja se iskrila oko mene u svetlu jesenjeg popodneva. Ugledao sam kroz drveće Dikensovu planinsku vilu i mansardu njegovog doma na imanju Gadshil.

Spustio sam Jedinstvenom ruku na rame pre nego što je zakoračio. „Da li zbog produbljivanja hipnotizerskog znanja i veštine nestaješ u Londonu najmanje jedne noći u nedelji?", upitao sam ga.

„Ah, dakle zaista postoji uhoda u krugu moje porodice. Da nije to osoba sa čestim problemima u varenju, ako smem da pogađam?"

„Ne, to nije moj brat Čarls“, rekao sam ja pomalo oštro. „Čarls Kolins je čovek sasvim pouzdan i tebi krajnje odan, Dikense. A jednog će dana biti otac tvoje unučadi. Trebalo bi više da ga ceniš.“

Tada je nešto načas proletelo preko piščevog lica. Nije to baš bila senka - možda trenutak odvratnosti, premda nikada neću saznati da li zbog pomisli na to da se moj brat oženio njegovom kćerkom (što on nikada nije odobrio) ili zbog spoznaje da je sam dovoljno star da bude deda.

„U pravu si, Vilki. Izvinjavam se zbog svog šegačenja, premda se uvek šegačim s porodičnom naklonošću. Ali neki tihi glas govori mi kako u braku Kejti Dikens i Čarlsa Kolinsa neće biti unučadi."

Šta li je kog vraga hteo time da kaže? Pre nego što smo došli do toga da se potučemo ili nastavimo da hodamo u tišini, rekao sam: „Kejti mi je ispričala o tvojim nedeljnim putovanjima u grad. Ona, Džordžina i tvoj sin Čarls brinu se zbog tebe. Znaju da te nesreća još proganja i da loše utiče na tebe. Sada se plaše da sam te upoznao s nekom gnusobom u londonskom leglu razvrata, gnusobom koja te, izvini na izrazu, kao magnet privlači najmanje jednu čitavu noč nedeljno.“

Dikens je na to zabacio glavu i grohotom se nasmejao. „Hodi, Vilki. Ako već ne možeš da ostaneš na prijatnoj večeri koju je Džordžina isplanirala, možeš makar ostati dovoljno dugo da uživaš u jednoj cigari sa mnom dok ne zavirimo u štale i ne osmotrimo kako se deca i Džon Forster igraju na travnjaku. Onda ću malome Plornu reći da te odveze karucama do stanice na vreme za večernji ekspres."

Psi su jurnuli prema nama dok smo išli prilaznim puteljkom.

Dikens je gotovo uvek blizu kapije držao pse na lancu pošto je i suviše nabusitih vagabunda i dronjavih skitnica umelo da dolunja s Doverskog druma i zatraži nezasluženu milostinju na zadnjim ili prednjim vratima Gadshila. Tog popodneva nas je prva dočekala Gospođa Skočica, Merina malena pomeranka kojoj se Dikens uvek obraćao posebnim, dečjim, bezmalo skičavim glasom. Sekund kasnije doskakutala je Linda, ženka bernardinca koja je kaskala, đipala, valjala se i naizgled stalno tumbala preko velikog mastifa Turčina. Sada su ta tri psa bila u apsolutnoj ekstazi; skakali su, lizali, mahali repom i pozdravljali svog gospodara, koji je - to pošteno priznajem - izuzetno dobro umeo da postupa sa životinjama. Kao i toliki ljudi, činilo se da i psi i konji shvataju da je Čarls Dikens zaista Jedinstveni, te se kao takav mora duboko poštovati.

Dok sam pokušavao da potapšem bernardinku, pomazim razigranog mastifa i izbegnem skokove male pomeranke, iako su me svi oni ostavljali kako bi se vratili Dikensu i njemu pokazali svoje oduševljenje, jedan novi pas - meni nepoznat, krupni irski krvoslednik - izjurio je iza okuke u živici i potrčao prema meni režeći iskeženih zuba kao da će mi iščupati grkljan. Priznajem da sam podigao štap i ustuknuo nekoliko koraka prilaznim puteljkom.

„Sultane, stoj!“, viknuo je Dikens i pas u napadu ukočio se na samo šest koraka od mene, a onda čučnuo, sa čistim izrazom pseće krivice i poslušnosti dok ga je gospodar grdio jednako čistim glasom kakvim se psi inače grde. Onda je Dikens počešao nevaljalca iza ušiju.

Kročio sam bliže, a krvoslednik je ponovo zarežao i iskezio očnjake. Dikens je prestao da ga češe. Sultan je pokazao krivicu, skupio se sav na šljunku puteljka i položio njušku na Dikensove čizme.

„Ne poznajem ovog psa", rekao sam ja.

Dikens je odmahnuo glavom. „Persi Ficdžerald mi je poklonio Sultana pre samo nekoliko sedmica. Priznajem da me taj pas povremeno podseća na tebe, Vilki."

„Po čemu to?"

„Ponajpre, potpuno je neustrašiv', rekao je Dikens. „Zatim, apsolutno je odan... sluša samo mene i to potpuno. Onda, s prezirom gleda na svako javno mišljenje o njegovom ponašanju; ne podnosi vojnike i nasrće na njih čim ih ugleda; ne podnosi policajce i zna da ih pojuri niz drum; isto tako ne podnosi nikog drugog od svoje vrste."

„Nije tačno da ne podnosim nikog drugog od svoje vrste", rekao sam tiho. „I nikada nisam napao vojnika niti progonio policajca."

Dikens kao da me nije slušao kada je kleknuo da potapše Sultana po vratu, dok su preostala tri psa đipala i vrtela se oko njega u grčevima ljubomore. „Sultan je progutao Merinu pomeranku Gospođu Skočicu samo jednom i bio je toliko ljubazan da je ispljune kad mu je tako zapoveđeno, ali svi mačići u komšiluku - naročito ovi novi, koje je okotila maca što stanuje u šupi iza gostionice Kod Falstafa - tajanstveno su iščezli posle Sultanovog dolaska."

Sultan me je odmerio očima u kojima se jasno videla njegova spremnost da me pojede ako mu se ukaže prilika.

„I uprkos svoj odanosti, druželjubivosti, hrabrosti i zabavnim osobinama našeg prijatelja Sultana", zaključio je Dikens, „jednog dana će morati da bude uspavan, i bojim se da ću ja morati da to uradim."

Vratio sam se vozom u London, ali umesto da peške odem kući, do Melkum plejsa, uzeo sam kočiju do Ulice Bolsover broj 33. Tamo me je gospođica Marta R., prijavljena kod tamošnjeg gazde kao gospođa Marta Doson, dočekala na zadnjim i zasebnim vratima svoga malog stana koji se sastojao od sićušne spavaće sobe i nešto veće prostorije ža dnevni boravak s rudimentarnim priborom za kuvanje. Stigao sam više sati kasnije nego što sam obećao, ali ona je osluškivala i čekala moj korak na stepenicama.

„Spremila sam odreske i večeru podgrejala“, kazala je dok je zatvarala za mnom vrata. „Ako uopšte želiš sada da jedeš. Ili da ih ponovo podgrejem kasnije?"

„Podgrej ih kasnije."

E sad, dragi čitaoci iz moje daleke budućnosti, gotovo mogu - ne sasvim, ali gotovo - zamisliti vreme kao što je vaše, kada pisci memoara, ili romana čak, ne navlače diskretnu zavesu preko ličnih dešavanja koja bi ovde mogla uslediti, preko, recimo to tako, intimnih trenutaka između muškarca i žene. Nadam se da vaše doba nije toliko razvratno da bez zadrške govorite i pišete o takvim potpuno privatnim trenucima, ali ako ovde očekujete malo besramne otvorenosti, ostaćete razočarani.

Ovde mogu reći: da samo odnekud možete videti fotografiju gospođice Marte R., ne biste uspeli uvideti svu lepotu koju ja u njoj pronalazim kad god se nađem kraj nje. Pred golim okom ili sočivom kamere (a Marta mi je rekla kako se fotografisala kad je navršila devetnaestu, pre više od godinu dana, te da su za to platili njeni roditelji), Marta R. je niska žena donekle strogog izgleda i uskog lica, gotovo negroidnih usana, čvrsto razdeljene prave kose (toliko da se čini kao da je bezmalo ćelava oko temena), duboko usađenih očiju i nosa i puti takve da bi možda zaslužila da bere pamuk na njivama američkog juga.

Na fotografiji Marte R. nema ničega što bi moglo prikazati njenu energiju, spremnost, senzualnost, fizičku velikodušnost i pustolovni duh. Mnoge žene - a s jednom takvom provodim najveći deo svog vremena - umeju da oponašaju i odašilju fizičku senzualnost muškarcima u javnosti, mogu da se tako oblače, šminkaju i trepću očima, premda je poseduju vrlo malo ili nimalo. Verujem da tako čine iz puke navike. Tek malobrojne žene, kao što je mlada Marta R., iskreno ovaploćuju takvu strastvenu prirodu. Pronaći takvu ženu usred krda poluosećajnih, polubrižnih, poluuzvraćajućih žena u našem engleskom društvu iz šezdesetih godina devetnaestog veka nije isto što i pronaći nebrušeni dijamant, već je pre nalik pronalaženju toplog, podatnog tela usred hladnih, mrtvih obličja na stolovima pariške mrtvačnice u koju je Dikens toliko voleo da me vodi.

Nekoliko sati kasnije, sedeli smo za malim stolom koji je raščistila i postavila, i uz svetlost sveča jeli smo suve odreske - Marta još nije umela dobro da kuva i nikada to neće ni naučiti - i viljuškama prebirali po hladnom i sasušenom povrću. Marta je nekako odabrala i platila bocu vina. Bilo je jednako grozno kao i hrana.

Uzeo sam je za ruku.

„Draga moja“, rekao sam joj, „sutra rano ujutro moraš spakovati svoju odeću i otići vozom u jedanaest i petnaest za Jarmut. Tamo se moraš ponovo vratiti na svoj stari posao u hotelu ili, ukoliko ne uspeš, nađi kakav njemu sličan. Najkasnije sutra uveče, moraš otići u posetu svojim roditeljima i bratu u Vinterton i kazati im da si dobro i da si srećna - a svoju si ušteđevinu potrošila na mali odmor u Brajtonu."

Marti se mora odati priznanje zato što nije cvilela niti se usiljeno smeškala. Ali se zato ugrizla za usnu i rekla: „Gospodine Kolinse, ljubavi moja, zar sam te nečim uvredila? Je li posredi večera?"

Nasmejao sam se uprkos umoru i sve jačem bolu od gihta u očima i udovima. „Ne, ne, draga moja. Jedan detektiv njuška okolo i ne smemo mu dati razlog da me ucenjuje - baš kao ni tebe niti tvoj u porodicu, draga. Moramo se nakratko rastati, dok se on ne umori od te igre.“

„Policajac!", uzviknula je Marta. Ona je bila veoma smirena, ali je ipak poticala iz provincijske radničke klase. Policija, pogotovo londonska policija, takvima kao što je ona uterivala je strah u kosti.

Ponovo sam se osmehnuo da joj odagnam strahove. „Ma kakvi. Taj više nije policajac, draga moja Marta. Običan privatni detektiv koga ostareli lordovi unajmljuju da prati njihove mlade žene kada ove odlaze da se bave dobrotvornim radom. Nema razloga za brigu.“

„Ali zar se moramo rastati?" Obazrela se po sobi i shvatio sam da pokušava da upamti otrcani nameštaj i grozne grafike na zidu jednako kao što bi to činio kakav pripadnik kraljevske porodice koga samo što nisu prognali iz zamka njegovih predaka.

„Samo nakratko", ponovio sam ja i potapšao je po ruci. „Izaći ću na kraj s tim detektivom, pa ćemo onda iznova kovati svoje planove. Zapravo, ovaj stan će i dalje biti iznajmljen na ime gospođe Doson, zato što ćeš se ti sigurno brzo vratiti. Da li bi to volela?"

„Veoma bih to volela, gospodine... Dosone. Možeš li da prenoćiš ovde? Ove poslednje noći za neko vreme?"

„Ne večeras, najdraža moja. Giht me večeras jako muči. Moram kući, po svoj lek."

„O, volela bih da si ostavio bocu sa svojim lekom ovde, ljubavi, kako bi ti olakšao bol dok ti ja olakšavam druge vrste napetosti i tegoba!" Stegnula mi je šaku dovoljno snažno da me zaboli ruka. U očima su joj sada bile suze i znao sam da su izbile zbog mene, a ne zbog njenog izgnanstva. Marta R. je imala saosećajnu dušu.

„Voz u jedanaest i petnaest", rekao sam ja, i dok sam ustajao i oblačio kaput, spustih na toaletni sto novčanice i kovan novac, ukupno šest funti. „Postaraj se da ništa ne ostaviš za sobom, draga moja. Srećan ti put, i ubrzo ću stupiti u vezu s tobom.“

Četrnaestogodišnja Harijet je spavala u svojoj sobi, ali Kerolajn je još bila budna kada sam stigao u kuću na Melkum plejsu broj 9.

„Jesi li gladan?", upitala je. „Jele smo teletinu i sačuvala sam ti malo."

„Ne, samo bih malo vina“, kazao sam ja. „Danas me je giht baš pošteno namučio." Ušao sam u kuhinju, izvadio iz prsluka ključ i otključao svoj privatni ormar, ispio tri čaše laudanuma i vratio se Kerolajn u trpezariju, gde je ona napunila dve čaše dobrom maderom. Ukus Martinog groznog vina još mi je bio u ustima i tražio sam sredstvo da ga odagnam.

„Kako si se proveo s Dikensom?“, upitala je ona. „Nisam očekivala da se toliko dugo zadržiš."

„Znaš koliko on uporno poziva na večeru", rekao sam ja. „Ne prihvata odbijanje."

„Zapravo, ne znam za to", rekla je Kerolajn. „S gospodinom Dikensom obedovala sam samo u tvom društvu, ili u našoj kući, ili u privatnoj prostoriji restorana. Nikada nije uporno pozivao mene da ostanem do kasno za njegovim stolom."

Tu činjenicu nisam poricao. Osetio sam kako laudanum počinje da deluje na moju pulsirajuću, strašnu glavobolju. Od leka sam se osećao čudno, kao da poskakujem gore-dole, kao da su trpezarijski sto i stolica mali čun zahvaćen talasom posle prolaska velikog broda.

„Jeste li se lepo ispričali?", navaljivala je Kerolajn. Imala je kućnu haljinu od crvene svile, pomalo previše razmetljivu da bi bila savršeno ukusna. Vezeni zlatni cvetovi na njoj kao da su damarali i treptali pred mojim očima.

„Kako mi se učinilo, Dikens je danas po podne zapretio da će me ubiti ako ne budem slušao njegove komande. Da će me uspavati kao neposlušnog psa."

„Vilki!" Njen užas je bio nepatvoren i lice joj je pobelelo pri slabom svetlu lampe.

Usiljeno sam se nasmejao. „Nije važno, najdraža moja. Naravno, nije se dogodilo ništa ni nalik tome. To je bio samo još jedan primer sklonosti Vilkija Kolinsa prema hiperbolama. Bili smo u izvrsnoj šetnji, ćaskali celo popodne i uživali u još lepšem razgovoru tokom duge večere, te potom uz konjak i cigare. Tamo su bili i Džon Forster i njegova nova nevesta."

„O, taj dosadnjaković." .

„Da." Skinuo sam naocari i protrljao slepoočnice. „Trebalo bi da odem u postelju."

„Jadni moj dragi“, rekla je Kerolajn. „Bi li pomoglo da ti izmasiram mišiće?"

„Da", odvratio sam. „Mislim da bi."

Ne znam gde je Kerolajn G. naučila veštinu masiranja mišića. Nikada je to nisam pitao. Isto važi i za najveći deo njenog života pre nego Što sam je upoznao, više od dvanaest godina ranije, koji i dalje za mene predstavlja pravu tajnu.

Ali zadovoljstvo i opuštanje koje su mi priuštile njene ruke nisu bili nikakva tajna.

Otišli smo u moju spavaću sobu. Kada je posle pola sata bila gotova, šapnula je: „Da ostanem večeras, dragi moj?"

„Ne večeras, ljubavi. Giht me još ne ostavlja na miru - kako zadovoljstvo kopni, tako bol kulja natrag, kao što znaš - a sutra rano me čeka ozbiljan posao."

Kerolajn je klimnula glavom, poljubila me u obraz, uzela lampu sa svećom s toaletnog stola i sišla u prizemlje.

Tada sam pomislio da pišem, da noč provedem radeći kao što sam često činio dok sam stvarao Ženu u belom i prethodne knjige, ali tihi zvuk sa odmorišta na prvom spratu iza vrata moje spavaće sobe ubedio me je da ostanem gde sam. Žena zelene kože i zuba poput kljova bila je sve smelija. Mesečima posle našeg dolaska ovamo lunjala je samo do strmog i mračnog stepeništa za poslugu, ali sada sam učestalo čuo njene bose noge na tepihu i drvetu odmorišta posle ponoći.

Ili je zvuk možda dopirao iz moje radne sobe. Bilo bi to još gore, ući tamo po mraku i videti kako on piše na mom mestu na mesečini.

Ostao sam u spavaćoj sobi i prišao prozoru, da tiho razmaknem zastore.

Blizu ulične lampe na ćošku, neki dečak u dronjcima sedeo je leđima naslonjen na kantu za đubre, možda usnuo. Ili je možda gledao odozdo u moj prozor. Oči su mu bile u senci.

Navukao sam zavese i vratio se u postelju. Od laudanuma ponekad ne mogu noću da spavam; u drugim slučajevima, on me uspava i donese mi moćne sne.

Tonuo sam u san, odagnavši Čarlsa Dikensa i njegovu utvaru Druda iz misli, kada su mi se nozdrve ispunile zagušljivim, gotovo mučnim zadahom - trulog mesa, možda - a prizori crvenog zdravca, snopova, gomila i pravih kula od crvenog zdravca kao na sahranama, pulsirali su mi iza spuštenih očnih kapaka poput krvi što šiklja.

„Zaboga“, izustio sam naglas i uspravio se u mraku, toliko apsolutno siguran u ono što mi je palo na um da je to bezmalo bila svojevrsna vidovitost. „Čarls Dikens će ubiti Edmonda Dikensona.“

DESETO POGLAVLJE
drud

Pošto sam sledećeg jutra pribeležio svoj razgovor s Dikensom, doručkovao sam kasno i u samoći u svom klubu. Trebalo mi je vremena da razmislim.

Dikens je prethodnog dana nekoliko puta navaljivao na mene pitanjem da li mu verujem, ali ako ćemo pravo, ja mu verovao nisam. Bar ne sasvim. Nisam bio siguran da se u kanalima i lavirintima pod Londonom uopšte sreo s nekim po imenu Drud. Video sam gondolu s veslom i ta dva čudna čoveka, Veneru i Merkura, kako ih je Dikens nazvao, tako da je to bilo nešto od čega sam mogao početi.

Ali, jesam li ih zaista video? Setio sam se da je čun stigao, da se Dikens u njega ukrcao i nestao iza okuke dok je maskirana ljudska prilika kraj pramca gurala motkom, a druga maskirana prilika upravljala rudom kormila... ili možda nisam? Bio sam iscrpljen, uplašen, isto tako i pospan. Uzeo sam dodatne doze svog lekapre nego što sam se te noći pridružio Dikensu, a potom sam za večerom popio više vina nego obično. Sve što sam doživeo te večeri, čak i pre nego što smo sišli kroz kriptu da potražimo kineskog kralja opijuma Lazanja, sve je izgledalo kao san i nestvarno.

Ali šta je s Dikensovom biografskom pričom o gospodinu Drudu?

Šta s njom? Mašta Čarlsa Dikensa mogla je sročiti hiljadu takvih priča za samo nekoliko sekundi. U stvari, priča o Drudovom detinjstvu, ocu Englezu, ubijenoj majci muhamedanki... sve je to zvučalo neprirodno i daleko ispod stvaralačkih moči Čarlsa Dikensa.

Ali začudo, upravo me je onaj deo priče koji se ticao Drudove veštine hipnotisanja i magnetnog uticaja nagonio na želju da poverujem u glavninu priče Jedinstvenog. To je takođe objašnjavalo zbog čega je Dikens, sada prestravljen zbog vožnje vozom, pa čak i kočijama, dolazio u London iz Gadshila najmanje jednom nedeljno.

On je bio učenik... ili je možda bolje reči, sledbenik... majstora hipnoze po imenu Drud.

Kao što sam to znao i pre negoli je on (bezuspešno) pokušao da me hipnotiše ubrzo posle Stejplhersta, Dikens je bio opčinjen hipnozom još od pre bezmalo trideset godina, kada je posvuda bio poznat prevashodno po svom ranom nom de plume koje je glasilo Boz. U to doba čitava Engleska zanimala se za hipnozu: taj fenomen je uvezen iz Francuske, gde je jedan „magnetni dečak“ navodno bio kadar da kaže koje vreme pokazuju časovnici i da u hipnotičkom transu čita karte iako su mu glava i oči bile prekrivene debelim slojevima zavoja. Naravno, tada Dikensa nisam poznavao, ali on mi je u više navrata opisao kako je prisustvovao svim demonstracijama hipnoze u Londonu za koje je čuo. Ali na mladog Boza je najjači utisak ostavio upravo profesor koga je Dikens pomenuo, izvesni Džon Eliotson iz Bolnice univerzitetskog koledža.

Eliotson je 1838. godine koristio svoj magnetni uticaj da objekte - neki od njih bili su pacijenti njegove bolnice u Londonu - dovede u mnogo dublji trans od onih kakve je postizala večina hipnotizera. Iz dubine tih transova, njegovi muškarci i žene, dečaci i devojčice ne samo što su krupnim koracima grabili prema izlečenju hroničnih oboljenja već su se mogli isto tako dovesti i u proročko ili vidovito stanje. Sestre Oki, obe epileptičarke, ne samo što su ustale iz svojih invalidskih kolica da pevaju i igraju dok su bile pod hipnozom profesora Eliotsona već su isto tako iskazale i jaku vidovitost u onome što je, po Dikensovom ubeđenju, bilo kontrohsano stanje. Drugim recima, Dikens je bio preobraćen.

Premda nije imao stvarnih verskih ubeđenja, Dikens je postao pravoverni kad su posredi životinjski magnetizam i hipnotičke moći koje kontrolišu tu energiju. Dragi čitaoci, ne smete smetnuti s uma o kom vremenu govorim: nauka je krupnim koracima napredovala prema poimanju skrivenih i međusobno povezanih energija i fluida kao što su magnetizam i elektricitet. Tok i kontrola hipnotičkog fluida zajedničkog za sva živa bića, ali naročito za ljudski um i telo, Dikensu su izgledali jednako naučno zasnovani i dokazivi kao i oni koje je Faradej pokazao kada je stvorio elektricitet pomoću magneta.

Sledeće godine, 1839, kada je Eliotson dao ostavku na svoje mesto profesora medicinskih osnova i prakse na Univerzitetskom koledžu - usled pritiska, kako su svi shvatili, zbog senzacionalne prirode njegovih hipnotičkih ogleda - Dikens je javno podržao doktora, privatno mu dao novca na zajam, uredio da se Eliotson brine o Dikensovim roditeljima i drugim članovima porodice i - nekoliko godina kasnije - pokušao da pomogne rastrojenom i utučenom lekaru kada mu je došlo da digne ruku na sebe.

Naravno, Dikens nikada nije dozvolio da sam bude hipnotisan. Ko god je mogao pomisliti kako bi Čarls Dikens prepustio takvu kontrolu nad samim sobom nekom drugom, makar nakratko, taj nije poznavao Čarlsa Dikensa. Upravo je mladi Boz, koji će se uskoro izmetnuti u zrelog Jedinstvenog, uvek težio tome da kontroliše druge. Hipnoza je postala samo još jedna od njegovih alatki, ali će za nju nastaviti da se zanima sve do kraja života.

Naravno, nije prošlo mnogo vremena i Dikens je počeo sopstvene hipnotičke eksperimente i terapije. U vreme kada je posetio Ameriku, 1842, Dikens je prijateljima pričao da redovno hipnotiše Ketrin kako bi je izlečio od glavobolja i nesanice. (Godinama potom rekao mi je da je primenjivao životinjski magnetizam da ublaži mnogo brojnije manifestacije „histeričnih simptoma", kako ih je nazivao, kod svoje zlosrećne žene. Isto tako mi je poverio kako je svoju ženu prvi put hipnotisao slučajno; dok je razgovarao o magnetnom uticaju s nekim američkim prijateljima, „objašnjavao je temu prilično živopisno", pomerajući ruke oko glava svojih slušalaca, dodirujući im ovlaš obrve tek koliko da bi ispoljio propisane postupke kojima je lično prisustvovao na stručnim demonstracijama, kada je najednom magnetizovao Ketrin tako da je pohisterisala. Prešao je još nekoliko puta rukom ne bi li je izveo iz tog stanja, ali uspeo je samo da nagna svoju ženu da utone u dubok hipnotički trans. Sledeće večeri ponovo je koristio Ketrin kao objekt pred prijateljima i ubrzo zatim započeo pokušaje da je izleči od „histeričnih simptoma".) Posle Ketrin, svoje sve razvijenije hipnotičke sposobnosti počeo je da primenjuje u uskom krugu članova porodice i prijatelja.

Ali tek sa madam De la Ru Dikensovo koriščenje magnetnog uticaja donelo je nevolje.

Madam Ogasta de la Ru bila je Engleskinja, žena švajcarskog bankara Emila de la Rua, direktora đenovske filijale banke koju je osnovao njegov deda. Od oktobra 1844, kada je Dikens doveo Ketrin u Đenovu, s namerom da tamo piše preko jeseni i zime, Dikensovi i De la Ruovi bili su nakratko susedi i često su se viđali u malom krugu doseljenika u Đenovu.

Ogasta de la Ru je patila od simptoma nesavladive nervoze koji su obuhvatali nesanicu, nervozne tikove, grčenje lica i napade uznemirenosti toliko jake da su jadnu ženu bukvalno vezivali u čvor. Ljudi iz nekog manje prosvećenog vremena pomislili bi kako su tu ženu zaposeli demoni.

Dikens je predložio da primeni svoje sve snažnije hipnotičke moći i pomogne madam De la Ru, a Emil, damin muž, smatrao je kako je to sjajna zamisao. „Srečati i spreman da vam dođem", objavio joj je Dikens u jednoj poruci i sledeća tri meseca, u novembru i decembru 1844. te januaru 1845, pisac je s njom bivao po nekoliko puta dnevno. Nekima od tih seansi prisustvovao je i njen muž. (Emil je junački pokušao da nauči hipnotičke veštine od Dikensa kako bi sam mogao pomoći ženi, ali avaj, nije imao dara za magnetni uticaj.)

Jade madam De la Ru najviše je izazivala Utvara koja ju je vrebala i pohodila joj snove, te je nekako bila izvor njene bolesti. „Apsolutno je neophodno", objasnio je Dikens Emilu de la Ruu, „da ta Utvara kojoj hrle i oko koje se roje njene onesposobljavajuće misli ne povrati svoju moć.“

Dikens je, kako bi to sprečio, počeo da se odaziva na pozive De la Ruovih u svako doba dana i noći. Povremeno je ostavljao Ketrin samu u njihovoj hladnoj đenovskoj postelji i hitao da se nade uz krevet madam De la Ru u 4 ujutro, ne bi li pomogao svojoj sirotoj bolesnici.

Polako, grčevi, tikovi, spazmi i besane noći madam De la Ru počeli su da jenjavaju. Emil je bio oduševljen. Ipak, Dikens je nastavio da je svakodnevno magnetizuje kako bi joj postavljao nova pitanja o Utvari. Onima koji su posmatrali hipnotičku seansu u salonu palate De la Ruovih to je uistinu ličilo na seanse u kojima je madam De la Ru - duboko u transu - izveštavala o tamnim i svetlim duhovnim obličjima koja su se oko nje kretala na nekom dalekom mestu. I uvek je tu Utvara pokušavala da je podvede pod svoju vlast, dok se Ćarls Dikens srčano trudio da oslobodi madam De la Ru mračnog uticaja tog stvorenja.

Kada su Dikens i Ketrin krajem januara otišli iz Đenove u Rim i Napulj, Emil je nastavio da šalje piscu dnevne izveštaje i dnevničke zapise o bolesti svoje žene. Dikens mu je otpisao kako je izuzetno važno da mu se De la Ruovi pridruže u Rimu najkasnije krajem februara i Emil de la Ru i njegova žena uredili su tako da tamo rano otputuju.

Ketrin nije znala da njen muž smera da se ponovo sastane sa madam De la Ru. A nije znala ni to da je Dikens sklopio privatni dogovor sa svojom „pacijentkinjom“: svakog dana, u jedanaest pre podne, on će se na čitav sat koncentrisati tako da je hipnotiše u svojoj mašti. Madam De la Ru, daleko od njega, koncentrisaće se da prima zračenje Dikensovog magnetnog uticaja dok on bude usmeravao svoj „vizuelni zrak“ prema njoj.

Putovali su kočijom - Ketrin se vozila na krovu, kako bi bila na svežem vazduhu, a Dikens unutra - kada je kucnulo jedanaest pre podne, pa je Dikens počeo da se koncentriše na svoju daleku pacijentkinju. I samo što je krenuo da zamišlja kako njegova hipnotička ruka prolazi i usmerava magnetni fluid, čuo je kako odozgo pada Ketrinin muf. I sama Ketrin, koja nije imala pojma da Dikens šalje magnetne uticaje u vazduh prema Đenovi, utonula je u silovit hipnotički trans i očni kapci su joj se grčevito trzali.

Kada su se Dikensovi nastanili u Rimu, razdvojenost pacijentkinje od lekara koji ju je lečio magnetizmom izazvala je ozbiljno pogoršanje. Emil je pisao kako se Utvara ponovo pojavljuje i pokazuje znake preuzimanja vlasti nad Ogastom. Ja Utvaru ne mogu potući, niti zauzdati sa ove udaljenostiotpisao je Dikens. „Budem li koristio magnetnu silu, blizu nje i sa njom, verujem da ću Utvaru slomiti kao staklo.“

De la Ruovi su se pojavili u Rimu ubrzo posle toga - i Ketrin se zaprepastila - a Dikens je nastavio svoje dnevne seanse i magnetizovao ju je, kako je pisao, „pod stablima maslina, ponekad u vinogradima, ponekad u putnoj kočiji, ponekad u drumskim svratištima za vreme podnevnog odmora."

Upravo u to vreme, Dikens je izvestio Emila da njegova žena ima zabrinjavajuće simptome. „Bila je sklupčana u naizgled nemoguću loptu, usled moždanog tika, i znao sam gde joj je glava samo tako što sam pratio odakle joj raste kosa.“

I tada je Ketrin (koja je ponovo zatrudnela krajem januara, otprilike u vreme kada se mužu pridružila u usponu na planinu Vezuv usred erupcije) izjavila svom suprugu da je zabrinuta zbog očigledne nepriličnosti njegovog odnosa sa Ogastom.

Dikens se, kao i uvek kad bi ga Optužili za nešto, razjario i izgrdio je Ketrin rekavši da su njene optužile apsurdne, skaredne čak, a svima je očigledno, bili umešani ili ne, da je njegov motiv apsolutno čista briga lekara koji primenjuje hipnotički magnetizam na svog najugroženijeg pacijenta. Dikens je vikao, psovao Ketrin i pretio da će otići iz Rima bez njfe. Bež obzira na sve to, ženu u trećem mesecu trudnoće - pogotovo onu koja ne odstupa od svog stava, koja postojano stoji na svom mestu baš kao Veliki kineski zid - teško je primorati na bilo šta.

Ketrin se prvi put suprotstavila jednoj Dikensovoj opsesiji i flertu, i on je prvi i jedini put popustio. Objasnio je De la Ruovima da je Ketrin uznemirena zbog toga što on toliko vremena provodi sa svojom pacijentkinjom, ali se isto tako usrdno izvinio zbog supruginog stava, rekavši da je i suviše ošetljiva što se tiče njenih potreba i neosetljiva za tuđe.

A Dikens joj nikada nije zaboravio niti oprostio tu uvredu njegove časti. Godinama kasnije, neposredno pre nego što će oterati Ketrin od kuće posle incidenta s narukvicom za Elen Ternan, potegao je ono što je nazvao njenom iracionalnom ljubomorom od pre više od četrnaest godina i učinak koji je ta uvreda po njega imala. „To što te je činilo nesrećnom U đenovsko vreme, šta god bilo, imalo je isti koren, početak, sredinu ili kraj kao i ono što te je činilo gordom i uvaženom u bračnom životu, pružilo ti društveni položaj bolji nego što ti pripada i okružilo te mnogim zavisti vrednim stvarima", prosiktao je na nju.

Njoj je njegov odnos sa Sirotom, izmučenom madam De la Ru bio donekle sumnjiv. Dikens joj je godinama posle toga saopštio sledeće: trebalo je da zna - i da je samo bila dobra i iskrena žena, znala bi to - kako je pružao pomoć toj jadnici iz najčistije urođene kreativnosti i plemenitosti. Sposobnost da hipnotiše drage, prilično nalik na sposobnost pisanja velikih romana, bila je deo čvrstine karaktera, tog njegovog najvećeg dara.

Ali sada je priučeni kalfa u oblasti magnetnog uticaja Dikens upoznao vrhunskog majstora.

Dok sam u klubu dovršavao doručak, presavijao novine, spuštao salvetu na stolicu, tražio šešir i štap i prilazio vratima, nimalo nisam sumnjao da Dikens svake nedelje putuje u London vozom koji ga nagoni da se preznojava od straha, kako bi od nekoga naučio još više o hipnozi.

A činilo se logičnim da se taj neko zove Drud.

„Vidi, vidi, gospodin Kolins. Kakva prijatna slučajnost", izgovorio je osorni glas iza mene dok sam išao Čanseri lejnom prema Linkols inkortu.

„Gospodine Filde“, rekao sam ja u poluokretu, uz klimoglav ali bez zaustavljanja, ispustivši namerno titulu „inspektor" ispred njegovog imena.

Ili to nije primetio, ili se pravio da nije. „Divan jesenji dan, gospodine Kolinse, zar ne?“

„Jeste.“

„I juče je bio prijatan dan. Jeste li uživali u svom izletu do Čatama i Gadshila?“

Zakuckao sam dvostruko brže štapom po kaldrmi. „Zar to mene neko prati, gospodine Filde? Mislio sam da onaj vaš dečak čeka na Melkum plejsu i Dorset skveru na poruku koju bih vam mogao poslati."

„O, čeka on, gospodine Kolinse", odgovorio je Fild samo na moje drugo pitanje. „Mali Guzberi je sada tamo i strpljivo čeka. Isplati mu se da bude strpljiv, pošto ga ja plaćam da čeka. Meni moja profesija ne dozvoljava takvo strpljenje bez teških kazni. Vreme je, kao što se to kaže, novac.“

Prošli smo kroz Linkolns in filds. Džon Forster je tu proživeo mnogo godina kao neženja i oduvek sam se pitao da li je baš čista slučajnost to što je Dikens onom advokatu zlikovcu iz Sumorne kuće dao Forsterovu staru adresu.

Kada smo prošli kroz Filds i stigli do Oksford strita, obojica smo zastali na ivičnjaku i sačekali da kraj nas protutnje neka teretna kola. Onda smo morali sačekati da prođe niz kočija. Fild je izvukao časovnik iz prsluka i pogledao. „Jedanaest i dvadeset pet", rekao je on. „Gospođica R. bi trebalo da je sada već u predgrađu Londona, na povratku u Jarmut.“

Stegao sam štap kao batinu. „Znači, vaši nas ljudi prate", rekao sam kroza stegnute zube. „Ako plaćate svoje operativce da to rade, inspektore, traćite i vreme i novac.“

„Slažem se", rekao je Fild. „Zato ćete mi vi, gospodine Kolinse, pružiti informacije i to će obojici uštedeti dalje traćenje vremena."

„Ako ste me već juče pratili", rekao sam ja, „onda znate sve što i ja."

Fild se nasmejao. „Mogu vam reći kojim ste putem vi i gospodin Dikens išli tokom svoje trosatne šetnje, gospodine Kolinse. Ali ne mogu da izvestim o suštini vašeg razgovora, mada znam da ste vas dvojica pričali - ili radije, gospodin Dikens je pričao - najvećim delom puta dok ste se vraćali iz rita Kuling."

Priznajem da mi se rumenilo istinskog gneva iskralo iz okovratnika do obraza kada sam to čuo. Nisam se sećao jesam li video ijednog pešaka dok sam šetao s Dikensom. Opet, neki razbojnik je sve vreme vrebao u našoj blizini. Osećao sam se krivim i nezaštićenim, iako Dikens i ja nismo izveli ništa strasnije od popodnevne okrepljujuće šetnje. I kako je to Fild znao da je Marta otišla vozom u 11.15, samo petnaest minuta pre nego što se taj pakleni inspektor ukazao kraj mene? Zar je neki njegov operativac navrat-nanos dotrčao sa stanice Čering kros i obavestio svog Šefa, to njuškalo i ucenjivača, o toj važnoj činjenici? Zar mu njegovi agenti šalju signale čak i sada, iz nekog sokaka u smeru Grejeve gostionice ili Sedam brojčanika? Bes je u meni i dalje rastao, sve dok nisam osetio kako mi srce tuče ispod uštirkane košulje.

„Hoćete li mi reći kuda sam se sada zaputio, inspektore?", upitao sam ljutito kada sam skrenuo levo i žustrim korakom pošao na zapad Oksford stritom.

„Pretpostavljam da ste pošli u Britanski muzej, gospodine Kolinse, možda ćete provesti neko vreme u čitaonici, ali pre će biti da želite da pogledate Lejardovog i Ričovog Ninivljanina i etnografsku zbirku iz Egipta."

Stao sam. Digla mi se kosa na glavi.

„Muzej je danas zatvoren", rekao sam ja.

„Da“, kazao je inspektor Fild, „ali vaš prijatelj gospodin Rid vas čeka pa će vam otvoriti bočna vrata i dati vam ulaznicu za posebnu posetu."

Kročio sam prema krupnom šezdesetogodišnjaku i rekao tiho, ali vrlo odlučno: „Veoma grešite, gospodine."

„Da?"

„Da." Stezao sam dršku svog štapa toliko da mi se učinilo kako osećam da se mesing savija. „Ne vredi vam da me ucenjujete, gospodine Filde. Ja nisam čovek koji ima mnogo šta da krije. Bilo od prijatelja i porodice, bilo od svojih čitalaca."

Fild je podigao obe ruke kao da ga je takva natuknica prenerazila. „Naravno da ne vredi, gospodine Kolinse! Naravno da ne! A i ta reč... učena... daleko je od bilo čega što mogu jedan drugome izgovoriti dva gospodina poput nas. Mi samo istražujemo ono što se obojice tiče. Kad je posredi pomoć u vašem izbegavanju mogućih poteškoća, vaš sam poslušni sluga, gospodine. Štaviše, to mi je i posao. Jedan detektiv koristi informacije kako bi pomogao uglednim ljudima, nikako da bi im naudio."

„Sumnjam da biste u to mogli ubediti Čarlsa Dikensa", rekao sam ja. „Naročito kada bi on otkrio da ga i dalje pratite."

Fild je zavrteo glavom gotovo tužno. „Moj cilj je upravo da pomognem gospodinu Dikensu i zaštitim ga. On nema pojma o opasnosti u kojoj se nalazi zbog opštenja s tim zlotvorom koji sebe naziva Drudom.“

„Po onome što mi gospodin Dikens veli", kazao sam, „onaj Drud koga je on upoznao pre je neshvaćen nego zlotvor."

„Zaista", promrmljao je Fild, „gospodine Kolinse, vi ste mlad čovek. Relativno mlad, u najmanju ruku. Mlađi od gospodina Dikensa ili mene. Ali pamtite li sudbinu lorda Lukana?"

Stao sam kraj ulične lampe i zakuckao štapom po pločniku. „Lord Lukan? Radikalni poslanik koji je pre više godina ubijen?"

„Ubijen na užasan način", saglasio se inspektor Fild. „Srce mu je iščupano iz grudi dok je boravio sam na svom imanju - Vajzton, tako mu je ime - u Hertfordširu, blizu Stivenidža. Bilo je to 1846. Lord Lukan je bio prijatelj vašeg poznanika i Dikensovog starog prijatelja, književnika Edvarda Bulver-Litona, lorda Litona, a imanje lorda Lukana nalazi se na svega pet kilometara od Litonovog Njubort kasla."

„Nekoliko puta sam bio u Njubortu", rekao sam ja. „Ali kakve veze to staro ubistvo ima sa onim o čemu mi raspravljamo, inspektore?"

Fild je prislonio krupni prst uz nos. „Lord Lukan je titulu dobio posle smrti starijeg brata, ali pre toga se zvao Džon Frederik Forsajt... i bio je prava crna ovca u toj plemićkoj porodici, premda je stekao diplomu inženjera i privatno objavio nekoliko knjiga o svojim putovanjima. Govorkalo se da se, u mladosti, lord Lukan oženio muhamedankom dok je boravio u Egiptu... te da je možda čak imao i jedno ili dvoje dece dok je tamo bio. Strašno ubistvo lorda Lukana zbilo se manje od godinu dana pošto je mladić koji sebe naziva Drudom prvi put kročio u naše londonsko pristanište godine 1845."

Zurio sam u ostarelog detektiva.

„Stoga vidite, gospodine Kolinse", rekao je Fild, „kako je sasvim moguće da vi i ja budemo od ogromne pomoći jedan drugome ukoliko međusobno podelimo sve informacije koje su nam na raspolaganju. Mislim da je vaš prijatelj gospodin Dikens u velikoj opasnosti. Štaviše, znam da je gospodin Dikens u opasnosti samo li nastavi da se sastaje s tim zlotvorom po imenu Drud. Pozivam se na odgovornost koju imate kao prijatelj velikog pisca i molim vas, pomozite mi da mu budem zaštitnik"

Načas sam pogladio bradu. Konačno sam rekao: „Inspektore Filde, šta hoćete vi od mene?“

„Samo informacije koje nam mogu pomoći da zaštitimo vašeg prijatelja i uhapsimo zlotvora", rekao je on.

„Drugim rečima, hoćete da uhodim Čarlsa Dikensa i izveštavam vas o svemu što mi on bude govorio o tom Drudu."

Stari detektiv je nastavio da pilji u mene onim prodornim očima. Da nisam očekivao njegov klimoglav, ne bih ga ni primetio, toliko je neprimetan bio.

„Treba li još nešto da uradim?" upitao sam.

„Ako ubedite gospodina Dikensa da ste mu neophodni prilikom nove noćne ekspedicije u Donji grad, sve do Drudove jazbine, to bi umnogome pomoglo", rekao je Fild.

„Kako bih vas lično tamo odveo kada kucne čas da se taj čovek uhapsi", kazao sam ja.

„Da."

Došao je red na mene da klimnem glavom. „Veoma je teško, inspektore, postati doušnik i uhoditi svog najprisnijeg prijatelja - naročito kada je taj prijatelj tako temperamentan i moćan kao gospodin Čarls Dikens. On bi mogao da me uništi, i profesionalno i lično."

„Ali vi činite što je najbolje za njega...", zaustio je inspektor.

„To smo utvrdili", prekinuo sam ga. „I Dikens bi jednog dana mogao na to i da gleda tako. Ali on je veoma emotivan čovek, inspektore. Čak i ako bi mu moje... uhođenje... sačuvalo život, sasvim je moguće da mi to nikada ne bi oprostio. Čak bi pokušao da me upropasti."

Detektiv me je i dalje netremice gledao.

„Samo hoću da shvatite kakvom se riziku izlažem", rekao sam ja, „I kako zbog takvog rizika moram od vas zauzvrat zatražiti dve usluge."

Ako je njegov osmeh uopšte i postojao, pojavio se i nestao prebrzo da bi ga ljudsko oko primetilo. „Naravno, gospodine Kolinse", rekao je uglađeno, „Najzad, kao što sam rekao, ovo i jeste dogovor između dva gospodina. Hoćete li mi reći ta dva vaša zahteva?"

Rekao sam: „Inspektore, jeste li pročitali Dikensov roman Sumorna kuća?"

Stariji muškarac se oglasio grubo. Načas sam mislio da će pljunuti na pločnik, „Pa... bacio sam pogled... gospodine Kolinse. Površno."

„Ali svesni ste, inspektore, da mnogi veruju kako ste u tom romanu upravo vi prikazani kao inspektor Bakit?"

Fild je smrknuto klimnuo glavom, ali je oćutao.

„Niste zadovoljni opisom?", upitao sam ja.

„Za mene je Bakit karikatura i travestija propisnog policijskog postupanja, procedure i đoličnosti", zarežao je stari detektiv.

„Bez obzira na to", kazao sam ja, „Dikensov roman - koji je meni do tog mesta izgledao prilično dosadno i izveštačeno, pogotovo kad je posredi ličnost mučne i napadno slatke pripovedačice Ester Somerson - kao da je živnuo u poglavljima pred svršetak, kada je naš inspektor Bakit preuzeo slučaj ubistva advokata Tulkinghorna i jalovu, ali uzbudljivu potragu za ledi Dređlok, Esterinom pravom majkom, koja će skončati pred gradskim pogrebnim zemljištem."

„Šta to govorite, gospodine?", upitao je Fild.

„Hoću da kažem, inspektore, da kao profesionalni romanopisac i sam uviđam moguće stvarno interesovanje za knjigu u kojoj je glavni i stožerni lik detektiv, iz Skotlanđ jarda ili privatni, ne toliko drugačiji od inspektora Bakita, osim što je... naravno... inteligentniji, pronicljiviji, obrazovaniji, zgodniji, i više polaže na etičnost. Drugim rečima, inspektore Filde, taj izmišljeni lik bi veoma podsećao na vas.“

Starac je začkiljio u mene. Krupni kažiprst počivao mu je kraj uveta kao da on osluškuje njegove prošaputane savete. „Veoma ste ljubazni, gospodine Kolinse", prozborio je najzad. „Veoma, veoma ljubazni. Opet, možda ću vam, na neki skroman način, i biti od pomoći u istraživanju osobina jednog takvog lika, za jedan takav roman? Tako što ću vas savetovati, možda, o propisnim istražnim metodama i policijskom postupku, kako bi se izbegle onakve travestije kakve su iskazane u romanu gospodina Dikensa?"

Osmehnuo sam se i podesio naočari. „I više od toga, inspektore. Veoma bi mi koristilo ako bih imao pristup vašim... kako vi to nazivate?... dosjeima o ubistvima. Pretpostavljam da imate tako nešto, koliko god bilo grozno?"

„Imamo, gospodine, dakako", rekao je Fild. „I oni bi zaista bili od neprocenjive koristi jednom književniku koji bi da postigne, kako to kažu, verodostojnost u pisanju takvog jednog đela. To je častan zahtev i ja na njega pristajem bez ikakvog oklevanja."

„Dobro", rekao sam ja. „Moj drugi uslov takođe ne bi trebalo da vam stvara nikakve nevolje, pošto sam siguran da biste inače vršili nadzor koji je posredi, zahtevao ga ja ili ne."

„A koga to valja nadzirati, gospodine?"

„Hoću da znam sve što vi i vaši operativci mogu da saznaju o glumici Elen Ternan. Gde se nalazi. Gde stanuje - i ona i njena mati - i plaća li im to Dikens. Kako zarađuje i jesu li ta sredstva dovoljna za njeno izdržavanje u situaciji u kojoj je sada. Kada dolazi, kada odlazi. U kakvom je odnosu s Čarlsom Dikensom. Sve."

Inspektor Fild je nastavio da pilji u mene praznim, ravnim i blago optužujućim pogledom kojim je - siguran sam u to - posmatrao hiljade zločinaca. Ali ja nisam bio zločinac - još ne - i nisam pokleknuo pred njegovom snagom.

„Neobičan zahtev, gospodine Kolinse, ako ne zamerate što tako kažem. Osim ako niste lično zainteresovani za gospođicu Ternan. “

„Ni najmanje, inspektore. Uveravam vas u to. Tačnije, ubeđen sam da je gospođica Ternan povezana sa ovom... misterijom... koju vi i ja pokušavamo da raspletemo, čak sam ubeđen da je ta žena možda ugrozila najbolje interese Čarlsa Dikensa. Kako bih zaštitio svog prijatelja... a možda i sebe... moram više znati o njenom životu i njihovom odnosu."

Fild je protrljao donju usnu onim zakrivljenim, krupnim prstom. „Vi to, gospodine Kolinse, smatrate kako bi gospođica Ternan mogla zapravo biti u zajedničkoj zaveri s tim čudovištem Drudom? Da radi za njega?"

Nasmejao sam se. „Inspektore, ja o toj ženi ne znam dovoljno čak ni da o tome razmišljam. Zbog toga su dalja saznanja o njoj, njenim sestrama, majci i odnosu s mojim prijateljem Dikensom izuzetno važna ukoliko mislimo da sklopimo ovakav savez."

Fild je nastavio da kucka po usni i da je pritiska.

„Da li smo se onda razumeli, inspektore?", rekao sam ja. „Mislim da jesmo, gospodine Kolinse. Mislim da smo se uistinu veoma dobro razumeli. Saglasan sam s vašim uslovima i nadam se da ču vam obezbediti sve potrebne informacije." Fild mi je pružio žuljevitu ruku.

Prihvatio sam je.

Minut kasnije, dok sam išao prema Britanskom muzeju, s Fildom koji je žurio kraj mene, ispričao sam mu sve što mi je Čarls Dikens ispripovedao prethodnog dana, u šetnji do rita Kuling i natrag.

JEDANAESTO POGLAVLJE
drud

Došla je oštra zima i sva stabla u blizini imanja Gadshil ostala su bez lišća u novembru, tako da je Dikens iz svoje letnje vile morao da pređe u radnu sobu na prednjoj strani kuće, s kaminom od zelenog porcelana i pucketavom vatrom, dok su crveni zdravci u njegovom vrtu uveli, a niski sivi oblaci hitali iznad niskog, sivog kamena zgrada i ulica Londona, gde sam ja obitavao.

Sa zimom su došli i snažniji napadi bolesti, i kod Dikensa i kod mene. Slavniji pisac nastavio je da se rve sa svojim užasima posle nesreće kod Stejplhersta i stalnom iscrpljenošću, s bolom u bubrezima koji ga je mučio od detinjstva i umrtvljenom levom stranom posle septembarske „sunčanice" u Francuskoj. Stanje je očigledno bilo mnogo ozbiljnije nego što je pisac priznavao. Dikens i ja smo imali istog lekara - našeg zajedničkog prijatelja Frenka Birda - i mada je Bird retko pričao o svom drugom pacijentu, slutio sam da je duboko zabrinut.

Imao sam ja sopstvenih muka: grozan reumatski giht i bol koji uz njega ide, nesvestice, tištanje u zglobovima, sve veču gojaznost zbog koje sam bio odvratan sam sebi, a nisam uspevao da umanjim obroke u kojima sam uživao, nadutost, grčeve, raznorazne druge probleme s varenjem, i strašne srčane palpitacije. Činilo se da niko nije svestan Dikensovih zdravstvenih problema, ali je zato čitav svet znao za moje. Jedan Francuz mi je napisao preko mog izdavača kako se „opkladio u deset boca šampanjca da sam živ, uprkos opštem uverenju“ i ukoliko i dalje dišem, molio je da ga obavestim o toj činjenici.

Napisao sam te jeseni majci:

„Evo, skolila me ’četrdeseta’ (zapravo, prethodnog januara sam navršio četrdeset prvu) - sede vlasi me brzo napuštaju... reumatizam i giht su mi već neko vreme veoma poznati neprijatelji, a zbog svoje užasavajuće korpulentnosti debeo sam i nezgrapan - svi ti najgori znaci srednjeg doba najednom su svuda oko mene."

A opet, poverio sam joj se, nisam se osećao starim. Nisam imao redovne navike, niti poštovanja vredne predrasude.

Dragi čitaoci, ja vam još ništa nisam rekao o najvažnijoj ženi u mom životu.

Moja mati, Harijet Gedis Kolins, upoznala je mog oca, slikara Vilijama Kolinsa, kada su oboje bili u svojim srednjim dvadesetim godinama. I moja mati potiče iz duge loze umetnika; ona i njene sestre neprestano su crtale, a jedna se upisala na Kraljevsku akademiju u Londonu. Putevi Harijet Gedis i mog oca prvi put su se ukrstili na balu koji su za svoje devojke priredili neki slikari, očevi poznanici, potom su se nekoliko puta videli u Londonu, a onda su 1821. godine potvrdili da niti jedno niti drugo nemaju nikakve druge obaveze, i venčali se. 1822. u Edinburgu. Ja sam se rodio nešto manje od osamnaest meseci posle toga, 8. januara 1824. Moj brat Čarls rodio se u januaru 1828.

Jedan od očevih prijatelja bio je i pesnik Semjuel Tejlor Kolridž i jasno pamtim dan u svom ranom detinjstvu kada je pesnik došao u naš dom i, videvši da mog oca nema, ostao da jeca pred mojom majkom zbog svoje sve veće zavisnosti od opijuma.

Tada sam prvi put video ili čuo potpuno odraslog muškarca da plače - Kolridž je toliko ridao da nije mogao doći do daha - i nikada neću zaboraviti šta mu je tog dana rekla moja mati: „Gospodine Kolridže, ne plačite; ako vam opijum uistinu prija, i morate ga uzimati, zašto ga onda i ne nabavite?"

Mnogo sam puta u nedavnim godinama, dok sam i sam lio gorke suze zbog sve veće potrebe za drogom, prizivao materin glas i regi o toj temi.

Moj otac je došao kući upravo pošto je Kolridž dobio taj savet, i sećam se napuklog pesnikovog glasa kada je rekao: „Kolinse, žena ti je izvanredno razborita!"

Moja mati jeste bila razborita, ali moj otac je bio veliki slikar i veliki čovek. Na krštenju sam dobio srednje ime Vilki zbog očevog prijateljevanja s časnim ser Dejvidom Vilkijem, starim drugom iz školskih dana, koji me je uzeo u ruke ubrzo po mom rođenju, pogledao me u oči i izrekao: „On vidi." (To kao da je plašt nasleđa, u umetničkom smislu, prebacilo sa očevih ramena na moja, ali - kao što ćemo videti - tako nije bilo suđeno. Moj mlađi brat Čarls će naslediti snažniji slikarski dar i biće odabran za tu rolu.)

Otac mi je bio veliki čovek i prijatelji mu behu veliki ljudi. Dok sam rastao - krupnooko, prilično nežno dete ispupčenog čela - bilo mi je sasvim normalno to što su Vordsvort, Kolridž, Robert Sauti i ser Volter Skot poznanici moje porodice i posetioci našeg doma. Moj otac ne samo što je dobijao narudžbirie od tako istaknutih ljudi već je i provodio mnogo vremena s njima: sa ser Fransisom Čantrijem, vojvodom od Njukasla, ser Robertom Pilom, ser Tomasom Lorensom, ser Tomasom Hitkoutom, ser Tomasom Beringom, ser Džordžom Bomontom i lordom Liverpulom.

Istini za volju, otac je u društvo velikana najčešće odlazio bez moje majke. Siguran sam da se moj otac nije stideo moje majke, a svakako ni Čarlsa niti mene, ali voleo je da se s velikanima druži daleko od našeg ognjišta. No odano je pisao kući i često je posle navođenja uzbudljivih događaja i ličnih susreta tokom dana i nedelja koje je provodio bez nas umeo da doda i kodicil kakav sam nedavno pronašao kada sam sređivao majčine papire:

„Ne mogu da ne čeznem za kućom, premda tako ugodno provodim vreme, u tolikoj prijatnosti koju pružaju najmiliji prijatelji, čile mlade dame i sva zadovoljstva ovoga života. Laskam sebi da je dokoni život kakav vodim tebi na radost, da će me možda još više osnažiti, te sam stoga „odlučan da ga iskoristim na najbolji mogući način."

I mislim da ga je zaista iskoristio na najbolji mogući način, mada je, i pored mnogobrojnih narudžbi tako slavnih ljudi, njegov prihod bio retko solidan ili stalan. Ali moja mati je bila štedljiva i postarala se da takvi budemo i Čarli i ja, tako da je novac ostavljan na stranu.

Otac mi je bio krajnje religiozan. Odavno se zakleo da će prognati iz svog života svaku sklonost prema lenjosti ili bezbožnosti, te da ih neće trpeti ni u životu svoje dece. Neki su ga nazivali kritizerom, cepidlakom čak, ali to nije. bilo pošteno prema njemu. U pismu koje je uputio mojoj majci iz nekog škotskog zamka, kada smo Čarli i ja još bili u kratkim pantalonama, moj otac je napisao:

„Saopšti dragoj deci da svojim roditeljima služiti mogu samo ako ih u svemu slušaju; neka Čarli pronađe one delove Svetog pisma koji najsnažnije ukazuju na tu obavezu, i neka mi ih prepiše."

A u zasebnom pismu koje je uputio mom bratu i meni, pismu koje još imam i često ga iznova čitam, Vilijam Kolins je iskazao pravi duh svoje snažne vere:

„Reči vaše matere, koje je u svom prošlom pismu napisala o obojici, pružile su mi veliko zadovoljstvo. Nastavite da se molite Bogu i Isusu Hristu, da vam omogući, posredstvom svog Svetog duha, da budete pravi blagoslov za svoje roditelje; a onda ćete zasigurno biti srećni."

Pošto je toliko bio odan svojoj veri, moj otac se pročuo kao potkazivač. Imao je vrlo nisku toleranciju prema toleranciji. Kada je naš prvi komšija, slikar Džon Linel (koji je naslikao nekoliko naših portreta), viđen kako radi u nedelju - privezivao je grane svojih bresaka i nektarina za severni zid - moj otac ne samo što je Linela izgrdio već ga je tužio gostujućem propovedniku kongregacionalisti. Otac je takođe poverovao da je Linel jednog od svojih baštovana prevario za nadnicu, i raznosio je tu glasinu, a kada ga je Linel pozvao da to dokaže, otac je uskliknuo: „Kakve ima veze jesi li nekoga prevario za nadnicu ili nisi, kad neprestano činiš i deset puta gore nepodopštine?”

Te deset puta gore nepodopštine bile su rad nedeljom i to što se Linel otpadio od anglikanske crkve.

Otac i ja jednom sretosmo na Strandu njegovog poznanika, pesnika Vilijama Blejka, i on pozdravi mog oca i pruži mu ruku, na šta otac namerno ne obrati pažnju na njega već mu okrenu leđa i povede me dalje pre nego što sam stigao bilo šta da izustim. Vidite, Blejk je u ruci koju nije pružio u znak prijateljstva nosio vrč crnog piva.

Kasnije, kada sam zašao u svoje rane dvadesete godine i dok sam pisao očeve memoare posle njegove smrti, shvatio sam koliko su na njega bili ljubomorni mnogi ti takozvani veliki umetnici iz tog vremena. Na primer, Džon Konstabl, dugogodišnji poznanik, dobijao je samo nekoliko stotina funti za svoje maglovite, nejasne slike u godinama kada je moj otac zarađivao više od hiljadu funti godišnje radeći po narudžbi ono što je Konstabl podrugljivo nazivao „lepim pejzažima” i „ravnim, bezdušnim, pomodnim portretima”. Kada Konstabl nije prodao niti jednu (uglavnom zahvaljujući tome što je ustrajno slikao tako neomiljena dela kao što je njegovo Kukuruzište u isto vreme kada je moj otac nepogrešivo opipavao bilo mušterija i Akademije, shvativši njihovu želju za dekorativnijim slikama), iznervirani pejzažista napisao je sledeće pismo, koje je objavljeno, a na šta se moj otac silno razbesneo: „Tarner izlaže veliku sliku grada Dijepa... Kalkot ništa, koliko čujem... a Kolins prizor obale s ribama kao i obično, te pejzaž s velikom kravljom balegom, makar kad su posredi boja i oblik.

Kao što sam pomenuo, još dok smo mi, deca, bili vrlo mali, otac je odlučio da Čarli, a ne ja, bude naslednik njegovog slikarskog talenta i karijere, uprkos uveravanjima ser Dejvida Vilkija, mog imenjaka, izrečene kraj moje kolevke. Upisao je Čarlija u privatnu slikarsku školu, mnogo se bavio njime tokom naših dugih putovanja po Evropi - analizirajući slike u katedralama i muzejima (premda se moj otac gnušao ulaska u rimokatoličke crkve) - i pomogao je Čarliju da bude primljen u prestižnu Kraljevsku akademiju.

Otac nikada nije razgovarao sa mnom o mojoj budućnosti niti o tome čime ću je ja ispuniti, izuzev jednog predloga, kad mi je bilo trinaest godina, da razmislim o odlasku u Oksford i potom pristupanju crkvi.

I upravo kada mi je bilo trinaest, za vreme jednog našeg dugog boravka u Evropi, u Rimu sam prvi put iskusio svoju ljubav prema pustolovinama. Sećam se da sam Čarlsu Dikensu pripovedao pojedinosti o tome tačno sedamnaest godina kasnije, kada sam sledeći put posetio Rim, a prvi put sa slavnim piscem, i Dikens se toliko oduševio ljubavničkom drskošću čitave te stvari da je kasnije o tome pripovedao svojoj svastici Džordžini Hogart, poštedevši je samo pojedinosti o tome „kako se stvar odvijala do samog kraja". Kikotao se dok je opisivao kako je Džordžina crvenela kada je sažeto izneo moj prvi potpuni fizički susret rečima: „Naš mladi Vili pokazao se u tom poslu kao pravi paganski Jupiter." .

U svakom slučaju, čak ni sa trinaest godina nisam imao nikakve namere da odem u Oksford ne bih li potom pristupio crkvi.

Poznato je da su umetnici osetljivi - makar na sopstvena osećanja - a mladi Čarli je bio osetljiviji od većine. Bez preterivanja, bio je setno dete, stalno je razmišljao o ovome ili onome, i oba moja roditelja - ali moja mati naročito - protumačili su to neprestano nezadovoljstvo (koje se graničilo s mrzovoljom) kao znak njegove umetničke genijalnosti. Isto tako, nije voleo žene niti devojke.

Ovde ću načiniti prekid, dragi čitaoci, i zamoliti vas za izvinjenje. Da ovaj zapis nije namenjen dalekoj budućnosti, ja to ne bih ni pomenuo, ali - kao što ste već verovatno naslutili u ovim memoarima - između Čarlsa Dikensa i njegovog zeta Čarlsa Kolinsa vladala je duboka i stalna napetost, i plašim se da je ta sitnica, čarlijeva nesklonost ženama (ako ne i potpuno ženomrstvo), možda donekle uticala na Dikensovu predrasudu. Jer vidite, kako god se takve stvari odigravale u to vaše daleko doba, u našoj eri nije bilo neuobičajeno da mladi muškarci prolaze kroz dugačke periode kad više vole društvo dečaka i muškaraca nego žena. Imajući u vidu činjenicu da su se u naše vreme žene nedovoljno obrazovale, a pogotovo očigledne poteškoće s kojima je lepši pol kroz istoriju ovladavao težim aspektima nauke, logično je da su promišljeni, osetljivi muškarci svoju energiju usmeravali na druge muškarce i opštili s njima.

Kad je Čarli imao nekih petnaest godina, sećam se da sam u njegovoj sobi našao neke nemarno ostavljene skice, što je za njega bilo krajnje nekarakteristično (oduvek je bio uredan i čuvao sve svoje kao tajnu), pa sam se našalio s njim na račun toga što su na svim studijama figure u njegovom bloku za crteže bili prikazani goli muškarci.

Čarli je pocrveneo kao bulka, ali je rekao, krajnje uzbuđen: „Ne volim da crtam žene, Vili. Zar ti to voliš? Hoću reći, sve su tako teške, sve im visi, kao da imaju vreće i ispupčenja tamo gde ljudsko telo to ne bi trebalo da ima. Daleko više uživam u čvrstim, ravnim guzovima, mišićavim butinama, ravnim stomacima i muževnim prsima nego u tim groznim ženskim manjkavostima, mesnatim izraslinama i bednim ulegnućima.“

Upravo sam kakav duhovit komentar dostojan sofisticiranog devetnaestogodišnjeg gospodina poput mene kada je Čarli nastavio: „Vili, Mikelanđelove gole žene na tavanici Sikstinske kapele - čak i Eva - zapravo su slike golih muškaraca. Čak se i veliki Mikelanđelo gnušao golih žena! Šta kažeš ti na to, brate?“

Pao sam u iskušenje da kažem kako sam i sam bio u Rimu onog vrelog, sparnog dana godinama pre nego što nas je otac obojicu naučio toj velikoj istini. Ali odupro sam se tom iskušenju. Tog popodneva u bratovljevoj sobi, dok je on podizao skice i odlagao ih u zaključanu fioku, rekao sam samo: „To su veoma dobri crteži, Čarli. Zaista, veoma dobri." Nisam ni najmanje komentarisao ovu činjenicu: ne samo što je moj brat prekršio nepisano pravilo da umetnik na aktu ne sme prikazati muške genitalije - ako ništa drugo, ostaviće na crtežu prazninu, o ili još bolje, iscrtaće skromnu pregaču - već je nacrtao nekoliko muških organa u očiglednom stanju uzbuđenosti.

Nedugo posle mog otkrića, otac je doživeo svojevrsno otkrovenje - možda zahvaljujući sličnoj indiskreciji na Čarlsovim crtežima, ili njegovim komentarima. Sećam se da je Čarli pozvan jednog jutra u očev atelje, da su se vrata zatvorila, a onda su usledili neprekidni krici mog brata dok je otac tukao osetljivog dečaka šibom, štapom ili lenjirom.

Mislim da bismo i Čarli i ja posle očeve smrti uživali da smo ostali s majkom u Terasi Hanover do kraja života. Moja veza sa Kerolajn G. odvela me je iz tog sigurnog utočišta. Ipak, mesecima, godinama čak pošto sam počeo da živim sa Kerolajn i njenom kćerkom Harijet - kako mi se samo dopadala ta slučajna podudarnost imena! - vraćao sam se u majčin dom da tamo pišem i odatle šaljem pisma našim zajedničkim prijateljima (majčinim i mojim) iako sam drugim prijateljima pisao iz svog novog doma. Naravno, majka nije znala za Kerolajn; a ako je i znala, nikada to nije priznala. Istina je da sam je zasipao mnogobrojnim pričama o momačkom životu koji sam vodio daleko od nje, ne pominjući nikada niti jednu ženu, a kamoli obudovelu Kerolajn, ali je isto tako istina da moja mati svih tih godina niti jednom nije predložila da mi dođe u neku od mojih kuća dok god sam ih delio s gospođom G. i Harijet.

Još sam živeo s majkom kada sam 1851. godine upoznao Dikensa. Jedan je novinar kasnije opisao Dikensa i mene u tom ranom periodu: „Obojica su bili pronicljivi, strasno zaljubljeni u teatar, skloni piću, druženju i ekskurzijama, izuzetno veseli, marljivi u opuštanju, vatreni u reakcijama." A posle naših ekskurzija, marljivog opuštanja i vatrenih reakcija, Dikens se vraćao kući, ženi koja je sve više podsećala na kravu, dok sam se ja vraćao kući majci.

Čarli bi živeo s našom majkom sve do njene smrti, a možda bi ostao u njenom domu i do kraja svog života, u to sam sasvim siguran, da nije sklopio brak sa Kejt Dikens.

Niko od nas nikada neće saznati zašto je Čarli iznenada zaprosio Kejt krajem proleća 1860. Zapravo, po onim podacima koje sam prikupio, Kejt je tog proleća predložila brak Čarliju. I svakako ga je Kejt podsticala da se venčaju već usred leta - uprkos tome što je njen otac otvoreno i žestoko bio ne samo protiv datuma nego i protiv samog venčanja.

Čarli nije bio iskusan u udvaranju i zavođenju. U stvari, sve do svoje trideset druge godine (a tad će se oženiti), nastavio je da izbegava žene. Tog proleća i leta se mnogo šaputalo o tome da se Kejti Dikens zaljubila i da progoni Edmunda Jejtsa, mlađeg prijatelja Jedinstvenog koji je doprineo produbljivanju jaza između Dikensa i Tekerija pošto je krajnje pogrdno opisao starog pisca. Jedan savremenik je za Jejtsa rekao da je „.. .takođe veoma fascinantan. Ali nekako površno."

Bio on površno fascinantan ili ne, Kejt Dikens se u njega zaljubila, a kada je Jejts odbio da primeti tu zaljubljenost, iako je često dolazio u kuću Tavistok, a zatim i na imanje Gadshil, i uprkos Kejtinom očiglednom flertovanju - očiglednom svima, uključujući i Čarlsa Dikensa i mene - tvrdoglava devojka (samo što je navršila dvadesetu) zaprosila je mog Čarlija.

Nekoliko meseci pre venčanja, posle jedne posete Gadshilu, gde je Kejtina preusmerena bračna pažnja ponovo bila očigledna svima, napisao sam majci: „...Čarli se i dalje trudi iz petnih žila da ubedi sebe kako treba da se oženi.“

Godinama zatim, posle smrti mog mlađeg brata od hroničnog,čira na želucu koji se pokazao kanceroznim, pitao sam Kejt zašto ga je uvukla u brak. „Morala sam da umaknem iz te kuće“, odgovorila je. „Morala sam da umaknem od oca."

Dikens nije krio koliko ne odobrava taj spoj. Uprkos tome, Kejti je bila njegova mezimica i on nije mogao ništa da joj odbije, čak ni tu ludost od braka.

Sedamnaestog jula 1860, crkva svete Marije u Hajamu - crkveni toranj će se videti iz sobe za pisanje u Dikensovoj vili kada potonja građevina bude podignuta pet godina zatim - bila je bezmalo zatrpana belim cvetovima. Susedi iz nižih klasa napravili su cvetne lukove koji su vodili do crkve. Prethodne noći, seljani su pucali iz pušaka u čast svadbene svečanosti, ali naprašiti i zabrinuti Čarls Dikens izašao je na travnjak Gadshila sa sačmaricom u rukama i rekao samo: „Do đavola, šta je sad pa to?"

Uveden je poseban voz koji će dovesti svatove iz Londona. Sećam se kako sam ćaskao s Tomasom Birdom, skromnim gospodinom koji je dve decenije pre toga kumovao na svadbi Čarlsa Dikensa. Bila je čudna ta podudarnost da je samo Bird, od svih na Kejtinom venčanju, prisustvovao i svadbi nevestinog oca, premda je u jednoj kratkoj, nepripremljenoj zdravici, sam Dikens govorio ironično - gotovo ogorčeno, kako mi se učinilo - o „sličnoj ceremoniji koja se odigrala u jednoj građevini u metropoli pre otprilike dvadeset četiri godine".

Naravno, na svadbi nisu bile ni Ketrin, Kejtina majka, ni Elizabeta, stara mati Jedinstvenog. Džordžina Hogart je bila jedina prisutna iz nevestine porodice s majčine strane. Činilo se da malo ko primećuje ta odsustva.

Posle svadbene ceremonije, rulja svatova vratila se u Gadshil na ogroman svadbeni doručak. I opet je sve na stolu i oko njega bilo ukrašeno belim cvetovima. Premda izobilan, svadbeni doručak je potrajao samo jedan sat. Domaćin je svima prisutnima obećao da niko neće držati govor, i tako je i bilo. Primetio sam da su nevesta i mladoženja nakratko posedeli za stolom, a onda su nestali dok su svatovi igrali igre na travnjaku. Mojoj materi, koja tu vezu nije odobravala ništa više od Čarlsa Dikensa, bila je tog jutra neophodna neprekidna nega. Kada su se mladenci ponovo pojavili, u putnoj odeći, nevesta je bila u crnom. Kejti se slomila i gorko zaridala na očevom ramenu. Čarlijevo lice bilo je sve bleđe i bleđe, pa sam se uplašio da će se onesvestiti.

Majka i ja, sa još tridesetak svatova, okupili smo se na stazi posutoj šljunkom da izljubimo mladence, rukujemo se i pobacamo za njima stare cipele. Pošto se kočija udaljila, moja majka je rekla da joj nije dobro. Ostavio sam je da sedi u hladovini taman koliko da obavestim Dikensa o našem odlasku, ali ga nisam našao ni na travnjaku među mladima koji su se igrali, ni u salonu u prizemlju, radnoj sobi ili prostoriji za bilijar.

Video sam kako Mami silazi, popeo se do Kejtine sobe - prostorije koja je do jutros bila Kejtina soba - i zatekao Dikensa gde kleči na podu, lica zagnjurenog u kćerkinu venčanicu. Jedinstveni je jecao kao dete. Podigao je pogled prema meni, lica oblivenog suzama, videvši možda samo moju siluetu na vratima i pomislivši da je to i dalje njegova kći Mami, pa je zavapio slomljenim glasom: „Da nije mene, Kejti nikada ne bi otišla od kuće!“

Oćutao sam. Okrenuo sam se, sišao u prizemlje, izašao na travnjak, pronašao majku, i pozvao kočiju da nas odveze na stanicu, odakle smo se vratili u London.

Čarlsu i Kejti nije bilo suđeno da imaju decu. Proneo se glas - možda je to rastrubio Dikens, ali je isto tako mogla i sama Kejti - kako brak nikada nije bio ni konzumiran. U leto 1865, kada je Dikens doživeo železničku nesreću, svakako je bilo istina da je, Kejti nezadovoljna žena sklona flertu, očito u potrazi za ljubavnikom. Unaokolo je bilo mnogo muškaraca koji ne bi imali obzira i vodili bi ljubav sa udatom ženom, samo da nije bilo žestine i neprekidne budnosti njenog oca.

Čarlijeva hronična oboljenja i trbobolje takođe su postali problem u Dikensovom domaćinstvu. Bio sam siguran da je posredi samo čir, i kada je moj brat Čarls umro od raka na želucu 1873, od male je utehe bilo to što je Čarls Dikens umro pre njega.

Dikens mi je oštro rekao tog čudnog leta 1865. godine: „Vilki, kad god tvoj brat ovde doručkuje, donosi mrtvačku glavu za moj sto.“ Svima je bilo očigledno kako je Dikens siguran da je Čarli na samrti i da on - Jedinstveni, koji nikada nije priznavao sopstvene bolesti niti uopšte dopuštao da postoji mogućnost da i sam umre - smatra kako Čarli više treba da završi s tim.

I tako se vraćamo, dragi čitaoci, grozno stanje u kojem je moje zdravlje bilo te zime 1865-66. godine.

Moj otac je patio od reumatizma koji mu se koncentrisao iza levpg oka, tako da pred kraj života gotovo uopšte nije mogao da slika. Moj reumatski giht neumitno mi se preselio u desno oko, umalo me ne oslepivši, tako da samo škiljio na levo oko dok sam pisao. Bol mi je toliko obuhvatio i mišice i šaku da sam morao prebacivati pero iz desne u levu ruku da ga umočim u mastilo.

Na kraju više neću uopšte biti u stanju da pišem, pa ću neke svoje buduće knjige diktirati iz postelje, ali tek pošto obučim svoju mladu sekretaricu - isprva Harijet, ali potom nekoga beskrajno zlokobnijeg - da ne obraća pažnju na moje bolne krike i da sluša samo rečenice diktirane između jauka u agoniji.

Pomenuo sam već da mi je samo laudanum olakšavao bol. Možda sam isto tako pomenuo kako je bilo uobičajeno uzimati od tri do pet kapi tečnog opijuma u čaši vina, ali u to vreme - u zimu 1865-66 - bile su mi potrebne dve ili tri čaše leka kako bih mogao da radim ili spavam.

Bilo je tu i loših sporednih učinaka koje sam pomenuo. Osećaja da me neko stalno prati i progoni. Halucinacija. (Najpre sam pretpostavio da je žena zelene kože, s kljovama umesto zuba, takođe jedna od tih halucinacija; ali potom, pošto me je napala u mraku na stepeništu, budio sam se nekoliko puta s dubokim ogrebotinama na vratu.)

Jedne noći, kad sam u radnoj sobi pisao roman Armadejl, shvatih da neki čovek sedi na stolici samo nekoliko centimetara levo od mene. I on je pisao. Bio je to moj dvojnik. Ili tačnije, bio je isti ja - imao je na sebi istu odeću, držao isto pero, okretao se prema meni s istim tupim, ali preneraženim izrazom lica kakav je morao videti na mom.

Posegnuo je za mojom praznom stranicom.

Nisam mogao dozvoliti da on piše moju knjigu. Nisam mogao dozvoliti da ta stranica, moja stranica, postane njegova.

Potukli smo se. Stolice su se preturile. Lampa se ugasila. Odgurnuo sam ga od sebe u mraku, isteturao se u hodnik i zaputio u spavaću sobu.

Ujutro sam otišao u radnu sobu i video da su zid, delovi prozora i prozorskog praga, jedan ugao skupog persijskog čilima, moja stolica, jastuk na njoj i dve police s knjigama potpuno isprskani mrljama mastila. Novih šest stranica mog romana bilo je ispisano rukopisom koji je bio gotovo, ali ne sasvim isti kao moj.

Spalio sam ih u kaminu.

DVANAESTO POGLAVLJE
drud

U decembru 1865, inspektor Fild mi je javio po krupajliji, detektivu Hačeriju, da se Dikensova „pacijentkinja" Elen Ternan oseća dovoljno dobro, pa ne samo što će prisustvovati božićnom balu koji priređuje brat budućeg muža njene sestre, Entoni Trolop, već se toliko uspešno oporavila od svojih junskih povreda kod Stejplhersta da može i zaigrati na tom prijemu.

S crvenim zdravcem u kosi.

Oko Božića te godine, inspektor Fild mi se žučno požalio kako on meni daje mnogo više informacija nego ja njemu. To je bilo tačno. Iako me je Dikens nekoliko puta tokom jeseni zvao u Gadshil, i mada smo on i ja obedovali u gradu i zajedno prisustvovali raznoraznim događajima za sve vreme njegovog sporog oporavka od katastrofe kod Stejplhersta, više nismo uistinu razgovarali o Drudu. Kao da je Dikens bio svestan da sam se zaverio s lukavim inspektorom Fildom i da ću ga izdati. Opet, ako je to tačno, zbog čega je onda Jedinstveni nastavio da me poziva u svoj dom, piše o novostima i sastaje se sa mnom na našim omiljenim mestima u Londonu?

U svakom slučaju, samo nedelju dana pošto sam inspektoru Fildu ponovio priču o susretu s Drudom, gotovo od reči do reči, on me je obavestio da me je pisac slagao.

Ukoliko je to tačno, shvatio sam, ne postoji ni pritoka podzemne reke kakvu mi je Dikens opisao. Nema tunela koji vodi do druge reke, nema podzemnih naselja sa stotinama siromaha koji su morali da se sklone pod zemlju, niti egipatskog hrama kraj obale tog neotkrivenog podzemnog Nila. Ili me je Dikens slagao kako bi zaštitio stvarni put do Drudove jazbine, ili je čitav susret izmislio.

Inspektor Fild nije bio zadovoljan. On i njegovi ljudi očigledno su satima ili čitavim noćima i danima pretraživali katakombe, pećine i kanale... sve uzalud. Istražujući tom brzinom, saopštavao mi je on na našim retkim sastancima ispunjenim mrzovoljom, nikada neće uhapsiti Druda i umreće od starosti pre nego što se dovoljno umili svojim bivšim starešinama u glavnom štabu Metropoliten policije da mu vrate penziju i rehabilituju ga.

Kako god bilo, Fild je nastavio da deli informacije sa mnom tokom zime. U tim jesenjim mesecima po završetku rada na Našem zajedničkom prijatelju i verovatno dok je imao to zadovoljstvo da posmatra kako se poslednji nastavci knjige pojavljuju u časopisu Preko cele godine, Dikens je zakupio kuću u Londonu na Sautvik plejsu broj 6, blizu Hajd parka. Bilo je sasvim jasno zašto je odabrao tu adresu; sličnu kuću je zakupio odmah iza ćoška dve godine ranije, kako bi imao u Tiburniji zgodno mesto za svoje londonske društvene obaveze, a zahvaljujući ovom novom mestu blizu Hajd parka, njegova kćerka Mami trebalo je da može dolaziti u grad kad god poželi kako bi ispunjavala svoje društvene obaveze (kakve god one bile, pošto se u to vreme činilo da je društvo veoma zatvoreno i za Kejti i za Mami).

Stoga u zakupu kuće blizu Hajd parka nije bilo ničeg tajanstvenog. Ali - kao što će inspektor Fild ukazati na to nekoliko nedelja kasnije, uz mig i doticanje nosa krupnim prstom - mnogo je bilo tajnovitije zašto je Dikens zakupio dve male kuće u selu Slou: jednu zvanu Elizabetina koliba, u Hajstritu, a drugu u Čerč stritu ni pola kilometra odatle. Dok se bližio Božić, još se nije znalo za te kuće. Kasnije ću od inspektora Filda saznati da je Dikens zakupio oba ta imanja pod prezimenom Tringam - Čarls Tringam za Elizabetinu kolibu i Džon Tringam za kuću u Čerč stritu.

Neko vreme, obavestiće me kasnije inspektor Fild, dom u Čerč stritu bio je prazan, ali onda su se tamo nastanile izvesna gospođa Ternan i njena kći Elen.

„Ne znamo zbog čega je gospodin Dikens koristio ime Tringam", reći će inspektor Fild posle Nove godine, dok budemo šetali oko Dorset skvera, u blizini mog doma. „Vidite, površno gledano, to se ne čini važnim, ali u našem poslu uvek je od koristi ako znamo zašto neko obavlja svoje prljave poslove pod lažnim imenom."

Ne obrativši pažnju na aluziju u vezi s „prijavim poslovima", ja sam rekao: „U Velington stritu postoji prodavnica duvana, blizu kancelarije u kojoj Dikens i ja uređujemo časopis Preko cele godine. Njena vlasnica, koju dobro poznajemo i Dikens i ja, zove se Meri Tringam."

„Ahh", rekao je inspektor Fild.

„Ali ne verujem da je po njoj uzeo pseudonim", dodao sam ja.

„Ne po njoj?"

„Ne", rekao sam. „Znate li kojim slučajem, inspektore, jednu priču Tomasa Huda objavljenu 1839. godine?"

„Ne bih rekao", rekao je inspektor nabusito.

„Priča se bavi seoskim tračem", kazao sam ja. „I u njoj ima jedna mala pesma:

...naučivši sve što mi je naučiti dalo
Tringam, to brbljivo selo malo."

„Ahhh", ponovio je inspektor Fild, ali s više uverenja u glasu. „Pa, gospodin Dikens... ili gospodin Tringam, ako tako više voli... veoma se trudi da prikrije boravljenje u selu Slou."

„Kako to?", rekao sam ja.

„Pisma šalje iz Itona, a prijateljima govori kako tamo samo šeta po parku", rekao je inspektor Fild. „I hoda kilometrima po poljanama od Sloa do železničke stanice u Itonu, kao da želi da bude primećen - ukoliko ga iko i primećuje - kako čeka voz za London tamo, a ne u selu Slou."

Zaustavio sam se i upitao: „Otkud znate šta gospodin Dikens saopštava prijateljima u svojim privatnim pismima, inspektore? Zar ste njegovu poštu otvarali pomoću pare ili ste mu isleđivali prijatelje?"

Inspektor Fild se samo osmehnuo.

Ali, dragi čitaoci, sve će se ovo otkriti u proleće 1866, a sada se moram vratiti tom bizarno upečatljivom Božiću 1865.

Kada me je Dikens pozvao za Božić na imanje Gadshil, predloživši u svojoj poruci da provedem tamo i novogodišnje praznike, odmah sam prihvatio. „Batler i Batlerova mati će to razumeti“, napisao je on u istoj poruci, govoreći o Harijet (koju smo nazivali Keri sve češće kako je sazrevala) i njenoj majci Kerolajn, šegačeći se kao i obično. Nisam siguran da su Kerolajn i Keri zaista sasvim razumele ili cenile moje odsustvo te nedelje, ali to me se nije naročito ticalo.

Za vreme kratkog putovanja vozom do Čatama, držao sam u rukama božično izdanje časopisa Preko cele godine - ono za koje sam i ja pisao i čijem sam objavljivanju pripomogao, s Dikensovom Božičnom pričom „Bagatelni Džek“ - i razmišljao sam o tome koliko je proza Jedinstvenog sada komplikovana i uvijena.

Možda je potrebno da budete romanopisac (ili nekakav Budući Književni Kritičar poput vas, dragi čitaoci) kako biste uvideli šta se krije iza proze drugog romanopisca.

Započeću od najnovije Dikensove Božične priče:

Junak male pripovesti Jedinstvenog nosi ime Bagatelni Džek, što je uobičajeni naziv za torbara koji od sela do sela nosi i prodaje jeftinu robu. On nije više živeo sa svojom ženom, dete mu je bilo mrtvo i morao je - iz profesionalnih razloga - skrivati svoja osečanja od sveta. Dikensov lik je bio Kralj Bagatelnih Džekova i slučajno se roditeljski zainteresovao za mladu devojku „lepog lica i sjajne, tamne kose“. Je li to bio piščev izvitopereni autoportret? Da li je ta mlada devojka bila Elen Ternan?

Dikens kao Dikens, naravno, morao je da napiše kako je devojka lepog lica i sjajne, tamne kose gluvonema. Kakva bi to Dikensova Božična priča bila bez patetike i banalnog preterivanja?

„Ako nas vidite na papučici kola“, veli nam Bagatelni Džek o vremenu koje provodi pred publikom, „dačete bezmalo sve što imate da biste bili kao mi. A ako vidite da smo s papučice sišli, dodaćete još malčice ne biste li se iz pogodbe izvukli."

Zar nam to Čarls Dikens ovde govori o velikom ambisu koji zjapi između njegovog veselog javnog života i ličnosti i njegove privatne tuge i usamljenosti koja mu prodire sve do kostiju, daleko od tuđih očiju?

Da pomenem i njegov ogromni roman Naš zajednički prijatelj, dovršen takođe u septembru (kao i „Bagatelni Džek“). Upravo je u našem časopisu Preko cele godine objavljen poslednji, devetnaesti nastavak.

Možda bi zaista tek drugi pisac profesionalac uvideo koliko je zapravo Naš zajednički prijatelj složena i opasna knjiga. Čitao sam je u nastavcima u našem časopisu proteklih godinu i po; čuo sam kako Dikens čita neke delove malim grupama ljudi; ponešto od knjige čitao sam još u rukopisu; a kada je objavljen i poslednji nastavak, celu sam je pročitao iznova. Bila je neverovatna. Mislim da sam prvi put u životu omrznuo Čarlsa Dikensa iz čiste zavisti.

Ne znam kako je u vaše doba, dragi čitaoci, ali dok se naš 19. vek bližio kraju svoje druge trećine, tragedija je već zamenila komediju u očima, srcu i analitičnoj glavi „ozbiljnih čitalaca .

Šekspirove tragedije su se mogle videti na sceni češće od njegovih briljantnih komedija i o njima se ozbiljnije pisalo i raspravljalo. Uzdržani i duboki humor jednog, recimo, Cosera ili Servantesa zamenjen je na spisku knjiga obavezne lektire ozbiljnijim tragedijama i pripovestima, kako klasika, tako i naših savremenika. Ako se ovaj trend nastavi, dragi čitaoci, u vreme kada budete čitali ovaj rukopis, posle više od jednog veka, umetnost komedije i sklonost prema njoj potpuno će se izgubiti.

Ali ovde je posredi bio ukus. Godinama - decenijama već - proza Čarlsa Dikensa postajala je sve mračnija i ozbiljnija, pa je pisac dopuštao da mu teme nameću strukturu romana i nagonio svoje likove da se glatko (i suviše glatko) uklapaju u pretince sveukupne tematske strukture baš kao što se bibliotečke kartice mogu složiti u odgovarajuću fioku. (To ne znači da su čak i najozbiljniji Dikensovi romani iz skorijih godina bili lišeni humora; ne verujem da bi Dikens mogao napisati nešto sasvim lišeno humora, baš kao što se čovek nije mogao u njega pouzdati ni da će ostati potpuno ozbiljan na sahrani. U tome je zaista bio nezaustavljiv. Ali njegove teme bile su sve ozbiljnije kako je napuštao nesistematične pikvikovske pohvale životu koje su ga i učinile Jedinstvenim Bozom i kako su društvena kritika i socijalna satira - njemu lično veoma važne - bile sve bhže okosnici njegovih dela.

Ali Dikens je od obimnog dela na preko osamsto sitno štampanih stranica, od Našeg zajedničkog prijatelja, sačinio uzdržani komični roman, a da nije - koliko sam ja video - odsvirao niti jednu falš notu.

To je bilo neverovatno. Zbog toga su me zglobovi tištali, a oči mi gorele od bola.

U Našem zajedničkom prijatelju Dikens nije ponovio grandiozne motive Male Dorit, Sumorne kuće i Velikih očekivanja i gotovo je sasvim podredio sopstvene lične i društvene stavove majstorskoj upotrebi jezika i nijansama koje su dosezale veoma blizu savršenstva. Veoma blizu. Kompleksnost njegovih likova u toj knjizi daleko je prevazišla sve što je radio ranije; štaviše, Dikens kao da je vaskrsnuo mnoge svoje ranije likove i ponovo ih zamislio u žiži novostečene zrelosti i novopronađenog smisla za opraštanje. Stoga se zli advokat Tulkinghorn iz Sumorne kuće ponovo pojavljuje kao mladi advokat Mortimer Lajtvud, ali se iskupljuje na način koji bi za Tulkinghorna bio nemoguć. Gnusni Ralfi Niklbi ponovo je rođen kao prostak Fledžbi, ali ne uspeva da izmakne kazni kao Niklbi. (Štaviše, surovo šibanje Fledžbija koje obavi drugi prostak, Alfred Lami, jedan je od najboljih momenata na čitavom dugačkom spisku proze Čarlsa Dikensa.) Slično tome, Nodi Bofin postaje Skrudž koji uspešno izbegava da postane tvrdica; stari Jevrejin, gospodin Rija, iskupljuje se za grehe Dikensovog povremeno kritikovanog Fejgina (naročito su ga Jevreji osporavali) jer nije bezdušni zelenaš, već samo nameštenik hrišćanskog zelenaša, i grize ga savest; a Podsnep je - pored toga što je zapravo razoran portret Džona Forstera (razoran i toliko suptilan da se Forster nikada nije prepoznao u tom liku, iako su ga prepoznali svi ostali) -Podsnep je... Podsnep. Bit podsneperovštine. Što ujedno lako može biti i bit čitavog našeg doba.

No premda Naš zajednički prijatelj ima ton i strukturu besprekorne satirične komedije koja bi služila na čast i Servantesu, kontrastna podloga romana mračna je gotovo do tačke očajanja. London je postao gola, kamenita pustinja, „bagatelniji uprkos učetvorostručenom bogatstvu; manje carski uprkos širenju njegovog carstva". To je „grad bez nade, lišen makar jedne pukotine u olovnom baldahinu njegovog neba". Tonovi su tmurni toliko da su bezmalo pogrebni, i čak je i nebo zamračeno neizbežnom maglom, od žute i smeđe, pa sve do pritajene crne boje - „gusto isparenje ispunjeno prigušenim zvucima točkova koje zastire prigušeni kašalj od katara". Grad koji je Dikens toliko voleo prikazan je kao siv, prašnjav, mračan, blatnjav, hladan, vetrovit, kišan ili udavljen u sopstvenom otpadu i prljavštini. U Našem zajedničkom prijatelju on je najčešće sve to istovremeno.

Ali u tom užasnom krajoliku - i unutar velikih naleta nepoverenja, nemoralnih spletki, nepoštenja od samog početka, sveprisutne pohlepe i ubistvene ljubomore - likovi uspevaju da pronađu ljubav i podršku, ne u porodici, koju su kao primer toliko koristili Dikens i drugi pisci našeg vremena, već u malim krugovima prijatelja i voljenih, pouzdanih pojedinaca koji tvore ad hoc porodice da likove do kojih nam je stalo zaštite od oluje siromaštva i socijalne nepravde. A upravo ti krugovi ljubavi kažnjavaju one koje preziremo.

Dikens je stvorio remek-delo.

Čitaoci to nisu uvideli. Prvi broj u časopisu Preko cele godine prodao se veoma dobro (bio je to, na kraju krajeva, prvi novi Dikensov roman posle dve i po godine), ali prodaja je brzo opala i otišlo je samo devetnaest hiljada primeraka poslednjeg broja. Znao sam da je Dikens zbog toga bio ogorčen i razočaran, i mada je on lično bio na dobitku (saznao sam to iz onoga što je Kejti rekla mom bratu Čarliju) od nekih sedam hiljada funti, izdavači Čepmen i Hol zapravo su na toj knjizi izgubili novac.

Kritičari su knjigu ili voleli ili mrzeli bez zadrške i obrazlagali su i jednu i drugu presudu uobičajenim samouverenim hiperbolama, ali kritika je generalno bila razočarana. Oni u intelektualnoj sferi očekivali su novi tematski roman s društvenom kritikom u prvom planu i središtu, ponovo u stilu Sumorne kuće, Male Dorit i Velikih očekivanja, ali dobili su samo... običnu komediju.

Ali, kao što sam već rekao, samo je drugi profesionalni pisac kao što sam ja mogao uvideti kako je Dikens postigao gotovo nemoguće održavajući tako blag satirični ton toliko dugo i savršeno, tako da satira nikada ne sklizne u cinizam, komična vizija se ne preobrazi u običnu karikaturu, a neumoljiva kritika društva se ne pretvori u puko naklapanje.

Drugim rečima, samo sam ja pojmio da je Naš zajednički prijatelj remek-delo.

Mrzeo sam ga. Dok je voz kretao prema Gadshilu, ja sam, kao pisac konkurent, poželeo da je Čarls Dikens poginuo u nesreći kod Stejplhersta. Zašto nije? Toliki drugi jesu. Kao što je tako neoprostivo pisao i hvalisao se meni i brojnim drugim svojim prijateljima, njegov vagon je bio jedini vagon prve klase koji nije poleteo dole u rečno korito da se tamo razbije u paramparčad.

Ali sve to na stranu, upravo je njegovo lično otkrovenje u Našem zajedničkom prijatelju za mene bilo nepodnošljivo i najrelevantnije za situaciju u kojoj smo se svi trenutno nalazili.

Za moje obučeno spisateljsko oko i iskusno čitalačko uho, znaci i odjeci Dikensove katastrofalne kulminacije dugotrajnog odnosa sa suprugom i početak njegove opasne veze sa Elen Ternan mogli su se pronaći posvuda u toj knjizi.

Većina romanopisaca stvori povremeno lik - često je to zlikovac - koji vodi dvostruki život, ali sada se činilo da je Dikensova proza prepuna takvih dvojnih karaktera. U Našem zajedničkom prijatelju, mladi Džon Harmon (naslednik velikog bogatstva Harmonovih deponija koji se navodno udavio pod sumnjivim okolnostima dok se vraćao u London posle mnogo godina provedenih na moru) odmah odlazi u policijsku stanicu da vidi telo u raspadanju (odeveno u njegovu odeću, tako da svi pretpostavljaju kako je to on). Harmon potom menja ime u Džulijus Hendford, kasnije u Džon Roksmit, kako bi mogao da se zaposli kao sekretar kod Bofinovih, priprostih slugu koji su, po zakonu, nasledili bogatstvo i deponije zaveštane Džonu Harmonu.

Zlikovci u Našem zajedničkom prijatelju - Gafer Heksam, Roug Rajderhud, gospodin Alfred Lami i njegova gospođa (prevaranti koji su jedno drugo namamili u brak bez ljubavi i novca, pa se sada udružuju samo kako bi varali i koristili druge), Sajlas Veg s drvenom nogom, te ubilački nastrojeni učitelj Bredli Hedstoun - mogu se praviti da su neko ili nešto drugo, ali dopušteno im je da u srcu ostanu iskreni prema sebi. Samo pozitivni protagonisti romana trpe zbog dvostrukih ili višestrukih identiteta jer ovi u njima proizvode samo zbrku.

A ta tragična zbrka neumitno nastaje zahvaljujući jednom obliku energije - ljubavi. Pogrešno usmerena, zaboravljena, izgubljena ili skrivena romantična ljubav pokretačka je sila koja nosi sve te pritvornosti, mahinacije i nasilje u Dikensovoj najenergičnijoj (i najstrašnijoj) komediji. Naš zajednički prijatelj je, shvatio sam to na sopstveni užas i bol, naslov i priča dostojna jednog Šekspira.

Džon Roksmit/Harmon krije svoj identitet od voljene Bele, iako su odavno u braku, pa čak i pošto dobiju dete, kako bi bolje njom manipulisao, stavlja je na probe i obrazuje - udaljavajući se od srebroljublja kako bi se približio ljubavi zbog same ljubavi. Gospodin Bofin naizgled postaje naprašiti škrtac i tera štićenicu Belu iz kuće, natrag u njeno sirotinjsko okruženje, ali sve je to samo varka - još jedno sredstvo da se na probu stavi prava narav Bele Vilfer. Čak i rasipni advokat Judžin Rejbern - jedan od najsnažnijih (ako ne i najkonfuznijih) likova u čitavoj Dikensovoj prozi - zbog svoje se nelogične ljubavi prema niskorodnoj Lizi Heksam lupka po glavi i grudima zbunjeno, izgovara sopstveno ime i uzvikuje: „...možda mi ti možeš reći šta je ovo? - Ne, života mi, ne mogu. Predajem se!"

Džon Harmon, izgubljen usred svih svojih maski i strategija manipulacije, doseže sličan gubitak identiteta i vajka se: „Ali to nisam bio ja. Koliko znam, ’ja’ je nešto što ne postoji."

Slabi i ljubomorni učitelj Bredli Hedston kao da ispoveda sve skrivene strasti i ljubomore samog Čarlsa Dikensa kada saopštava opšteomiljenoj Lizi Heksam:

„Privlačiš me k sebi. I da sam iza zatvorskih rešetaka, ti bi me odatle izvukla. Trebalo bi da se probijem kroza zid kako bih ti došao. I da ležim bolestan u postelji, ti bi me naterala da ustanem - da se doteturam do tvojih nogu i srušim." I kasnije: „Upropastila si me... Da! Upropastila - upropastila - upropastila si me. Ne nalazim u sebi više energije, ne nalazim u sebi samopouzdanja, ne vladam sobom kada si mi blizu ili u mojim mislima. A sada mi iz misli ne izbijaš. Otkad sam te prvi put ugledao, nisam se tebe mogao osloboditi."

Uporedite to sa onim što je Čarls Dikens napisao u jednom privatnom pismu nedugo pošto je prvi put sreo Elen Ternan -„Nisam znao ni za tren mira ili spokoja, od poslednjeg večernjeg izvođenja Zamrznutog ponora. Pretpostavljam da nikada niti jednog čoveka nisu tako kidale kandže jednog Duha.“ I - „O, strašan je to bio dan za mene! Bio je to strašan, bedan dan!“ Strast Čarlsa Dikensa prema Elen Ternan, i još više to što je ta strast uništila njegova sagledavanja sebe, porodice i duševnog zdravlja, meni su vapeći progovarali iza maske svakog lika i nasilnog događaja u Našem zajedničkom prijatelju.

U zastrašujućoj sceni kada Bredli Hedston razotkriva svoju strast pred šćućurenom Lizi Heksam - opet, pomislio sam, sasvim prikladno na maglom prekrivenom pogrebnom zemljištu, pošto je njegova ljubav osuđena na propast, jednostrana i kratkotrajna i pre nego što će umreti od ljubomore i vaskrsnuti u ubistvu - poremećeni učitelj kao da viče glasom koji je odjek nemih bolnih krikova Čarlsa Dikensa te godine:

„Nema tog čoveka koji zna, dok za to ne kucne čas, kakve se dubine u njemu kriju. Nekima taj čas ne kucne nikad; neka budu spokojni i zahvalni za to! Meni si to donela ti; mene si na to primorala ti; a dno ovog pobesnelog mora podiglo se u potresu od prvog trena... volim te. Šta drugi muškarci misle kada taj izraz upotrebe, ne umem da kažem; ono na šta ja mislim jeste da sam pod uticajem strahovite privlačnosti kojoj sam zalud odolevao i koja me nadvladava. Mogla bi me odvući u vatru, mogla bi me odvući u vodu, mogla bi me odvući na vešala, mogla bi me odvući u ma kakvu smrt, mogla bi me odvući u sve ono što sam najviše izbegavao, mogla bi me odvući svakom raskrinkavanju i sramoti. To, uz zbrkane misli, u toj meri da ni za šta nisam, znači kada kažem da si me upropastila."

I dok Bredli Hedston izvikuje sve to, cima kamen iz grobljanskog zida sve dok se prah maltera ne raspe i ne pocuri na pločnik, da bi konačno „stisnutom pesti po kamenu udario s takvom silinom da su mu se zglavci odrali i raskrvarili".

Čarls Dikens nikada nije pisao tako jasno, bolno i snažno o strašno udvojenoj moći ljubavi i ljubomore. I nikada više neće.

Da li su, kao i Bredlija Hedstona, zbrka identiteta i gubitak kontrole nad sopstvenim životom, kao posledice erotske i romantičke opsednutosti, doveli Čarlsa Dikensa do ludila na svetlu dana i ubistva u noći? To je zvučalo apsurdno, ali je zvučalo i moguće.

Odložio sam časopis dok je voz ulazio u stanicu i pomerio se na sedištu kako bih pogledao napolje, u hladan, siv, senki lišen božični dan. Biće to po svemu sudeći zanimljiva poseta.

Godinu dana ranije - pre Stejplhersta - na Dikensovom relativno neorganizovanom božičnom okupljanju bili smo ja, moj brat Čarli i njegova žena Kejti, umetnik Fehter sa suprugom (i čudesnim poklonom koji je doneo, švajcarskom planinskom vilom), Markuš Stoun i Henri Čorli. Ove godine, donekle sam se iznenadio kada sam video da je u goste na nekoliko dana došao još jedan neženja, Persi Ficdžerald, nimalo se nisam iznenadio kada sam video da su se Čarli i Kejti vratili Dikensovom ognjištu, bio sam zadovoljan što su ostale stanovnice Gadshila, Mami i Džordžina, dobro raspoložene, i potpuno sam se iznenadio - uprkos činjenici da mi je letos mladi preživeli posle Stejplhersta pomenuo Dikensov poziv - kada sam zatekao mladog Edmonda Dikensona, koji je u Gadshil došao na nedelju dana. Tako su za stolom sedela trojica neženja, ako se kao takav ne računa i sam Dikens.

A Dikens mi je tog jutra obećao da će se do večere pojaviti još jedno lepo iznenađenje. „Dragi moj Vilki, oduševiće te večeras naši gosti iznenađenja. Obećavam ti to. Pružiće nam veliko zadovoljstvo, kao i uvek.“

Da nije bilo množine, možda bih posprdno upitao Jedinstvenog da se to možda neće za našim božičnim stolom pojaviti gospodin Drud. Ili možda i ne bih; uprkos tolikom oduševljenju zbog tajanstvenih gostiju, Čarls Dikens je tog Božića izgledao veoma umorno i oronulo. Pitao sam ga za zdravlje i on je priznao da ga od početka zime muče bolovi i tajanstvena slabost. On je očigledno često odlazio našem zajedničkom prijatelju i lekaru Frenku Birdu, premda je retko slušao Birdove savete. Čini se da je Bird postavio dijagnozu: „slabost srčanog mišića”, ali Dikens je, izgleda, bio siguran da to ranjeno srce više pripada carstvu emocija nego njegovom grudnom košu.

„Ovi prokleti sparni zimski dani muče mi misli, Vilki“, rekao je Dikens. „A onda, posle tri ili četiri dana neuobičajene toplote i vlage, ovi stalni naleti hladnoće udaraju čoveku po moralu kao buzdovan. Ali - jesi li to primetio? - uopšte nema snega. Dao bih sve za jednostavne, hladne, snežne Božiće svog detinjstva.“

Bilo je tačno da u Londonu i Gadshilu tog Božića nije bilo snega. Ali nalazili smo se usred jednog od tih naleta hladnoće koje je on opisao, i kad smo tog božičnog dana krenuli u popodnevnu šetnju - s nama su pošli Persi Ficdžerald, mladi Dikenson i Dikensov sin Čarli, a moj brat Čarls je ostao kod kuće - više smo podsećali na gegucavu procesiju neosetljivih i višestrukih slojeva vunenih zavežljaja nego na gospodske izletnike. Čak je i Dikens, koji naizgled nije mario za kišu, vrućinu ili hladnoću, odenuo deblji kaput od onog koji je inače nosio u šetnjama i omotao drugi vuneni šal, crvene boje, oko okovratnika i donjeg dela lica.

Pored nas petorice, s nama je na tom izletu bilo i pet paša: glomazna bernardinka Linda, Merina mala pomeranka sasvim dostojna svog imena Skočica, crni njufaundlend Don, velika doga Turčin, i Sultan.

Dikens je morao da drži Sultana na debelom povocu, a pas je nosio kožnu brnjicu. Persi Ficdžerald, koji je Dikensu prethodnog septembra poklonio štene irskog krvoslednika, bio je zadovoljan zbog toga što je Sultan gotovo sasvim odrastao i što je očigledno zdrav, ali kada je prišao da pomazi kera, Sultan je žestoko zarežao i zaškljocao ispod brnjice kao da će mu odgristi celu šaku. Persi je ustuknuo, uplašen i obamro. Dikens je izgledao neobično zadovoljan.

„Sultan je prema meni i dalje blag i poslušan", kazao nam je. „Ali prema većini drugih živih bića pravo je čudovište. Progrizao je pet brnjica i često dolazi okrvavljene gubice. Pouzdano znamo da Sultan progutao jedno plavooko mače, ali posle je trpeo bolove od kajanja zbog tog gnusnog nepočinstva... ili makar zbog problema s varenjem."

Kada se mladi Edmond Dikenson nasmejao, Dikens je dodao: „Ali primetićete da je Sultan režao i kezio zube na sve vas... izuzev Vilkija. I mada je Sultan odan samo meni, velim vam da između tog psa i Vilkija Kolinsa postoji neka čudna međusobna naklonost."

Namrštio sam se preko ruba svog vunenog šala. „Zašto to govoriš, Dikense? Zar zato što smo obojica od irske loze?"

„Ne, dragi moj Vilki", rekao je Dikens iza crvenog šala. „Zato što obojica umete da budete opasni ukoliko niste propisno vezani i ako vam čovek ne pokaže šta znači čvrsta ruka."

Onaj bilmez Dikenson se ponovo nasmejao. Čarlija Dikensa i Persija kao da je zbunila ta izjava.

Zbog hladnoće, možda i zbog toga što se Dikens sažalio na goste, ili možda zbog njegovih zdravstvenih problema, popodnevna šetnja bila je više opušten obilazak imanja nego uobičajeni dikensovski maraton. Otišli smo polako do štale i pogledali konje, uključujući i Merinog jahaćeg konja Dečka, starijeg Kaskala Veka, i Njumana Nogsa, norveškog ponija uvek ozbiljnog izgleda. Dok smo stajali u oblacima toplog konjskog daha i hranili ih šargarepom, setio sam se letošnje posete, kada sam obišao Dikensa neposredno posle nesreće kod Stejplhersta, i toga kako živci Jedinstvenog nisu mogli da podnesu čak ni spori kas Njumana Nogsa upregnutog u karuce. Te karuce i Nogsov đem, koji je visio o zidu štale, danas su bili kao i obično ukrašeni kompletom norveških praporaca ljupkog zvuka, ali za vožnju je bilo previše hladno.

Izašli smo iz štale i Dikens nas je - dok je Sultan zatezao povodac pred njim - poveo kroz tunel u vilu. Zelena letnja kukuruzišta bila su svela i preobrazila se u iskrzana prostranstva zaleđene mrke strnjike. Doverski drum je bio bezmalo prazan tog božičnog dana - u daljini, jedna jedina nakrivljena kola s kamarom sena sporo su se kretala po zaleđenom blatu. Smrznuta trava krčkala je i pucala pod našim čizmama.

Napustivši praznu vilu, naša povorka sledila je Dikensa do polja iza kuće i preko njega. Tu je pisac zastao i pogledao me, a ja sam na trenutak polaskao sebi pomislivši kako tačno znam o čemu razmišlja.

Upravo na tom mestu, pre samo pet godina, jednog divnog dana u prvoj nedelji septembra, Čarls Dikens je spalio sva pisma koja je dobio za protekle tri decenije. Dok su njegovi sinovi Henri i Plorn teglili korpe i korpe pisama i fascikli iz njegove radne sobe i dok ga je kćerka Mami preklinjala da ne uništava tako, dragocene književne i lične rukotvorine, Dikens je spalio svako pismo koje je ikada primio od mene, Džona Forstera i Lija Hanta, od Alfreda Tenisona i Vilijama Mejkpisa Tekerija, od Vilijama Harisona Ejnzvorta i Tomasa Karlajla, od američkih prijatelja Ralfa Valda Emersona i Henrija Vordsvorta Longfeloua, Vašingtona Irvinga, Džejmsa T. i Eni Filds, te od supruge Ketrin. I od Elen Ternan.

Kasnije, Kejti mi je rekla da se svađala sa ocem držeći pisma u rukama, raspravljala se s njim jer je prepoznala rukopis i potpise Tekerija, Tenisona i toliko drugih, i molila ga je da misli na potomstvo. Ali Kejti je, kakav god razlog imala za to, slagala kada mi je to ispričala. Ona je 3. septembra, kada je Dikens iznenada odlučio da spali svu svoju prepisku, bila u Francuskoj, na medenom mesecu s mojim bratom Čarlsom. Saznala je za to spaljivanje tek mnogo meseci kasnije.

Tome je prisustvovala njena mlađa sestra Mami - bila je tu, baš na mestu gde sam ja sada stajao u Dikensovom zadnjem dvorištu, odakle su se videle zamrznute njive i gole, daleke šume Kenta - i Mami je zaista preklinjala oca da ne uništava pisma. Dikensov odgovor je glasio: „Kad bi samo i svako pismo koje sam ja ikada napisao moglo biti na ovoj gomili!"

Kada su fascikle i fioke iz Dikensove radne sobe ostale tog dana prazne, njegovi sinovi Henri i Plorn pekli su crni luk na pepelu velike lomače sve dok iznenadna popodnevna olujna kiša nije sve oterala unutra. Dikens mi je kasnije napisao: „Onda je počeo pravi pljusak... Pretpostavljam da su se i sama Nebesa namrčila od moje prepiske."

Zbog čega je Dikens spalio prepisku iz svoje zaostavštine? Još koliko lane, 1864. godine, Dikens mi je rekao kako je pisao svom starom prijatelju, glumcu Vilijamu Čarlsu Makridiju:

„Svakodnevno sam svedok nepropisnog koriščenja poverljivih pisama i njihovog objavljivanja publici koje se ne tiču, pa sam nedavno naložio veliku vatru na svojoj livadi kod brda Gadshil i spalio svako pismo koje sam imao. I sada uvek uništim svako primljeno pismo koje se ne bavi isključivo poslom, tako da sam miran."

Kakvo to nepropisno koriščenje? Neki Dikensovi i moji zajednički prijatelji - od onih malobrojnih koji su saznali za spaljivanje - spekulisali su da se Jedinstveni toliko uplašio teške i javne rastave od Ketrin (koja je postala javna stvar uglavnom zbog njegove pogrešne procene, to ne treba da zaboravimo) da je pomislio kako će budući književni biografi i drugi književni lešinari u danima i mesecima posle njegove smrti iščitavati njegovu poverljivu prepisku vođenu toliko godina. Decenijama već, smatrali su ti zajednički prijatelji, život i delo Čarlsa Dikensa bili su javna stvar. I on nipošto nije hteo dozvoliti, smatrali su još, da pisani odgovori prijatelja na njegove najintimnije misli dospeju do očiju radoznale javnosti koja će u njih zijati i nad njima se zgražavati.

Ja sam imao malčice drugačiju teoriju o tome zašto je Dikens izgoreo pisma.

Mislim da sam baš ja poturio Dikensu pomisao o spaljivanju.

U Božičnom izdanju Reči o domaćinstvu iz 1854. godine, izašla je moja priča „Četvrti siroti namernik", i tu pripovedač, advokat, kaže: „Gospodine Frenk, mene je moje iskustvo s pravosuđem uverilo kako bi polovina sudova u ovoj zemlji mogla da stavi katanac na bravu već samo kada bi svi spaljivali tuđa pisma." Sudovi su, takvi kakvi su, bili Čarlsu Dikensu veoma na pameti u danima dok je pisao Sumornu kuću, a zatim ponovo 1858. godine, kada mu je ženina familija zapretila da će ga tužiti zbog različitih nepravdi prema Ketrin, uključujući, verovatno, i preljubu.

A samo nekoliko meseci pre nego što je Dikens svoja pisma spalio na lomači, ja sam pisao o spaljivanju pisma u svom romanu Žena u belom, koji je objavljen u nastavcima u Rečima o domaćinstvu, uz pažljivu Dikensovu lekturu. U mojoj priči, Marijan Halkum je primila pismo od izvesnog Voltera Hartrajta. Marijanina polusestra Lora zaljubljena je u Hartrajta, ali pristala je da ispuni obećanje dato ocu na samrti da se uda za nekog drugog. Hartrajt je otišao i sprema se da otplovi za Južnu Ameriku. Marijan odluči da Lori ne saopšti sadržinu pisma.

Gotovo da sumnjam u to treba li da odem korak dalje i spalim pismo odmah, iz straha da ono jednog dana ne padne u pogrešne ruke. U njemu ne samo što se Lorapominje tako da bi to zauvek trebalo ostati skriveno, kao tajna između pošiljaoca i mene; nego to pismo ponovo izražava njegovo podozrenje - tako tvrdoglavo, tako neobjašnjivo i tako zabrinjavajuće - da ga neko iz potaje posmatra... Ali opasno je i da to pismo sačuvam. I najmanji slučaj mogao bi ga prepustiti na milost i nemilost nepoznatima. Mogu se razboleti; mogu umreti - bolje da ga spalim odmah i tako se rešim makar jedne brige.

Spaljeno je! Pepeo njegovog oproštajnog pisma - možda poslednjeg koje mi je napisao - počiva na ognjištu, u crnim fragmentima.

Moja teorija, takva kakva je, glasi da je ta scena iz Žene u belom ostavila dubok utisak na Dikensa u vreme kada se veoma, veoma trudio da stvori sebi drugi, tajni život sa Elen Ternan, ali isto tako i da ga je - kakav god razlog za to bio - venčanje njegove kćerke Kejti s mojim bratom u julu 1860. konačno primoralo da spali svoju prepisku i, u to sam gotovo siguran, ubedi Elen Ternan da spali sva pisma koja joj je on poslao u protekle tri godine. Siguran sam da je Dikens Kejtinu udaju za Čarlsa Kolinsa smatrao svojevrsnom izdajom unutar porodice i nije naročito neverovatna pomisao da je potom zamislio kako će ga, možda, kćerke i sinovi, a naročito njegova najstarija kći, ona za koju su svi govorili da je toliko nalik njemu, još jednom izdati - prodaće ili će objaviti njegovu korespondenciju pošto on umre.

Dikens je strašno ostario u godinama između 1857. i 1860 -neki kažu da se mladić pretvorio u starca gotovo bez usputnog predaha srednjeg doba - i moguće je da ga je upravo sopstveni susret s bolešću i aveti smrti u to doba podsetio na moju scenu spaljivanja pisma i nagnao ga da uništi dokaze o svojim intimnim mislima.

„Znam na šta misliš, dragi moj Vilki", rekao je Dikens iznenada.

Ostali su se prenuli. Umotani u vunu, posmatrali su slabo sunce ispod sloja oblaka na zapadu iznad nepreglednih, zaleđenih polja Kenta.

„Na šta ja to mislim, dragi moj Dikense?“, rekao sam ja.

„Misliš na to kako bi nas ovde jedna velika lomača sjajno zagrejala", kazao je Dikens.

Trepnuo sam na to i osetio dodir krutih zamrznutih trepavica na ledenom obrazu.

„Lomača!", uskliknuo je mladi Dikenson. „Izvanredna zamisao!"

„Bila bi da se ne moramo vratiti unutra i pridružiti ženama i deci u božičnim igrama", rekao je Dikens i pljesnuo teškim rukavicama, proizvevši zvuk nalik na pucanj iz puške. Sultan je najednom zazreo, skočivši postrance tako da je zategao povodac, i šćućurio se kao da je neko zaista pucao u njega iz puške.

„Topli punč za sve!", uzviknuo je Jedinstveni i naša povorka vunenih sferoida sa šalovima jarkih boja ugegala se u kuću za njim.

Izdvojio sam se i udaljio od žena i dece koja su se prepustila veselim igrama, kako bih potražio utočište u svojoj sobi. Uvek sam boravio u istoj gostinskoj sobi u palati Gadshil i s tihim olakšanjem ustanovio sam da je ona i dalje moja, da nisam u proteklih nekoliko meseci degradiran. (Usled gužve zbog porodice koja će tu boraviti preko praznika i Tajanstvenih gostiju koji tek treba da stignu te večeri, Persi Ficdžerald je bio premešten u sobu u gostionici Kod Falstafa preko puta. To mi se učinilo čudnim, postoje Persi bio stari prijatelj i jamačno je pre zaslužio sobu u Dikensovom domu nego to siroče Dikenson koje je boravilo u kući. Ali odavno sam digao ruke od pokušaja da razumem ili predvidim hirove Čarlsa Dikensa.)

Ovde napominjem, dragi čitaoci, da ni inspektoru Fildu ni ikom drugom nisam poverio svoju spoznaju, pod laudanumom, u mrkloj noći, o tome kako Dikens smera da ubije mlado, bogato siroče Edmonda Dikensona (a sve to u nekakvoj vezi s crvenim zdravcem nalik na krv, rasutim po pejzažu i hotelskoj sobi). Razlog za to je očigledan - to jeste bilo otkrovenje stečeno zahvaljujući laudanumu u mrkloj noći, i mada su mi, kao romanopiscu, neka takva bila neprocenjivo vredna, teško bih objasnio pred čkiljavim očima inspektora Filda lanac skrivene logike i drogom pojačane intuicije kojima sam do te spoznaje došao.

Ali da se vratim svojoj sobi u palati Gadshil. Mada sam Kerolajn pričao drugačije posle dugih boravaka s Dikensom, njegov dom je za goste bio komforno pribežište. U svakoj gostinskoj sobi bio je čudesno udoban krevet, nekoliko skupih i jednako udobnih komada nameštaja, i - uvek, u svakoj gostinskoj sobi, kao i u nekim hodnicima i zajedničkim prostorijama - sto prekriven materijalom za pisanje, te hartijom sa zaglavljem, kovertama, perima, voskpm, šibicama i priborom za pečaće? nje. Sve je to stajalo u sobi neizostavno čistoj, obzirno urednoj i besprekorno sređenoj.

Svaki gost u Gadshilu imao je u svojoj sobi na raspolaganju i pravu biblioteku, sa nekoliko knjiga ostavljenih na noćnom stočiću. Te je knjige Dikens naročito birao baš za određenog gosta. Na mom noćnom stočiću bila je moja Žena u belom - ne onaj primerak s posvetom koji sam Dikensu lično dao, već tek kupljeni, s nerazrezanim stranicama - zatim eseji iz Posmatrača, Priče iz 1001 noći i Herodotova knjiga s kožnim obeleživačem kod poglavlja o putovanjima tog antičkog istoričara po Egiptu, na mestu gde se govorilo o Hramovima sna..

Iznad ogledala u mojoj sobi nalazila se karta na kojoj je pisalo: „U ovoj sobi je Hans Anderson spavao pet nedelja - koje su za porodicu bile BESKRAJNE!"

Znao sam ponešto o toj produženoj poseti. Jedne noći uz vino, Dikens je opisao prijaznog Danca (koji je veoma loše govorio engleski, što je svakako njegov dugi boravak s porodicom Dikens činilo još napornijim) sledećim rečima: „On ti je kombinacija mog lika Peksnifa i Ružnog pačeta, Vilki. Veoma težak skandinavski krst za moja nejaka pleća i na nedelju dana, a kamoli za četiri sedmice i duže.“

Ali često kada sam ja pričao Kerolajn ili Harijet, posle nekoliko dana ili čak nedelja provedenih u gostima u Gadshilu, kako je taj boravak bio pravo „iskušenje", mislio sam na to bukvalno. Uprkos Dikensovom veoma dobrom raspoloženju i iskrenom trudu da istinski ugosti prijatelje, postara se da im bude sasvim udobno, učestvuje s njima u razgovoru o svakom obedu ili okupljanju, svaki gost u njegovoj kući istovremeno je osećao kako ga Jedinstveni pr ocenjuje. Ili sam to makar ja osećao. (Pretpostavljam da taj siroti Hans Kristijan Andersen - koji jeste komentarisao, bez pritužbi, kako su Kejti, Mami i dečaci za vreme njegovog tamošnjeg dugog boravka bili osorni - nije kod svog domaćina uočio nestrpljenje i povremenu osudu.)

U tišini svoje sobe - premda sam iz salona čuo oduševljenu ciku dece i Čarlsa Dikensa koji su se igrali - izvadio sam krčag laudanuma iz dobro zaštićenog mesta u koferu pa uzeo s komode sa umivaonikom čistu času postavljenu kraj bokala s hladnom vodom koji su stalno dosipali i napunio je. Veče će, bio sam u to siguran, za mene biti pravo iskušenje - kako fizički, tako i psihički. Iskapio sam prvu čašu leka i još jednom je napunio.

Pitate li se, dragi čitaoci, vi koji ćete me možda osuđivati u budućnosti, zbog čega sam pristao da dostavljam informacije o Dikensu radoznalom bivšem policajcu. Nadam se da nisam pao u vašim očima dok ste čitali stranice ovih memoara posle moje pripovesti o tome kako sam zaključio taj zaverenički ugovor.

Iz trojakih razloga pristao sam na tu faustovsku pogodbu.

Najpre, verujem da je Dikens želeo da bivšem inspektoru Čarlsu Frederiku Fildu ispričam sve što se dogodilo te noći kada smo tragali za Drudom i sve što mi je Jedinstveni o Drudu ispričao posle te noći. Pitate zbog čega bi Dikens želeo da gaja potkazujem? Nisam siguran u sve razloge, ali sasvim sam siguran kako je pisac hteo da tako uradim a da ne mora to zaista od mene zatražiti. Dikens je znao da me privatni detektiv ispituje. Svakako je znao da će čovek poput Filda pokušati da me učeni i mimo pretnje da će raskrinkati i javnosti predočiti prirodu mog odnosa s Kerolajn. Štaviše, Dikens mi nikada ne bi pričao o Drudovoj prošlosti niti priznao kako odlazi u Donji grad Londona da nije pretpostavio, ili poželeo čak, da te informacije prosledim nasrtljivom inspektoru.

Koju igru Dikens igra, nisam znao. Ali imao sam utisak da je prećutni pristanak između Jedinstvenog i mene jači nego onaj između inspektora Filda, spletkaroša, i moje malenkosti.

Dalje, imao sam lične jake razloge da koristim inspektora kao sredstvo za prikupljanje informacija o Čarlsu Dikensu i Elen Ternan. Znao sam da mi o tom delu svog života Dikens nikada neće ništa reći. Njegov odnos s glumicom, i mnogo pre nego ga je razotkrila nesreća kod Stejplhersta, izmenio je svaki aspekt života Jedinstvenog i svaki njegov odnos - uključujući i onaj sa mnom. Opet, pojedinosti i opseg te tajne veze i užurbanog drugog života ostali bi, da je po Dikensovoj želji (a kada je inače bilo drugačije?), tajna sve do njegove smrti, a možda i posle. Dragi čitaoci, možda ću vam kasnije otkriti zašto mi je trebalo da doznam te pojedinosti. Inspektor Fild, ionako sklon njuškanju i potpuno lišen moralnog stava jednog gospodina, s pomoći svojih sveprisutnih detektiva, bio je savršen izvor tih informacija.

Najzad, u toj prividnoj zaveri sa inspektorom Fildom učestvovao sam iz sopstvene potrebe da preuredim elemente intimnog odnosa s Čarlsom Dikensom, čije sam pogoršavanje uočio protekle godine, mnogo pre Stejplhersta. Zapravo, ja sam informacije o Drudu prenosio detektivu kako bih zaštitio Čarlsa Dikensa u jednom od njegovih najranjivijih perioda. Smatrao sam da je obnavljanje našeg ugroženog prijateljstva - i ponovno uspostavljanje moje urušene ravnopravnosti u njemu - značajno ukoliko mom prijatelju Čarlsu Dikensu treba pomoči i pružiti mu zaštitu.

Prošlo je dvadeset minuta otkad sam popio laudanum i osetio sam kako mengele sveobuhvatnog bola od reumatskog gihta počinju da popuštaju oko moje namučene glave, stomaka i udova. Osećaj duboke ravnoteže i mentalne budnosti širio se mojim sistemom.

Kakva god iznenađenja Čarls Dikens spremao za nas o toj božičnoj večeri, sada sam se osećao spremnim da se s njima suočim sa uobičajenim i očekivanim stavom i duhovitošću jednog Vilkija Kolinsa.

TRINAESTO POGLAVLJE
drud

Ne - ovaj - Dikense! Tako mi svega! Ne ovo - ovaj - ne ove besmislice iz Našeg zajedničkog prijatelja. Ne! To je - ovaj - to je - Koperfild, boga mi! Kunem se svim svetim da me, kao spoj strasti i nestašluka - ovaj, ah - neopisivano pomešanih, to zaista - Ne, stvarno, Dikense! - Koperfild! - opčinjava jednako duboko koliko uspeva i da me - ovaj - da me dirne. Ali kao umetničko delo - a ti znaš - ovaj - da sam ja - Ne, Dikense! Boga mi! - video najveća umetnička dela sjajnog perioda - meni je to nerazumljivo. Kako se da tumačiti - ovaj - kako se to izvodi - ovaj - kako čovek može da - pa! Prosto me - ovaj - razoružava, i nema svrhe o tome pričati."

To je naš Gost Iznenađenja pričao i brisao ogromno, bledo, oznojeno čelo šarenom svilenom maramicom. Onda je starac počeo da briše sluzave oči iz kojih su briznule suze. .

Naši tajanstveni gosti bili su, kako po ovom monologu pogađate, Vilijam Čarls Makridi, eminentni tragičar, i njegova nova žena Sesil.

Nadam se i molim da to nisam osetio tišinu na vašem dalekom kraju ovih memoara u vremenu, dragi čitaoci, jer ako je vaše doba zaboravilo Vilijama Čarlsa Makridija, mogu li se ikako nadati da su ime i delo malog Vilkija Kolinsa preživeli?

Vilijam Čarls Makridi je bio eminentni tragičar našeg doba, nasledio je Kinov plašt i - po rečima mnogih - nadmašio tog diva šekspirovskog teatra kako u suptilnosti interpretacije, tako i u prefinjenosti senzibiliteta. Makridijeve najnezaboravnije role u mnogobrojnim decenijama dok je vladao Engleskom bile su Makbet u toj neopisivoj predstavi i kralj Lir. Rođen 1793. godine, ako tačno računam, Makridi je već bio zrela i priznata zvezda pozornice i slavna ličnost kada je mladi Dikens - Jedinstveni Boz, kako je bio poznat u svom prvom naletu uspeha posle Pikvikovogkluba - bio tek momče opčinjeno svetlima pozornice. Makridijevo jedinstveno vladanje patetikom i kajanjem na sceni, često na račun svakog smisla za plemenito ili veličanstveno, toliko karakterističnog za mnoge šekspirovske glumce, čvrsto se poklopilo sa sličnim sposobnostima mladog pisca.

Makridi je bio, baš kao i Dikens, kompleksan, senzitivan i paradoksalan čovek. Spolja jednako siguran u sve kao i sam Jedinstveni, privatno je bio uglavnom krajnje podozriv - po rečima onih koji su ga najbolje poznavali. Ponoseći se svojim poslom jednako koliko i Dikens svojim, podjednako je bio nesiguran (baš kao i Dikens ponekad) u to pruža li mu takva profesija mogućnost da bude istinski gospodin. Ali od kraja tridesetih godina devetnaestog veka pa nadalje, zvezda u usponu Dikens i njegovi prijatelji Makridi, Forster, Makliz, Ejnsvort, Bird i Miton činih su uski krug talentovanih i ambicioznih ljudi kakvih je retko bilo u istoriji našeg malog ostrva.

Od svih tih ljudi, Vilijam Čarls Makridi je bio najslavniji - sve do Dikensovog konačnog uspona.

Mnogo godina (decenija, zapravo) Jedinstveni Boz je pisao oduševljene prikaze (zajedno s koautorom i urednikom Džonom Forsterom) slaveći naročito takve teatarske proboje poput Makridijevog prikazivanja Lira - koji su vaspostavljali Šekspirovu istinsku i tragičnu viziju posle skoro dvovekovnog trpljenja grozne adaptacije Nejhuma Tejta sa „srećnim svršetkom". Makridi je takođe vratio i Ludu u protagoniste Lira, u činu nadahnutog spasavanja komada, a na to je senzibilitet Čarlsa Dikensa reagovao kao zvono udareno čekićem. Pogledao sam jednom staje Dikens o tome napisao; i pored toga što je pomenuo obnovljeno prisustvo Lude kao „posebno i majstorsko olakšanje" uz neprikosnovenog Lira, ekstatični Boz je Makridijevu predstavu nazvao „veličanstvenom" i objasnio,

„Srce, duša, i mozak upropašćenog dela prirode, u svim fazama njegovog upropašćavanja, ogoljeni su pred nama... Nežnost, gnev, ludilo, kajanje i jad, sve proizašlo jedno iz drugoga, i povezano ujedan lanac.“

Godine 1849, skorojevićki američki šekspirovski glumac Edvin Forest - koji je nekada bio dobar Makridijev prijatelj i profitirao od njegove slave - došao je u Englesku; uvredljivo se izrazio o Makridijevoj interpretaciji Hamleta, otišavši toliko daleko da je rekao kako se naš veliki engleski tragičar vrckao po bini i izgovarao svoje rečenice kao kakav feminizirani gizdavac. Forest do kraja svoje turneje nije naišao na dobar prijem kod čitave engleske publike. Engezi su se smejali njegovom Makbetu koji je izgovarao Bardove besmrtne rečenice s tim groznim američkim naglaskom. A onda je, u maju iste godine, Makridi otišao na turneju po Americi - već je odlazio tamo i uglavribm su ga toplo primali - a bostonske i njujorške bande, ozbiljni poklonici Šekspira, pozorišna publika i opasni huligani, svi su oni gađali Makridija za vreme njegovih nastupa, mućkovima, stolicama, mačjim crkotinama i još gnusnijim stvarima. Mnogi američki ljubitelji pozorišta pokušali su da odbrane našeg eminentnog tragičara. Još huligana i članova bandi organizovalo se da zada udarac Makridiju i engleskom usponu i hegemoniji u svemu što ima veze sa Šekspirom. Posledica toga bio je jedan od najkrvavijih nereda u istoriji grada Njujorka, koji se desio 10. maja 1849. Pre nego što se sve završilo, pred pozorištem „Astor palas" pojavilo se petnaest hiljada ljudi, što Makridijevih poklonika, što protivnika, pa su se gradonačelnik i guverner uspaničili i pozvali miliciju koju Amerikanci nazivaju Nacionalnom gardom, a ovi su pucali u gomilu i dvadeset ili trideset građana ostalo je da leži mrtvo na ulici.

U jeku svega ovoga, Dikens je slao ohrabrujuće telegrame kojima je čestitao Makridiju, poput trenera s peškirom i mirišljavom solju u uglu bokserskog ringa.

Tokom godina, Dikens je tiho pisao i stidljivo slao velikom glumcu mnoge kratke komade i komedije, ali Makridi je s taktom odbio sve (premda je Dikens bio umešan u organizaciju tako upečatljivih Makridijevih izvedbi kao što je njegova predstava Henri V iz 1838). Odnekud, Jedinstveni se nije otuđio od Makridija zbog tog odbijanja niti se preobratio u njegovog protivnika, a on sam - to znam iz iskustva - nije mogao da trpi ni od koga drugog takvo odbijanje, što se odnosi i na samu kraljicu.

I tako je njihovo prijateljstvo trajalo i sazrevalo već tri decenije. Ali kako su usput nestajali njihovi zajednički prijatelji - bilo zato što više nisu bili u Dikensovoj milosti, bilo zato što su umrli - osetio sam po komentarima Jedinstvenog u proteklih nekoliko godina kako je sada ono što najviše oseća prema Makridiju duboka tuga.

Život nije mazio eminentnog tragičara. Neredi kod „Astor palasa“ naterali su ostarelog glumca da se povuče, ali kada je krenuo na svoju oproštajnu turneju, umrlo je njegovo voljeno najstarije dete, devetnaestogodišnja Nina. Makridi, oduvek vernik u potrazi za dušom, bukvalno se zaključao daleko od svega kako bi se suočio sa svojim novim snažnim sumnjama kako u vaseljenu, tako i u sebe samog. Njegova žena Ketrin bila je u to vreme pred porođajem s njihovim desetim detetom. (Paralele između Dikensovih i Makridijevih nisu bile površne - parovi su bili veoma bliski; kada je Čarls Dikens poveo svoju Ketrin na sopstvenu prvu američku turneju početkom četrdesetih godina devetnaestog veka, upravo je Makridijevima poverio svoju decu - ali Vilijam Čarls Makridi nikada nije prestao da voli svoju Ketrin.)

Makridi je poslednji put nastupio u Druri lejnu, 26. februara 1851. Naravno, za oproštaj je igrao Makbeta - ulogu po kojoj su ga prepoznavali, i komad koji je doživeo zvižduke i napade pre dve godine u Njujorku. Bio je tada organizovan i neizbežni veliki banket, toliko veliki da se morao održati u nepreglednoj staroj Trgovačkoj dvorani. Bulver Liton je odšuškao veoma iskren govor. Džon Forster je pročitao grozomorno lošu pesmu koju je za tu priliku napisao Tenison. Tekeri, čiji je jedini zadatak bio da nazdravi prisutnim damama, zamalo se nije obeznanio koliko je bio na ivici živaca. Naravno, Dikens, koji je čitavo veče organizovao, obučen u svetloplav sako sa izvanrednim mesinganim dugmadima i blistav prsluk od crnog satena, održao je dirljiv, tužan, duhovit i iskren govor koji je zaista bio upečatljiv.

Ketrin Makridi je umrla 1852. godine. Kao i njihova kćerka Nina, podlegla je u dugoj, strašnoj borbi s tuberkulozom. Dikens mi je pričao o svojoj poslednjoj poseti njenoj bolesničkoj postelji i o tome kako je ubrzo napisao jednom prijatelju: „Strahotna kosa jamačno naširoko kosi i okolno žito kad na malenu vlat dođe red.“ Sledeće godine, oba Makridijeva sina, Volter i Henri, takođe su umrla, da bi bezmalo odmah za njima otišla i njihova sestra Lidija. Nijedno njegovo dete nije stiglo da navrši dvadesetu.

Posle osam godina žalovanja u svom zabačenom utočištu u Šerbornu, u svojoj 67. godini, Makridi se godine 1860. ponovo oženio - dvadesettrogodišnja Sesil Luiz Frederika Spenser postala je druga gospođa Makridi - i preselio se u lep novi dom u Čeltenamu, na samo četiri ili pet sati putovanja od Londona. Ubrzo zatim, dobili su sina.

Dikens je bio oduševljen. Jedinstveni se gnušao pomisli da će ostariti, strahovao je od toga i prezirao samu tu zamisao (zbog toga je koliko te večeri insistirao da ga Meri Anđela, njegova najstarija unuka, Čarlijeva i Besina kći, naziva „Poštovani" - jer nije dozvoljavao da se u njegovoj blizini koristi reč „deda“) i nije želeo da vidi niti prizna znake starosti ili propadanja u onima koji su mu bili najbliži!

Ali Vilijam Čarls Makridi je, za našim stolom tog božićnog dana 1865, u sedamdeset drugoj godini, pokazivao sve moguće znake starosti i propadanja.

Iste one crte lica koje mnogi na glumcima smatraju zanimljivim - snažna brada, masivno čelo, veliki nos, upale oči, napućene, pune usne - sada su odavale utisak nekakve svojevremeno moćne ptice grabljivice koja se urušila sama u sebe.

Makridi je razvio glumačku tehniku koja se još predaje na glumačkim akademijama, pod imenom Makriđijeva stanka. Čuo sam to i sam na sceni. U suštini, to nije ništa drugo do oklevanje, neobična stanka ili elipsa ubačena u rečenicu šekspirovskog dijaloga gde nema interpunkcije, i istina je da se njome može dodati snaga ili naglasiti rečenica, toliko da se izmeni značenje reči i ispred i iza pauze. Pre više decenija ta stanka je postala deo Makridijevog svakodnevnog govora, i njegove diktatorske naloge kada je postavljao komade na scenu mnogi su parodirali: „Stoj - ovaj - ovaj - nepomično, đavo da te nosi!“ ili „Gledaj - ovaj - ovaj - pravo u mene!“

Ali sada je Makriđijeva stanka gutala najveći deo Makridijevog smisla.

„Ne mogu ti - ovaj - ovaj - ne mogu ti reći - ovaj - ovaj - Dikense, koliko... Kakva je ta nečuvena i - ovaj - ovaj - strašna frtutma od drugih... Deca? Tvoja deca, Čarli? Kakva je to mačka? Da li - da li - da li - a - a - a - a - do đavola! Sesil! Šta sam ono malopre hteo da kažem... Kolinse! Ne, ti, drugi - s naočarima! Pročitao sam tvoj - ovaj - ovaj - video sam tvoj - ti - ti - ti - nisi valjda mislio da je ona... Molim te, lepa Džordžino, reši nas ovog - ovaj - ovaj - olakšaj nam ovo - a - a - lupnjava kalajnog posuđa iz kuhinje, zar ne? Da! Boga ti! Neko treba da kaže reditelju da ova deca... o, mislio sam na Ženu u belom -ovaj - ovaj - kapitalna ćurka, dragi moj! Kapitalna!" ¹⁰

Ćurka je zaista bila dobra. Neki ljudi su napisali kako niko ne snosi veću odgovornost od Čarls Dikensa za to što su se u proteklih nekoliko decenija engleske porodice okupljene oko božićne trpeze odrekle koščate i masne guske i okrenule raskošnoj, bucmastoj ćurki. Izgleda da je samo njegov kraj „Božićne pesme" nagnao hiljade naših nekada guskama oduševljenih zemljaka da pređu na prave gozbe s belim ćurećem mesom.

U svakom slučaju, ćurka je danas bila dobra, kao i vreli prilozi. Čak je i belo vino bilo bolje od onog koje je Dikens obično servirao.

Po Dikensovim merilima, bilo je to malo božično okupljanje, ali oko dugačkog stola je opet bilo više ljudi nego što smo Kerolajn i ja ikada ugostili za božičnom večerom. U čelu je, naravno, sedeo Čarls Dikens, pred kojim je, kao kakav ratni plen, i dalje ležalo isečeno truplo krupnije od dve pojedene ćurke. Odmah desno od njega nalazio se Makridi, a preko puta eminentnog tragičara je sedela njegova mlada žena Sesil. (Siguran sam da postoji gvozdeno društveno pravilo po kome bračni drugovi ne smeju sedeti jedno spram drugog - što je gotovo jednako loše kao da sede jedno do drugog, rekao bih - ali Čarls Dikens nikada nije bio od onih koji obraćaju veliku pažnju na diktate društva. Puka podsneperovština, rekao bi on.)

Do Makridija je bila Kejt, kojoj je on na krštenju kao drugo ime dao svoje prezime, ali činilo se da joj naročito i ne prija to što sedi kraj svog kuma - niti, kad smo već kod toga, to što uopšte sedi za stolom s nama. Pošto je upućivala otrovne poglede ocu i trzala se na Makridijev beskrajno eliptičan i nerazumljiv izgovor, gledala je prema svojoj sestri Mami i kolutala očima.

Mami - Meri - koja je sedela odmah levo do mene (pošto je Dikens njoj, iz nepoznatog razloga, ukazao tu čast da sedi na začelju), još se više ugojila za nekoliko nedelja otkad sam je poslednji put video i sve je više i više podsećala na svoju pozamašnu majku.

Spram Kejti je bio moj brat Čarls, koji je čitave večeri uistinu izgledao bolesno. Koliko god nisam voleo da se u tome saglasim s Dikensom, Čarlijevo bledo lice zaista je podsećalo na mrtvačku glavu.

Desno od Kejti Dikens sedelo je mlado siroče, naš preživeli iz Stejplhersta, Edmond Dikenson, koji se celo veče cerio i zurio ozaren u sve, kao oličenje prave budale. Preko puta Dikensona bio je još jedan mladi neženja, dvadesetšestogodišnji Persi Ficdžerald, kome je polazilo za rukom da bude jednako žovijalan i pun entuzijazma kao i Dikenson, samo bez idiotluka.

Između Dikensona i Mami Dikens sedeo je Čarli Dikens. Najstarije dete Jedinstvenog izgledalo je najsrećnije među svima nama te večeri, a „razlog za to je verovatno sedeo preko puta njega. Priznajem da je mlada Besi Dikens, njegova žena, bila možda najljupkija žena za stolom - ili možda po tome odmah iza Sesil Makridi. Dikens je bio besan na Čarlija zbog toga što se zaljubio u Besi Evans - njen otac Frederik Evans bio je stari prijatelj Jedinstvenog, ali Dikens Evansu nikada nije zaboravio to što je zastupao Ketrin u ružnim pregovorima o rastavi, niti što je potom bio njen poverenik, iako je sam lično zahtevao od Evansa da preuzme te uloge.

Na svu sreću po budućnost i zadovoljstvo Čarlija Dikensa, on je prenebregnuo očeve prazne pretnje i ultimatume i venčao se sa Besi. Ona je te večeri bila tiha i uzdržana - retko je progovarala u prisustvu svog svekra - ali odsjaj sveće na njenom ljupkom vratu bio je dovoljno rečit. Levo od Besi sedela je Džordžina Hogart; ona se u veoma primetnom odsustvu piščeve žene iz sve snage trudila da predsedava stolom i kvoca o svakom jelu i predjelu.

Levo od Džordžine i s moje desne strane sedeo je šesnaestogodišnji Henri Filding Dikens. Koliko se sećam, tad je momak prvi put obedovao za božičnim stolom sa odraslima. Činilo se da je dečak ponosan zbog toga dok se šepurio u sjajnom novom satenskom prsluku s krajnje upadljivim dugmadima. Manje upadljivi bili su dugački zulufi koje je dečak pokušavao da pušta - ne baš uspešno - niz paperjaste obraze. Neprestano je doticao, nesvesno, verujem, glatke obraze i gornju usnu kao da proverava hoće li mu brčići izrasti tokom večere.

Odmah levo, između Mami Dikens i mene, sedeo je (što se mene tiče) pravi Gost Iznenađenja, te večeri - veoma visoki, veoma krupni, veoma rumeni, veoma ćelavi muškarac s bujnim brkovima i zulufima o kakvima je siroti mladi Henri D. mogao samo da sanja. Taj čovek se zvao Džordž Dolbi i ja sam ga čak sreo jednom ili dvaput u redakciji Reči o domaćinstvu, premda se on, koliko sam pamtio, bavio pozorišnom režijom ili poslovima, a ne izdavaštvom. Tokom predstavljanja pre večere, postalo je očigledno da Dikens Dolbija donekle poznaje, i da treba sa njim da razgovara o nekom poslu, pa ga je - pošto je Dolbi tog Božića slobodan - pozvao u Gadshil vođen trenutnim porivom.

Dolbi je bio energičan i vešt govornik, uprkos mucanju koje je nestajalo samo kad je oponašao druge (a to je činio često). U pripovedanju se usredsredio na pozorišne tračeve i, osim blagog mucanja dok je govorio o sebi, pričao je s gotovo savršenim teatarskim naglašavanjem i osećajem za trenutak - ali on je umeo i da sluša. I da se smeje. Ove večeri se nekoliko puta oglasio bučnim, veselim, gromoglasnim, iskrenim grohotom koji je možda nagnao Kejti Dikens i Mami da zakolutaju očima, ali je, primetio sam to, uvek dozvao osmeh na lice Jedinstvenog. Činilo se da Dolbija naročito zabavljaju Makridijeve gotovo nerazumljive priče i on je strpljivo čekao da prođu sve te poštapalice ovaj - ovaj - ovaj" i dođe zaključak „boga mi!" koji će kod njega izazvati erupciju veselja.

Zajednički deo večeri bio je gotovo završen: deca i unuci došli su da požele Poštovanom i roditeljima laku noč; razgovor je stigao do stanke u kojoj je čak i Dolbi izgledao zamišljeno i pomalo tužno; Kejti i Mami su prestale da kolutaju očima i izgledaju nezadovoljne svima nama, ali žene su očigledno bile spremne da se povuku tamo kud se inače povlače kada muškarci pređu u biblioteku ili sobu za bilijar po konjak i cigaru, kada je mladi Dikenson rekao: „Izvinite, gospodine Dikense, ako smem da budem tako otvoren, šta sada pišete, gospodine? Jeste li se upustili u pisanje novog romana?"

Umesto da se namršti na bezobraznika, Dikens se osmehnuo kao da je čitave večeri očekivao to pitanje.

„Zapravo", odvratio je, „na neko vreme sam se okanuo pisanja. Ne znam kada ću ga se ponovo latiti."

„Oče!", uskliknula je Mami, tobože zabrinuta. „Ti da ne pišeš? Ti da ne provodiš po ceo dan pišući u svojoj radnoj sobi? Zar će sledeća objava biti da se sunce više ne rađa na istoku?"

Dikens se ponovo osmehnuo. „Zaista, odlučio sam da se sledećih meseci - možda i godina - upuštam u jednu lepšu aktivnost. Biće to kreativni poduhvat koji će biti izdašniji i u umetničkom i u finansijskom smislu."

Kejti je prikazala sopstvenu verziju osmeha Jedinstvenog. „Postaćeš umetnik, oče? Ilustrator, možda?" Pogledala je svog utihnulog muža, mog brata, preko ruševina ćurke na poslužavniku. „Bolje se pripazi, Čarlse. Imaš još jednog konkurenta."

„Ni nalik tome", rekao je Dikens. Kejt je često umela da razdraži oca, ali njegov odgovor na njeno začikavanje večeras je bio sasvim smiren. „Resio sam da stvorim potpuno novu formu umetnosti. Nešto što svet nikada nije iskusio - nikada nije ni zamišljao!"

„Novu - eh - eh - nepostojeću - eh - eh, to će reći - boga mi, Dikense!" oglasio se Makridi.

Pisac se nagnuo ulevo i tiho rekao Sesil: „Draga moja, od svih muškaraca za ovim stolom, tvoj muž najbolje poznaje lepotu i snagu novog poduhvata kojeg ću se latiti za samo nekoliko nedelja."

„Zar ćeš se baviti samo glumom, oče?", zacvrkutao je Henri, koji je svog oca gledao na amaterskoj sceni čitavog života i koga je ovaj bacakao po toj istoj sceni za vreme prvih izvođenja mog Zamrznutog ponora.

„Taman posla, mali moj“, rekao je Dikens, i dalje osmehnut. „Usuđujem se da tvrdim kako naš prijatelj Vilki s drugog kraja stola možda ima nekakvu predstavu o onome što mi je na pameti."

„Pojma nemam", rekao sam ja iskreno.

Dikens je spustio obe šake na sto i raširio ruke tako da me je podsetio na Hrista s Da Vinčijeve Poslednje večere. Samo što mi je ta pomisao pala na pamet, a za njom je ubrzo usledila druga -Akpje ovo Poslednja večera, ko je onda među nama Juda?

„Ovlastio sam Vilsa da u moje ime pregovara s gospodom Čapel iz Nju Bond strita o angažmanu od najmanje trideset čitanja", nastavio je Dikens. „I premda su pregovori tek počeli, sasvim sam siguran da će se to obistiniti i da ću najaviti novu eru svoje karijere: javne zabave i obrazovanje."

„Ali, oče", uskliknula je Mami, očigledno preneražena, „znaš šta ti je doktor Bird rekao dok si tu skoro bio bolestan - o degeneraciji nekih srčanih funkcija, neophodnom odmaranju - ranije turneje sa čitanjem su te iscrple...“

„O, besmislice", viknuo je Dikens, ali sa još širim osmehom. „Namera nam je da postavimo ovde prisutnog gospodina Dolbija..."

Krupni muškarac je porumeneo i naklonio se.

„.. .da upravlja mojim poslovima tokom tih putovanja. Čapel će organizovati sve poslovne i administrativne aranžmane, i obezbediti novac za lične i putne troškove, moje, gospodina Dolbija, a verovatno i gospodina Vilsa. Ja treba samo da uzmem svoju knjigu u šake i čitam na zakazanom mestu u zakazano vreme."

„Ali čitanje tvojih knjiga teško da je... kako si beše to nazvao, oče? ...nova umetnička forma“, rekla je Kejti. „To si več mnogo puta radio.“

Jesam, draga moja", saglasio se Dikens. „Ali nikada onako kako ću raditi na ovoj i budućim turnejama. Kao što znaš, ja nikada jednostavno... ne čitam iz svojih knjiga, premda se ponekad pravim da je tako. Na svim nastupima govorim napamet i zadržavam pravo da uveliko preuređujem, spajam, menjam i ponovo ispisujem scene... čak povremeno i sasvim improvizujem, baš kao što je ovaj ovde eminentni tragičar činio bezbroj puta, popravljajući čak i Šekspira:" Potapšao je Makridija po ruci.

„Ah - da - ja, naravno - ali, Bulver-Liton, da, mogao sam kako mi je volja“, rekao je Makridi, pocrvenevši ispod blede kože i bora, „ali - ovaj - ovaj - Bard. Boga mi... nikada!"

Dikens se nasmejao. „Pa, moja proza nije Bardova. Nije uklesana u kamenu kao Mojsijeve zapovesti.“

„Ali opet“, rekao je moj brat, „nova forma umetnosti? Može li takvo čitanje biti to?“

„Moje će biti, od ove turneje pa nadalje", odbrusio je Dikens. Osmeh mu je zgasnuo.

„Vaša čitanja su već jedinstvena po svom tonu i briljantnosti, gospodine", rekao je mladi Dikenson.

„Hvala, Edmonde. Cenim tvoj velikodušni duh. Ali na svojim budućim čitanjima, počevši od ove turneje pa nadalje... kako sam već rekao... možda i mnogo godina, smeram da dešavanja dovedem do nivoa teatralnosti koji nema presedana, u kombinaciji s pravim razumevanjem manipulacije životinjskim magnetizmom."

„Magnetizmom, tako mi Jupitera!", prasnuo je Dolbi. „Gospodine, zar ćete hipnotisati publiku dok je zabavljate?"

Dikens se ponovo osmehnuo i pogladio brkove. „Gospodine Dolbi, pretpostavljam da čitate romane."

„Naravno da čitam, gospodine!", nasmejao se Dolbi. „Uživao sam u svima koje ste napisali, baš kao i u onima gospodina Kolinsa... Gospodina Kolinsa desno od mene za stolom, to sam hteo reći.“ Okrenuo se prema meni. „Gospodine Kolinse, ta knjiga Armadejl koju ste objavili u časopisu gospodina Dikensa sjajno je štivo. Ta junakinja - Lidija Gvilt, mislim da joj je tako glasilo ime. Kakva žena! Izvanredno!"

„Mi nismo imali zadovoljstvo da objavimo tu knjigu gospodina Kolinsa u nastavcima", rekao je Dikens zvanično. „Niti ćemo imati to zadovoljstvo da je objavimo u obliku knjige. Ona će se pojaviti u maju sledeće godine kod drugog izdavača, premda s radošću obznanjujem kako upravo nagovaramo našeg dragog Vilkija da nam se vrati i svoj sledeći roman objavi u časopisu Preko cele godine."

„Ah, divno, divno!" rekao je Dolbi, sav srdačan i raspoložen. Nije pojma imao kakav je faux pas napravio tom pohvalom.

Zaista, moj najnoviji roman Armadejl, posle uspeha Žene u belom koja se pojavila u Dikensovim Rečima o domaćinstvu, objavljen je u nastavcima - za mnogo veći iznos novca - u časopisu Kornhil. A trebalo je da se pojavi u formi knjige kod izdavača Smit, Elder i kompanija, koji su isto tako izdavali Kornhil.

Ali to samo po sebi nije bilo faux pas, niti je zbog toga Dikensovo lice - ozareno i opušteno samo koji tren pre toga - sada izgledalo zgrčeno i staro. Razlog za promenu njegovog raspoloženja bila je, siguran sam, upravo junakinja Lidija Gvilt koju je Dolbi tako nesmotreno pomenuo.

Na jednom mestu u romanu stavio sam Lidiji, koja je znala šta je bol, kako njen sopstveni, tako i onih smrtnika bliskih njoj, sledeće reči u usta:

„Ko je izmislio laudanum? Zahvaljujem mu od sveg srca, kogod da je bio. Kada bi samo svi oni jadnici bolnog tela i duha koje je on tešio mogli da se združe i zapevaju mu pohvale, kakav bi samo to bio hor! Provela sam šest izvrsnih sati u zaboravu; probudila se pribranih misli."

Čuo sam od brojnih posrednika, uključujući mog brata i Kejti, kako Dikens nije bio zadovoljan tim rečima... niti opštim tolerantnim tonom prema laudanumu i drugim opijatima koji su pominjani u romanu.

„Ali smerao si da nam ispričaš kakve to veze ima naš čin čitanja romana s novom umetničkom formom čitanja koju predla' žeš“, rekao sam Dikensu s druge strane pretrpanog stola.

„Da“, rekao je Jedinstveni, osmehnuvši se Sesil Makridi kao da se izvinjava zbog prekida u pripovedanju. „Znate kakvo neuporedivo - usudio bih se da kažem - jedinstveno osećanje čovek ima dok čita. Kada ulazi u svet dobre knjige, toliko usredsredi pažnju da isključi sva čula osim očiju koje upijaju reči, zar ne?“

„O, dakako!", uskliknuo je Dikenson. „Svet jednostavno iščili. Sve druge misli jednostavno iščile! Ostanu samo prizori, zvuci, likovi i svet koje je za nas stvorio pisac! Čovek kao da je primio anesteziju za svakodnevni svet oko nas. Svi čitaoci to iskuse."

„Baš tako", rekao je Dikens, ponovo sa osmehom i ozarenih očiju. „Upravo se u takvom prijemčivom stanju čovek mora naći kako bi hipnotička terapija delovala. I upravo razboritim koriščenjem jezika, fraza, opisa i dijaloga postiže se dovođenje čitaoca u istovetno prijemčivo stanje u kojem je pacijent pod magnetnim uticajem."

„Boga mi!“, uskliknuo je Makridi. „Ovaj - publika u teatru zapada baš u takav - a - a - prijemčivi trans. Oduvek sam govorio kako je - ovaj - ovaj - publika treća tačka u - ah - trouglu saradnje, s piscem komada i glumcem."

„Baš tako", rekao je Dikens. „A to je upravo i srž moje nove izvođačke umetnosti u koju su se pretvorila ranija puka čitanja.

Nadograđujući prijemčivo stanje publike - neuporedivo snažnije čak i od onoga u kojem je čitalac sam kod kuće, u železničkom vagonu ili čak u sopstvenom vrtu - nameravam da koristim početni magnetizam, kombinovan s mojim glasom i rečima, da izazovem u njima još dublje prijemčivo stanje zahvalnosti i saradnje od onog koje mogu proizvesti književnost ili teatar sami po sebi.“

„Isključivo rečima?", upitao je moj brat.

„I razboritim, pažljivo uvežbanim gestovima“, rekao je Dikens. „U odgovarajućem okruženju."

„A to okruženje je po... po... pozornica", kazao je Dolbi. „Da, tako mi Jupitera. To bi trebalo da bude izvanredno!"

„Ne tek puka pozornica", rekao je Dikens, klimajući malčice glavom kao da se već priprema da se pokloni publici, „več zamračena prostorija. Precizna i naučna upotreba gasnog svetla da mi obasjava lice i ruke, pažljivo razmeštanje publike tako da mi niko ne bude izvan neposrednog domašaja očiju..."

„Vodićemo na turneju svoje stručnjake za gas i osvetljenje", upao je Dolbi. „Vils je na tome najviše insistirao tokom pregovora."

Makridi je zalupao po stolu i nasmejao se. „A publika pojma nema da je - ovaj - ovaj - gasno - ovaj - ovaj - svetlo zapravo oblik - ovaj - opijanja. Opijanja, boga mi! Gasne svetiljke lišavaju prostoriju, teatar, prostor, kiseonika!"

„Upravo to čine", rekao je Dikens s nestašnim osmehom. „A mi ćemo to primenjivati u sopstvenu korist kako bismo doveli tu - skromno se nadam - veoma brojnu publiku na čitanju u prikladno prijemčivo stanje."

„U prikladno prijemčivo stanje za šta?", upitao sam ja ravnim glasom.

Dikens je prikovao za mene svoj Kipnotički pogled. Glas mu je bio tih. „To će upravo pokazati ta čitanja - ta nova umetnička forma."

Posle večere, mi muškarci preselili smo se s konjakom i cigarama u sobui za bilijar iza Dikensove radne sobe. Bila je to ugodna prostorija, dobro osvetljena, s jednim zidom dopola oblepljenim pločicama, zaštitom od oštećenja koje bismo mogli tiačiniti svojim razmahanim takovima, i ja sam tamo proveo mnoge prijatne sate. Dikens je ozbiljno pristupao svojim partijama bilijara - voleo je da kaže kako one „iznose na videlo ljudski karakter", a onda, često, pogledavajući prema mom bratu, dodavao: „ili pokazuju da ga nema." Šta god se desilo, uvek ću pamtiti kako se Jedinstveni naginjao iznad stola sa zelenom čojom, bez sakoa, sa onim velikim dvostrukim naočarima na nosu zbog kojih je izgledao čudno, pikvikovski, kao kakav starac iz ranijih vremena.

Dikens je uživao u društvu Persija Ficdžeralda i zato što je mladić ozbiljno pristupao bilijaru i bio mu vrlo vičan - ili makar dovoljno vičan da Dikensu i meni pruži dostojan otpor. I ja sam umeo da baratam takom, kako i priliči svakom ozbiljnom neženji, ali te večeri sam se iznenadio kada sam ustanovio da i naše domaće siroče, mladi Edmond Dikenson, igra prilično nalik nekome ko ume da se izdržava od onoga što zaradi pobedama. (A možda je tako i činio, šta ja znam, uprkos čitavoj Dikensovoj priči o tome kako je mladić imućan i stoga nezavisan.)

Makridi je igrao neko vreme dok ga žena nije poterala da popije šolju toplog mleka i pođe u krevet. Ali upravo su zahvaljujući Džordžu Dolbiju - Dikensovom budućem poslovnom menadžeru i saputniku na turneji čitanja - večernje partije živnule: smejao se grohotom, pripovedao uistinu zabavne priče bez ikakvog traga ranijeg zamuckivanja, veliko ćelavo teme i čelo sijali su mu se od znoja pod svetlom lampi, i izbacio je redom Persija, mene, Dikensa i najzad tvrdoglavog i neobično umešnog mladog Dikensona, koji je u igri pokazao kako dobro poznavanje balistike, tako i podlost kakvu mu niko ne bi pripisao na prvi pogled.

Dikens je, po svom starom običaju, otišao na spavanje u ponoć, ali nas je zamolio da nastavimo igru. Ja sam tako obično i činio kada su zanimljivi muški gosti još budni, i često sam igrao i uživao u konjaku našeg domaćina do praskozorja, ali kada je Dolbi spustio tak i povukao se, ubrzo pošto nam je Dikens rekao laku noč - možda još nesiguran u svoja ovlašćenja gosta u Gadshilu - igra se prekinula, Persi se zaputio u gostionicu Kod Falstafa sa slugom koji mu je držao fenjer, a Dikenson i ja smo se popeli na sprat, svaki u svoju sobu.

Uprkos leku koji sam ranije uzeo, reumatski giht me je razdirao dok sam se pripremao za postelju. Odmerivši količinu laudanuma preostalog u mom putnom vrču, uzeo sam još dve čaše okrepljujućeg i uspavljujućeg sredstva.

Kažem „okrepljujućeg i uspavljujućeg" zato što laudanum, kako to gotovo sasvim sigurno znate u svojoj medicinski prosvećenoj budućnosti, dragi čitaoci, jednako umiruje živce i donosi san kao što i budi osećajnosti i omogućuje da se u dugim periodima marljivo radi uz nivo pažnje viši nego inače. Nisam znao - možda niko nije znao - kako to isti lek može da služi obema suprotstavljenim potrebama, ali ja sam van svake sumnje znao da on čini baš to. Te noći bilo mi je potrebno njegovo prvo navedeno dejstvo.

Moj neumorni um želeo je da se pozabavi bizarnim Dikensovim planovima o turneji čitanja koje bi bilo „potpuno nova umetnička forma" i da poveže niti besmislica koje je on izgovorio o hipnozi i magnetizmu s posetama u koje je navodno išao Drudu, stanovniku podzemlja, ali blagosloveni laudanum me je oslobodio tih visokoparnih pitanja.

Moje poslednje misli pre nego što ću te noći zaspati bavile su se jednim podatkom koji mi je inspektor Fild dao nekoliko nedelja pre toga.

Izgleda da su pratili Elen Ternan u ovu oblast, pa čak i u Gadshil, nekoliko puta od jeseni. Naravno, izvestio je Fild, bivša glumica ima rođake u Ročesteru pa ih posećuje nezavisno od bilo kakvog dosluha s Dikensom, ali bilo je sigurno da iznova i iznova dolazi u Gadshil i činilo se da je ovde od septembra provela najmanje pet noći.

Kako su, pitao sam se ja, Mami i Kejti reagovale na tu uzurpaciju majčinog mesta u njihovom domu? Lako sam mogao da zamislim kako Mami sledi Džordžinu Hogart prilikom dobrodošlice tom uljezu, znajući - kao što one sigurno znaju - da je Čarls Dikens čovek izmučen usamljenošću i potrebom za iluzijom mladosti koju samo romansa može doneti ostarelom muškom umu i duši. Ali Kejti? Činilo se da je Kejt Makridi Dikens, i sama naizgled jednako usamljena - njen otac mi je pomenuo u oktobru da je žena mog brata „toliko nezadovoljna. .. toliko željna da pronađe ljubavnike da sporo ali neumitno slabi, kako u karakteru, tako i u zdravlju, Vilki“ - i dalje odana uspomeni na prognanu majku. Nisam mogao da zamislim kako Kejti, samo godinu dana starija od Elen Ternan, otvara dušu ženi koja je verovatno ljubavnica njenog oca.

Teško je reći kćerkinom deveru kako je ona toliko nezadovoljna svojim mužem da žudi za tim da pronađe ljubavnike, i podozrevam da je Dikens izgovorio te reči kako bih ih ja ponovio Čarliju. Samo ja to, naravno, nisam učinio.

Ali Kejti se sigurno nije otvoreno suprotstavila Eleninim posetama, inače bivša glumica ne bi nastavila da se vraća u Gadshil.

S tim mislima na pameti, zaspao sam duboko, bez ikakvih snova.

Neko me je silovito drmao i šapćući me dozivao po imenu.

Okrenuo sam se omamljeno. Soba je bila u mraku, izuzev čudnog svetla koje je dopiralo s poda kraj kreveta. Požar? Neko tamno obličje nadnosilo se iznad mene i drmalo me.

„Ustaj, Vilki.“

Usredsredio sain se na to obličje.

Čarls Dikens u košulji za spavanje i s vunenim kaputom prebačenim preko ramena držao je u jednoj ruci sačmaru-dvocevku, a u drugoj zgužvan pokrov.

Kucnuo je čas, pomislio sam ja.

„Ustaj, Vilki“, šapnuo je on ponovo. „Brzo. Samo se obuj. Doneo sam ti kaput."

Obličje je ispustilo pokrov na moje noge i ja sam shvatio da je to moj kaput. „Šta..

„Pssst. Probudićeš ostale, Ustaj. Brzo. Pre nego što pobegne. Nemamo vremena za bacanje. Samo kaput i cipele. Tako, tako...“

Sišli smo zadnjim stepeništem, Dikens s puškom i fenjerom ispred mene, i obojica smo se trudili da budemo što tiši.

Sultan, opaki irski krvoslednik, bio je vezan u zadnjem hodniku, s brnjicom i povocem, ali upinjao se da izađe na vrata.

„Šta se dešava?", šapnuo sam Dikensu. „Šta nije u redu?"

Paperje kose na temenu Jedinstvenog i njegovi dugački brkovi bili su razbarušeni na sve strane od spavanja, i štrcali su uvis tako da bi u drugim okolnostima bili krajnje smešni. Ali ne i te noći. U očima Čarlsa Dikensa bilo je nečeg nalik istinskom strahu - nečeg što, rekao bih, nikada ranije nisam video.

„Bio je to Drud", šapnuo je on. „Nisam mogao da zaspim. Stalno sam mislio na nešto što je trebalo da zapišem za Vilsa.

I tako sam ustao iz postelje, u nameri da siđem u radnu sobu i to pribeležim, kada sam ga ugledao, Vilki..."

„Šta si ugledao, čoveče?"

„Drudovo lice. To bledo, izmučeno lice. Lebdelo je kraj prozora, stisnuto uz hladna okna."

„Tvoje radne sobe?", rekao sam ja.

„Ne", kazao je Dikens, očiju izbezumljenih kao u odbeglog konja, „kraj prozora moje spavaće sobe."

„Ali, Dikense", uzvratio sam šapatom, „to nije moguće. Tvoja spavaća soba je na prvom spratu, gde su i gostinske. Drud je morao da stoji na merdevinama visokim dva i po ili tri metra kako bi zavirio kroz te prozore."

„Video sam ga, Vilki", rekao je Dikens promuklo.

Naglo je otvorio vrata i, s fenjerom i povocem u jednoj i sačmaricom-dvocevkom u drugoj ruci, dopustio da ga pas povuče napolje u noč.

U Dikensovom zadnjem dvorištu bilo je veoma hladno i mračno. Nije bilo meseca, ni zvezda, niti ma kakvog svetla iz kuće. Hladan vetar se istog trena probio ispod mog labavo prikopčanog kaputa, tako da sam uzdrhtao pod svojom uzlepršalom košuljom za spavanje. Noge i gležnjevi bili su mi goli između kaputa i cipela, a noćni vazduh toliko leden da mi se činilo kako mi to zaleđena trava seče meso majušnim brijačima.

Sultan je zarežao i jurnuo. Dikens je pustio psa da nas vodi kao da smo razjareni seljani na tragu ubici iz drugorazrednog senzacionalističkog romana.

A možda smo to i bili.

Pohitali smo oko kuće u mraku i stali u vrtu ispod prozora Dikensove spavaće sobe. Sultan je vukao, režao i cimao dalje, ali Dikens se zadržao dovoljno da ukloni kapak s malog fenjera i usmeri njegov zrak svetla na zamrznuto tie cvetne leje. Tamo nije bilo nikakvih optužujućih tragova stopa niti bilo čega što bi ukazalo da su tu stajale merdevine. Obojica smo ponovo pogledali uvis u mračan prozor njegove spavaće sobe. Nekoliko zvezda se pojavilo između brzih oblaka i odmah zatim nestalo.

Ako je Drud zurio kroz taj prozor bez visokih merdevina pod sobom, lebdeo je tri metra iznad tla.

Sultan je režao i cimao, i mi smo krenuli za njim.

Vratili smo se iza kuće i zastali na maloj livadi gde je Dikens 1860. godine spalio celokupnu svoju prepisku. Hladan vetar ljuljao je golo granje, a ono je lupkalo kao svežanj kostiju. Šapnuo sam Dikensu: „Kako to može biti Drud? Otkud on ovde? Zbog čega bi došao?“

„Jednog jutra me je pratio iz Londona", odgovorio mi je Dikens šapatom dok se polako okretao ukrug, s dugačkom dvocevkom u prevoju desne ruke. „Siguran sam u to. Viđam tamnu ljudsku priliku preko puta, kod vile, već mnogo noći zaredom. Psi laju. Kada izađem, tog obličja više nema."

Pre će to biti agenti inspektora Filda, pomislio sam, u iskušenju da to i naglas kažem. Umesto toga, ponovio sam: „Zbog čega jbi Drud došao ovamo da zuri kroz tvoj prozor na Božično veče?“

„Pssst“, šapnuo je Dikens, mahnuvši mi da zaćutim i stisnuvši Sultanove vilice slobodnom rukom kako bi utišao grleno rezanje krvoslednika.

Na sekund sam pomislio da se to približavaju saonice, iako na tlu nije bilo ni najmanje naznake snega, ali onda sam shvatio da to tihi zvuk zvončića dopire iz mračnih štala. Tamo su na zidu stajali norveški praporci ponija Njumana Nogsa.

„Hodi“, rekao je Dikens i pohitao prema štali.

Štalska vrata su bila otvorena - crnji pravougaonik u bezmalo sasvim crnoj noći.

„Jesi li to ti... “, prošaputao sam ja.

„Uvek su zatvorena", prošištao je Dikens. „Proverio sam u suton. “ Pružio mi je povodac iznenada utihnulog psa, spustio fenjer i podigao sačmaricu.

Iz unutrašnjosti mračne štale začula se poslednja tiha zvonjava, a onda je naglo zavladala tišina, kao da je nečija ruka prigušila zvuk sa đema.

„Otkopčaj Sultanu brnjicu, a onda mu pusti povodac", šapnuo je Dikens veoma tiho, s oružjem i dalje uperenim u otvorena vrata.

„Raskomadaće onoga ko je tamo", uzvratio sam mu šapatom.

„Otkopčaj brnjicu i pusti ga", zašištao je Dikens.

Kleknuo sam na koleno dok mi je srce tuklo, uzdrhtao od hladnoće, i zapetljao oko kopči brnjice. Bio sam gotovo siguran da će irski krvoslednik mahnitih očiju koji je upinjao povodac _ težak bezmalo koliko i ja - raskomadati mene, ud po ud, istog sekunda kada mu skinem brnjicu.

Nije to uradio. Sultan je prestao da reži i upinje se dok sam ja spuštao brnjicu na tie i skidao alku s povoca.

„Hajd’!“, naredio je Dikens psu glasno.

I Sultan je kidisao, jurnuvši naglo kao da je sazdan od metalnih opruga, a ne od pukih mišića. Ali nije utrčao u mrak štale nego je skrenuo levo, preskočio živicu jednim skokom i nestao na poljima, zaputivši se prema šumi i dalekom moru.

„Proklet bio taj pas“, rekao je Dikens. Shvatio sam koliko sam retko čuo Jedinstvenog da psuje. „Hodi, Vilki", komandovao je, kao da sam ja drugi ker kojeg je čuvao u rezervi.

Pruživši mi fenjer s poklopcem, Dikens je potrčao prema tamnim otvorenim vratima štale. Pohitao sam da ga sustignem, umalo se ne okliznuvši na zaleđenoj travi, a on je prošao kroz vrata i ne sačekavši svetlost.

Ušao sam u mrak i pre naslutio nego video Dikensa oko metar levo od mene, znajući - zahvaljujući možda vidovitosti - da on tamo stoji s puškom uperenom u dugi prolaz u štali, dok sam više naslućivao nego video pomeranje i dah konja i ponija koji su tu stajali.

„Svetlosti!", viknuo je Dikens.

Ušeprtljao sam se oko poklopca fenjera.

Nejasan prizor u boksovima gde su se konji - svi budni, ali utihnuli - nelagodno pomerali, njihov dah nalik na maglu u hladnom vazduhu, a potom i zamućena bela prilika koja se pokrenula na suprotnom kraju mračnog prostora, iza mesta gde su visili praporci, đem i uzde.

Dikens je podigao oružje još više i video sam mu beonjače u svetlu fenjera dok se pripremao da povuče oba obarača.

„Čekaj!“, dreknuo sam, i snaga mog glasa nagnala je konje da zazru od mene. „Tako ti boga, ne pucaj!"

Potrčao sam prema beloj mrlji. Mislim da bi Dikens opalio i pored mojih povika da se nisam telom bacio između njega i njegove mete.

Bela mrlja na zatvorenom kraju mraka razotkrila se u krugu svetlosti iz mog fenjera. U tami je stajao Edmond Dikenson, razrogačen ali praznog pogleda, i nije nas ni video ni čuo. Bio je u svojoj košulji za spavanje. Stopala su mu bila bosa i bleda spram hladne crne štalske kaldrme. Šake su mu visile kao bele zvezdice na krajevima mlitavih ruku.

Dikens je prišao i zasmejao se. Glasan smeh je dodatno, uzbunio konje, ali Dikenson kao da ga nije ni primetio. „Somnambulist!", uskliknuo je Dikens. „Boga mi, somnambulist. Siroče noću šeta li šeta."

Prineo sam fenjer bliže mladićevom bledom licu. U njegovim očima video se jarki odraz plamena, ali on nije ni trepnuo niti ičim pokazao da je svestan mog prisustva. Pred nama je uistinu stajao mesečar.

„Sigurno si njega video u vrtu ispod tvog prozora", rekao sam tiho.

Dikens se namrštio na mene toliko jako da sam očekivao da me opsuje baš kao što je opsovao i svog beskorisnog psa, ali kada je progovorio, glas mu je bio blag. „Ma kakvi, dragi moj Vilki. U vrtu nisam video nikoga. Ustao sam iz postelje, pogledao kroz prozore i jasno tamo video Drudovo lice - njegov skraćeni nos uza staklo, oči bez kapaka koje su buljile u mene. Pribio se uz taj prozor, Vilki. Uz moj visoki prozor na prvom spratu. A ne ispod, u vrtu."

Klimnuo sam glavom kao da se slažem, ali znao sam da je Jedinstveni to sigurno samo sanjao. Možda je uzeo malo laudanuma kako bi lakše zaspao - znao sam da je lekar Frenk Bird molio Dikensa da uzima taj lek kada u jesen nije mogao da spava. Još sam osećao kako lek damara i jenjava u mom sistemu, uprkos hladnoći od koje mi se ruka s fenjerom tresla kao oduzeta.

„Šta ćemo s njim?“, upitao sam i klimnuo glavom prema Dikensonu.

„Ono što se mpra raditi sa svim ozbiljnim somnabulistima, dragi moj Vilki. Povešćemo ga obazrivo u kuću, a onda ćeš ga ti odvesti u njegovu sobu i smestiti u postelju."

Pogledao sam prema donekle svetlijem pravougaoniku otvorenih štalskih vrata. „A Drud?“, upitao sam.

Dikens je odmahnuo glavom. „Sultan se često vrati posle svog noćnog lova s krvlju na gubici. Možemo samo da se nadamo da će tako učiniti i ujutro."

Došao sam u iskušenje da upitam Dikensa šta je time hteo da kaže. (Inspektoru Fildu bi ta informacija bila dragocena.) Zar su se on i njegov egipatski učitelj hipnoze posvađali? Je li utvari želeo smrt? Daje ubije upravo njegov pas-ubica? Zar više nije bio učenik podzemnog velikog mislioca koji je - po rečima bivšeg šefa detektivskog odseka Skotland jarda - poslao svoje agente da ubiju više od tri stotine muškaraca i žena?

Oćutao sam. Bilo je previše hladno da započinjem razgovor. Giht mi se vraćao, pružao pipke agonije kroz moje oči i u mozak onako kako to obično čini pred kakav ozbiljan napad.

Uzeli smo gospodina Dikensona za mlitave ruke i poveli ga polako iz štale preko širokog dvorišta do zadnjih vrata. Shvatio sam da ću morati da obrišem peškirom tabane idiotskom mesečaru pre nego što ga budem ušuškao pod jorgan.

Dok smo prilazili zadnjim vratima, osvrnuo sam se prema mračnom dvorištu, gotovo u očekivanju da Sultan dotrči u krug svetlosti fenjera s bledom rukom; albino-gležnjem ili otkinutom glavom u čeljustima. Ali tamo se kretao samo hladan vetar.

„I tako se svršila još jedna božična noć u palati Gadshil", rekao sam tiho. Naočari su mi se malo zamaglile kada smo kročili u relativno toplu kuću. Pustio sam gospodina Dikensona da ih skinem i obrišem o rukav kaputa.

Kada sam zataknuo krajeve metalnog okvira za uši i ponovo progledao, primetio sam da su se Dikensova usta izvila u onom dečačkom osmehu koji mi je upućivao toliko puta za proteklih četrnaest godina koliko smo se poznavali.

„Bog nas blagoslovio, sve odreda", rekao je on dečjim falsetom i obojica smo se nasmejali dovoljno glasno da probudimo čitavu kuću.

ČETRNAESTO POGLAVLJE
drud

Bila je tamo nekakva sjajna sfera... ne, ne baš sfera, izduženi svetlucavi plavobeli oval... i crna pruga spram tamne pozadine.

Pruga je bila na tavanici, trag dima koji se dizao toliko godina. Svetlucavi plavobeli oval bio je ispred mene, bliže, deo mene, produžetak mojih misli.

Bio je to isto tako i mesec, bledi satelit u mojoj službi. Okrenuo sam se ulevo, prevrnuo se donekle i ugledao sunce - neko sunce, narandžasto i belo, umesto plavo i belo, odakle su zraci treperili u crni kosmos. I kao što je svetlucavi plavobeli oval bio moj mesec, tako sam ja bio satelit tog plamenog sunca u tami prostora i vremena.

Nešto je zaklonilo moje sunce. Osetio sam, pre nego što sam video, kako mi neko oduzima plavobeli oval i dugačku lulu koja me je s njim spajala.

„Hajde, Hačeri, vadi ga odatle. Osovi ga na noge i pridrži."

„De, de, de“, zakreštao je krajnje tuđinski i potpuno nepoznat glas. „Gospo’n je platio za ovu noč i robu, i neće da ga niko dira. Ne mislite valjda da...“

„Zaveži, Sal“, grmnuo je drugi glas, poznat. Glas izgubljenog džina. „Pisni samo i inspektor ima da te strpa u najcrnju rupu u Njugejtu pre nego što svane."

Niko više nije ni pisnuo. Lebdeo sam iznad vrhova oblaka promenljivih boja dok sam se obrtao u svemiru oko praskavog, šištavog sunca-zvezde, a moj plavo-beli satelit - sada uklonjen - trebalo je zauzvrat da se obrće oko mene, ali osetio sam kako me snažne ruke vuku dole iz kosmičkog etra na džombastu, blatnjavu, slamom posutu zemlju.

„Drži ga na nogama“, izgovorio je promuklo glas koji sam povezivao sa zapovedničkim kažiprstima. „Podigni ga ako moraš"

Opet sam lebdeo, između mračnih ležajeva usađenih u tamne zidove, dok se šištavo sunce smanjivalo iza mene. Preda mnom se uzdizao mršavi kolos.

„Sal, sklanjaj mi tog tvog Jahija s puta da mu ne iščupam dimom zapušene kosti iz trulog matorog mesa i prodam ih Divljim đečacima kao frule, po tri za peni.“

„De, de“, čuo sam opet. Senke su se stapale. Jedna je položena natrag u mrtvački sanduk. „Tako je dobro, Jahi, Samo se ti odmori, ’Ibe, visočanstvo, ovaj ovde gospo’n još nije sve platio. Opelješićeš me ako ga odvučeš odavle."

„Lažeš, babuskero", rekao je onaj dominantniji muški glas. „Malopre si rekla kako je platio za celu noč i drogu. U luli je bilo dovoljno da vileni sve do zore. Ali daj joj još dve krajcare, detektive Hačeri. Sitniš."

Onda smo se obreli napolju, u noći. Zapazio sam to po hladnoći u vazduhu - mirisalo je na sneg koji samo što nije pao - a primetio sam da nemam kaput, cilindar i štap, kao i malo čudo: stopala mi nisu doticala kaldrmu nego sam lebdeo iznad nje prema dalekoj, zaljuljanoj uličnoj lampi. Onda sam shvatio da me krupnije od dva obličja u mojoj pratnji nosi ispod miške kao nagradno prase osvojeno na sreskom vašaru.

Oporavio sam se od isparenja iz lule dovoljno da se usprotivim, ali tamno obličje koje je išlo napred - ni na tren nisam posumnjao da to nije moj smrtni neprijatelj inspektor Fild - reklo je: „Tiho sad, gospodine Kolinse, u blizini je krčma u koju će nas pustiti iako je sitan sat, pa ćemo poručiti nešto od čega ćete doći sebi."

Krčma otvorena u to doba? Koliko god da su mi misli bile zamagljene (i to, shvatio sam, zamagljene koliko i sam hladan vazduh te noći), znao sam da nijedno takvo mesto ne može biti otvoreno u taj strašni sat pred samu zoru jednog tako oštrog, hladnog jutra ranog proleća.

Čuo sam, a donekle i video kako Fild udara po vratima ispod obešenog znaka sa nacrtanih Šest veselih nosača. Sada sam znao, koliko god me stomak boleo zbog toga što me je detektiv Hačeri nosio kao prase sa sreskog vašara, da nisam zaista tu napolju u hladnoći i mraku s tom dvojicom. Sigurno sam i dalje na svom ležaju kod Opijumske Sal, gde uživam u poslednjim dimovima iz plave boce.

„Čeknider malo!“, začuo se ženski glas, jedva razaznatljiv od zvukova povlačenja raznoraznih reza i škripe drevnih vrata. „O, vi ste to, inspektore! I detektiv Hačeri. Obojica ste izašli po ovako strašnoj noći? To nosiš nekog davljenika, Hibe?“

„Ne, gospođice Ebi“, rekao je div koji me je uprtio. „Samo jednog gospodina koji treba malo da dođe sebi.“

Uneo me je u tavernu s crvenim zavesama, gde je bilo prijatno toplo - u kaminu tu, u glavnoj sobi, još je bilo žara - premda sam znao da je to sve samo san. Šest veselih nosača i gazdarica te krčme, gospođica Ebi Poterson, bili su izmišljotine iz Dikensovog prokletog Našeg zajedničkog prijatelja. Tu, kraj pristaništa, nije postojala krčma tog imena, premda ih je bilo mnogo koje je Dikens mogao iskoristiti kao uzor.

„Ovde kuvaju veoma dobar šeri“, rekao je inspektor Fild dok je gospođica Ebi palila nekoliko lampi i terala dečaka pospanih očiju da doda još ugljena na malu vatru. „Možda je gospodin za jednu bocu?“

Bio sam siguran da je i taj dijalog potekao pravo iz Našeg zajedničkog prijatelja. Koje to rekao, da bi sad moj opijeni um mogao tako da izgradi tu fantaziju? „Gospodin Inspektor je, kako sam shvatio, bio samo još jedna Dikensova interpretacija istog ovog inspektora Filda koji je zauzeo mesto u udobnom separeu.

„Gospodin treba da se uspravi iposedne', rekao sam ja u snu. Sada mi je krv navirala u glavu i taj osećaj nije bio baš prijatan.

Hačeri me je podigao, uspravio i nežno posadio na klupu spram inspektora. Pogledao sam oko sebe, potpuno očekujući da ugledam gospodina Judžina Rejberna i njegovog prijatelja Mortimera Lajtvuda, ali ako se izuzme inspektor koji je sedeo, Hačeri koji je stajao, užurbani dečak i gospođica Ebi spremna da usluži, krčma je bila prazna.

„Da, onaj poseban šeri, moliću", rekao je Fild. „Za nas trojicu. Da odagna hladnoću i maglu.“ Gospođica Ebi i dečak pohitali su u zadnju prostoriju.

„Ne vredi“, rekao sam ja inspektoru. „Znam da je sve ovo samo san.“

„De, de, gospodine Kolinse", kazao je Fild i uštinuo me za nadlanicu tako da sam jeknuo. „Jedan gospodin kao što ste vi nema šta da traži kod Opijumske Sal. Da vas Hačeri i ja nismo izvukli na vreme, u sledećih deset minuta bi vas olakšali za novčanik i zlatne zube, gospodine."

„Nemam ja zlatne zube", rekao sam, pazeći da pravilno izgovorim svaku reč.

„Tako se kaže, gospodine."

„Moj kaput", rekao sam. „Šešir. Štap."

Hačeri je čarobno izvukao sva tri predmeta i stavio ih u prazan separe preko puta nas.

„Ne, gospodine Kolinse", nastavio je inspektor Fild, „jedan gospodin kao što ste vi treba da se zadrži na laudanumu koji se legalno prodaje kod tako istaknutih apotekara kao što je gospodin Kauper. A opijumske jazbine na mračnim pristaništima treba da ostavi neznabožačkim Kinezima i tamnoputim laskarima."

Nije me iznenadilo to što je znao ime mog glavnog snabdevača. Na kraju krajeva, to i jeste bio san.

„Prošlo je nekoliko sedmica otkad smo se videli, gospodine", nastavio je Fild.

Zagnjurio sam bolnu glavu u šake. „Nisam imao šta da ispričam", kazao sam.

„U tome i jeste nevolja, gospodine Kolinse", uzdahnuo je inspektor. „U tome što se time krši i duh i izričito slovo našeg dogovora."

„Nek se nosi naš dogovor", promrmljao sam ja.

„Dobro de, gospodine", rekao je Fild. „Daćemo vam malo kuvanog šerija kako biste se setili svojih obaveza i ponašali kao džentlmen."

Dečak koji se, siguran sam u to, zvao Bob, došao je sa ogromnim bokalom iz kojeg se širio opojan miris. U levoj ruci, Bob je nosio gvozdeni sud u obliku šiljatog šešira - Dikens je to opisao, sećam se, a ja sam se u taj opis uneo kao da on i ja nismo zajedno probali na hiljade takvih specijaliteta - koji je napunio sadržinom bokala. Onda je zašiljeno dno prepunog suda u obliku šešira gurnuo duboko u žar i ponovo rasplamsanu vatru. Sud je ostavio i nestao pa se zatim opet pojavio sa tri čiste čaše i gazdaricom.

„Hvala, gospođice Darbi", rekao je inspektor Fild dok je dečak spuštao čaše na sto i vadio gvozdenu posudu iz vatre. Blago ju je zavrteo - šištala je i isparavala se - a onda nasuo zagrejanu sadržinu u onaj bokal. Pretposlednji deo tog malog sakramenta usledio je kada je Bob nadneo svetlucave čaše iznad bokala koji se pušio, tako da su poprimile određeni stepen savršene zamagljenosti koji je samo taj dečak znao da postigne, a onda ih sve napunio, praćen aplauzom inspektora i detektiva u njegovoj službi.

„Hvala, Vilijame", rekao je Fild.

„Vilijam?", kazao sam ja, zbunjen, iako sam već primicao lice da lakše udahnem toplo isparenje koje se dizalo iz moje čaše. „Gospođica Darbi? Valjda se zovu Bob i gospođica Ebi? Gospođica Ebi Poterson?"

„Naravno da se ne zovu tako", rekao je Fild. „Zahvalio sam Vilijamu - ovom dobrom momku Blliju Lamperu koga ste videli pred sobom pre samo nekoliko trenutaka - i njegovoj gazdarici, gospođici Elizabet Darbi, koja poseduje i vodi ovaj lokal već dvadeset osam godina."

„Zar ovo nisu Šest veselih nosača?", upitao sam srknuvši oprezno svoje piće. Čitavo telo me je peckalo, kao kada vam utrne noga ili ruka. Izuzev glave, koja me je bolela.

„Ne znam da u Londonu postoji lokal s takvim imenom", nasmej ao se inspektor Fild. „Ovo je Globus i golub, kako se zove već godinama. Kristofer Marlou je možda otegao svoje učene papke ovde u zadnjoj Sobi, ako ne već preko puta, u opasnijem Belom labudu. ¹¹ Ali Beli labud nije krčma za gospodu, gospodine Kolinse, pa čak ni za jednog džentlmena tako pustolovnog kao što ste vi. A ni gazda nam tamo ne bi otvorio vrata niti zagrejao seri ovako kako je to učinila moja ljupka Liza. Pijte, gospodine, ali molim vas da mi pri tom kažete zašto me ni o čemu niste izvestili."

Misli su mi se veoma sporo bistrile od zagrejanog pića. „Ponovo vam kažem da nemam šta da vam kažem, inspektore", rekao sam donekle oštro. „Ćarls Dikens se priprema za trijumfalnu turneju po unutrašnjosti i - onih nekoliko puta kada sam ga video - nije ni pomenuo vašu zajedničku utvaru, Druda. Ne još od božične večeri."

Inspektor Fild se nagnuo bliže. „Kada je Drud, kako ste rekli, levitirao ispred prozora gospodina Dikensa na prvom spratu."

Došao je na mene red da se nasmejem. Smesta sam zažalio zbog toga. Trljajući jednom rukom bolno čelo, drugom sam podigao čašu. „Ne“, rekao sam, „kada je gospodin Dikens kazao kako je video da Drudovo lice levitira iza njegovog prozora."

„Ne verujete u levitaciju, gospodine Kolinse?"

„Smatram da je ona... teško izvodljiva", rekao sam mrzovoljno.

„A opet, izgleda da ste u svojim radovima izrazili sasvim drugačije mišljenje o tome", kazao je inspektor Fild. Pomerio je svoj krupni kažiprst i mladi Bili je pohitao da i njemu i meni dopuni čaše koje su se još pušile.

„U kojim radovima?", zapitao sam ja.

„Mislim da su oni objedinjeni pod naslovom Magnetne večeri kod kuće, i sasvim su jasno potpisani inicijalima V. V. K. -Vilijam Vilki Kolins."

„Bože blagi!", uskliknuo sam preglasno. „Pa to je objavljeno još pre... koliko? - petnaest godina." Serijal članaka koje je on pomenuo napisan je za Vođu skeptičnog Dž. H. Luesa, negde početkom pedesetih. Ja sam tu jednostavno izvestio o raznim sobnim eksperimentima koji su tada bili veoma u modi: muškarci i žene su bili magnetisani, hipnotizeri su magnetisali i takve nežive stvari kao što su čaše vode, „vidovnjaci" su čitali misli i proricali sudbinu, pokušavali da komuniciraju s mrtvima i... da, sada sam se setio uprkos opijumu, alkoholu i glavobolji... jedna žena je uspela da levitira zajedno sa stolicom visokog naslona na kojoj je sedela.

„Da li ste imali razloga da promenite mišljenje otkad ste prisustvovali tim dešavanjima, gospodine Kolinse?" Fildov tihi, ali nekako zapovednički i snishodljivi glas razdraživao me je kao i uvek.

„To nije bilo moje mišljenje, inspektore, nego naprosto moje profesionalno zapažanje u to doba."

„Ali vi više ne verujete u to da muškarac ili žena - recimo, neko obučen drevnim veštinama davno zaboravljenog društva - može da levitira tri metra u vazduhu kako bi provirio kroz prozor Čarlsa Dikensa?"

Dosta. Bilo mi je dosta svega toga.

„Nikad nisam verovao u tako nešto", rekao sam oštro, podigavši glas, „Pre četrnaest ili petnaest godina, kada sam bio mnogo mladij izvestio sam o... događajima,.. sa izvesnim salonskim misticima i o lakovernosti onih koji su se okupili da takvim dešavanjima prisustvuju. Ja sam savremen čovek, inspektore Filde, što se u mojoj generaciji prevodi kao ’Čovek sa malo vere’. Na primer, više ne verujem da vas tajanstveni gospodin Drud uopšte i postoji. Ili tačnije, da to ustvrdim na pozitivniji i afirmativniji način, verujem da ste i vi i Čarls Dikens iskoristili legendu o nekom takvom stvorenju za sopstvene različite i suprotstavljene ciljeve, potrudivši se pri tom da koristite mene kao nekakvog piona u vašoj igri... kakva god ona bila."

Bio je to predugačak govor za čoveka u mom stanju, u taj sitni sat, pa sam zagnjurio nos u čašu vrelog serija.

Podigao sam pogled kada mi je inspektor Fild dodirnuo ruku. Njegovo rumeno lice prošarano Venama bilo je ozbiljno. „O, igra zaista postoji, gospođine Kolinse, ali ona se ne odvija na vaš račun. A tu su i pioni - i važnije figure - ubačeni a igru, ali vi, gospodine, niste pion. Premda je gotovo sasvim izvesno da vaš gospodin Dikens jeste."

Povukao sam rukav dalje od njegovog domašaja. „O čemu vi to?"

„Da li ste se upitali, gospodine Kolinse, zbog čega mi je žapras vo toliko važno da pronađem tog Druda?"

Nisam odoleo da mu se ne podrugnem, „Hoćete da vam vrate penziju", kazao sam.

Mislio sam da će to inspektora naljutiti i stoga me je iznenadio njegov brzi, laki smeh. „Živi bili, gospodine Kolinse, tačno je to. Hoću. Ali to je najsitniji od mojih ciljeva u ovoj partiji šaha. Vaš gospodin Drud i ja smo još malo pa starci i rešeni smo da okončamo tu igru mačke i miša koju igramo već dvadeset i više godina. Istina, obojica na tabli imamo još dovoljno figura za poslednji potez, ali mislim da vi ne shvatate, gospođine, to da po završetku ove igre mora... mora... uslediti smrt jednog ili drugog. Ili će umreti Drud, ili će umreti inspektor Fild. Tu nema druge, gospodine.“

Trepnuo sam nekoliko puta. Najzad sam izustio: „Zašto?“ Inspektor Fild se ponovo nagnuo bliže i osetio sam miris toplog šerija u njegovom dahu. „Možda ste mislili da preterujem, gospodine, kada sam rekao da je Drud, otkad je došao amo iz Egipta pre više od dve decenije, odgovoran, lično i preko tih hipnotisanih poslušnika koje šalje napolje, za smrt tri stotine ljudi. E pa nisam preterivao, gospodine Kolinse. Tačan broj je tri stotine dvadeset osam. Ovo se mora završiti, gospodine. Tom Drudu se mora stati na put. Do sada, sve ove godine, u službi Metropoliten policiji i izvan nje, imao sam okršaje s đavolom - obojica smo žrtvovali pione, lovce i bolje figure u ovoj dugoj igri - ali ovo je sada uistinu Završnica, gospodine Kolinse. Ili će đavo pojesti mog kralja, ili ću ja njegovog. Tu nema druge, gospodine."

Zurio sam u inspektora. Neko vreme sam sumnjao u duševno zdravlje Čarlsa Dikensa; sada sam bio siguran da još jedan umobolnik utiče na moj život.

„Znam da sam tražio od vas pomoć bez ikakve druge ponude za nadoknadu izuzev svog doprinosa u skrivanju saznanja o gospođici Marti R. od vaše gospe Kerolajn, gospodine", kazao je inspektor Fild. Pomislio sam kako je to bio veoma učtiv način da opiše to kako me je ucenjivao. „Ali postoje i druge stvari koje vam mogu ponuditi u zamenu za pomoć, gospodine. Značajne stvari."

„Šta?“, rekao sam ja.

„Staje vaš najveći životni problem u ovom trenutku, gospodine Kolinse?"

Bio sam u iskušenju da kažem „Vi" i završim s tim, ali iznenadio sam sebe istrtljavši sasvim drugi slog. „Bol."

„Tačno, gospodine... pominjali ste reumatski giht od kojeg patite. A vidi vam se to i u očima, ako smem tako da kažem, gospodine Kolinse. Neprestani bol nije sitnica ni za koga, ali pogotovo ne za takvog umetnika kao što ste vi. Detektivi zavise od dedukcije, kao što dobro znate, gospodine, a meni moja dedukcija veli da ste ove grozne martovske noći došli Opijumskoj Sal, u ovaj prljavi kraj, samo u nekakvoj nadi da dodatno ublažite bol. Zar ne, gospodine Kolinse?"

„Da", rekao sam ja. Nisam se potrudio da kažem Fildu kako je Frenk Bird, moj lekar, nedavno natuknuo kako je„reumatski gibt“ od kojeg tako dugo već patim možda zapravo virulentan oblik neke polne bolesti.

„Smeta vam i sada, dok razgovaramo, gospodine Kolinse?"

„Oči su mi kao kesice pune krvi", rekao sam iskreno, „Osečam to svaki put kada ih otvorim, kao da rizikujem da pinte krvi izlijem niz lice i u bradu."

„Strašno, gospodine, strašno", rekao je inspektor Fild vrteći glavom. „Ni najmanje vas ne krivim zbog toga što ste potražili malo olakšanja u svom laudanumu ili opijumskoj luli. Ali ako vam ne smeta što to kažem, gospodine, kvalitet proizvoda kod Opijumske Sal neće vam pomoći."

„O čemu to govorite, inspektore?"

„Mislim da ona razblažava opijum pa je preslab za nekoga ko ima tegobe poput vas, gospodine Kolinse. A to i inače nije čist proizvod. Istina je da razborita kombinacija vašeg laudanuma i opijumske lule može imati blagodatan - možda čak i čudesan - učinak po vašu bolest, ali u tim opijumskim jazbinama na Blugejt fildsu i Čipsajdu nema dovoljno kvalitetne droge da vam pomogne, gospodine."

„Gde onda?", upitao sam, ali čim sam to izustio, znao sam šta će reći.

„Kod Kralja Lazarija", kazao je inspektor Fild. „TJ Kinezovoj tajnoj jazbini u Donjem gradu."

„U kriptama i katakombama", rekao sam ja tupo.

„Da, gospodine."

„Vi samo hočete da se ja vratim u Donji grad", rekao sam i pogledao starijeg čoveka u oči. Mutna, hladna svetlost probijala se kroz prozore Globusa i goluba zastrte crvenim zavesama. „Hočete da pokušam da vas odvedem do Druda."

Inspektor Fild je odmahnuo proćelavom glavom sa sedim zulufima. „Ne, Druda tako pronaći nećemo, gospodine Kolinse. Gospodin Dikens vam je nesumnjivo ispričao istinu prošle jeseni kada je rekao da se redovno vraća u Drudov brlog, ali on tamo nije išao kroz obližnje groblje. Mesečima već naši ljudi tamo dežuraju. Drud mu je rekao za neki drugi put do njegovog podzemnog sveta. Ili je to posredi, ili egipatski đavo sve ovo vreme živi na površini, pa je jednu od svojih lokacija otkrio vašem gospodinu Dikensu. Stoga vaš prijatelj pisac i ne mora tim putem više zalaziti u Donji grad, gospodine Kolinse, ali vi to možete, ako želite olakšanje koje bi vam doneo čisti opijum Kralja Lazarija."

Čaša mi je bila prazna. Podigao sam pogled prema inspektoru i oči su mi najednom postale vodnjikave. „Ne mogu“, rekao sam. „Pokušao sam. Ne mogu pomeriti teški podijum u kripti kako bih pristupio stepenicama."

„Znam, gospodine", kazao je inspektor Fild, glasom profesionalno uglađenim i tužnim, nalik na pogrebnikov. „Ali Hačeri će vam vrlo rado pomoći kad god poželite da siđete tamo, bio dan ili noč. Zar ne, Hibe?"

„Vrlo rado, gospodine", rekao je‘Hačeri, koji je stajao u blizini. Priznajem da sam bezmalo bio zaboravio na prisustvo drugog čoveka.

„A kako bih mu ja to dojavio?", upitao sam.

„Dečak još čeka u vašoj ulici, gospodine Kolinse. Javite samo preko mog Guzberija i detektiv Hačeri će stići za jedan sat da vas otprati kroz opasne četvrti, otvori vam prolaz do stepenica i sačeka da se vratite." Pakleni inspektor se osmehnuo. „Čak će vam ponovo pozajmiti svoj revolver, gospodine Kolinse. Ali ne treba ničeg da se plašite od Kralja Lazarija i njegovih mušterija.

Za razliku od nepouzdane klijentele Opijumske Sal, Lazari i njegove žive mumije tamo dole znaju da im je dopušteno da postoje samo zahvaljujući meni."

Oklevao sam.

„Možemo li vam još ikako biti od pomoći u zamenu za vašu pomoć u pronalaženju Druda preko vašeg gospodina Dikensa?", upitao je Fild. „Možda u nekoj nevolji kod kuće?"

Pogledao sam starca iskosa. Šta on zna o mojim nevoljama kod kuće? Otkud je znao da odlazim kod Sal zato što se svakog božjeg dana i noći svađam sa Kerolajn, jednako kao i da bih ublažio bol od gihta?

„Bio sam oženjen više od trideset godina, gospodine Kolinse", rekao je tiho, kao da mi je pročitao misli. „Pretpostavljam da vaša dama, čak i posle ovoliko vremena, zahteva da se oženite njome... dok je vaša druga dama u Jarmutu i zahteva da se vrati u London kako bi bila blizu vas.“

„Prokleti bili, Filde“, uzviknuo sam tresnuvši šakom po glomaznom, izlizanom daščanom stolu. „Vas se to ni najmanje ne tiče."

„Naravno, gospodine. Naravno", rekao je inspektor svojim najuglađenijim glasom. „Ali takve nevolje mogu vas odvraćati od posla i od naših zajedničkih ciljeva. Samo pokušavam da uvidim kako bih mogao biti od pomoći... kao prijatelj."

„Tome pomoći nema", zarežao sam. „A vi mi niste prijatelj."

Inspektor Fild je klimnuo glavom u znak razumevanja. „Opet, gospodine, ako vam ne smeta savet od jednog oženjenog starca, ponekad promena mesta boravka može da donese period mira i tišine u takvim domaćim razmiricama."

„Mislite da se selimo? Kerolajn i ja smo već razgovarali o tome."

„Verujem, gospodine Kolinse, da ste vi i vaša gospa nekoliko puta odlazili u potragu za dobrom kućom na Gloster plejsu."

Više nisam bio ni iznenađen ni preneražen saznanjem da su nas Fildovi ljudi pratili. Ne bi me iznenadilo nikad bih saznao da je krišom ubacio nekog kepeca u zidove našeg doma na Melkum plejsu kako bi beležio naše svađe.

„To jeste dobra kuća", rekao sam ja. „Ali vlasnica, izvesna gospođa Šernvold, ne želi da je proda. A sada ionako ne bih mogao smognuti dovoljno sredstava za to."

„Obe poteškoće se mogu ukloniti, gospodine Kolinse", preo je inspektor Fild. „Ako bismo ponovo sarađivali, mislim da bih mogao zajamčiti da ćete se vi, vaša gospa i njena kći preseliti u tu finu rezidenciju na Gloster plejsu za godinu ili dve, i da će se vaša gospođica R. vratiti u Ulicu Bolsover, ako to želite, s tim što bismo mi pripomogli u pokriću njenih putnih i drugih neposrednih troškova."

Začkiljio sam u starca. Glava me je bolela. Želeo sam da odem kući na doručak, a zatim u postelju. Želeo sam da navučem jorgan preko glave i prespavam čitavu sedmicu. Sa učene smo prešli na podmićivanje. Sve u svemu, ucenjivanje mi je više prijalo.

„Šta to moram da uradim, inspektore?"

„Samo ono o čemu smo već razgovarali, gospodine Kolinse. Koristite svoj dobar odnos sa Čarlsom Dikensom kako biste saznali gde je Drud i šta smera."

Odmahnuo sam glavom. „Dikens je potpuno obuzet pripremama za predstojeću turneju čitanja. Siguran sam da od Božića nije imao nikakve kontakte s Drudom. Pored toga što se uplašio zbog onoga što misli da je te noći video kroz pozor, Dikens je sada zatrpan pojedinostima u organizaciji. Nemate pojma kakve sve pripreme jedna takva turneja zahteva."

„Sigurno da nemam, gospodine Kolinse", rekao je inspektor Fild. „Ali znam da turneja počinje za nedelju dana, i premijerno čitanje odigraće se dvadeset trećeg marta, u skupštinskoj sali u Čeltenamu. A onda, desetog aprila, vaš prijatelj pojaviće se u Dvorani sent Džejmsa ovde, u Londonu, posle čega će odmah uslediti čitanja u Liverpulu, zatim Mančesteru, pa Glazgovu, Edinburgu..."

„Zar imate čitav raspored?", prekinuo sam ga.

„Naravno."

„Onda sigurno znate da tokom turneje nikako ne bih mogao privuči pažnju čarlsa Dikensa. Svako javno čitanje je iscrpljujuće za pisca. A Dikensovo čitanje je iscrpljujuće kako za pisca, tako i za sve oko njega. Na svetu ne postoji ništa nalik čitanju Čarlsa Dikensa, a on obećava da će ova turneja biti još upečatljivija."

„Tako sam i čuo", rekao je inspektor Fild tiho. „Nekako, Drud je umešan u tu turneju čitanja vašeg prijatelja."

Nasmejao sam se. „A kako bi mu to pošlo za rukom? Kako čovek takvog izgleda može da putuje s Dikensom ili da se pojavi na njegovom čitanju a da ne izazove komentare?"

„Drud je čovek sa bezbroj maski", rekao je Fild. Glas mu je bio prigušen, kao da bi i Hačeri, gospođica Darbi ili momak Bili mogli biti jedna od maski egipatskog zločinca. „Jamčim vam da vaš prijatelj Dikens - svesno ili nesvesno, namerno Ui kao Drudov instrument - na toj turneji obavlja đavolov posao."

„Ali kako...", zaustio sam i ućutao, setivši se Dikensovog neobičnog insistiranja na tome da magnetise čitavu publiku prilikom svakog čitanja. Da je hipnotiše. Ali s kakvim to mračnim ciljem?

Sve je to bilo apsurdno.

„Opet", rekao sam umorno, „vi znate Dikensov raspored. I znate da sa njim putuje samo malena svita."

„Gospodin Dolbi", kazao je inspektor Fild. „Njegov agent gospodin Vils,“ Fild je nastavio da niže imena stručnjaka za gas i osvetljenje, pa čak i onih agenata koji su odaslani da blagovremeno pogledaju teatre, dogovore se o ceni karata, reklami i tako tome. „Ali Dikens bi svakako, gospodine Kolinse, uživao da vidi svog dragog prijatelja na tako iscrpljujućoj turneji. Znam, smera da se vidi sa svojim prijateljem Makridijem na premijeri u Čeltenamu. Zar vi ne možete urediti da proputujete nekoliko dana sa svojim slavnim prijateljem, i prisustvujete njegovom čitanju koji put?“

„To je sve što tražite od mene?"

„Vaša pomoć u tim sitnicama - najobičnije posmatranje, ćaskanje i izveštavanje - mogla bi biti neprocenjiva", preo je inspektor Fild.

„Za ime sveta, kako to smerate da nam stavite na raspolaganje Gloster plejs broj devedeset, pa bilo to i dogodine, kada ga gospođa Šernvold čuva za svog sina misionara i apsolutno odbija da proda kuću?“, upitao sam ja.

Inspektor se osmehnuo. Očekivao sam bezmalo da vidim kako između tih usana boje džigerice viri perje kanarinca. „To će biti moja briga, gospodine, premda ne očekujem nikakve probleme. Za mene je prava privilegija što mogu da pomognem nekome ko nama pomaže u javnom pregnuću lišavanja Londona njegovog najmanje poznatog, ali zato najuspešnijeg serijskog ubice."

Uzdahnuo sam i klimnuo glavom. Daje inspektor Fild tada pružio ruku kako bi zapečatio našu mračnu pogodbu, nisam siguran da bih mogao da ga dodirnem. Možda je to i naslutio, jer je samo klimnuo glavom - sve je bilo ugovoreno - obazrevši se oko sebe.

„Želite li da nam gospođica Darbi i dečak skuvaju još šerija, gospodine? To je divno uspavljujuće sredstvo."

„Ne", rekao sam ja, pokušao da se osovim na noge i iznenada osetio na mišici ogromnu Hačerijevu šaku, koja me je bez napora odizala iz separea. „Hoću kući."

PETNAESTO POGLAVLJE
drud

Odlučio sam da se Dikensu pridružim nekoliko dana posle početka njegove turneje.

Inspektor Fild je bio u pravu kada je rekao da će Dikens rado prihvatiti zamisao da neko vreme putujem s njim. Poslao sam poruku Vilsu, koji je - sasvim prirodno iscrpljen od svakodnevnog putovanja s Jedinstvenim - na svakih nekoliko dana stizao da skokne natrag do Londona sa turneje kako bi vodio sopstvene i Dikensove poslove u časopisu s Forsterom (koji je osporavao čitavu tu ideju o turneji čitanja), te sam za samo jedan dan primio ono što mi je stizalo tek u veoma retkim prilikama - telegram - u kojem je pisalo:

DRAGI MOJ VILKI - TURNEJA JE SILNO ZABAVNA! ISPOSTAVILO SE DA JE NAŠ DOLBI SAVRŠEN SAPUTNIKI MENADŽER. UŽIVAĆEŠ U NJEGOVIM LUDORIJAMA. JA SVAKAKO UŽIVAM. PRIDRUŽI NAM SE KAD GOD HOĆEŠ IPUTUJ S NAMA KOLIKO GOD ŽELIŠ. O SOPSTVENOM TROŠKU, NARAVNO. NESTRPLJIVO TE OČEKUJEM!

Č. DIKENS

Pitao sam se kako nesreća kod Stejplhersta utiče na gotovo svakodnevno putovanje Jedinstvenog železnicom, i otkrio to samo nekoliko minuta pošto smo s bristolske stanice krenuli u Birmingeme.

Sedeo sam u kupeu spram Dikensa, samog na klupi. Džordž Dolbi i Vils su sedeli kraj mene, ali oni su ćaskali i možda sam jedino ja primetio da pisac biva sve nervozniji kako voz ubrzava. Dikens je rukama čvrsto stezao glavu svog štapa, a potom i prozorski prag. Pogledao bi kroz prozor čim se pojačaju vibracije, potom brzo odvratio pogled, a onda opet zirnuo napolje. Njegovo lice, tamnoputije od lica u većine Engleza jer se izlagao suncu tokom svakodnevnih šetnji, sadje prebledelo i orosilo se znojem. Onda je Dikens izvadio putnu pljosku iz džepa, otpio dugačak gutljaj rakije, udahnuo dublje, potegao još jednom i odložio pljosku. Zatim je pripalio cigaru i okrenuo se da ćaska s Dolbijem, Vilsom i sa mnom.

Jedinstveni je voleo da za putovanja oblači zanimljivu garderobu, možda ekscentričnu ili čak smelu. Preko mornarske jakne je nabacio skupi plašt u stilu grofa Dorseja; njegovo oronulo i umorno lice, izborane kože bronzane od sunca (bledilo je oslabilo posle rakije i gotovo sasvim iščezlo), virilo je ispod filcanog šešira prilično nestašno nakrivljenog u stranu. Čuo sam na stanici u Bristolu kako taj medved Dolbi priča Vilsu, mršavom poput strašila, da zahvaljujući tom šeširu „šef izgleda kao savremeni gospodstveni gusar sa očima u kojima vreba gvozdena volja demona i nežna samilost anđela“.

Mislim da je i Dolbi od jutros potezao pomalo rakije.

Učestvovao sam u živom razgovoru - bili smo jedini putnici u tom kupeu prve klase, a ostatak male svite zaputio se u Birmingem pre nas. Čuo sam od Dikensa kako je Vils u prvim danima turneje podvrgnuo Dolbija veoma iscrpnom unakrsnom ispitivanju o tome kako će menadžer obavljati svoj posao. Za vreme prvih gradskih čitanja, Dolbi je išao u prethodnici zajedno sa osobljem zaduženim za gas i osvetljenje, a samo je Vils svakodnevno putovao s Dikensom. Sada, pošto su već ostavili Liverpul, Mančester, Glazgov, Edinburg i Bristol za sobom - i niti u jednom od tih gradova nije bilo većih nevolja, toliko je Dolbi sve temeljno pripremio - krupni poslovni menadžer je putovao s Dikensom, čime je Jedinstveni očito bio oduševljen. Preostalo je da se obiđu Birmingem, Aberdin i Portsmut, te da se poslednji nastupi izvedu u Londonu, kod kuće.

Dolbi, koga će jedan kasniji klijent - američki pisac Mark Tven - opisati kao „dragog gorilu", posegnuo je u veliku pletenu korpu koju je poneo, prostro stolnjak preko malenog stola na preklapanje koji se setio da postavi u središte našeg kupea, i naredao hladno posluženje: sendviče s tvrdo kuvanim jajima i inćunima, lososa s majonezom, hladno živinsko meso i jezik, presovanu govedinu, te rokfor i kolač s trešnjama za desert. Poslužio je i prilično dobro crno vino, a džin-punč je rashladio tako što je umivaonik u kupeu napunio ledom. Dok smo mi završavali obed, Dolbi je podgrejao kafu na špiritusnoj lampi. Kakav god inače bio taj ogromni muškarac sa zulufima, zaraznim smehom i prilično šarmantnim mucanjem, svakako je bio efikasan.

Kada je otvorena druga boca vina i kada smo ispili rashladeni džin-punč, grupa je zapevala putničke pesme - neke od njih sam ja pevao s Dikensom prethodne decenije, kada smo samo nas dvojica putovali zemljom ili Evropom. Tog dana, dok smo se primicali Birmingemu, Dikens je osetio poriv da nam odigra mornarsku igru, a svi mi smo zviždali pratnju. Kada je završio, ostavši bez daha, Dolbi mu je pružio poslednju čašu punča, a Dikens je počeo da nas uči vinsku pesmu iz „Der Freischütza“. ¹² Najednom je ekspresni voz grmnuo kraj nas na susednom koloseku, u suprotnom smeru, i Dikensu je kićeni filcani šešir poleteo sa proćelave glave u nastalom vakuumu. Vils, koji je pre ličio na tuberkuloznog bolesnika nego na sportistu, sunuo je dugačkom rukom kroz prozor i dohvatio šešir časak pre nego stoje zanavek nestao napolju. Svi smo mu aplaudirali, a Dikens je krhkog čoveka srdačno potapšao po leđima.

„Ranije sam već na ovoj turneji ostao bez kape od fokine kože pod gotovo istovetnim okolnostima", rekao mi je Dikens dok je uzimao filcani šešir od Vilsa i namicao ga na glavu. „Ne bih se rado rastao od ovog šapoa. Bogu hvala što je Vils poznat po svojim odbranama na terenu, Ne sećam se na kojoj se poziciji tačno proslavio, ali njegove sposobnosti u dubini terena za kriket bile su legendarne. Police mu stenju pod srebrnim peharima."

„Nikada nisam odigrao niti jednu utakmicu...", započeo je Vils.

„Nema veze, nema veze", nasmejao se Dikens, potapšavši saputnika ponovo po leđima. Džordž Dolbi se na to oglasio grohotom koji se morao čuti s kraja na kraj našeg ekspresa.

U Birmingemu sam okusio teksturu i vremenski raspored turneje.

Boravio sam u mnogim hotelima i mada su takva putovanja obično bila prijatna, bio sam veoma dobro svestan koliko je Dikensovo zdravlje bilo loše zimus i proletos i isto tako sam znao iz ličnog iskustva da neprestana putovanja i poteškoće pri životu po hotelima ne dopuštaju da se čovek oporavi od bolesti. Poverio mi je kako i dalje mutno vidi na levo oko, koje ga žestoko boli, kako mu je trbuh neprestano naduven i da mu gasovi sve vreme turneje prave nevolje, te da od vibracija vozova dobija mučninu i vrtoglavicu od koje nikada ne stigne da se oporavi za kratkog boravka u gradovima u kojima nastupa. Održavanje ravnoteže između bezmalo svakodnevnog putovanja i iscrpljujućih noći ispunjenih čitanjem očigledno je dovelo Dikensa do samih granica izdržljivosti, i preko njih.

Po prispeću u Birmingem, pre nego što je počinuo ili raspakovao kofer, Dikens je pohitao do teatra. Vils je bio zauzet drugim obavezama, ali Dolbi i ja smo pošli s Jedinstvenim.

Dok je obilazio dvoranu s vlasnikom teatra, Dikens je odmah počeo zahtevati da se izvedu promene. Po njegovim uputstvima, sedišta sa obe strane pozornice i iz određenih loža bila su ili uklonjena ili zaprečena užetom, ali on je stao kraj svog naročito izrađenog pulta za čitanje i naložio da se ukloni još sedišta sa obe strane prostranog teatra. Svi koji budu prisustvovali njegovom čitanju moraju biti direktno i nesmetano izloženi pogledu. Ne samo da bi oni njega jasno videli, kako sam shvatio, več i da bi on njih mogao pogledati u oči.

Njegovi radnici koji su ranije došli već su podigli paravan boje kestena koji će stajati iza njega dok bude govorio; paravan je bio visok dva i širok četiri i po metra, a bio je tu i tepih iste boje, između paravana i Dikensovog pulta. Jedinstveno gasno osvetljenje takođe je bilo namontirano. Tu je Dikensov stručnjak za gas i svetlo postavio dve uspravne cevi koje su se uzdizale oko tri i po metra sa obe strane pulta za čitanje. Dve cevi su bile spojene horizontalnim nizom gasnih svetiljki u limenim reflektorima, skrivenim od publike daskom, takođe boje kestena. Pored tog jarkog osvetljenja, na obe cevi se nalazila po jedna gasna svetiljka zaštićena zelenim abažurom, uperena gotovo pravo u lice čitača.

Stajao sam u sjaju te vešto osmišljene svetlosne skalamerije i dve uperene lampe samo jedan minut i odmah sam ustanovio da je bleštavilo zastrašujuće. Meni bi bilo veoma teško, ako ne i nemoguće da čitam pod tim svetlom uperenim u lice, ali znao sam da Dikens retko ili gotovo nikada ne čita iz svojih knjiga koje donosi na takvo tobožnje čitanje. On je znao napamet sve te stotine stranica teksta koje će izgovarati - svaku pričuje pročitao, izmenio, poboljšao i uvežbao najmanje dve stotine puta - i zatvarao je knjigu koju je držao u ruci posle početka nastupa, ili je samo okretao stranice, odsutno i simbolično, dok je pričao. Uglavnom je zurio u publiku kroz bukteći pravougaonik gasne svetlosti. Ipak, i pored tog žestokog gasnog sjaja, Dikens je i dalje video lica svih u publici. Namerno je u sali ostavljao uključeno dovoljno snažno osvetljenje za to.

Pre nego što sam se odmakao od Dikensovog pulta za čitanje, pogledao sam malo pobliže i tu propovedaonicu. Postavljen na četiri vitke i elegantne noge, sto se uzdizao Jedinstvenom otprilike do njegovog jedinstvenog pupka. Na ravnoj ploči stola tog popodneva bila je grimizna tkanina. Sa obe strane ploče nalazili su se mali ispusti; na onaj zdesna stavljan je bokal s vodom, a onaj sleva bio je namenjen Dikensovim skupim rukavicama qd jareće kože i džepnoj maramici. Takođe levo od ploče stola stajao je četvrtast drveni blok o koji je Dikens mogao - a često to i jeste činio - osloniti levi ili desni lakat pri naginjanju napred. (Često je čitao tik uz levu stranu pulta i, znao sam to pošto sam ga gledao na ranijim čitanjima u Londonu, umeo je da se najednom nagne napred gotovo dečački, s desnim laktom na tom uzdignutom bloku i izražajnim šakama u pokretu. Zbog toga je da publika osećala još ličniju i intimniju vezu s njim.)

Sada se Dikens nakašljao, a ja sam se udaljio od pulta i sišao s pozornice; on je stao kraj pulta i počeo da izgovara različite delove teksta koji će čitati te noći, kako bi oprobao akustiku dvorane. Pridružio sam se Džordžu Dolbiju u poslednjem redu na balkonu.

„Šef je na početku turneje čitao svoju Božičnu priču ’Doktor Neven’“, šapnuo je Dolbi iako smo bili daleko od Dikensa. „Ali to nije bilo dovoljno, ili makar Šefa nije zadovoljilo - a ne moram vama govoriti da je on potpuni perfekcionista - tako da je ubacio još starih omiljenih delova - scenu Polove smrti iz Dombija i sina, scenu s gospodinom, gospođom i gospođicom Skvirs iz Nikolasa Niklbija, suđenje iz Pikvika, scenu oluje iz Davida Koperfilda, te naravno, ’Božičnu pesmu’. Publici nikada nije dosta ’Božićne pesme’.“

„Siguran sam da nije", rekao sam suvo. Bio sam dobro poznat po preziru koji sam osećao prema „raspilavljenoj božičnoj sezoni". Takođe sam primetio da Dolbi ne muca kada šapuće. Kako su čudne te boljke. A kako me je to podsetilo na boljke, izvadio sam malu putnu pljosku sa svojim laudanumomi otpio nekoliko gutljaja. „Žao mi je što vam ne mogu ponuditi malo ovoga", kazao sam Dolbiju nehajno, nimalo uplašen Dikensovim recitovanjem odlomaka iz ovoga ili onoga sa udaljene pozornice. „Lek."

„Savršeno vas razumem", šapnuo je Dolbi.

„Čudi me kako ’Doktor Neven’ nije zadovoljio mase“, rekao sam ja. „Prodalo se više. od četvrt miliona primeraka našeg božičnog broja s tom pričom."

Dolbi je samo slegnuo ramenima. „Šef je njime izazvao smeh i suze", kazao je tiho. „Ali ne i dovoljno smeha i suza, kako je sam rekao. I ne baš na onim mestima gde je trebalo. Zato ga više neće čitati."

„Šteta", rekao sam ja i osetio kako bezbrižna toplina droge ulazi u moj sistem. „Dikens je to uvežbavao duže od tri meseca."

„Šef sve uvežbava", šapnuo je Dolbi.

Nisam znao šta da mislim o toj apsurdnoj tituli Šefa koju je Dolbi dodelio Dikensu, ali činilo se da samom Jedinstvenom ona prija. Po svemu što sam uočio, Dikens je uživao bezmalo u svemu što mu je govorio krupni, kršni, mucavi medved od menadžera. Nisam nimalo sumnjao u to da taj obični pozorišni pređuzetnik uzurpira položaj bliskog, povremeno i intimnog Dikensovog prijatelja koji je već duže od decenije pripadao meni. Ne prvi put - i ne prvi put zahvaljujući prosvetljujućem uticaju laudanuma - video sam precizno da smo Forster, Vils, Makridi, Dolbi, Ficdžerald - svi mi - samo planete koje se guraju i međusobno takmiče za najbližu orbitu oko ostarelog, naduvenog, izboranog i osedelog sunca, Čarlsa Dikensa.

Ustao sam i izašao iz teatra bez ijedne reči.

Smerao sam da se vratim u hotel - Dikens će otići tamo da se nekoliko sati odmara pre nastupa, znao sam to, ali povući će se u sebe, i neće ni sa kim razgovarati sve dok duga noć čitanja ne bude gotova - ali sam shvatio da lutam mračnim i čađavim ulicama Birmingema i pitam se zbog čega sam uopšte tu.

Osam godina pre toga, u jesen 1858 - pošto sam pravio društvo Dikensu na tom besmislenom putovanju na sever na tragu Elen Ternan, kada me je Dikens ubedio kako putuje radi istraživanja neophodnog za našu saradnju na Lenjom putovanju dva dokom šegrta i pošto umalo nisam poginuo na Karik Felu - vratio sam se u London pažnje usredsređene na pozorište. Odmah po uspehu Zamrznutog ponora prethodne godine, slavni glumac Frenk Robson je kupio Svetionik, moju staru melodramu - u kojoj je Dikens igrao glavnu rolu baš kao i u Zamrznutom ponoru - i 10. avgusta 1857. ostvario se moj san o tome da profesionalno pišem drame. Dikens je sedeo sa mnom u piščevoj loži i tapšao kao i ostali - priznajem da sam ustao i poklonio se za vreme ovacija - mada, „ovacije" su možda prejaka reč; aplauz je zvučao kao da je više ispunjen poštovanjem nego oduševljenjem.

Prikazi Svetionika bili su podjednako ispunjeni poštovanjem i mlaki. Čak je i blagi Džon Oksenford iz Tajmsa napisao - „Ne možemo izbeći zaključak da je Svetionik, uza sve svoje kvalitete, pre dramatična anegdota nego stvarna drama.“

I pored te bujice mlakih reakcija, ja sam 1858. mesecima - da upotrebim frazu koju smo tada zajedno koristili Dikens i ja - iscrpljivao mozak u potrazi za teatralnijom kompozicijom.

Dikensov sin Čarli, koji se upravo bio vratio iz Nemačke i podelio s nama svoje utiske o Mrtvoj kući, groznom mestu koje postoji u Frankfurtu, nadahnuo me je. Odmah sam prionuo na pisanje, završio komad i naslovio ga Crvena bočica. Dva glavna lika bili su luđak i trovačica (oduvek sam bio opčinjen otrovom i onima koji truju). Glavnu scenu Crvene bočice smestio sam u Mrtvu kuću. Priznajem, dragi čitaoci, postavku sam smatrao izvanrednom - radnja se odvijala u prostoriji pimoj leševa naredanih na hladnim stolovima, ispod čaršava, a svakome je prst bio uzicom povezan sa zvonom za uzbunu koje je visilo gore, za slučaj da neki od „mrtvih” uopšte nije mrtav. Čitava ta grozna scenografija zahvatala je u najdublja područja naših strahova od sahranjivanja živih i mrtvaca koji hodaju.

Sam Dikens nije mnogo govorio kada sam mu tu zamisao izložio, kao ni kasnije, dok sam mu čitao delove komada kako sam ih dovršavao, ali jeste posetio londonsku ludnicu u potrazi za sitnim pojedinostima koje bi mog glavnog luđaka učinile uverljivijim. Robson, koji je tako dobro igrao u Svetioniku, prihvatio je da komad postavi u pozorištu „01impik“ i preuzme rolu luđaka. Izuzetno sam uživao u probama i svi glumci koji su učestvovali uveravali su me da je komad divan. Saglasili su se s mojom pretpostavkom da bi dovoljno snažna stimulacija mogla probuditi otupelu i oguglalu londonsku pozorišnu publiku.

Dikens je pošao sa mnom 11. oktobra 1858. na premijerno izvođenje Crvene bočice i organizovao prijem s večerom posle predstave za mene i moje prijatelje u svom domu u kući Tavistok, gde više nije bilo njegove žene. Grupa od najmanje dvadesetoro nas sedela je zajedno tokom predstave.

Bilo je katastrofalno. Dok su moji prijatelji drhtali kod izvanredno morbidnih i melodramatičnih delova, ostatak publike se kikotao. Najglasniji kikot čuo se na vrhuncu moje scene u Mrtvoj kući kada je - isuviše očigledno, po rečima kritičara - jedan od leševa zazvonio.

Nije bilo druge predstave. Dikens se trudio da bude dobro raspoložen za vreme svega što se potom zbivalo te beskrajne noći i zbijao je šale na račun londonske publike, ali večera u kući Tavistok meni je veoma teško pala. Kasnije sam čuo kako je ono derište Persi Ficdžerald reklo da je to bio tipičan slučaj iznošenja hladnih kolača daće. ¹³

Ali propast Crvene bočice nimalo me nije odvratila od odlučne namere da istovremeno uznemirim, opčinim i odbijem od sebe svoje zemljake. Ubrzo posle velikog uspeha Žene u belom, pitali su me za tajnu mog, a ja sam sagovorniku skromno nabrojao:

1. Pronađite stožernu zamisao
2. Pronađite likove
3. Neka se među likovima razvijaju incidenti
4. Započnite priču od početka

Uporedite, moliću lepo, taj gotovo naučni umetnički princip s načinom na koji je Čarls Dikens decenijama zbrda-zdola klepao svoje romane: izvlačio je likove niotkuda (često zasnovane, hteo on to ili ne, na ljudima iz njegovog života) bez ijedne primisli o tome kako bi poslužili središnjoj svrsi, mešao je bezbroj nasumičnih zamisli, slao likove u slučajna zbivanja i nevažne sporedne zaplete koji nikakve veze nemaju s glavnom idejom, a često je započinjao priču usred radnje, kršeći važan Kolinsov princip po kojem sve ima svoj red.

Pravo je čudo što smo uopšte mogli da sarađujemo toliko puta. Ja sam se i te kako dičio time što sam unosio malo koherentnosti u komade, priče, putopise i duža dela koje smo skicirali ili na kojima smo zajedno radili.

I zašto onda, upitao sam se te neuobičajeno hladne i kišovite majske večeri u Birmingemu, gledam ovde Dikensa kako počinje poslednju fazu naizgled neverovatno uspešne turneje čitanja po Engleskoj i Škotskoj? Kritičari su mi neprestano zamerali zbog sklonosti prema onome što su nazivali „melodramom“, ali kako bi, za ime sveta, čovek mogao da nazove tu novu i bizarnu kombinaciju književnosti i mahnitih pozorišnih nastupa koju je Dikens ove večeri izvodio na pozornici? Niko ko se bavi našim poslom nikada ranije nije video ništa nalik tome. Niko na svetu nikada ranije nije video niti čuo ništa slično. To je unižavalo rolu pisca i pretvaralo književnost u karnevalsku predstavu za pola šilinga. Dikens je na sceni podilazio masama kao kakav klovn sa psom.

Te Su tni misli prolazile glavom kada šaril skrenuo u turobnu uličicu bez prozora - istinu govoreći, to je pre bio sokak nego ulica - krenuvši natrag prema svom hotelu, kad videh da SU mi dva muškarca preprečila put.

„Izvinite, molim", rekao sam grubo, mahnuvši im štapom sa zlatnom drškom da se sklone.

Nisu se ni pomerili.

Pošao sam desnom stranom Uske uličice, ali oni su se pomerili na svoju levu. Stao sam i pošao na Svoju levu stranu, a oni su se pomerili desno.

„Šta je ovo?" Upitao sam. U odgovor, pošli su prema meni. Obojica SU zavukli ruke u džepove otrcanih kaputa i kada su se te žuljevite, prljave šake ponovo ukazale, u njima su bili kratki noževi.

Okrenuo sam se brzo i pohitao prema glavnoj ulici, ali Ugledah da je u sokak stupio i treći muškarac i zaprečio ga; njegovo krupno obličje preteče Se ocrtavalo spram večernjeg svetla koje je dopiralo iza njega. I on je držao nešto u desnoj ruci. Nešto što se Sjajilo ha tom slabom svetlu.

Priznajem, dragi čitaoci, Srce mi je divlje Zalupalo i osetio sam nagon da istog trena ispraznim creva. Ne volim da sebe smatram kukavicom - a ko pa Voli? - ali ja jesam sitan muškarac, miroljubiv pri tom, i mada s vremena na vreme i pišem prozu o nasilju, pesmčenju, sakaćenju i ubistvirtia, to nisam lično iskusio, niti sam ikada želeo.

U tom trenutku sam hteo da pobegnem. Osetio sam apsurdni, ali stvarni poriv da pozovem svoju mati, premda je Harijet bila Udaljena stotinama kilometara odatle.

Iako nijedan od trojice nije zucnuo ni reč, zavukao sam tuku ispod sakoa i izvadio svoj dugački novčanik. Mnogi moji prijatelji i poznanici - Dikens svakako - smatrali su da sam možda malčice previše nesklon rastajanju od novca. Zapravo, Dikens i njegovi prijatelji, koji su već mnogo godina bili obdareni novcem, prenebregavali su moju potrebu da điseiplinovano raspolažem novcem i smatrali me škrtim, stegnutim cicijom kakay je bio Ebenezer Skrudž pre svog prosvetljenja.

Ali u tom trenutku bih dao svaku funtu i šiling koji sam imao - čak i svoj sat, koji nije bio od zlata, ali je radio sasvim pouzdano - samo kad bi me ti grubijani pustili da prođem.

Kao što sam rekao, nisu zahtevali novac. To me je možda najviše i prestrašilo. Ili me je uplašio strašno ozbiljan i neljudski izraz na njihovim brkatim licima - naročito budno mrtvilo i nešto nalik na radosno iščekivanje u sivim očima najkrupnijeg čoveka, koji mi je prilazio s podignutim nožem.

„Čekajte!“, prozborio sam slabo. I opet: „Čekajte... čekajte...“

Rmpalija u dronjcima podigao je nož i njime mi gotovo dodirnuo prsa i vrat.

„Čekaj!", viknuo je mnogo snažniji i daleko zapovedniji glas iza nas četvorice, s kraja prema ulici u kojoj je još bilo svetlosti i nade.

Moji napadači i ja okrenuli smo se u tom smeru.

Tamo je stajao čovečuljak u smeđem odelu. I pored zapovedničkog glasa, nije bio nimalo stasitiji od mene. Na glavi nije imao šešir i video sam da mu je od lake kiše koja je rominjala kratka, kovrdžava siva kosa prilepljena za glavu.

„Otiđi, druškane“, zarežao je čovek koji je držao nož prislonjen uz moje grlo. „Bolje se ne mešaj u ovo.“

„O, i te kako ću“, rekao je niski muškarac i jurnuo prema nama.

Sva trojica mojih napadača okrenula su se prema njemu, ali noge su mi bile previše nesigurne pa nisam mogao da zaždim odatle. Bio sam siguran da ćemo i ja i moj nesuđeni spasilac za samo nekoliko sekundi ležati mrtvi na prljavoj kaldrmi u toj bezimenoj, neosvetljenoj uličici.

Čovek u smeđem odelu, koji mi se isprva učinio dežmekastim poput mene, ali sam video da je nizak, a opet mišićav kao kakav minijaturni akrobata, zavukao je ruku ispod sakoa od tvida i brzo izvadio kratko, metalom otežano parče drveta koje je ličile na kombinaciju mornarskog šiljka za rasplitanje čvorova i pendreka. Ta palica je imala tupu, tešku glavu i Činilo se da je u njenom središtu olovo ili nešto jednako teško.

Dva moja napadača skočila su na njega, Nepoznati u smeđem odelu polomio je ručni zglob i rebra prvom razbojniku u dva brza zamaha, a onda mlatnuo drugog po glavi, sa zvukom kakav nikada nisam čuo, Najkršniji moj napadač - brkajlija, smrtonosnih očiju koji mi je, samo sekund pre toga, prislanjao nož uz grlo - isturio je sečivo poklopivši ga palcem, izvodio je finte, obrtao se, kidisao i zamahivao na mog spasioca iz mačjeg čučnja, sve to plesnim pokretima, usavršenim, siguran sam u to, u hiljadu tuča noževima po zabačenim sokacima.

Čovek u smeđem odelu je odskočio unazad kada je napadač zamahnuo sečivom prema njemu, najpre desno, pa ponovo levo, Žestokim kružnim pokretima koji bi mu, da nije bio toliko spretan, rasporili utrobu, A onda je moj spasilac skočio - mnogo brže nego što se to dalo zamisliti na osnovu njegove dežmekaste pojave - zamahnuo malom batinom odozgo nadole i slomio našem napadaču desnu podlakticu, pa mu povratnim zamahom batine polomio vilicu i - dok je rmpalija padao - udario ga treći put u prepone takvom brzinom da sam se i sam trgao i jeknuo, i potom ga tresnuo poslednji put u potiljak. Razbojnik se sručio na kolena, a potom i ničice, licem u blato.

Samo je prvi napadač, onaj slomljenih rebara i ručnog zgloba, ostao pri svesti. Teturao se u mračnu dubinu sokaka.

Čovek u smeđem odelu ga je sustigao, okrenuo prema sebi, udario dvaput u lice kratkim ali smrtonosnim oružjem, izbio mu oslonac nogom i zadao mu poslednji divljački udarac u glavu dok je ovaj ležao tamo i ječao. Onda je ječanje prestalo.

Tada se čovek u smeđem odelu okrenuo prema meni. Priznajem da sam ustuknuo podignutih ruku, dlanova molećivo okrenutih prema niskoj, smrtonosnoj ljudskoj prilici koja mi je prilazila. Bio sam veoma, veoma blizu toga đa opoganim svoj donji veš. Samo me je neverovatna - bolje reći nemoguća - brzina nasilja kojem sam upravo prisustvovao sprečila da potpuno i do kraja ne reagujem na strah.

Mnogo puta sam pisao o nasilnim sukobima, ali svi fizički događaji su bili zabeleženi kao da su koreografisani i izvedeni sporim, hotimičnim pokretima. Čitavo to stvarno nasilje koje sam upravo video - svakako najgore kojem sam ikada prisustvovao, i najdivljačkije - zbilo se za sedam ili osam sekundi. Postojali su veoma ozbiljni izgledi da se ispovraćam, ukoliko me pre toga strahota u smeđem odelu ne ubije. Podigao sam ruke i pokušao da progovorim.

„U redu je, gospodine Kolinse“, rekao je čovek, vratio batinu u džep sakoa, uzeo me čvrsto za ruku i poveo me natrag putem kojim sam i došao, u svetlost glavne ulice. Zatvorene kočije i karuce prolazile su kao da se ništa naročito nije upravo dogodilo.

„Ko... ko... ste vi?“, izustio sam. Stisak mu je bio neumoljiv, poput stiska kovačevih mengela koji obično zamišljamo.

„Prezivam se Baris, gospodine. Vama na usluzi. Treba da vas vratim u hotel, gospodine."

„Baris?“ Postideo sam se drhtanja i mucanja koje sam čuo u sopstvenom glasu. Oduvek sam se dičio time što ostajem pribran u teškim situacijama, na moru ili kopnu (premda je poslednjih meseci i godina, priznajem, ta staloženost delimično bila rezultat laudanuma).

„Da, gospodine. Redžinald Baris. Detektiv Redžinald Baris. Redži za prijatelje, gospodine Kolinse."

„Vi ste iz birmingemske policije?", upitao sam kada smo skrenuli prema istoku i pošli brže, dok je njegova šaka i dalje bila na mojoj mišici.

Baris se nasmejao. „O, ne, gospodine. Ja radim za inspektora Filda. Došao sam iz Londona preko Bristola, baš kao i vi, gospodine."

U prozi, epitet „klecava" veoma se često koristi uz „kolena"; to je kliše. Ali čovek se zbilja nađe u apsurdnoj situaciji kada oseti da su mu kolena toliko nesigurna i klecava da mu je teško hodati, naročito kada je taj čovek kao ja, ljubitelj plovidbe koji bez po muke šeta po palubi Što se propinje na velikim talasima Kanala.

Uspeo sam da prozborim: „Zar ne treba da se vratimo tamo? Ona trojica su možda povređena.“

Na to se Baris, ako se zaista tako prezivao, samo zakikotao. „O, jamčim vam da su povređeni, gospodine Kolinse. Mislim da je jedan mrtav. Ali ne vraćamo se tamo. Ostavite ih da leže."

„Mrtav?", ponovio sam tupavo, To nisam mogao da poverujem. To nisam hteo da poverujem. „Moramo obavestiti policiju."

„Policiju?", rekao je Baris, „O, ne, gospodine. Ne slažem se. Inspektor Fild bi me nogirao ako bi moje ime i naziv naše firme za privatne istrage dospelo u birmingemske i londonske novine. A i vas bi ovde mogli zadržati danima, gospodine Kolinse. I pozivati natrag da svedočite u beskrajnom nizu isleđivanja i saslušanja. A sve to zbog tri ulična razbojnika spremna da vas zakolju i ukradu vam novčanik? Molim vas, gospodine, okanite se takvih misli."

„Ne shvatam", rekao sam kad smo skrenuli istočno u još širu ulicu. Prepoznao sam put do hotela. Svetiljke su gorele duž tog užurbanog bulevara. „Zar vas je Fild poslao da me... nadzirete? Da me štitite?"

„Da, gospodine", potvrdio je Baris i konačno mi pustio mišicu. Osetio sam navalu krvi tamo gde mi je on prekinuo cirkulaciju. „To jest, gospodine, nas dvojica... ah... pratimo vas i gospodina Dikensa na ovoj turneji. Za slučaj da se pojavi gospođin Drud. Ili njegovi agenti."

„Drud?", kazao sam ja. „Agenti? Zar mislite da je Drud poslao onu trojicu da me ubiju?" Na tu pomisao, opet mi se učini da će mi petlja popustiti. Sve do tog trenutka, fantazija s Drudom bila je za mene samo pametna, mada i donekle zamorna igrarija.

„Njih, gospodine? O, ne, gospodine. Sasvim sam siguran da te hulje nemaju nikakve veze s tim Drudom koga inspektor lovi. Uopšte ne, gospodine. U to možete biti sigurni."

„Kako?", rekao sam kada se hotel ukazao na vidiku. „Zašto?"

Baris se usiljeno osmehnuo. „Bili su belci, gospodine. Drud gotovo nikada ne uzima belce u službu, premda se zna za ponekog Nemca ili Irca. Ne, on bi poslao Kineze, laskare ili Induse, a možda čak i nekog crnca koji se upravo iskrcao s lađe, ukoliko bi želeo da vas usmrti ovde ili u Bristolu, gospodine. Pa, evo vašeg i Dikensovog hotela, gospodine Kolinse. Jedan moj kolega je tamo i staraće se za vas pošto uđete u predvorje. Ja ću ostati ovde i stražariti sve dok ne dođete do vrata, gospodine."

„Kolega?", ponovio sam ja. Ali Baris je odstupio natrag u senke nekog sokaka i podigao ruku do čela, kao da hoće da nakrivi nevidljivi šešir.

Okrenuo sam i klecavih kolena prišao osvetljenim vratnicama hotela.

Nisam imao nameru da prisustvujem Dikensovom nastupu posle tako strašnog iskustva, ali nakon tople kupke i najmanje četiri šolje laudanuma - iskapio sam pljosku i ponovo je napunio iz pažljivo umotane boce koju sam poneo u prtljagu - odlučio sam da se prikladno obučem i pođem na čitanje. Najzad, zbog toga sam i došao u Birmingem.

Od Vilsa i Dolbija sam saznao da se Dikensu bezmalo ne može ni prići sat ili dva uoči redovnog večernjeg nastupa. On i njegov menadžer otišli su peške do pozorišta, a ja sam malo kasnije uzeo kočiju. Nisam nameravao da ponovo hodam sam birmingemskim ulicama po mraku. (Ako su detektiv Baris ili njegove kolege bile napolju i ako su me nadzirale, ja ih nisam primetio kada me je laka pokrivena dvokolica ostavila ispred bočnog ulaza u teatar.)

Bilo je frtalj do osam i publika je pristizala. Stajao sam u zadnjem delu dvorane i posmatrao kako Dikensovi stručnjaci za gas i osvetljenje dolaze, ispituju strukturu tamnih cevi i neupaljenih svetiljki sa mesta na obe strane pozorišta, i potom se povlače. Trenutak kasnije, gasadžija se pojavio sam, podesio nešto na svetiljkama skrivenim gore, iza ploče obložene tkaninom boje kestena, a onda se ponovo povukao. Nekoliko minuta kasnije, gasadžija se pojavio po treći put i uključio gas. Učinak osvetljenja spram tamne pozadine, u tim trenucima prigušenog, ali dovoljno jasnog da obasja Dikensov pult za čitanje, bio je krajnje upečatljiv. Tada su već stotine ljudi sedele na svojim mestima i svi su utihnuli i potrudili se da posmatraju sa usredsređenim interesovanjem koje se bezmalo dalo opipati.

Trenutak kasnije, Džordž Dolbi je sav važan dokaskao na scenu i zagledao se uvis u nisko osvetljenje, potom u pult, a onda i u publiku koja se još okupljala. Malčice je pomerio bokal s vodom na Dikensovom pultu, klimnuo glavom kao da je zadovoljan tom važnom i suštastvenom popravkom, i polako iščeznuo iza visokog paravana koji se na pozornici pružao od zavese sa strane pa do središnjeg prostora za čitanje. Dok sam se peo bočnom platformom kako bih i sam otišao iza bine, i dok je Dolbi nailazio za mnom, pomislio sam na Šekspirova najčuvenija scenska uputstva iz Zimske bajke - „Izlazi, a medved za njim."

Dikens je bio u svojoj svlačionici, u svečanom večernjem odelu. Bilo mi je drago što sam se i ja tako odenuo, premda svi moji bližnji znaju koliko malo marim za svečano oblačenje ili prikladan izgled. Ali te večeri se činilo da su bela kravata i frak prikladni... možda čak i neophodni.

„Ah, dragi moj Vilki", rekao je Jedinstveni kada sam ušao. „Baš je bilo ljubazno od tebe što si večeras prisustvovao pripremama." Izgledao je potpuno smireno, ali kao da je zaboravio da sam putovao do Birmingema s njim.

Na njegovom toaletnom stolu nalazio se buket crvenog zdravca i on je odsekao jedan za svoj rever, podesio ga, a onda odsekao još jedan i zataknuo ga za moj rever.

„Hodi", rekao je dok je nameštao lanac zlatnog časovnika i poslednji put proveravao dugmad, bradu i nauljene uvojke u ogledalu. „Da zvirnemo u domoroce u nadi da su počeli da se vrpolje."

Otišli smo na samu pozornicu, iza zaštitnog paravana, gde se Dolbi još muvao. Dikens mi je pokazao malu napuklinu u paravanu kroz koju se moglo videti - pošto se ukloni preklop od tkanine - da se publika sasvim okupila i malčice je nestrpljiva. Dozvolio mi je da pogledam na tren. I ja sam u tom trenutku bio uzbuđen i upitao sam se da li bih, pored sveg svog glumačkog pozorišnog iskustva, ikada bio u stanju da obavim takvo jedno čitanje a da ne podlegnem nervozi, ali sam Dikens nije pokazivao ama baš nikakvo uzbuđenje. Gasadžija mu je prišao, Dikens je klimnuo glavom, nagnuo se bliže rupi u paravanu i - kada je gasadžija mirno izašao na pozornicu da poslednji put podesi svetiljke - Jedinstveni mi je šapnuo: „Ovo je moj omiljeni deo večeri, Vilki".

Nagnuo sam se i toliko mu se primakao da sam osetio miris pomade na piščevim zulufima dok smo obojica gledali kroz napuklinu. Najednom, lampe su se dramatično upalile i oko dve hiljade lica našlo je obasjano reflektovanim svetlom, a publika se oglasila kolektivnim, glasnim uzdahom iščekivanja.

„Bolje zauzmi svoje mesto, prijatelju", šapnuo je Dikens. „Sačekaću još oko minut da im podstaknem očekivanja, a onda ćemo početi."

Krenuo sam odatle, ali on mi mahnu da se vratim. Približio se mom uhu i šapnuo: „Obrati pažnju na Druda. Taj bi mogao da se krije bilo gde."

Nisam razaznavao misli li on to ozbiljno, pa sam klimnuo glavom i udaljio se u mraku, izašao, pronašao bočne stepenice i popeo se, probijajući se kroz poslednji talas okasnelih gledalaca do zadnjeg dela dvorane, pa potom pošao natrag prema sceni do svog rezervisanog sedišta kraj prolaza, negde na dve trećine puta. Zamolio sam Vilsa da za mene zadrži to mesto kako bih se lakše izvukao i pridružio Dikensu u svlačionici u pauzi negde devedeset minuta posle početka dvosatnog čitanja. Tepih kestenjaste boje na pozornici, jednostavan pult, pa čak i bokal s vodom - tako obasjani jarkim svetiljkama - izgledali su bremeniti mogućnostima u tom poslednjem minutu pred Dikensovo pojavljivanje.

Najednom je izbila erupcija aplauza kada je Dikensova mršava prilika prišla pultu za čitanje. Aplauz se uzdigao i nastavio zaglušujućom snagom, ali Dikens uopšte na njega nije obraćao pažnju, već je nasuo sebi malo vode iz bokala i nemo sačekao da ovacije posustanu kao što bi neko sačekao da kola prođu pre nego što pređe ulicu. A onda, kada se tišina konačno spustila, Dikens... nije uradio ništa. Samo je stajao i gledao publiku, povremeno okrećući malčice glavu tako da svakoga vidi. Kao da je svakog muškarca i ženu koji su te večeri bili prisutni pogledao u oči... a u dvorani mora da nas je bilo zgurano više od dve hiljade.

U dnu teatra, jedno ili dvoje okasnelih su tražili svoja sedišta i Dikens je sačekao da se smeste, tako potpuno i donekle onespokojavajuće smiren, pa kao da je njih nekoliko sekundi fiksirao hladnim, ozbiljnim, prodornim, a opet blago upitnim pogledom.

Tada je započeo.

Nekoliko godina posle te večeri u Birmingemu, Dolbi će mi reći: „Dok sam posmatrao Šefa kako čita tih poslednjih nekoliko godina, kao da nisam prisustvovao predstavi; pre sam se osećao kao deo spektakla. Publika se uopšte nije zabavljala; bila je progonjena. Da, možda. Ili posednuta...“

Uznemirenost. Da, možda. Ili posednutost, kao što bi prizivače duhova, toliko moderne u moje doba, dragi čitaoci, navodno zaposednuo njihov duhovni vodič za onostrano. Ali nije samo Čarls Dikens izgledao posednuto za vreme tih čitanja; čitava publika bi mu se pridružila. Kao što ćete videti, bilo je teško ne pridružiti mu se.

Rastužuje me, dragi čitaoci, to što niko iz vaše generacije nije nikada čuo niti video Čarlsa Dikensa kako čita. U moje doba, dok ovo pišem, vrše se opiti s beleženjem glasova na različitim cilindrima, bezmalo kao što fotografi hvataju nečiju sliku na filmskim pločama. Ali sve se to pojavilo posle smrti Čarlsa Dikensa. Niko u vaše vreme neće nikada čuti njegov tanak, pomalo šuškav glas, a pošto, po mom saznanju, nijedan njegov govor nije snimljen dagerotipijom ili drugim fotografskim metodama (i kako se u Dikensovo doba ionako nije moglo dovoljno brzo snimati da se zabeleži i najmanji pokret, a Dikens se uvek kretao), nećete videti čudnu promenu koja bi obuzela Jedinstvenog i njegovu publiku za vreme tih nastupa. Njegova čitanja su u naše vreme bila bez premca i - usudiću se da iznesem to mišljenje - neće biti dosegnuta niti prikladno oponašana u vaše doba (ukoliko pisci uopšte pišu knjige u toj budućnosti koju nastanjujete).

Čak i u bleštavilu tih brilijantnih gasnih svetiljki, činilo se da oko Čarlsa Dikensa lebdi neki čudan, svetlucav oblak dok je čitao svoju najnoviju božičnu priču. Držim da je taj oblak bio ektoplazmična manifestacija mnogih likova koje je Dikens stvorio i koje je sada prizvao - jednog po jednog - da govore i delaj u pred nama.

Kad bi ti dusi ušli u njega, Dikensova poza bi se promenila. Trgao bi se i uspravio, ili klonuo utučeno ili lenjo, kako je nalagao duh lika. Piščevo lice bi se izmenilo momentalno i potpuno - neki facijalni mišići koje je Čarls Dikens tako često koristio omlitavili bi, drugi bi se aktivirali. Osmesi, kezovi, mrštenja i zaverenički pogledi, kakve čovek koji je živeo u Gadshilu nikada nije koristio, pred nama su strelovitom brzinom prolazili licem te posude zaposednute duhovima. Glas mu se menjao iz sekunda u sekund, i čak u brzometnoj razmeni dijaloga, činilo se da Dikensa nastanjuju istovremeno dva demona ili više njih.

Na drugim nastupima, čuo sam promuklo, strugavo, šuškavo, žurno, šaptavo Fejginovo krkljanje: „Aha! Dopata mi fe kako to momče ifgleda. Će nam bude od korifti; zna već kako defojčicu da iftrenira. Tiše malo, tiše, dragi moj, da i’ čujem kako zbore - da i’ čujem" trenutno menja u tmurni tenor gospodina Dombija, pa u glupave, izveštačene reči gospođice Skvirs, te u kokni toliko savršen da se nijedan glumac na engleskim pozornicama nije mogao primaći njegovom naglasku.

Ali te noći nas nije opčinio samo glas i jezik. Sve na Dikensu menjalo se istog trena kada je prelazio iz lika u lik (ili onog trena kada je jedan lik napuštao njegovo telo da bi napravio mesta drugom). Kada je postao Jevrejin, Fejgin, Dikensovo večito uspravno, gotovo ratničko držanje istopilo se u pogrbljenu pognutost zlikovca. Piščevo čelo kao da se dizalo i izduživalo, obrve su mu postajale čupavije, a oči se povlačile u dva mračna bunara da bi naizgled same od sebe sijale pod jarkim gasnim osvetljenjem. Dikensove ruke, tako smirene i sigurne dok je čitao pasuse sa opisima, zadrhtale bi, stegle se, grčevito se protrljale, trznule od gladi za novcem i pokušale da se sakriju u rukavima kada su pripadale Fejginu. Dok je čitao, Dikens je prelazio nekoliko koraka do jedne strane posebno sačinjenog pulta, zatim nekoliko koraka na drugu stranu, i premda su ti pokreti bili glatki i puni samopouzdanja kada je tamo stajao Dikens, postali bi gipki, prepredeni i gotovo zmijski kad bi ga zaposednuo Fejginov duh.

„Ti likovi i promene za mene su jednako stvarni kao i za publiku”, kazao mi je Dikens pre nego što je započeo tu turneju čitanja. „Meni su sopstvene izmišljotine toliko stvarne da ih se ne prisećam već vidim kako se ponovo odigravaju pred mojim očima, jer sve se to dešava preda mnom. A publika sagledava tu stvarnost.”

Ja sam je te večeri i te kako sagledao. Bilo to zbog nedostatka kisednika koji su utrošili gasni plamenovi, ili zbog bukvalno hipnotišućeg Dikensovog lica i šaka obasjanih tako oštro spram tamne kestenjaste pozadine pomoću jedinstvenog osvetljenja, neprestano sam osećao piščeve oči na sebi - čak i kada su te oči pripadale nekom njegovom liku - i s publikom sam i ja utonuo u nekakav trans.

Kada je on ponovo bio Dikens, kada je čitao naraciju i opise a ne dijaloge, čuo sam nepokolebljivu sigurnost u njegovom glasu, osećao neskriveno uživanje u sjaju njegovog oka i zapažao stvarnu natuknicu agresivnosti - za najveći deo publike, siguran sam, zamaskiranu u samopouzdanje - koja je poticala iz njegove spoznaje da toliko mnoštvo može toliko dugo držati u stanju hipnoze.

A onda su se Božićna priča i odlomci iz Olivera Tvista završili, okončao se onaj duži, devedesetominutni segment večeri, nastupila je pauza, a Dikens se okrenuo i sišao s platforme, naizgled nesvestan neobuzdanog aplauza publike kao i kada je dolazio na scenu.

Zatresao sam glavom kao da se budim iz sna i otišao iza bine.

Dikens se opružio na kauču i činilo se da je previše iscrpljen da bi se digao ili makar pomerio. Dolbi je ulazio i izlazio, nadzirući konobara koji je postavljao čašu rashlađenog šampanjca i pladanj s tucetom ostriga. Dikens se promeškoljio ne bi li srknuo šampanjca i posisao ostrige.

„Šef samo to može da jede uveče“, šapnuo mi je Dolbi.

Začuvši šapat, Dikens je podigao pogled i rekao: „Dragi moj Vilki... baš je divno od tebe što si skoknuo amo za vreme pauze. Jesi li uživao u prvom delu večerašnje predstave?"

„Jesam", kazao sam ja. „Bilo je... izuzetno... kao i uvek."

„Rekoh li ti da ćemo zameniti delove iz ’Doktora Nevena’ ako prihvatim još nastupa u jesen ili zimu", rekao je Dikens.

„Ali publici se to veoma dopalo", kazao sam ja.

Dikens je slegnuo ramenima. „Ne toliko koliko im se dopadaju Dombi, Skrudž ili Niklbi, koje ću čitati za nekoliko minuta."

Bio sam siguran da je u programu pisalo da će pisac posle pauze čitati scene suđenja iz Pikvikovog kluba - Dikens je uvek više voleo da veče završi sentimentalnošću i smehom - ali nisam smerao da ga ispravljam.

Deset minuta pauze samo što nije prošlo. Dikens je ustao sa izvesnim naporom, bacio od vrućine sveli crveni zdravac u đubre i stavio u zapučak novi.

„Videćemo se posle čitanja", rekao sam i vratio se među željno mnoštvo.

Kada je aplauz zamro, Dikens je uzeo svoju knjigu i tobože počeo da čita naglas: „Nikolas Niklbi u školi gospodina Skvirsa... Prvo poglavlje." Dakle, biće to Niklbi.

Nije se uočavao ni trag iscrpljenosti koju sam načas video iza bine. Dikens je izgledao još energičnije i živahnije nego u prvih sat i po. Snaga njegovog čitanja još jednom se razvila kao magnetna struja da fiksira i usmeri pažnju publike poput mnoštva igala na busoli. Još jednom, pogled Jedinstvenog kao da je bio prikovan za svakog od nas.

I pored te moćne magnetne privlačnosti, misli su stale da mi vrludaju. Počeo sam da razmišljam o drugim stvarima - objavljivanje mog romana Armadejl u dva toma biće okončano za nedelju dana - i palo mi je na pamet kako moram smisliti zaplet i temu sledeće knjige. Možda nešto kraće i još senzacionalnije, premda s jednostavnijim zapletom od Armadejla...

Najednom sam se trgao i ponovo obratio pažnju.

U ogromnoj dvorani sve se izmenilo. Svetlost je izgledala gušća, sporija, muklija, žitkija.

Vladala je tišina. Ne ona tišina ispunjena pažnjom više od dve hiljade ljudi kakva je postojala samo tren pre toga - s prigušenim kašljanjem, smehom koji bi tišinu naglasio, meškoljenjem tolikog mnoštva posle više od dva sata slušanja - već apsolutna. Bilo je to kao da je dve hiljade i sto ljudi iznenada umrlo. Nije bilo ni najmanjeg traga disanja ili pokreta. Shvatio sam da ne čujem i ne osećam ni sopstveno disanje, niti otkucaje srca. Birmingemska dvorana pretvorila se u džinovsku grobnicu i bila je upravo tako tiha.

U istom trenutku, shvatio sam da se kroz mrak uzdižu stotine tananih, belih, jedva primetnih vrpci, čiji su krajevi bili vezani za srednji prst desne ruke svakoga u publici. Vazduh je bio toliko mračan da nisam razabrao u kojoj se tački tih dve hiljade i sto vrpci spajalo iznad nas, ali znao sam da su one sigurno tamo gore povezane sa džinovskim zvonom. Svi smo mi bili u Mrtvoj sobi. Vrpce - svilena užad, shvatio sam - bile su vezane za nas za slučaj da je neko još živ. Zvono, čiji bi ton i zvonjavu, znao sam to nagonski, bilo previše grozno čuti, trebalo je da uzbuni - nekoga, nešto - ako se iko od nas makar mrdne.

Znajući to, kao i da sam jedini živ među tih dve hiljade i sto mrtvih, pazio sam da se ne pomeram i svu pažnju sam usmerio na to da ne cimnem vrpcu povezanu sa srednjim prstom moje desne ruke.

Kada sam podigao pogled, shvatio sam da u gustom, sporom svetlu gasnih lampi usred mraka pozornice to više ne sijaju lice, ruke i prsti Čarlsa Dikensa.

U nas je gledao Drud.

Odmah sam prepoznao bledu, belu kožu, krte pramenove kose iznad unakaženih ušiju, oči bez kapaka, nos koji se sastojao tek od dve drhturave membrane iznad rupe u lobanji, dugačke trzave prste i bledunjave zenice u stalnom pokretu.

Ruke su mi se zatresle. Trideset metara iznad glava svih leševa u publici, zvono je glasno zazvonilo.

Drudova glava se naglo okrenula. Njegove blede oči prikovale su se za moje.

Počeo sam sav da se tresem. Zvono je grunulo, a onda glasno odjeknulo. Nijedan drugi leš nije disao niti se pomerao.

Drud je obišao oko Dikensovog pulta, potom stupio iz pravougaonika neprijatnog svetla. Skočio je s pozornice i kliznuo prolazom. Ruke i noge su mi se sada tresle kao u groznici, ali nisam mogao da pomerim niti jedan deo tela - čak ni glavu.

Osetio sam Drudov miris dok je prilazio. Zaudarao je na Temzu blizu Tigrovog zaliva, gde je jazbina Opijumske Sal trulila u isparenjima u vreme oseke i navale otpadnih voda.

Nešto je bilo u Drudovoj ruci. Kada je prišao na dvadeset koraka od mene strmim prolazom, video sam da nosi nož, ali ni nalik na ijedan nož koji sam ikada upotrebio ili video. Srpasto sečivo bilo je od tamnog čelika, ispisano hijeroglifima. Drška je najvećim delom bila skrivena iza Egipćaninovih bledih i koščatih zglavaka; tanka drška srpastog brijača gubila se između Drudovih prstiju, tako da je zakrivljeno sečivo, s tanušno sjajnim lukom oštrice dugačke najmanje dvadeset centimetara, izbijalo iz njegove pesnice kao damska lepeza.

Beži!, naredio sam sebi. Umakni! Vrisni!

Nisam mogao da pomerim ni mišić.

Drud je zastao iznad mene, na samoj granici mog perifernog vida, a kada je otvorio usta, zapahnula me je mijazma smrada blata iz Temze. Video sam kako mu bledoružičasti jezik poigrava iza tih majušnih zuba.

„Vidiššššššš“, zašištao je na mene, zabacivši desnu ruku i sečivo unazad kako bi mi odrubio glavu, „koliko je lako?“

Zamahnuo je sečivom u ravnom, žestokom luku. Srp oštar kao brijač prosekao mi je bradu, kravatu, okovratnik, kožu, grlo, dušnik, jednjak i kičmeni stub kao da su bili od putera.

Publika je počela mahnito da tapše. Vazduh gust kao želatin poprimio je normalnu svetlost. Svilene vrpce su iščezle.

Dikens se okrenuo da napusti pozornicu ne obraćajući pažnju na aplauz, ali Džordž Dolbi je stajao kraj ivice zavese. Trenutak kasnije, dok je aplauz još odjekivao, Dikens je stupio natrag u sjaj gasnih svetiljki.

„Dragi prijatelji", rekao je pošto je podigao ruke i utišao ogromnu dvoranu, „izgleda da je nastala greška. Zapravo, ja sani načinio grešku. U našem programu je stajalo da posle ’ pauze treba da pročitam suđenje iz Pikvika, ali zabunom sam poneo Niklbija i krenuo s čitanjem. Veoma ste ljubazni što ste prihvatili tu grešku i više ste nego velikodušni u svom aplauzu. Kasni je sat - vidim na svom časovniku da je taman deset, tačno vreme predviđeno za zaključenje naše zajedničke večeri - ali suđenje je bilo obećano, i ako bi većina vas želela da čuje taj deo, a to mi možete pokazati aplauzom, ja ću ga rado pridodati neplaniranom čitanju u kojem ste upravo uživali.”

Publika to jeste želela. Svi su tapšali, klicali i vikali u znak podsticaja. Niko nije izašao.

„Pozovite Sema Velera!“, grmnuo je Dikens glasom sudije, a gomila je još glasnije zatapšala i zaklicala. Kako se pojavljivao svaki od klasičnih likova - gospođa Gamp, gospođica Skvirs, Buts - publika je urlala još glasnije. Ja sam prineo ruku slepoočnici i shvatio da mi je čelo hladno, prekriveno graškama znoja. Dok je Dikens čitao dalje, isteturao sam se napolje.

Otišao sam sam u hotel i ispio još jednu šolju laudanuma dok sam čekao da pristignu Jedinstveni i njegova svita. Srce mi je divlje tuklo. Bio sam strašno gladan i uzdrman, i rado bih se posvetio obilnom obedu u miru svoje sobe, ali je Dikens, premda te večeri više ništa neće pojesti, pozvao Vilsa, Dolbija i mene da večeramo u njegovom apartmanu dok se on bude opuštao. Tamo je hodao levo-desno i pričao o sledećih nekoliko dana turneje, te o ponudi koju je dobio za novu turneju, koja bi započela negde oko Božića.

Naručio sam fazana, ribu, kavijar, paštetu, šparglu, jaja i suvi šampanjac, ali neposredno pre nego što je konobar ušao da unese to, Vilsov mali obrok i Dolbijevu govedinu i ovčetinu, Dikens se okrenuo od kamina gde je stajao i rekao: „Dragi moj Vilki! Za ime sveta, šta ti je to na okovratniku?”

„Šta?“ Priznajem da sam porumeneo. Bio sam se žurno umio pre nego što sam ispio svoj laudanum i popeo se u Dikensov apartman. „Šta?“ Digao sam ruke pod bradu i dodirnuo nešto gusto i skoreno iznad svilene kravate.

„Hajde, sklonite ruke", rekao je Vils. Prineo je lampu bliže.

„Bože blagi”, izustio je Dolbi.

„Zaboga, Vilki”, kazao je Dikens glasom koji je pre zazvučao veselo nego zabrinuto. „Pa čitav vrat i okovratnik prekriveni su ti sasušenom krvlju. Izgledaš kao Nensi pošto je Bil Sajks svršio s njom.”

ŠESNAESTO POGLAVLJE
drud

Leto 1866. bilo je zamorno.

Moj roman Armadejl objavljen je na vreme u junu i prikazi su bili uglavnom onakvi kakve sam i očekivao od uobičajenih uskogrudih i dosadnih kritičara. U Ateneumu, njihov stari muzički kritičar i recenzent H. F. Čorli napisao je sledeće: „Nije prijatno govoriti ono što moramo o toj snažnoj priči; ali u interesu svega što treba slaviti u životu, poeziji, slikarstvu, nemoguće je biti preterano izričit u izražavanju suda.“

Njegov sud bio je da je knjiga nemoralna.

Recenzent iz Posmatrača zaključio je isto, a koristio je izraze koji su prevazišli puku oštrinu i prešli bezmalo u histeriju:

Činjenica da postoje likovi kakve je on ocrtao, i postupci kakve je opisao, tie opravdava to što je prekoračio granice pristojnosti i uzbunio svaki ljudski osećaj. To je ono što Armadejl čini. Junakinja je žena gnusnija od uličnog šljama koja je doživela zrelih 35 godina, i to kroz užase falsifikovanja, ubistva, krađe, bigamije, apsane i pokušaja samoubistva, bez ijednog sačuvanog traga njene lepote... To je sve ispričano iskreno u dnevniku koji bi, samo da nije tako nestvaran, bio naprosto odvratan, te mu je neophodna sva ta glazura lakog stila gospodina Vilkija Kolinsa i aluzivnih iskrica da bi se prikrilo njegovo stvarno značenje.

Takvi napadi kritičara nisu me nimalo doticali. Znao sam da će se knjiga dobro prodavati. A možda sam vam i rekao, dragi čitaoci, da mi je izdavač platio pet hiljada funti - rekordnu sumu za to vreme i mnogo godina zatim - i platio je to pre nego što je ijedna reč priče bila napisana. Objavio sam je u nastavcima u Americi, u časopisu Harperov mesečnik, i Armadejl ne samo što je tamo bio strahovito popularan već mi je urednik napisao kako je moj roman sam izbavio njihov časopis od gašenja. I u Engleskoj je knjiga izašla u nastavcima, u časopisu Kornhil, i takođe je bila veoma popularna, a svakako je izazvala ponešto od ljubomore čiji smo izliv čuli od Dikensa prethodnog Božića. Bio sam siguran da mogu preraditi Armadejl za pozornicu i da bi to mogao biti još veći izvor prihoda nego sama knjiga.

I mada je tačno da veliki iznos koji je isplatio Džordž Smit iz firme Smit, Elder i kompanija umalo nije oterao izdavača u bankrotstvo uprkos odličnoj prodaji dva toma, to me se nije naročito ticalo. Međutim, bio sam donekle ozlojeđen zato što sam gotovo izvesno morao svoj sledeći roman - kakva god njegova sadržina bila - ponovo objaviti u Dikensovom časopisu Preko cele godine, baš kao što je pisac i urednik predskazao za našom božičnom večerom. Ozlojeđenost nije izazvalo samo to što će avans biti manji - Dikens, Džon Forster i Vils bili su škrti kad se moralo plaćati piscima pored Dikensa - već pre činjenica da će mi Dikens ponovo biti urednik.

Opet, ostao sam smiren i siguran u to da trenutni neprijateljski nastrojeni prikazi ne znače ništa. Kritičari i buržoaski recenzenti nisu bili spremni za junakinju Armadejla, moju femme fatale, Lidiju Gvilt. Ne samo što je Lidija dominirala knjigom kako to nijedna protagonistkinja mog doba nije već se isticala na stranicama onako kako to nijedna žena u vasceloj Dikensovoj prozi nikada nije, niti će. Puni, trodimenzionalni portret te žene, koliko god podla i zla Lidija Gvilt izgledala nemarnom čitaocu ili tupavom recenzentu, bio je tour deforce.

I da, kad već govorimo o povremeno zlim ženama, Kerolajn G. je rešila da me tog vrelog leta napadne zbog mnogo čega.

„Zašto nećeš da se venčamo, Vilki? Bezmalo se držiš prema meni kao prema supruzi pred prijateljima koji te ovde posećuju. Ja sam ti domaćica, korektorka, kućna pomoćnica i ljubavnica. Ko god te poznaje, zna da živimo kao muž i žena. Krajnje je vreme da takvu predstavu i ozvaničimo."

Ja sam odvratio: „Ako uopšte bilo šta znaš o meni, draga moja Kerolajn, onda moraš znati da ni najmanje ne marim kako šta izgleda niti šta drugi ljudi misle."

„Ali ja marim", uzviknula je žena s kojom sam proveo poslednjih desetak godina. „A Harijet je navršila petnaestu. Njoj treba otac."

„Ona je imala oca", odgovorio sam smireno. „Umro je."

„Kadjoj je bila godina dana!", uskliknula je Kerolajn. Činilo se da je na onoj tankoj ivici između besa i suza, razumnosti i. histerije, na kojoj se žene tako često nađu. Ili to učine s namerom. „Zadevojčila se. Ubrzo će stupiti u društvo. Treba joj tvoje prezime."

„Besmislice", zakikotao sam se ja. „Ima ona savršeno dobro prezime i savršeno dobar dom. Uvek ću je podržavati i voleti. Šta bi još mogla poželeti inteligentna devojka?"

„Obećao si đa ćemo kupiti ili zakupiti lepši dom na Gloster plejsu ove ili sledeće godine", zacvilela je Kerolajn. Mrzim i prezirem žene kada cvile. Svi muškarci, dragi čitaoci, mrze i preziru žene kada cvile. Oduvek je bilo tako. Jedina razlika u muškim reakcijama na cviljenje jeste to što veoma mali broj, poput mene, odbije da popusti pred tom čujnom i emocionalnom učenom.

Pogledao sam je preko naočara. „Rekao sam da će ta kuća biti naša pre ili kasnije, mila moja. I tako će i biti."

„Kako ćeš to postići?", upitala je Kerolajn. „Razgovarala sam s gospođom Šernvold dok si se ti s Dikensom zabavljao u Birmingemu. Ona kaže da bi razmotrila mogućnost da nam izda ili proda kuću samo da joj se neoženjeni sin ne vraća iz Afrike za nekih godinu dana, a obećala ju je njemu."

„Veruj mi kad je ovo posredi, draga moja Kerolajn", odgovorio sam. „Obećao sam ti da ćeš jednog dana živeti u tom domu. I ti, Harijet i ja ćemo ga i pribaviti. Zar sam te ikad izneverio, srculence?"

Zapiljila se u mene. Kerolajn G. je bila zgodna žena - neki bi rekli: lepotica - uprkos poodmaklim godinama (iako nikada nije htela da mi kaže koliko je stara, na osnovu svojih istraživanja zaključio sam kako je Kerolajn po svemu sudeći rođena trideset šest godina ranije, 1830) - ali kada je tako piljila, nije više bila ni zgodna ni lepa. Iako tone romantičnih književnih koještarija tvrde suprotno, uveravam vas, dragi čitaoci, nijedna žena nije privlačna dok cvili ili pilji.

„Izneverio si me - nećeš da se venčaš sa mnom i omogućiš da Harijet ima i zvaničnog oca“, bezmalo je zakreštala na mene. „Nemoj pomišljati kako nisam u stanju da pronađem drugog čoveka i udam se za njega, Vilki Kolinse. Ni na sekund nemoj to da misliš!"

„I ne mislim to ni na sekund, srculence", rekao sam i vratio se novinama.

Izgleda da je Čarls Dikens, i pored svojih stalnih boljki i sve jačih strahova od putovanja železnicom, opušteno provodio leto. Čuo sam da je Vils rekao Forsteru u redakciji Preko cele godine kako je ukupan prihod od prolećne turneje piscu doneo 4.672 funte. Čapelovi - za koje mi je Dikens jednom rekao da su „špekulanti, Vilki, čisti špekulanti, premda, naravno, od najdostojnije i najčasnije fele" - toliko su bili (oduševljeni svojim delom profita da su Dikensu, čim je Završio svoje poslednje londonsko čitanje 12. juna i vratio se u Gadshil „. ..radi odmora i cvrkuta ptica", ponudili novu turneju sledeće zime, na kojoj bi imao pedeset večernjih nastupa. Vils je rekao Forsteru kako je Dikens razmišljao o tome da traži po 70 funti za veče - bio je siguran da će prodaja karata to pokriti - ali je umesto toga ponudio Čapelovima četrdeset dva čitanja za 2.500 funti. Odmah su prihvatili.

Junski i julski dani u Gadshilu bili su ispunjeni gostima, lokalnim vašarima gde je Dikens sudio u svim disciplinama, od takmičenja u spravljanju pita pa do utakmica kriketa, te - naravno - novim poslovima. Jedinstveni nije u tom trenutku radio ni na jednom romanu, ali započeo je rad na predviđenom novom izdanju svojih dela, takozvanom Izdanju Čarlsa Dikensa, u kojem će se svaki njegov roman, iznova sređen, pojavljivati jednom mesečno. Naravno da tako nešto nije mogao da ostavi na miru, pa je ponudio u svojoj brošuri da napiše novi predgovor za svaki tom.

Kako se ispostavilo, to ne samo što je bilo najpopularnije među mnogobrojnim izdanjima Dikensovih dela već i je za njega bilo poslednje izdanje.

Tog leta sam često viđao Dikensa, kako u Gadshilu (gde, izgleda, nikada nije bilo manje od pet-šest gostiju), tako i u Londonu (dolazio je dvaput nedeljno u redakciju Preko cele godine, i često smo se sastajali o ručku ili večeri). Pored toga što je već planirao svoju sledeću Božičnu priču za naš časopis, uvežbavao novi materijal za svoju zimsku turneju i pisao predgovore novim izdanjima, Dikens mi je rekao da ima nekoliko zamisli za novi roman koji se nadao da objavi u nastavcima u proleće 1867. Upitao me je na čemu ja radim.

„Imam nekoliko ideja", rekao sam ja. „Nit ili dve i nešto perlica koje bih na njih mogao da nanižem."

„Da li bi bilo pogodno da se kod nas objavi u nastavcima?"

„Vrlo moguće. Razmišljao sam o priči u kojoj bi se pojavio detektiv."

„Neki iz detektivskog odseka Skotland jarda?"

„Ili neki koji radi za privatni detektivski biro."

„Ah", rekao je Dikens i osmehnuo se. „Nešto poput nastavka pustolovina inspektora Bakita."

Odmahnuo sam glavom. „Pomislio sam kako bi ime Kaf bilo zgodno", kazao sam. „Narednik Kaf."

Dikensov osmeh se raširio. „Narednik Kaf. Vrlo dobro, dragi moj Vilki. Zaista, vrlo dobro."

Rekao sam dečaku koji je čekao na mom ćošku da kaže inspektoru kako treba da se sastanemo. Vreme i mesto su odavno bili ugovoreni i sutradan u dva po podne video sam kako njegova niska, zdepasta prilika hita prema meni na mostu Vaterlo.

„Gospodine Kolinse."

„Inspektore." Klimnuo sam glavom prema senkama ispod mosta. „’Nenamešten stan za dve sedmice.’"

„Moliču lepo, gospodine?"

„Reče Sem Veler Pikviku."

„A, da, gospodine. Naravno. Gospodin Dikens je oduvek bio poklonik ovog mosta. Pre više godina pomogao sam mu pri pisanju članka Dole, kad je oseka - upoznao sam ga s čovekom koji je noću naplaćivao mostarinu. Rečeno mi je da se gospodin književnik veoma interesovao za samoubistva i tela koja pronalaze u talasima."

„Trinaest", izgovorih.

„Molim, gospodine?"

„Pre trinaest godina", rekao sam. „Dikens je objavio Dole, kad je oseka u Rečirha o domaćinstvu februara 1853. Ja sam tada bio urednik."

„Ah, naravno", kazao je inspektor Fild. Počešao je bradu palcem. „Gospodine Kolinse, zbog čega ste predložili da se sastanemo? Imate nekakve vesti, nadam se?"

„Pre će biti, nema vesti", rekao sam ja. „Niste odgovorili na moj pisani izveštaj ili upit.“

„Izvinjavam se“, rekao je inspektor, ali u njegovom promuklom glasu nije bilo izvinjavajućeg prizvuka. „Bio sam veoma zauzet, gospodine Kolinse. Uistinu, veoma zauzet. Mnogo vam hvala na izveštaju o čitanju gospodina Dikensa u Birmingemu, važan mi je bez obzira na to što se naš prijatelj Drud nije pojavio. Zar je postojao poseban upit na koji sam mogao da vam odgovorim?"

„Mogli ste da mi kažete je li neki od one trojice umro“, rekao sam ja.

„Trojice?" Inspektorovo zajapureno, ispucalo i venama prošarano lice bilo je prava slika nedužnog neznanja.

„Trojice muškaraca u sokačetu, inspektore. Trojice muškaraca koji su me napali i koje je vaš detektiv Redžinald Zovite-Me-Redži Baris poobarao palicom. Baris je rekao da bi jedan ili više njih mogli biti mrtvi od udaraca. Vratio sam se u tu uličicu sutradan ujutro pre odlaska iz Birmingema, ali nije im bilo ni traga ni glasa."

Inspektor Fild se sada osmehivao i klimao je glavom, s kažiprstom kraj nosa. „Da, da, naravno. Baris me jeste izvestio o incidentu u uličici. Siguran sam, gospodine Kolinse, da ti razbojnici nisu pretrpeli ništa teže od glavobolje i uvrede lopovskog ponosa. Morate oprostiti Barisu. Malo je sklon melodrami. Ponekad pomislim kako bi više voleo karijeru na pozornici od života ispunjenog privatnim istragama."

„Zašto ste ga poslali da me prati, inspektore? Mislio sam da vam je na umu posmatranje Čarlsa Dikensa u nadi da će Drud možda stupiti s njim u kontakt... a ne to da mene pratite unaokolo."

Fildove čupave obrve podigle su se prema onome što mu je preostalo od kose iznad čela. „To vam je detektiv Baris svakako objasnio, gospodine. Zabrinuti smo: Drud bi mogao pokušati da vam oduzme život."

„Baris je kazao da su trojica u sokačetu najverovatnije obični kradljivci", rekao sam ja.

„Tačno“, saglasio se inspektor Fild i ponovo klimnuo glavom. „Zato što su bili belci i sve to, gotovo izvesno je tako. Ali morate priznati da je srećna okolnost to što se Baris obreo tamo. Mogli ste ostati teško povređeni, gospodine Kolins, a svakako biste bili opljačkani."

Sada smo već dvaput prešli preko mosta Vaterlo pa smo nastavili na sever, prema Strandu. Negde zapadno, kraj reke, nalazila se Vorensova fabrika imalina gde je otac Kejti Dikens, po njenim rečima, u detinjstvu morao da radi. On joj je to pomenuo gotovo kao šalu, ali devojka mi je poverila kako smatra da ga je možda baš taj događaj najviše od svih uznemirio i formirao.

„Znam gde je vaš Drud, inspektore", rekao sam kada smo skrenuli desno na Strand, prema kući Somerset i Druri lejnu.

Fild je stao. „Znate, gospodine?"

„Znam, gospodine." Dopustio sam da tišina ispuni vazduh između nas, i pored tutnjave i larme vozila u prolazu. „Dikens je Drud", rekao sam konačno.

„Moliću lepo?“, kazao je inspektor.

„Dikens je Drud", ponovio sam. „Drud ne postoji."

„To mi izgleda krajnje neverovatno, gospodine Kolinse.

Osmehnuo sam se snishodljivo. „Već sam vam rekao da mi se čini kako je Drud samo plod piščeve mašte, inspektore. Sada znam da je avet više od toga. Dikens je stvorio Druda za sopstvene ciljeve."

„A koji bi ti ciljevi mogli biti, gospodine?"

„Moć", rekao sam ja. „Nestašni osećaj da se ima moć nad drugima. Mnogo godina već, kao što sam vam rekao, Dikens se igrao magnetnim uticajem i hipnozom. A sada je izmislio Majstora hipnoze kao svoje drugo ja."

Nastavili smo prema istoku i inspektor Fild je sada kuckao po pločniku svojim glomaznim štapom. „Teško da je on izmislio Druda, gospodine Kolinse, ako se ima u vidu da ja tog razbojnika progonim, biće tome u avgustu već dvadeset godina."

„Da li ste ga ikada videli, inspektore?", upitao sam. „Video?“ ponovio je starac. „Nisam, gospodine. Verujem da sam vam rekao kako lično nikada nisam ugledao tog ubicu. Ali jesam pohvatao neke njegove agente i svakako sam video rezultate njegovih dela. Više od tri stotine ubistava za tih dvadeset godina, među njima i grozno, premda ne i najstrašnije, ubistvo lorda Lukana, 1846.1 sami ste mi preneli priču koju je, po Dikensovim rečima, Drud ispričao njemu - a identitet lorda Lukana, za koga se govorkalo da ima sina u Egiptu, savršeno se u to uklapa."

„Isuviše savršeno", rekao sam ja samozadovoljno.

„Molim, gospodine?"

„Vi možda jeste detektiv, inspektore Filde“, kazao sam ja, „samo što nikada niste smislili niti napisali priču u kojoj ima detektivskog posla. Ja jesam."

Inspektor Fild je nastavio da korača i kucka, ali pogledao je prema meni i saslušao me.

„Svakako da je postojala legenda o egipatskom ubici po imenu Drud u ove protekle dve decenije", objasnio sam. „O pritajenom ubici s pristaništa. O fantomskom orijentalnom hipnotizeru koji šalje svoje agente da pljačkaju i ubijaju. O nestvarnom stanovniku krajnje stvarnog Donjeg grada. Ali on je samo legenda, čiji je istorijat jednako stvaran koliko i njegovo fizičko postojanje. Čarls Dikens je godinama i godinama išao kraj reke i pohodio sirotinjske kvartove kraj pristaništa. Svakako je čuo za tog Druda - možda i ranije nego što ste za njega čuli vi, inspektore, pre dvadeset godina - i radi sopstvenih ciljeva, utkao je stvarne događaje kao što je ubistvo lorda Lukana (sa tim izvrsnim elementom srca iščupanog čoveku iz grudi) u svoju biografiju nestvarne ličnosti."

„Koji bi to ciljevi mogli biti, gospodine Kolinse?", upitao je inspektor Fild. Upravo smo prošli kraj kuće Somerset. To nekad beše kraljevska rezidencija, ali su u obnovljenoj zgradi već trideset godina bile državne kancelarije. Znao sam da su tamo bili zaposleni Dikensov otac i stric.

Prešli smo Strand i krenuli uskom ulicom da preprečimo put prema Druri lejnu, gde je izmišljeni David Koperfild naručivao govedinu u restoranu, i gde će veoma stvarni Vilki Kolins, kako se nada, ubrzo uspešno postaviti Armadejl na pozornicu.

„S kojim ciljem, gospodine?", ponovio je inspektor kada smo ostali sami u uličici. „Sa kojim ciljem bi vas gospodin Dikens lagao o Drudovom postojanju?"

Osmehnuo sam se i zamahnuo i sam štapom. „Da vam ispričam kratku priču s Dikensove turneje čitanja, inspektore. Čuo sam je prošle nedelje od Džordža Dolbija."

„Kako god želite, gospodine."

„Gostovanja su se na toj turneji svršila u Portsmutu, krajem maja", rekao sam ja. „Dikens je imao malo vremena za sebe, pa je poveo Vilsa i Dolbija u jednu od svojih pešačkih ekspedicija, i obreli su se u Terasi Lendport. ’Jupitera mi!’, uskliknuo je Dikens, ’evo mesta gde sam rođen! Sigurno u jednoj od ovih kuća.’ I tako je vodio Vilsa i Dolbija od kuće do kuće, objašnjavajući kako je jedna od njih sigurno ta, zato što ’toliko liči na njegovog oca’. Zatim, ne, mora da je druga posredi ’zato što liči na Mesto gde se rodio čovek koji je odatle otišao’. Ali ponovo ne, mora biti da je treća jer ’sasvim sigurno liči na kolevku sitnog, slabog detenceta..- i tako dalje duž nanizanih kuća.

A onda, inspektore, na gradskom trgu, oivičenom kućama od crvene cigle prošaranim belim prozorskim ramovima, Dikens je odlučio da oponaša Grimaldijevo izmotavanje."

„Grimaldijevo?", upita inspektor Fild.

„To je pantomimičar koga je Dikens obožavao", rekao sam ja. „I tako, na Vilsove i Dolbijeve oči, slavni pisac Čarls Dikens popeo se na stepenice jedne od tih kuća, triput lupio po mesingom prekrivenim zelenim vratima i legao na prvi stepenik. Trenutak kasnije, kada je neka dežmekasta žena otvorila vrata, Dikens je skočio i dao se u trk, dok su se Dolbi i Vils žurno povlačili za njim. Dikens je pokazao da ih tobož gone policajci, i sva tri otmena gospodina pohitala su još brže. A kada je vetar Dikensu oduvao šešir s glave i zakotrljao ga pred njima, potera je postala sasvim stvarna - sva trojica su jurila za šeširom u komičnoj pantomimi.”

Inspektor Fild je stao. Ja sam stao. Trenutak kasnije, on je rekao: „Šta želite reći, gospodine Kolinse?"

„Govorim vam, inspektore, kako je Čarls Dikens, premda hronološki star pedeset četiri godine, zapravo dete. Nestašno dete. Smišlja igre i igra se sa uživanjem te - zahvaljujući svojoj slavi i snazi ličnosti - tera druge oko sebe da se isto tako igraju s njim. Sada smo i vi i ja učesnici Dikensove igre Druda."

Fild je stajao i češkao nozdrvu, naizgled izgubljen u mislima. Najednom mi je izgledao veoma star. I ni najmanje zdrav. Konačno, rekao je: „Gde ste bili devetog juna, gospodine Kolinse?"

Trepnuo sam na to. Onda sam se osmehnuo i pitao: „Zar vas vaši agenti nisu o tome obavestili, inspektore?"

„Jesu, gospodine. Uistinu jesu. Krajem jutra otišli ste u kancelariju svog izdavača. Tog dana je objavljena vaša nova knjiga. Onda ste pošli u nekoliko knjižara, od Pal Mala, pa Strandom sve do Flit strita, gde ste potpisali nekoliko primeraka knjige izvesnim prijateljima i obožavaocima. Te večeri ste obedovali... tamo.“

Fild je pokazivao štapom na Albion, preko puta pozorišta „Druri lejn".

„...sa nekoliko umetnika, uključujući i starijeg gospodina koji je bio prijatelj vašeg oca", nastavio je inspektor. „Kući ste se vratili nešto iza ponoći."

Uspeo je da mi zbriše osmeh s lica i to me je uzrujalo. „Šta je smisao te napadne i nepotrebne recitacije, inspektore?", upitao sam hladno.

„Tq što i vi i ja znamo gde ste vi bili devetog juna, gospodine Kolinse. Ali ni vi ni ja ne znamo gde je gospodin Dikens bio na tu značajnu godišnjicu."

„Značajnu godišnjicu?", začudio sam se, a onda se setih. Bila je to prva godišnjica Dikensovog bliskog susreta sa smrću u nesreći kod Stejplhersta. Kako sam samo zaboravio?

„Gospodin Dikens je tog dana bio u Gadshilu", kazao je inspektor Fild ne pogledavši u beleške, „ali je otišao ekspresnim vozom u 16.34 za London. Kada se obreo tamo, pošao je u dugu šetnju po Blugejt fildsu."

„Opijumska Sal", odvažio sam seja. „Ulaz u Donji grad kroz kriptu na groblju koje je on nazivao Sveta mrtvačka glava."

„Ne tog puta, gospodine", rekao je inspektor Fild. „Gospodina Dikensa je pratilo sedam mojih najboljih agenata. Smatrali smo kako su dobri izgledi da pisac stupi u kontakt s Drudom na prvu godišnjicu njihovog susreta. Ali vaš prijatelj je mojim ljudima i meni - i ja sam te noći učestvovao u praćenju - priredio veoma veselu poteru. A se mi uverimo da je Dikens u zemlju propao, a on iskoči iz kakve ruševine ili straćare, zaustavi kočiju i odveze se. Na kraju je napustio Blugejt filds i okolinu pristaništa pa došao veoma blizu mesta na kojem upravo stojimo... u kapelu svetog Enona, nedaleko od istočnog ulaza u Klementovu gostionicu, da budem sasvim precizan."

„Kapela svetog Enona", ponovio sam ja. Ime mi je donekle bilo poznato. Onda sam se i setio. „Savremena Golgota!"

„Upravo tako, gospodine. Mrtvačnica. Grobnice ispod svetog Enona toliko su se napunile nepoznatim leševima da je 1844, u doba kad sam već bio počeo da radim u policijskom birou, ali još nisam postao glavni detektiv, komesar za kanalizaciju to zagradio i napravio tunel za drenažu ispod zgrade. Opet, tela su tamo godinama trulila, sve dok imanje nije kupio jedan hirurg 1847, s namerom da ostatke preseli na - mislim da je tako to rekao - ’prikladnije mesto’. Ekshumacija je trajala bezmalo godinu dana, gospodine Kolinse, a dve džinovske gomile nakupile su se u sokacima iznad tih grobnica - jedna hrpa ljudskih kostiju, a druga planina istrulelih drvenih sanduka."

„Išao sam da to vidim kad sam bio mladić", kazao sam, okrenuo se malo i pogledao prema Svetom Enonu. Setio sam se smrada koji sam osetio tog hladnog februarskog dana kada sam gledao taj grozni prizor. Nisam mogao ni da zamislim kako bi smrdelo po vrelom i vlažnom danu poput ovog.

„Vi i još šest hiljada Londonaca koji su došli da gledaju", rekao je inspektor Fild.

„Kakve veze ima kapela svetog Enona s Dikensom i devetim junom?"

„U blizini kapele on je uspeo da nam izmakne iz vida, gospodine Kolinse", rekao je Fild i ljutito zakuckao teškim štapom s mesinganom drškom po kaldrmi. „Sedam mojih najboljih agenata i ja, možda najbolji detektiv koga je London ikada video, u poteri, a vaš pisac nam je umakao."

Morao sam ponovo da se osmehnem. „On u tome uživa, inspektore. Kao što rekoh, Dikens je u srcu dete. Obožava tajne i priče o duhovima. A povremeno ima i surov smisao za humor."

„Uistinu, gospodine. Ali važnije je to'što je vaš prijatelj nekako znao za tajni ulaz u taj tunel za drenažu koji je iskopan 1844, dok su sve te hiljade curkavih i raspadnutih leševa još bile tamo. Na kraju smo pronašli tunel - on se grana u bezbroj vlažnih, smrdljivih rupa u kojima stotine bespravno naseljenih žive ispod ulica Londona, a to se opet otvara u drugi lavirint tunela, kanala i pećina."

„Ali niste mogli pronaći Dikensa?"

„Jesmo, gospodine. Videli smo njegov fenjer u lavirintu ispred nas. Ali tada su nas napali kamenjem, iz ruke ili praćke, i mnogi su kamenovi bili veliki kao vaša pesnica, gospodine."

„Divlji dečaci", rekao sam ja.

„Baš tako, gospodine. Detektiv Hačeri je čak morao da opali iz svog oružja da bi napadači - puke senke koje su izranjale iz bočnih tunela i gađale nas, a onda se povlačile u još dublje senke - pobegli, a mi nastavili poteru za vašim prijateljem. Ali tada je već bilo prekasno. Umakao nam je u poplavljenom lavirintu."

„Zvuči mi sve to krajnje razdražujuće, inspektore", kazao sam. „I uzbudljivo. Ali šta zapravo hoćete da kažete?"

„Hoću da kažem ovo, gospodine Kolinse: prilično mi je sumnjivo to da bi Čarls Dikens - onaj Čarls Dikens - preduzimao tako apsurdne mere da nam pobegne i bazao kroz londonski Donji grad cele noći... ukoliko ne postoji čovek po imenu Drud koji ga čeka."

Mogao sam da se nasmejem. Nisam mogao da se ne nasmejem. „Ja mislim upravo suprotno, inspektore. Baš zabavljanje što ga prati potera i misterija koju je izmislio i navode Dikensa da traći toliko vremena, dok vas uvlače u uzaludnu potragu kroz tunele pod Londonom. Nesvestan činjenice da ga vaši ljudi prate, uveravam vas, te noći ne bi ni došao u London. Nikakav Drud ne postoji

Inspektor Fild je slegnuo ramenima. „Kako god bilo, gospodine, ali mi umemo da cenimo vašu stalnu saradnju i pomoć u pronalaženju ubice i vrhunskog zločinačkog uma koji po vašem uverenju ne postoji. Mi u policiji, koji smo se sukobili s Drudom i njegovim agentima, znamo da je on stvarna i zastrašujuća sila."

Na to se nije imalo šta reći.

„Da li ste samo zbog zanimanja za birmingemske razbojnike zatražili da se sastanemo, gospodine Kolinse?"

„Zapravo ne", kazao sam posramljeno, premeštajući se nesvesno s noge na nogu. „Hteo sam da vas podsetim na ono što ste mi ponudili."

„Na Gloster skver broj devedeset i gospođu Šernvold?“, rekao je Fild. „Radim na tome, gospodine. I dalje sam uveren da ćete vi i vaša... gospođa G... u ovo vreme dogodine imati tu kuću."

„Ne", kazao sam ja. „Mislio sam na onu drugu ponudu. Rekli ste da mogu pozajmiti od vas dobrog detektiva Hačerija ukoliko poželim da se vratim na groblje Svete mrtvačke glave, pomerim podijum u kripti i pronađem put do Kralja Lazarija i njegove opijumske jazbine u katakombama. Proteklih nedelja je moj reumatski giht bio bezmalo neizdržljiv... laudanum mi više nije gotovo ni od kakve pomoći."

„Detektiv Hačeri će vam biti na usluzi kad god to poželite", odgovorio je inspektor čilo bez primetnog prizvuka osude ili pobede u glasu. „Kad želite da vam se javi na dužnost, gospodine Kolinse?"

„Večeras", rekao sam ja. Osetio sam kako mi se bilo ubrzava. „Večeras u ponoć."

SEDAMNAESTO POGLAVLJE
drud

Oktobar 1866. pokazao se kao naročito hladan i kišovit. Dane i noći sam delio između svog kluba, doma i podzemne jazbine Kralja Lazarija, dok sam mnoge vikende provodio na imanju Gadshil.

Tamo sam jednog kišnog subotnjeg popodneva, dok sam bio pod blagotvornim uticajem laudanuma, izneo Dikensu različite zamisli o mojoj sledećoj knjizi.

„Razmišljam o nečemu što bi vuklo na natprirodno", rekao sam.

„Misliš na priču o duhovima?", upitao je Dikens. Bili smo u njegovoj radnoj sobi i uživali u toploti vatre. Jedinstveni je završio dnevni rad na svojoj godišnjoj Božičnoj priči, a ja sam ga ubedio da je kiša previše hladna za njegovu uobičajenu popodnevnu šetnju. Vetar je šibao, a kišne kapi udarale po izbočenim prozorima iza njegovog radnog stola. „Nešto u vezi s prizivanjem duhova?", nastavio je, malčice namršten.

„Ni najmanje", odvratio sam ja. „Pre zamišljam veštu mešavinu tema koje sam ti pomenuo pre izvesnog vremena - detekcija, krađa, misterija i još ukleti predmet. Naravno, o tome da li stvarno postoji kletva, sudiće čitalac."

„Kakav bi to predmet bio?", upitao je Dikens. Video sam da je to pobudilo njegovo interesovanje.

„Pretpostavljam dragulj. Rubin ili safir. Možda čak i dijamant. Već vidim zaplet koji se rađa iz učinka ukletog kamena po svakoga ko do njega dođe, bilo na pošten, bilo na nepošten način.“

„Zanimljivo, dragi moj Vilki. Veoma zanimljivo. Taj dragulj ili dijamant bi nosio kakvu drevnu porodičnu kletvu?"

„Ili versku", rekao sam ja, zagrejan podnevnim laudanumom i Dikensovim interesovanjem. „Možda, ako bi kamen bio ukraden od pripadnika neke stare i sujeverne kulture...“

„Indija!", uskliknuo je Dikens.

„Mislio sam na Egipat", rekao sam, „ali poslužila bi i Indija, sasvim bi lepo poslužila. A što se naslova tiče, došao sam do Zmijskog oka, ili Oka zmije.“

„To je malčice senzacionalno", kazao je Dikens, spojio vrhove prstiju i protegao noge prema vatri. „Ali ujedno i intrigantno. Da li bi u tu priču ubacio i svoju zamisao o naredniku Kafu?"

Pocrveneo sam i samo slegnuo ramenima.

„A da li bi se u knjigu uklopio i kakav opijumski lik?", upitao je on.

„Mogao bi", rekao sam prkosno, osetivši kako je iz mene nestala sva toplina izazvana njegovim prvobitnim interesovanjem. Čuo sam od nekoliko zajedničkih prijatelja kako je Dikens apsolutno osuđivao to što moja Lidija Gvilt na sav glas hvali drogu u Armadejlu.

Dikens je promenio temu. „Pretpostavljam da tu za model koristiš dijamant Koh-i-nur koji je bio izložen u Kristalnoj palati na Velikoj izložbi 1850. godine."

„Sačinio sam nekoliko ovlašnih beleški o tom predmetu", rekao sam kruto.

„Pa, dragi moj Vilki, svakako se govorkalo kako je Koh-i-nur zaista uklet kada je od Pandžapskog lava, tog neznabožačkog maharadže Dulipa Singa, iznuđen kao doprinos kruni. Sama istinita priča o tome kako je taj dijamant iz Lahora u Bombaj prokrijumčario guverner, general lord Dalhausi lično, još dok je Buna bila u jeku, dala bi dovoljno materijala za dva ili tri uzbudljiva romana. Priča se da je ledi Dalhausi glavom i bradom ušila dijamant u opasač, koji je lord Dalhausi nedeljama neprestano nosio sve dok nije predao Koh-i-nur kapetanu britanskog ratnog broda u bombajskoj luci. Kažu da je vezivao dva opaka psa čuvara za poljski krevet kako bi ga probudili ako lopovi ili razbojnici upadnu u njegov šator."

„Nisam čuo za to", priznao sam ja. Mislio sam da pišem o rubinu ili safiru svetom za neki drevni egipatski kult, ali Dikensova istinita priča o Koh-i-nuru nagnala je moje šake da zadrhte iščekujući zapisivanje beležaka.

Tada nas je prekinula žurna lupnjava na vrata Dikensove radne sobe.

Bila je to Džordžina, sva uplakana i bezmalo van sebe od uzrujanosti. Kad ju je Dikens umirio, objasnila je da je irski krvoslednik - Sultan - napao još jednu nedužnu žrtvu, ovog puta devojčicu, sestru jedne sluškinje.

Dikens ju je poslao natrag u prizemlje. Onda je uzdahnuo, otvorio vrata ormara i izvadio sačmaricu-dvocevku koju sam poslednji put video pre deset meseci, u božičnoj noći. Onda je prišao stolu i izvukao nekoliko velikih patrona iz donje desne fioke. Kiša je prestala da naleće na prozorska stakla, ali video sam kako se tamni, brzi oblaci nisko kreću iznad crnih grana koje su brzo gubile lišće.

„Bio sam prema tom psu isuviše bolećiv", rekao je tiho. „Sultan ima dobro srce - i potpuno mi je odan - ali njegov agresivni duh iskovan je u vatrama pakla. Odbija da nauči. Mogu da otrpim sve - u psu ili čoveku - osim odbijanja ili nesposobnosti da uče."

„Više nema upozorenja?", upitao sam, ustao od vatre i krenuo za njim iz sobe.

„Više nema upozorenja, dragi moj Vilki", rekao je Dikens. „Neumitnu smrtnu presudu je tom keru izrekla sila daleko uzvišenija od naše još dok je Sultan bio tek štene o materinoj sisi. Preostalo je samo da se ta presuda izvrši."

U odredu za pogubljenje, sasvim prikladno, svi su bili muškarci: pored Sultana, Dikensa i mene, i četrnaestogodišnji Plorn dozvan je iz svoje sobe. Moj brat Čarls i njegova žena Kejti tek su bili došli na vikend, pa je i Čarli takođe pozvan, ali je poziv odbio. Stari kovač vremešnog lica, koji je stanovao preko puta, potkivao je dva konja u Dikensovoj štali, i on se pridružio povorci. (Ispostavilo se da je kovač bio stari prijatelj osuđenika - uživao je u ubičinim ludorijama još od vremena kada je Sultan bio kučence - pa je trubio u maramicu i pre nego što je odred za pogubljenje krenuo.)

Najzad, bili su tu i Dikensov najstariji sin Čarli, prisutan samo tog dana, i dvojica slugu - jedan je bio muž sluškinje čija je sestra napadnuta. Jedan sluga je gurao kolica u kojima će dovesti Sultanovo truplo s mesta pogubljenja, a drugi je pažljivo nosio juteni džak koji će se za samo nekoliko minuta pretvoriti u osuđenikov pokrov. Žene iz domaćinstva i druga posluga posmatrali su s prozora dok smo izlazili kroz zadnje dvorište, kraj štala, u polje gde je Dikens šest godina pre toga spalio svoju prepisku.

Sultan je isprva oduševljeno poskakivao, uzbuđen uprkos novoj brnjici. Očito je mislio da kreće u lovački pohod. Nešto će umreti! Dok smo gazili u čizmama visokih sara, odeveni u kapute od nepromočivog pamuka, on je skakao unaokolo od jednog do drugog muškarca, šapama mreškao lokve i podizao blato. Ali pošto ljudska bića nisu htela da mu pogledaju u oči, pas se zaustavio kada se do kraja odmotao povodac koji je držao Čarli Dikens i osmotrio prelomljenu sačmaricu pod miškom njegovog gospodara te prazna kolica koja nikada nisu nošena u pohod na tetrebe.

Kada se odred zaustavio stotinak metara od štale, Sultanov pogled je postao zamišljen, smrknut čak, i on je prikovao za čoveka s puškom - njegovog vlasnika i gospodara - upitne oči koje su ubrzo postale molećive.

Čarli je skinuo povodac i odmaknuo se. Svi smo ustuknuli iza Dikensa, koji je i dalje stajao i gledao Sultana pravo u oči. Krupni irski krvoslednik nakrivio je glavu kako bi dodao upitnik na svoje neizgovoreno pitanje. Dikens je ubacio dve patrone u cevi i zatvorio tešku pušku sa škljocajem. Sultan je još više nakrivio glavu ulevo, ne skidajući pogled s gospodarevih očiju.

„Džone“, rekao je Dikens tiho kovaču koji je stajao na samom levom kraju polukruga svedoka pogubljenja, „hoću da se okrene. Molim te, hitni kamen iza njega.“

Kovač Džon je zabrektao, izduvao nos poslednji put, strpao maramicu u džep svoje kabanice, sagnuo se, podigao pljosnat kamen kakvim bi se mogle praviti žabice na površini ribnjaka, i hitnuo ga tik iza Sultanovog repa.

Pas je okrenuo glavu. Pre nego što je Sultan stigao da ga ponovo pogleda, Dikens je gipko podigao sačmaricu i opalio iz obe cevi. Iako smo to svi očekivali, dvostruki prasak zazvučao je naročito glasno u vlažnom, hladnom, gustom vazduhu. Sultanov grudni koš se rasprsnuo u crvenom kovitlacu iskidane dlake, razderanog mesa i razlomljenih kostiju. Siguran sam da mu je srce bilo smrvljeno toliko brzo da niti jedna poruka iz nervnih završetaka nije dospela do njegovog mozga. Sultan nije zacvileo niti se uopšte oglasio kad ga je udar odbacio od nas, metar ili dva preko vlažne trave, i gotovo sam sasvim siguran da je već bio mrtav pre nego što je pao na tie.

Sluge su za tili čas stavile teško truplo u džak, a onda i u kolica. Odgurali su leš prema kući, dok smo se mi ostali okupili oko Dikensa, koji je prelomio zadimljenu pušku, izvadio upotrebljene patrone i pažljivo ih stavio u džep. .

Pogledao me je dok je to činio i zapiljili smo se jedan u drugog baš kao što su se on i Sultan gledali samo tren pre toga. Zbilja sam očekivao da mi Jedinstveni kaže, možda na latinskom: „I tako skonča svak ko me izda“ - ali on je ostao nem.

Sekund kasnije, mladi Plorn, izgleda uzbuđen mirisom krvi i baruta u vazduhu - isti onaj dečak koga mi je Dikens nedavno opisao kao nekoga kome „nedostaje svrha postojanja i stalno interesovanje" usled „nepraktične mlitavosti njegovog urođenog karaktera" - uskliknuo je: „To je bilo sjajno, oče! Apsolutno sjajno!"

Dikens mu nije odgovorio. Nijedan muškarac nije prozborio ni reč dok smo se polako vraćali u toplu kuću. Kiša i vetar ponovo su se pojačali pre nego što smo stigli do zadnjih vrata.

Kada smo se obreli unutra, krenuo sam u svoju sobu da se presvučeni u suvu odeću i uzmem dodatnu dozu laudanuma, ali Dikens mi se obratio, pa sam stao na stepenicama.

„Glavu gore, Vilki. Ja ću tešiti dragog Persija Ficdžeralda, koji mi je i poklonio tog zlehudog psa. Dva Sultanova štenca upravo se valjaju po štalskoj slami. Pošto je nasleđe krvi tako gvozden gospodar, jedan od ta dva gotovo će izvesno naslediti Sultanovu žestinu. Kao što će gotovo izvesno naslediti i pušku."

Nisam mogao da smislim šta da kažem na to, pa sam klimnuo glavom i pošao gore po svoje sredstvo za umirenje.

Kralj Lazari, kineski kralj opijumskih živih mrtvaca, kao da me je očekivao kada sam se vratio u njegovo kraljevstvo bezmalo dva meseca pre Sultanovog pogubljenja, krajem avgusta tog leta 1866. godine.

„Dobro dpšli, gospodine Kolinse", šapnuo je drevni Kinez kada sam razmaknuo zavese njegovog skrivenog poseda u loculusu ispod katakombi pod grobljem. „Ležaj i lula vas čekaju."

Detektiv Hačeri me je bezbeđno doveo do groblja kasno te avgustovske noči, otključao kapiju i vratnice kripte, te ponovo pomerio teški podijum, i opet mi je pozajmio svoj apsurdno težak pištolj. Pruživši mi policijski fenjer, obećao je da će ostati u kripti sve do mog povratka. Ovde priznajem da sam tog puta teže sišao između grobnica i kroz skrivene prolaze do nižeg nivoa nego kada sam sledio Dikensa.

Odora i kapa Kralja Lazarija bile su druge boje, ali svila je bila jednako čista, svetla i savršeno ispeglana kao i kada sam prvi put tu došao s Dikensom.

„Znali ste da ću se vratiti?", upitao sam dok sam išao za drevnom ljudskom prilikom do najudaljenijeg, najmračnijeg kraja dugačkog pogrebnog loculusa.

Kralj Lazari se samo osmehnuo i pokazao mi da pođem dalje u jazbinu. Nema obličja na drvenim krevetima postavljenim na tri sprata uza zidove pećine izgledala su istovetno kao orijentalne mumije koje smo načas opazili prilikom prve posete. Ali svaka mumija je držala ukrašenu opijumsku lulu, a izdahnut dim koji je ispunjavao uski, lampom osvetljeni prolaz beše jedini znak da dišu.

Svi ostali kreveti bili su zauzeti, ali ovaj trospratni drveni ležaj u zadnjem delu prostorije, izdvojen tamnocrvenom zavesom, bio je prazan.

„Vi ćete biti naš počasni gost", rekao je Lazari tiho onim neobičnim šuškavim naglaskom s Kembridža. „I samim tim, bićete nasamo. Hane?" Mahnuo je i druga ljudska prilika u dugoj odori pružila mi je dugačak kamiš s prelepom lulom od stakla i keramike.

„Lula je neupotrebljavana", rekao je Kralj Lazari. „Namenjena je samo vama. I krevet je takođe namenjen samo vama, niko drugi nikada neće leći na njega. A droga koju ćete večeras okusiti od kvaliteta je rezervisanog za kraljeve, faraone, careve i one svete ljude koji bi da postanu bogovi."

Zaustio sam, shvatio da su mi usta previše suva, obliznuo usne i pokušao ponovo. „Koliko..započeo sam.

Kralj Lazari me je ućutkao dodirnuvši me dugačkim, požutelim prstima s još dužim žutim noktima. „Gospoda se ne cenjkaju, gospodine Kolinse. Najpre je iskusite ove noći - onda mi možete reći jesu li takav kvalitet i jedinstvenost vredni svote koju ova druga gospoda...“ Zamahnuo je dugačkim, zakrivljenim noktima i pokazao na nizove tihih ležajeva: „...plaćaju za nju. Ukoliko nisu, naravno, neće vas ništa ni koštati."

Kralj Lazari je kliznuo u mrak, a Han mi je pomogao da se popnem na ležaj, postavio mi nazubljen drveni blok pod glavu - bio je neobično udoban - i pripalio mi lulu. Onda je Han otišao, a ja sam legao na bok i počeo da udišem mirisni dim, dopustivši da iz mene isteku bolovi i brige.

Želite li, dragi čitaoci, da znate kakav je učinak tog vrhunskog opijuma? Možda se u vaše doba svi predajete toj čudesnoj drogi. Ali sve i da je tako, sumnjam da je efikasnost vašeg opijuma ravna savršenstvu tajnog recepta Kralja Lazarija ili da mu se makar približila.

Ako vašu ljubopitljivost podstiče samo učinak opijuma, navešću vam deo prvog pasusa poslednje knjige koju je Čarls Dikens pisao - one koju neće stići da završi:

„Drevni engleski grad s katedralom? Otkud drevni engleski grad s katedralom ovde! Poznati veliki sivi četvrtasti toranj njegove stare katedrale? Otkud to ovde! Nema klina od zarđalog gvožđa u vazduhu, između oka i njega, izbilo koje tačke ili perspektive. Kakav je to klin u sredini, i koga je postavio? Možda je tupo sultanovom naređenju, da se na njega nataknu horde turskih pljačkaša, jedan po jedan. Tako je, jer cimbala trešte, a sultan prolazi na putu prema svojoj palati u dugačkoj povorci. Deset hiljada krivih sablji blista na suncu, dok trideset hiljada devojaka igra i baca pred njim cveče. Zatim slede beli slonoyi u opremi sa bezbroj divnih boja, nebrojeni baš kao i njini čuvari. Ali toranj katedrale se i dalje diže iza, tamo gde ne može biti, a na strašnom klinu još se niko ne koprca. Stani! Zar je klin toliko beznačajan, kao zarđali klin povrh stuba starog krevetskogpostolja koji se naherio u stranu? Neko mutno vreme pospanog smeha mora se posvetiti razmatranju te mogućnosti.“

Eto vam. Zavisnik od opijuma koji se u osvit upinje da se vrati svesti u oronuloj opijumskoj jazbini. Deset hiljada krivih sablji koje blistaju na suncu. Trideset hiljada devojaka koje igraju. Beli slonovi u opremi sa bezbroj divnih boja. Kakva poezija! Kakva pronicljivost!

Kakva budalaština.

Čarls Dikens nije imao pojma o snazi ili učinku opijuma. Jednom mi se hvalisao da je tokom druge turneje čitanja - koja će tek uslediti tog leta i jeseni 1866 - kada je bio izmučen bolom i nije mogao da zaspi, sebi dopustio „Morfeja laudanumskog". Ali kada sam podrobnije pitao - Dolbija, a ne Jedinstvenog, pošto sam želeo istinu - otkrio sam da su Morfejeva krila kojima se on prepustio bile dve majušne kapi opijuma u veoma velikoj čaši porta. U to vreme, ja sam ispijao po nekoliko vinskih čaša čistog laudanuma ne razblažujući ih uopšte vinom.

Dikens nije pojma imao ni o učinku laudanuma, a kamoli o učinku bogatog opijuma.

Da vam kažem, dragi čitaoci iz moje posthumne budućnosti, kakav je učinak opijuma Kralja Lazarija zaista bio:

bila je to toplota koja vam krene iz stomaka i vena, pomalo kao dobar viski, ali za razliku od viskija, nikada ne prestane da se širi i raste;

bio je to eliksir koji je preobražavao sitnog, anđeoskog, obično prijatnog i retko ozbiljno shvaćenog Vilijama Vilkija Kolinsa, s tim apsurdno velikim čelom, lošim vidom i komično obilatom bradom, njega koji je „uvek spreman na šalu“ i obično zgodno posluži za ono što Amerikanci nazivaju „pajtašem“ - u samopouzdanog kolosa kakav je u dubini duše znao da jeste, i da je oduvek bio;

bio je to agens preobražaja, uklanjao je strah od kojeg mi je patila duša, strah koji me je proganjao i slabio me od detinjstva, produbljivao mi opažanje i ispunjavao me spoznajom o ljudima, sebi samom i međusobnim vezama, spoznajom kadrom da obasja i najprizemniji predmet ili situaciju blistavim, zlatnim svetlom koja mora biti nalik na viziju božanstva.

Plašim se da je to nedovoljna deskripcija, ali oklevam da zabeležim potpun opis jedinstvenih i korisnih učinaka opijuma drevnog Kineza. (Isuviše je onih koji bi, lišeni mog urođenog otpora prema često navođenim negativnim aspektima droge, možda pohitali da i sami probaju - ne shvatajući da se opijum kvalitetan kao Lazarijev možda nikada ponovo neće naći u Londonu, niti bilo gde.) Dovoljno će biti da kažem kako je droga vredela svakog šilinga koji je stari Kinez zatražio za nju - i to zatražio mnogo sati kasnije, kada mi je senka po imenu Han pomogla da ustanem sa ležaja i otpratila me sasvim u dno, do strmog stepeništa iznad kojeg je čekao odani Hačeri - i ostaće vredna hiljada i hiljada funti koje ću za nju davati u nastupajućim mesecima i godinama.

Bogu hvala za ogroman avans koji mi je Džordž Smit iz Kornhila dao za Armadejl. Neću reći da je svaki novčić iz te lavine para otišao na opijum - sećam se da sam oko tri stotine funti dao na vino i uložio najmanje hiljadu i po funti u fondove (a naravno, bili su tu i darovi za Kerolajn i Keri, kako smo njenu kćerku Harijet nazivali kod kuće, i novac koji sam slao Marti R.) - ali najveći deo neverovatnih pet hiljada funti koje sam dobio od Smita zaista je završio u žutim šakama dugačkih noktiju podzemnog mandarina.

Hačeri - ogroman, kršan, s polucilindrom na glavi - uvek me je čekao visoko iznad, u kripti, koliko god da sam kasnio i vraćao se tek prepodne ili čak i posle podne. Svaki put bi uzeo natrag ogroman pištolj (ja sam ga uvek polagao kraj sebe na ležaju u jazbini Kralja Lazarija, iako sam se tamo osećao bezbednije nego bilo gde na svetu) i svaki put bi me ispratio iz kripte, s groblja, pa kroz sirotinjske četvrti, natrag u svet tužnih, usporenih, nevidnih smrtnika koji nisu imali pojma o veličanstvenom, prvoklasnom Lazarijevom opijumu.

Želeo sam gotovo jednako kao moja Kerolajn, koja je neprestano cvilela, da se za nas otvori kuća na Gloster plejsu. Naš dom na Dorset skveru, na adresi Melkum plejs broj 9, meni je oduvek bio sasvim udoban, ali sada mi je izgledao manji, između neprekidnih Kerolajninih pritužbi i Kerinog odrastanja u mladu ženu.

Ali činilo se da je stara kuća premala uglavnom zbog nezvanih stanara.

Žena zelene kože s kljovama umesto zuba još je pohodila stepeništa kada nisu bila dovoljno dobro osvetljena, ali u meni je najveće zaprepašćenje ipak izazivao Drugi Vilki.

Drugi Vilki nikada nije progovarao; samo je posmatrao i čekao. Kako god da sam bio odeven kad bih ga susreo, on je uvek imao okovratnik, vezanu kravatu, manžete na rukavima i prsluk. Da ja najednom skinem svoju raskošnu bradu - koja je sada bila toliko deo mene da je bezmalo nisam ni primećivao u ogledalu osim kad sam je kratio - Drugi Vilki se ne bi obrijao. Ako bih skinuo naočari, on ne bi. Nikada nije izlazio iz moje radne sobe i bio je tamo samo noću, ali kad bih naišao na njega, njegovo prisustvo me je sve više i više razdraživalo.

Osetio bih da je sa mnom u prostoriji još neko, podigao bih pogled i video kako Drugi Vilki nemo sedi u suprotnom uglu, na žutoj stolici s mrežastim naslonom. Povremeno je stolica bila okrenuta naopako (to je bilo njegovo delo, siguran sam) pa bi je zajahao, ruku s manžetama prebačenih preko naslona, pognute glave i prodornog pogleda, a na malenim naočarima video bi se odsjaj lampe. Vratio bih se tada poslu, ali kada bih ponovo podigao pogled, Drugi Vilki bi nekako tiho napredovao sve dok ne bi na kraju zauzeo drvenu stolicu sa zakrivljenim naslonom koju sam držao blizu radnog stola za svoje goste. Oči bi mu bile napregnuto fiksirane - gladno, po mom mišljenju - u rukopis na kojem sam radio, i nikada ne bi ni trepnuo.

Konačno bih se trgao, podigao pogled i video kako Drugi Vilki stoji ili sedi toliko blizu mene da nam se ruke gotovo dodiruju. Ti trenuci čiste strave i užasa još bi bili gori kada bi Drugi Vilki kidisao na moje pero. Želeo je da on sam nastavi i dovrši delo - u to ni najmanje ne sumnjam - a ja sam vam već ispričao koliko su ta gušanja oko pera, mastionice i rukopisa postala silovita i koliko smo prskali mastilom sve dok nisam prestao da odlazim u sobu noću i počeo tamo da radim samo tokom dana, kada se on nije pojavljivao.

Ali te jeseni 1866. čuo sam kako Drugi Vilki diše i povremeno vuče noge ispred zatvorenih vrata moje radne sobe čak i pri danjem svetlu. Prilazio sam tim vratima na prstima - u nadi da je to možda sluškinja, ili da Kerolajn ili Keri hoće sa mnom da zbijaju neslane šale - i naglo ih otvarao, ali nikad nisam ništa ugledao u hodniku. Samo sam - uvek - čuo bat cipela moje veličine koji se udaljavao mračnim stepeništem za poslugu, gde je isto tako čekala i Zelenokoža žena.

Tada sam znao da je samo pitanje trenutka kad će se Drugi Vilki pojaviti kraj mene u radnoj sobi za dana. Stoga sam počeo da nosim svoje beleške i materijal za pisanje u klub Ateneum; tamo bih pronašao udobnu kožnu fotelju i sto kraj visokog prozora i radio u miru.

Nevolja je bila to što nisam imao na mnogo čemu da radim. Prvi put posle najmanje nekoliko godina, otkad me je, deset godina pre toga (i oko pet godina pošto sam ga upoznao), Čarls Dikens najpre angažovao da pišem za Reči o domaćinstvu, zamisli mi se nisu zgušnjavale u zaplete. Zapisivao sam beleške posle svojih nadugačkih i naširokih rasprava s Dikensom o natprirodno-pustolovnom romanu koji sam smerao da nazovem Zmijsko oko, ali umesto da prepišem relevantne odrednice o indijskim draguljima iz izdanja Enciklopedije Britanike koje je stajalo u biblioteci mog kluba - osmog izdanja iz 1855. godine - nisam ni najmanje napredovao. Vratio sam se prethodnoj zamisli da pišem o bivšem policijskom detektivu koji se sada posvetio privatnim istragama - o inspektoru Fildu u obličju mog detektiva narednika Kafa - ali moja razumljiva nesklonost da provodim s Fildom više vremena nego što sam morao, u kombinaciji sa averzijom prema čitavoj lukavoj zamisli o detektivovim nametljivim istragama, usporila je i istraživanje potrebno za to.

Jedan deo mog bića nije bio raspoložen da piše. Više sam voleo četvrtak uveče, kada sam s pratnjom odlazio do groblja Svete mrtvačke glave, i sate i sate ekstaze i ushićene spoznaje koji su sledili. Veoma me je ozlojeđivala činjenica da tu božansku spoznaju nikada neću moći da stavim na papir - kao ni bilo ko drugi, koliko god bio nadaren za pisanje, pa čak ni Šekspir ili Kits, u to sam bio siguran za vreme svakog svog bekstva četvrtkom uveče i petkom ujutro, čak i da se jedan ili drugi genije bez upozorenja reinkarnirao u londonskoj opijumskoj jazbini. A pogotovo ne tako stidljiv čovek i nemaštovit pisac kao što je Čarls Dikens. Svake nedelje sam u očima Kralja Lazarija video da apsolutno spoznaje moju sve jaču božanstvenost i sve veću ozlojeđenost zbog toga što ne mogu svoje novo saznanje da podelim sa drugima pomoću gomile nepomičnih slova smeštenih na belu stranicu i guranih okolo nalik na mnoštvo mastiljavih trilobita podbadanih vrhom pera. Ti nespretni ispisani simboli bili su samo sredstva za stenografski zapis, shvatao sam sada, žalobnih zvukova kojima se usamljeni primati oglašavaju, i kojima su se oglašavali još od vremena kada su Zemlja i njen brat Mesec bili mlada nebeska tela.

Sve ostalo što se kovitlalo oko mene te kasne jeseni 1866. izgledalo je previše apsurdno da bi bilo značajno: dalje besmislice oko toga postoji li Drud ili ne; beskrajna igra šaha između inspektora Filda, Jedinstvenog i mene čiji će pobednik steći moć; slatko mamljenje i zov žena u mom životu; moja nesposobnost da pronađem ulaz u pećinu ispod papira za svoju sledeću knjigu; moje prećutno i nikada do kraja nerazrešeno takmičenje sa Čarlsom Dikensom...

Ali sve se to promenilo kad sam se jednog petka ujutro, krajem novembra, posle duge i slatke noći u grobnici Kralja Lazarija, vratio kući u odelu koje je još zaudaralo na opijum i zatekao u dnevnoj sobi Dikensa i Kerolajn. Oči su joj bile zatvorene, glava zabačena, a na licu joj je bio izraz neuobičajeno retkog ushićenja. Dikens je opisivao hipnotičke pokrete oko i iznad njene glave, prekidajući i samo da bi joj dodirivao slepoočnice i šaputao.

Pre nego što sam stigao da bilo šta kažem, obe glave su se okrenule prema meni, Kerolajn je otvorila oči, a Dikens je skočio na noge i uskliknuo: „Dragi moj Vilki! Baš sam po tebe došao. Istog ovog trena krećemo na železničku stanicu. Moram ti pokazati nešto neverovatno u Ročesteru i želim da te s nekim upoznam."

OSAMNAESTO POGLAVLJE
drud

Treba nekoga da ubijem", rekao je Dikens.

Klimnuo sam glavom, ali nisam ništa rekao. Voz za Ročester već je prošao kraj Gadshila.

„Sasvim sam siguran, treba nekoga da ubijem", rekao je Dikens. „To je jedino što u čitanju nedostaje. Sve druge emocije uključene su u širi spisak odlomaka koje sam pripremio za ovu nastupajuću turneju. Sve osim... ubistva." Naslonio se na štap i pogledao me. „Šta ti misliš, dragi moj Vilki? Možda da modifikujem i pojačam scenu kad Bil Sajks ubija Nensi?"

„Zašto da ne?“, odvratio sam ja.

„Zaista, zašto da ne", zakikotao se Dikens i potapšao se po sakou. „Posredi je samo običan ljudski život."

Bio je govorljiv delimično i zato što se triput počastio rakijom za vreme vožnje. Kad god se vagon zatresao ili cimnuo, Dikens bi ščepao sedište ispred sebe samrtničkim stiskom ili opipao džep sakoa u kojem je držao malu pljosku.

Kada sam zatražio od Dikensa da mi kaže zašto je hipnotisao Kerolajn kad sam ih onomad zatekao, on se nasmejao i objasnio da je moja najmilija bila uzrujana i da mu je pričala o mom bolu od reumatskog gihta, o tome da mi je sve teže da zaspim i o mojoj, kako je ona to videla, sve većoj zavisnosti od laudanuma. Dikens ju je uverio da će me magnetni uticaj za tili čas poslati u san bez ikakvih štetnih pratećih posledica laudanuma i baš ju je podučavao tome kada sam ja ušao.

„Bila je nadarena učenica", kazao je sada, dok je voz kloparao i cimao se prema Ročesteru, u prolazu kraj ritova po kojima smo Dikens i ja mnogo puta šetali. „Moraš joj dozvoliti da pokuša večeras da na tebi primeni magnetni uticaj. Jamčim da će ti to omogućiti da spavaš bez opijatskih snova ili jutarnjeg zamora."

Oglasio sam se neodređenim zvukom. Zapravo, samo što se nisam uspavao od ljuljanja železničkog vagona i metronomskog zvuka njegovih točkova na šinama. Proveo sam dugu noč u jazbini Kralja Lazarija i nisam je baš prespavao. Na svu sreću, premda je novembarski dan bio neuobičajeno prijatan, duvao je oštar vetar i izdajnički miris lule uglavnom je izvetrio iz moje odeće dok smo brzo hodali do stanice.

„Kažeš da ćemo se sastati s nekim u Ročesteru?", upitao sam ja.

„Upravo tako", rekao je Dikens, stegavši obema rukama mesinganu dršku štapa. „Sa dve dame, mojom starom prijateljicom i otmenom pratiljom za tebe, dragi moj Vilki. Tamo ćemo ručati na jednom sjajnom mestu. Obavešten sam da je usluga besprekorna."

Sjajno mesto s besprekornom uslugom, kako se ispostavilo, bilo je groblje ročesterske katedrale, iza ogromne gomile sivog kamena. Te dve dame bile su Dikensova ne baš tajna ljubav Elen Ternan i njena mati. Po logici stvari, gospođa Ternan je trebalo da bude moja „otmena pratilja" na tom izletu.

Dok sam stajao među nadgrobnim spomenicima, klimao glavom, klanjao se i ćaskao sa dve žene na slabom novembarskom popodnevnom suncu, ozbiljno sam razmatrao mogućnost da je Dikens sišao s uma.

Ali ne, objašnjenje ponašanja Čarlsa Dikensa nikad nije bilo tako jednostavno. Dok smo nas četvoro polako ulazili na groblje - gospođa Ternan i Elen su objasnile da su u poseti Eleninom ujaku u Ročesteni i da se mogu samo kratko zadržati - shvatio sam da taj susret ima smisla ukoliko se ima u vidu Dikensov izmučeni, izopačeni, samoopravdavajući pogled na svet. Svoju vezu sa Elen Ternan on je krio bezmalo od svih na svetu - moj brat Čarls rekao mi je kako je Dikens još malčice uveo svoje kćerke i Džordžinu u zaveru pošto je Mami natrapala jedne nedelje na oca koji je s gospođicom Ternan šetao Londonom, a inspektor Fild me je izvestio da je Elen nekoliko puta posetila imanje Gadshil - ali očito je smatrao da sam ja bezopasan kad su njegove intrige posredi. Kome bih ja to mogao da ispričam? Ne samo što je Dikens iz iskustva znao da ću čuvati svaku tajnu, već je znao i da sam zbog svog kućnog aranžmana (koji se još više zakomplikovao prošle nedelje kada se Marta R. vratila u London u produženu posetu) toliko društveno izopšten da javno nikada ne bih mogao s visine govoriti o Dikensovim aranžmanima, ni u štampi niti kroz tračeve.

Možda je gospođa Ternan znala za moju situaciju sa Kerolajn G., jer se stara ledi tokom našeg piknika držala veoma hladno. Bivša glumica (shvatio sam da sada i ona i Elen drže časove dikcije u svom novom domu u Slou koji im je Dikens« kupio) očito je još više polagala na svoju pripadnost gospodskom staležu od vremena kada sam dve žene upoznao tokom i posle izvođenja Zamrznutog ponora. Gospođa Ternan je nosila svoju stečenu gospodstvenost kao što vremešna lađa na svom trupu nosi teške naslage školjki.

Nas četvoro polako smo hodali grobljem sve dok Dikens nije pronašao nadgrobnu ploču koja mu se dopala. Dugačak mermerni blok bio je s obe strane okružen nižim ravnim kamenjem. Dikens je nestao iza obližnjeg kamenog zida - visine oko metar i po, iza kojeg se nalazila unajmljena kočija (s livrejisanim slugom iznad kabine) - videli smo samo glavu Jedinstvenog dok se dogovarao s kočijašem, a potom su obojica otišli do prtljažnika kočije. Dikens se vratio sa četiri jastuka, spustio ih na ravno nadgrobno kamenje s obe strane ploče, i pozvao nas da sednemo.

Učinili smo to. Elen i gospođa Ternan bile su očito uznemirene tim neuobičajenim - da ne kažem morbidnim - uvođenjem udobnosti u takvo okruženje. Grane jednog visokog drveta na zapadu ocrtavale su po nama i nadgrobnom kamenju koje smo odabrali senke nalik na škrabotine tušem. Nikome od nas nije bilo do ćaskanja dok je Dikens hitao prema kapiji i kaskao oko zida da se ponovo posavetuje sa svojim slugom.

Za tili čas, Dikens se vratio noseći dugačak karirani stolnjak - koji je prebacio preko nadgrobne ploče, preobrazivši je u karikaturu kućnog trpezarijskog stola - i s belom salvetom preko slobodne ruke, u stilu uobraženih konobara još od Adamovog doba. Nekoliko sekundi kasnije nestao je iz vidokruga i - uz malu pomoć sluge - poredao niz tanjira navrh zida.. Moram reći da mi je sve to izgledalo veoma poznato - kao da smo u nekom pariškom bistrou na pločniku. Onda je Dikens ponovo banuo pred nas, sa salvetom i dalje preko ruke, kao pravo oličenje prvoklasnog glavnog kelnera, pa nas je onda jedno po jedno sve poslužio, počevši, naravno, od dama.

Iz velike korpe s poklopcem na zidu, Dikens je kao mađioničar izvadio prženog lista i ugoticu sa umakom od račića, krekere i paštetu, ražanj s dobro ispečenim pticama za koje sam najpre pomislio da su golupčići, ali se ubrzo ispostavilo da su to izvrsni mali fazani (koje je kelner Dikens teatralno prelio umakom), potom posude pune pečene ovčetine s pirjanim lukom i zapečenim krompirom, posle čega su usledili kolačići s pudingom. Uz hranu je išlo i rashlađeno belo vino - koje je Dikens, sada preobražen u restoranskog stručnjaka za vino, otvorio, nasuo sa mnogo pompe, pa iščekivao naš sud trepćući očima i pućeći usne - a zatim i velika boca šampanjca, i to u kofi s ledom.

Dikens se toliko zabavljao glumeći konobara i kafanskog poslužitelja da je imao malo Vremena za jelo. Kada je izneo kolače s pudingom - ponudivši i raskošni umak koji su dame odbile, ali sam ga ja smesta prihvatio - lice mu je bilo zajapureno i znojio se uprkos tome što se novembarsko popodne polako hladilo i pretvaralo u veče.

Retke su prilike u životu, dragi čitaoci, kada čak i najpitomiji čovek dobije alatku - oružje, zapravo - a da to i ne poželi, da mu je neko tutne u ruku, tako da čitavo veliko zdanje može srušiti jednom jedinom rečenicom. U takvoj sam se prilici ja obreo za vreme našeg čudnog obeda na ročesterskom groblju, jer sam prepoznao da je veliki deo onoga što je bilo na jelovniku spremljen po receptima iz jedne knjige koja je bila popularna pre petnaestak godina. Naslov te knjige bio je Šta ćemo za večeru, a recepte koji su tamo objedinjeni, po rečima izdavača, prikupila je izvesna gospođa pod pseudonimom ledi Marija Klaterbak.

O, kako bi se samo naše Ternanove, gospođica i gospođa, sada vesele zbog vina i šampanjca, momentalno otreznile kad bi saznale da je njihov izvrstan (premda morbidan) grobljanski jelovnik za ručak planirala glavom i bradom Ketrin Dikens, odbačena i prognana žena. Iako je Dikens potpuno napustio Ketrin (moj brat Čarli mi je kazao kako je pre samo mesec dana napisala Dikensu molećivo pismo u kom je tražila da licem u lice razgovaraju o nevoljama njihovog sina Plorna, na šta je Dikens odbio čak i da napiše odgovor, naloživši Džordžini da pošalje umesto njega hladnu, kratku poruku), bilo je sasvim očigledno da je njena inkarnacija kao ledi Klaterbak (Ketrin još nije bila toliko debela kada je sakupila i objavila jelovnike 1851, godine) i dalje veoma dobrodošla u Gadshilu. Ili je to u najmanju ruku važilo za njene recepte.

Za vreme obroka i neobaveznog ćaskanja, zagledao sam Elen Ternan, koja na mene uopšte nije obraćala pažnju. Prošlo je osam godina otkad sam je i nazreo, Te godine nisu istakle njenu lepotu. Bila je mladalački privlačna kao početnica koja zalazi u godine, ali se sada mogla okvalifikovati samo kao „zgodna .

Imala je tužne, duševne oči (koje mene nisu naročito privlačile, jer su obično ukazivale na pesnički karakter sklon melanholiji i strogo branjenu nevinost), oborene obrve, dug nos i široke, tanke usne. (Ja kod svojih mladih žena više volim upravo suprotno - malen nos i pune usne, s tim da je najbolje da potonje budu izvijene uvis u primamljiv osmeh.) Elen je imala snažnu bradu, ali dok je to u njenoj mladosti ukazivalo na izvesnu kočopernu snagu, sada je vuklo tek na gordu tvrdoglavost žene koja je prešla sredinu dvadesetih godina, a još se nije udala. Kosa joj je bila privlačna, ne preterano dugačka, i padala je u vesto izvajanim talasima sa visokog, čistog čela, ali to joj je otkrivalo uši koje su, po mom mišljenju, bile prevelike. Njene minđuše, koje su visile kao tri policijska fenjera, odražavale su pritajenu vulgarnost njene bivše profesije. Pažljivo izgovarane, ali nekako beznadežno prazne rečenice ukazivale su na razgovore pompezne zbog neobrazovanosti. Ljupki samoglasnici i precizne, u teatru uvežbane kadence nisu mogle prekriti neznanje zbog kog je ta početnica koja je zalazila u godine smesta bila diskvalifikovana za ulogu pratilje najcenjenijeg pisca u Engleskoj. I ja u njoj nisam nazirao čak ni najmanju naznaku strasne prirode koja bi mogla nadoknaditi njene očigledne nedostatke... a moje vilkijevske antene bile su veoma osetljive za svaku takvu sub rosa erotsku transmisiju čak i od najpristojnijih i najuglednijih dama.

Elen Ternan je naprosto bila dosadna. Bila je glupa, što se kaže, kao noč, a uskoro če pride postati i dosadna sredovečna žena.

Završili smo obed dok su popodnevne senke padale preko nas, a hladnoća naših stolica od nadgrobnih ploča počela da se probija kroz jastuke do naših zadnjica. Umoran od izigravanja kelnera, Dikens je smazao poslednje ostatke svog pudinga, progutao i poslednje kapi šampanjca, a onda pozvao slugu da pospremi. Munjevitim i efikasnim pokretima livrejisani je strpao tanjire, čaše, pribor za jelo, posude za serviranje pa zatim stolnjake, salvete i jastuke u korpe, a one su nestale u zadnjem delu kočije. Samo su samo mrvice ostale kao dokaz naše grobljanske gozbe.

Otpratili smo Ternanove do kočije.

„Hvala na divnom - premda neuobičajenom - popodnevu", rekla je Elen Ternan uzevši Dikensovu hladnu ruku u svoju, obloženu rukavicom. „Bilo mi je veliko zadovoljstvo što sam vas ponovo videla, gospodine Kolinse", kazala je meni, ali te tople reči bile su propračene hladnim tonom i kratkim klimoglavom. Gospođa Ternan je zakokodakala slične sentimentalne fraze ispoljivši još manje truda da ih učini ubedljivijim. Onda se sluga ponovo popeo na kočiju, izvukao bič, i kočija je otkloparala u Ročester, verovatno do ujaka Elen Ternan koji ju je čekao.

Po pohotnom sjaju u očima Čarlsa Dikensa prepoznao sam kako on zna da če se videti sa Elen koliko iste večeri, najverovatnije u osami njene tajne kuće u Slou.

„Pa, dragi moj Vilki", pitao me zadovoljnim tonom dok je navlačio rukavice, „kako ti se dopao naš mali ručak?"

„Bio je izvrstan, na strahovito morbidan način", rekao sam ja.

„To je samo preludijum, prijatelju", zakikotao se Dikens. „Samo preludijum. Pripremili smo se za ozbiljno pregnuće koje nas čeka ovog dana... ili večeri. Ah, evo našeg čoveka!"

Muškarac koji nam je prilazio u sve gušćoj pomrčini, s bezobličnim šeširom u ruci, bio je oronuo, nizak, prljav i pijan. Od glave do pete je bio odeven u slojeve prljavog sivog flanela, obilato zasutog kamenim ljuspama i krečom. Pod noge je ispustio težak zavežljaj od prljavog platna. Osetio sam zadah isparenja ruma koji je tekao od njega - iz njegovih pora, odeće, a najverovatnije i iz samih kostiju. U isto vreme dok sam ja njušio njega, izgleda da je i on njušio mene; možda je mogao na meni da omirise opijum kroz sopstveni smrad. Stajali smo, zurili jedan u drugog i njušili se kao dva psa u sokaku.

„Vilki", rekao je Dikens, „želim da te upoznam s gospodinom Drejdlsom, koji se odaziva na obično Drejdls, mada sam čuo da ljudi u Ročesteru vele kako mu je ime Granitni, što moram smatrati njegovim nadimkom. Drejdls je kamenorezac - uglavnom se bavi nadgrobnim pločama, grobnicama i spomenicima - ali ga katedrala isto tako angažuje za grube popravke, te stoga poseduje sve ključeve tornja, kripte, bočnih vrata i drugih sličnih očevidnih i zaboravljenih ulaza. Gospodine Drejdlse, čast mi je da vas zauzvrat upoznam s gospodinom Vilkijem Kolinsom."

Pogurena, brkata ljudska prilika u grubom flanelu sa iskrzanim rožnatim dugmadima progunđala je nešto nalik na pozdrav. Ja sam mu uzvratio naklonom i ljubaznijim pozdravom.

„Drejdls", rekao sam tada vedro. „Kakvo čudesno prezime! Je li stvarno ili je nusproizvod vaše profesije?"

„Drejdls se zove Drejdls", zarežao je čovečuljak. „A Drejdls se pita - je li Kolins vaše pravo prezime, ili je izmišljeno? I Drejdls ne pamti da je Vilki hrišćansko ime."

Trepnuo sam i uspravio se, stegavši štap jače u čistom muževnom refleksu na tu naznaku uvrede. „Dobio sam ime po ser Dejvidu Vilkiju, slavnom škotskom slikaru", kazao sam kruto.

„Ako ti tako kažeš, gazda", progunđao je Drejdls. „Mada nikad nisam čuo za Škotlanđanina koji bi umeo da naslika makar štalu, a nekmoli crkvu ili kuću."

„Zapravo, Vilkijevo puno ime je Vilijam", kazao je Dikens. Osmehivao se kao da ga sve to zabavlja.

„Bili Kolins", gunđao je Drejdls. „Drejdls je znao jednog Bilija Kolinsa kad je Drejdls bio dečko. Mali irski nevaljalac s manje mozga ili zdravog razuma od ovce."

Stegao sam štap još jače i pogledao Dikensa, odaslavši mu jasnu poruku - Zar moram ostati ovde i trpeti ovo od lokalne seoske pijandure?

Pre nego što je Dikens - koji se još osmehivao - stigao da odgovori, obojici nam je pažnju odvratio projektil koji je proleteo između nas, promašivši za dlaku Dikensovo rame i moje uvo, i odskočivši od žućkastomrke kape koju je Drejdls držao u prljavoj desnoj ruci. Drugi kamenčić je prohujao kraj mog levog ramena i pogodio kamenoresca pravo u grudi.

Drejdls je ponovo nešto progunđao, ali nije izgledao ni iznenađeno, ni povređeno.

Dikens i ja smo se okrenuli taman da vidimo nekog dečaka, jedva od sedam ih osam godina, neuredne kose, dronjave odeće i razvezanih pertli, koji se krio iza nadgrobne ploče blizu zida što je razdvajao ovo groblje od druma.

„Nije još vreme! Nije još vreme!“ dreknuo je Drejdls. „Lažeš!", viknuo je dronjavi mališan i bacio novi oblutak na kamenoresca. Dikens i ja smo ustuknuli od đečakove snažne mete.

„Davo da te nosi!“, povikao je Drejdls. „Kad Drejdls kaže da nije vreme, onda nije vreme. Danas nema čaja! Tornjaj se u Krovinu i dvoparac i prestani da se gađaš inače danas za tebe od Drejdlsa nema ni cvonjka!“

„Lažeš!“, uzvratio je mladi đavo, hitnuo još jedan veći kamen i pogodio kamenoresca tik iznad kolena. Zemlja, malene kamene ljuspe, ugrušci starog maltera i krečna prašina poleteli su mu sa pantalona, dok je njegov mučitelj vrištao: „Ringe ringe raja! Sad - je - vreme - čaja!“

Drejdls je uzdahnuo i rekao: „Drejdls povremeno plati dečku cvonjak da ga gađa i tera ako Drejdls zaboravi da pođe na čaj, ili da pođe kući posle deset. Ovo je moje uobičajeno vreme za čaj, i zaboravio sam da mu kažem da isključi aparat kojim me podseća na to.“

Dikens se grohotom nasmejao i pljesnuo po butinama, oduševljen tom informacijom. Novi kamenčić je proleteo kraj nas i za dlaku promašio kamenoreščev obraz.

„Ne gađaj više!", zaurlao je Drejdls na sićušnog fantoma razvezanih pertli koji je skakutao od jednog do drugog nadgrobnog spomenika. „Inače ti nema cvonjka za ovo dve nedelje i više! Drejdls ima posla sa ovom ovdi gospodom, a oni za gađanje ne mare.“

„Lažeš!“, viknuo je dečak iz pomrčine iza nekog grma, između drevnih nadgrobnih ploča.

„Neće nas više gnjaviti dok ne svršimo s našim poslom", rekao je Drejdls. Začkiljio je najpre u mene, a onda manje zlobno i u Dikensa. „Šta ste ono ’teli da vam Drejdls pokaže večeras, gos’n D.?“

„Gospodin Vilki Kolins i ja bismo voleli da vidimo ima li ičeg novog na vašem radnom mestu“, rekao je Dikens.

Drejdls je zagunđao i zapahnuo nas isparenjima ruma. „Pre će biti, ima,li ičeg starog", zarežao je. „Kripte nisu bogzna kakve novotarije. Ili makar više nisu."

„Rado ćemo onda videti čega ima starog", kazao je Dikens. „Povedite nas, gospodine. Gospodin Kolins i ja ćemo ponuditi svoja spremna, premda ne i široka pleća, kao štit između vas i vašeg spretnog mučitelja."

„Gnjavaža za Zamenika", progunđao je Drejdls tajanstveno. „Kamenje je Dredjlsov posao, život i jedina ljubav, pored pića, i još koji oblutak neće da mu škodi."

I tako, Drejdls je pošao napred, Dikens i ja smo zatabanali rame uz rame za njim, prema velikoj katedrali čija je hladna senka sada prekrivala čitavo groblje.

Iza ivice groblja nalazila se pod visokom humkom jama iz koje su izbijala isparenja. Drejdls je, stežući težak zavežljaj uz grudi, prošao kraj nje bez ikakvog komentara, ali Dikens je zastao i rekao: „Ovo je kreč, zar ne?“

„Jes’", rekao je Drejdls.

„Što se kaže, živi kreč?" upitao sam ja.

Starac je začkiljio u mene preko ramena. „Jes’ dovoljno je živ da vam iz’ede odelo, dugmeta i čizme bez ikak’e pomoći sa strane, gos’n Bili Vilki Kolinse. A ako se malo promeša, dovoljno je živ da vam skoro sasvim iz’ede i naočari, sat, zube i koske."

Dikens je pokazao na jamu koja se pušila i zagonetno se osmehnuo. Ja sam skinuo naočari, protrljao oči i pošao za njima.

Pretpostavio sam da ćemo se popeti u toranj. Dikens je često dovodio goste u Ročester - stizalo se veoma kratkom vožnjom od Gadshila - i gotovo uvek bi uredio da se popnu na toranj i pogledaju ceo stari grad pod sobom, sav u sivim blokovima i senovitim ulicama, i sa morem u pozadini s jedne strane i šumama i drumovima koji se protežu do Gadshila te dalje prema drugom horizontu.

Ali danas nismo išli na toranj.

Posle mnogo zveckanja ključevima (izgleda da je starac ključeve držao u svakom velikom džepu svojih flanelskih pantalona, sakoa i prsluka), Drejdls je otvorio jedna teška pobočna vrata i mi smo krenuli za njim niz uske kamene stepenice u kriptu.

Ne smeta mi da vam kažem, dragi čitaoci - bio sam strašno umoran od kripti. I ne krivim ni vas ako ste umorni od njih. Prethodnu noč sam proveo u prostoru ispunjenom mirisom opijuma, koji je ponajviše podsećao na kriptu, a većina mojih bazanja za Čarlsom Dikensom protekle godine i duže od toga vodila je do vlažnih mesta poput tog.

Drejdls nije poneo lampu, jer nam nije ni trebala: novembarska svetlost na izmaku spuštala se u mutnim prugama kroz lučne prozore na kojima odavno već nije bilo stakla. Hodali smo između masivnih stubova koji su se uzdizali iznad nas u prostor same katedrale kao veliko kameno korenje ili stabla i u njihovim senkama tama je bila bezmalo apsolutna, ali mi smo se držali uskih pruga sve slabijeg svetla.

Drejdls je spustio svoj teški zavežljaj na jednu kamenu izbočinu, razvezao uzice na vrhu i počeo da kopa po torbi. Očekivao sam da ekshumira bocu - čuo sam kako se mućka tečnost - ali on je umesto toga izvadio mali čekić.

„Posmatraj ovo, Vilki!“, šapnuo je Dikens. „I slušaj! I uči.“ Mislio sam da sam naučio sasvim dovoljno za jedan dan, ali pošao sam dalje kada je Drejdls ponovo pritegao zavežljaj i poveo nas još užim hodnikom između još debljih stubova i mračnijih senki. Najednom je zakuckao po unutrašnjim zidovima.

„Čujete to?“, upitao je stari kamenorezac - što je, po mom mišljenju, bilo apsurdno, jer je to kuckanje bučno odjeknulo čitavom kriptom. „Kuc, tvrdo“, šapnuo je. „Sad kuckam dalje... još je tvrdo. I još. Opet tvrdo. I još... pazi ’vamo! Šuplje! Idemo ovde iza ćoška - paz’te gde stajete, tamo u mraku su stepenice - idemo dalje i kuckamo, a Drejdlsovo uvo čuje što vaše i uši drugi’ ne mogu i... ahah! Tamo je tvrdo u šupljem! A u tvrdom, opet šuplje!“

Svi smo stali. Tu iza ćoška, odakle su nove stepenice verovatno vodile do dubljih grobnica, bilo je veoma mračno. „Šta to znači?", upitao sam ja. „U tvrdom, opet šuplje?"

„Pa to znači da je tamo jedan stari smuljan i zguran, gos’n Bili Vilki Kolinse!", zarežao je Drejdls. „Jedan stari u kamenom sanduku, a kameni sanduk u grobnici!"

Osećao sam Dikensov pogled na sebi kao da govori kako je zaključak tog stvora Drejdlsa kakvo značajno dostignuće, ali zadržao šam pravo da ne budem impresioniran. Ovo nije bio primer onog fenomena „vidovitosti" koji me je donekle interesovao. Hoću reći, to je, na kraju krajeva, ipak bila samo crkvena kripta. Nije nam morala drska pijandura koja se igra kamenorezačkim čekićem reći da iza zidova ima kostiju.

Drejdls nas je poveo dublje u grobnicu kripte. Sada nam je bio potreban fenjer, a mi ga nismo imali. Štapom sam kuckao da napipam pod nogama nepravilne kamene stepenike; stepenice su se spuštale u spirali oko jednog od velikih kamenih podupirača koji su krili ulaze u kripte i držali katedralu na sebi. Obukao sam se bio za neuobičajeno toplo i sunčano popodne i od te podzemne hladnoće uzdrhtao sam i poželeo da sam kod kuće, kraj vatre.

„Jes’“, kazao je Drejdls kao da sam to naglas rekao, „ovde je ’ladno gore od ’ladnog. Mokro je. Sve mokrije. To je ’ladan dah starih mrtvih sa obe strane, ispod, a za koji tren i iznad nas. Dah mrtvih seže gore do katedrale, fleka kamen, kvari boju na lepim freskama, izaziva u drvetu trulež i tera hor da uzdrhti u onim haljama. Drejdls čuje kako vlaga raste i curka iz pukotina i napuklina tih starijih sanduka baš ko što čuje kako mu mrtvi u odjeku odgovaraju na kuckanje.”

Zaustio sam da na to kažem nešto sarkastično, ali pre nego što sam stigao da progovorim, ponovo se začulo KUC, KUC, KUC njegovog čekića, od čega sam se trgao. Sad sam umislio da i s&m čujem ponešto od složenih odjeka. Drejdlsov glas zvučao je neobično glasno u vijugavoj kamenoj odaji.

„Ima ih dvoje, na oko dva metra unutra, stari su i s biskupskim štapom - valjda su dobro jedno drugo štapom do’vatili kad su se tako bludno sreli, u mraku, kad su sveće bile glavne - i položeni su na mestu koje je davno bilo podzemna kapela, zatvorena u doba kad su se glave kotrljale, kad su svi nazdravljali Lepom Princu Čarliju i sve to.“

Dikens i ja smo stajali u mraku dok je Drejdls silazio niz novih desetak stepenica. Od ledenog dodira sve jače vlage koji nam je milovao gležnjeve i vrat kosa mi se dizala na glavi.

KUC, KUC, KUC... KUC, KUC... KUC, KUC, KUC, KUC.

„Tu!“, uzviknuo je Drejdls i glas mu je grozno odjeknuo. „Čujete to?“

„Šta to čujemo, gospodine Drejdls?", upitao je Dikens u mraku.

Začulo se grebanje i gmizanje..

„To je samo moja noga", kazao je Drejdls. „Drejdls meri u mraku. Meri u mraku, tako je, to je ono što Drejdls radi. Zid je tu debiji... pola metra kamena, a onda metar i nešto prostora iza. Drejdls čuje odjek kamenčića i otpadaka koje su oni nemarni, što su ovog starog pokopali, ostavili između kamenog sanduka i kamenog zida. Na manje od dva metra unutra stari nas čeka usred urušenog krša i ostavljenog đubreta - samo leži i čeka, bez poklopca odozgore. Kad bi’ se probio tamo pomoću malja i budaka, taj stari, imao sa sobom biskupsku kapu i štap ili ne, uspravio bi se, otvorio oči i reko: ’Bre, Drejdlse, dobri moj, đavolski te dugo čekam!’ A onda bi se pretvorio u prah, nego kako.“

„Hajdemo odavde", rekao sam ja. Nameravao sam da to šapnem, ali glas mi je zazvučao veoma glasno u vijugavom mraku i sve goroj vlazi.

Kad smo se obreli napolju na poslednjim ostacima svetla novembarske večeri, Dikens je drzniku dao nekoliko novčića i pozdravio se s njim mahnuvši, uz nešto što mi je zazvučalo kao zaverenički smeh. Drejdls se pogureno udalji, stežući i dalje zavežljaj. Nije prešao ni pet metara kad se začulo: „Ala j’ lep ovaj svet! Ja - ga - strefim - posle - pet... A ako - on - neće da - pođe - ovi - kamen - će - mu - glave - dođe!“, a onda je ljudsku priliku u sivom flanelu zasula prava tuča kamenčića.

„Kakav lik!“, uskliknuo je Dikens kada su Drejdls i maloumno dete konačno nestali s vidika. „Kakav divan lik! Jesi li znao, dragi moj Vilki, da sam gospodina Drejdlsa upoznao kada je bio zauzet kuckuckuckanjem natpisa na nekoj nadgrobnoj ploči koja je ubrzo trebalo da se postavi - mislim da je bila namenjena nedavno preminulom pekaru i poslastičaru - i kad sam mu se predstavio, on je odmah rekao: ’Ovde, u mom svetu, ja sam malčice ko vi, gos’n Dikens.’ A onda je mahnuo prema svim tim nedovršenim grobnicama i nadgrobnim pločama oko njega i dodao: ’Okružen svojim delima i rečima kao popularni pisac, na to mislim.’"

Dikens se ponovo nasmejao, ali ja sam ostao hladan i neočaran. U katedrali koja je sada bila osvetljena, hor je pevao: „Recite mi, pas-tiri, re-e-cite..

„Znaš, Vilki", kazao je Dikens, i dalje dobro raspoložen uprkos kasnom satu i sve jačoj hladnoći od vetra koji je zaduvao oko nas, noseći krto lišće preko pljosnate nadgrobne ploče na kojoj smo pre samo nekoliko sati obedovali, „mislim da znam kako se zove taj horovođa."

„Da?“, rekao sam ja, dopustivši da moj ton odrazi potpuni nedostatak interesovanja za tu činjenicu.

„Da. Verujem da mu je ime Džasper. Džejkob Džasper, rekao bih. Ne, Džon Džasper. Tako je. Džek za svog voljenog i dragog nećaka."

Dikensu nije priličilo da tako blebeće, bar ne o takvim banalnostima. „Ma nije valjda?", rekao sam, tonom kojim se obraćam Kerolajn kad mi zvoca dok čitam novine.

„Jeste valjda", rekao je Dikens. „A znaš li tajnu gospodina Džaspera, dragi moj Vilki?"

„A kako bih je pa znao?", odvratio sam sa izvesnim ogorčenjem. „Do pre nekoliko sekundi uopšte nisam ni znao za tog horovođu."

„Zaista", rekao je Dikens i protrljao ruke. „Tajna gospodina Džona Džaspera jeste to što je on zavisnik od opijuma."

Lice mi se naježilo i stao sam sasvim uspravno i kruto. Mislim da sam na nekih pola minuta zaustavo dah.

„I to ona najgora sorta zavisnika od opijuma", nastavio je Jedinstveni. „Gospodinu Džonu Džasperu nije dovoljan laudanum niti opijumska tinktura, kako već civilizovani čovek koristi drogu u medicinske svrhe. O, ne! Gospodin Džon Džasper odlazi u najgore četvrti Londona, potom u najgore straćare u tim četvrtima, te traga za najgorom - to jest, za njega najboljom - opijumskom jazbinom."

„Stvarno?", izustio sam. Osetio sam kako mi se vlaga kradom diže kroz kosti sve do mozga i jezika.

„A naš horovođa Džasper je isto tako i ubica", rekao je Dikens. „Hladnokrvni, proračunati ubica koji, čak i u svojim opijumskim snovima, smera da oduzme život nekome ko ga voli i ko se u njega pouzdaje."

„Dikense", kazao sam konačno, „o čemu ti to, pobogu, govoriš?"

Pljesnuo me je po leđima; krenuli smo grobljem prema drumu gde se njegova kočija upravo ponovo pojavila. „O fikciji, naravno", rekao je i nasmejao se. „O tom duhu naznake senke ideje - o liku, i o natuknici priče. Znaš već kako se takve stvari dešavaju, dragi moj Vilki."

Uspeo sam da progutam knedlu. „Naravno. Znači, celo ovo popodne i veče odnose se na to, dragi moj Dikense? Na pripremu za jednu od tvojih knjiga? Možda za nešto namenjeno časopisu Preko cele godine?"

„Nije to priprema za moju knjigu!", uskliknuo je Dikens. „Za tvoju knjigu, dragi moj Vilki! Za tvoj Zmijski zub.“

„Oko zmije“, ispravio sam ga. „Ili možda, Zmijsko oko.“ .

Dikens je odmahnuo na to. Sve teže sam ga razaznavao u pomrčini. Fenjeri na kočiji bili su upaljeni.

„Nije važno", rekao je on. „Važna je priča, prijatelju moj. Imaš svog sjajnog narednika Kafa. Ali čak i najbolji detektiv mora razrešiti kakvu misteriju kako bi iole bio koristan ili zanimljiv tvojim čitaocima. Nadao sam se da će to ponići iz našeg današnjeg ručka i izleta s Drejdlsom."

„Misterija?", rekao sam glupavo. „Kakvu smo to misteriju danas videli?"

Dikens je raširio ruke i pokretom obuhvatio mračnu katedralu, još mračnije groblje i mnoštvo grobnica i spomenika. „Zamisli zlikovca toliko đavolskog i pametnog, dragi moj Vilki, da ubija samo zato da bi okusio kako ubistvo izgleda. Nije to ubistvo člana porodice, kao u onom slučaju iz kuće Roud hil ¹⁴ za koji smo se obojica toliko zanimali - ne, već ubistvo nekog nepoznatog, ili gotovo nepoznatog. Ubistvo bez ikakvog motiva."

„Za ime sveta, zbog čega bi ijedno ljudsko biće to učinilo?", upitao sam ja. Nisam Dikensa mogao da uhvatim ni za glavu ni za rep.

„Upravo sam objasnio", rekao je, donekle razdražen. „Da bi okusilo kako izgleda ubiti nekoga. Zamisli koliko bi to samo koristilo jednom piscu kao što si ti - ili kao što sam ja. Bilo kom piscu fikcije, a kamoli senzacionalističke imaginativne proze po kojoj si ti poznat, dragi moj Vilki."

„Pričaš li ti to o pripremi za čitanje scene ubistva na svojoj naštupajućoj turneji?", upitao sam ja.

„Zaboga, ne. Imam ja svoju jadnu Nensi koja čeka da joj jednog dana konce smrsi Bil Sajks, taj najveći zlikovac od svih. Ne sad. Već sam pribeležio poboljšanja metoda i opisa tog krvavog masakra. Ja govorim o tvojoj priči, prijatelju."

„Ali moja priča je o dijamantu što donosi nesreću porodici koja..."

„O, mani se dijamanta!", uskliknuo je Dikens. „To je samo bila rana verzija te zamisli. Dijamant Koh-i-nur razočarao je sve koji su ga videli na Velikoj izložbi. Boja mu je bila bolesno-žuta, kao boja mokraće - za englesko oko to nije ni bio pravi dijamant. Odbaci taj svoj bezvredni dragulj, Vilki, i pođi putem ove nove priče!"

„Koje priče?"

Dikens je uzdahnuo. Stao je da nabraja elemente na prste. „Element prvi - zamisao da neko ubije gotovo potpuno nepoznatu osobu samo da bi okusio kako to izgleda ubijati. Element drugi - savršen način da se ratosilja tela. Tvoj narednik Kaf će se đavolski pomučiti da to prokljuvi!"

„O čemu mi to pričamo?", rekao sam ja. „Nisam video nikakav siguran način da se neko ratosilja tela tokom našeg bizarnog ručka ili još bizarnijeg obilaska s pijanim Drejdlsom."

„Ma nego šta si!“, uzviknuo je Dikens. „Prvo ti je tu živi kreč. Nisi valjda zaboravio onu jamu!" .

„Moje oči i nos nisu."

„Ne bi ni trebalo, dragi moj Vilki! Zamisli svoje čitaoce užasnute saznanjem da je tvoj ubica - tvoj uzgredni, slučajni ubica, poput Jaga, gonjen pukom zlobom lišenom motiva - rastočio leš nekog jadnika u jami sa živim krečom, sve do poslednjih i nekoliko kostiju, sedefastih dugmića i možda časovnika, ili lobanje."

„Bile bi tu još te preostale kosti. I časovnik i lobanja", rekao sam mrzovoljno. „A jama bi bila naredniku Kafu i policiji pod nosom tako da bi je lako otkrili."

„Ni najmanje!", povikao je Dikens. „Zar nisi razumeo dar koji sam ti dao u Drejdlsu? Tvoj zlikovac će naći upravo takvog tipa kao što je Drejdls i s njime će, bio on svestan šta čini ili ne, a to će, naravno, zavisiti od tvog romansijerskog suda, pohraniti jadne i bedne ostatke žrtve njegovog ubistva upravo u grobnicu kakvu smo večeras videli, ili pre čiji smo odjek čuli. Poslednji delići ubijenog muškarca - ili žene, ako želiš da to bude zaista senzacionalan roman, prijatelju - biće smešteni zajedno sa ostacima ’starih’ i tu će biti kraj - sve dok tvoj mudri narednik Kaf ne prokljuvi to kroz niz indicija kakav samo Vilki Kolins može da smisli."

Stajali smo tamo još koji trenutak u tišini koju je remetilo samo kretanje dva konja u zaprezi i nešto pritajenije vrpoljenje sluge koji se mrznuo na kočijaškom sedištu. Najzad sam rekao: „Sve je to veoma divno... veoma dikensovsko, siguran sam... ali mislim da mi se više dopada moja prvobitna zamisao o basnoslovnom dragulju koji je svetinja za Induse ili neke druge neznabošce, i donosi nesreću nekoj uglednoj engleskoj porodici."

Dikens je uzdahnuo. „O, dobro onda. Neka ti bude kako hoćeš. Gledaj poklonu u zube, ako baš moraš." Ali čuo sam ga i kako kaže mnogo tiše: „Premda su dragulj i Indusi bili moja zamisao, za koju sad uviđam da je preslaba da iznese priču.“ Zatim je glasnije upitao: „Hoćeš li da te odbacim do stanice?” Dikensovo neuobičajeno propuštanje da me pozove u Gadshil na večeru reklo mi je ono što sam već znao - on će večerati sa Elen Ternan i nema nameru da se do sutradan vraća na imanje Gadshil.

„To bi bilo odlično", rekao sam ja. „Kerolajn me čeka." Dok mi je pridržavao vrata kočije, Dikens je kazao tiho, valjda kako kočijaš to ne bi čuo: „Pre negoli budeš obedovao večeras sa svojom ljupkom Gazdaricom ili izvanrednim Batlerom, dragi moj Vilki, posavetovao bih te da promeniš odeću i da se možda prepustiš toploj kupki."

Zastao sam s jednom nogom na papučici, ali pre nego što sam stigao da kažem nešto u vezi s opijumom ili bilo čim drugim, Dikens je nedužno dodao: „Kripte ostave na čoveku zadah vlage, znaš... kako je to već naš prijatelj Drejdls večeras tako sjajno ilustrovao."

DEVETNAESTO POGLAVLJE
drud

Čarls Dikens će ubiti Edmonda Dikensona."

Bilo je to drugi put za osamnaest meseci da sam se uspravio u krevetu iz dubokog laudanumskog sna i viknuo te reći.

„Ne“, rekao sam u tamu, još poluusnuo, ali isto tako i prožet potpunom sigurnošću svog još nedovršenog detektiva narednika Kafa, „Čarls Dikens je već ubio Edmonda Dikensona."

„Vilki, dragi", prozborila je Kerolajn, uspravivši se kraj mene, dohvativši me za ruku. „O čemu ti to? Pričao si u snu, najdraži moj.“

„Pusti me na miru", odvratio sam omamljeno, stresavši njenu šaku. Ustao sam, odenuo kućni ogrtač i prišao prozoru.

„Vilki, dragi moj..

„Tišina!" Srce mi je lupalo. Trudio sam se da ne izgubim svu oštrinu otkrovenja koje mi se javilo u snu.

Pronašao sam svoj časovnik na komodi i pogledao koliko je sati. Samo što je prošlo tri posle ponoči. Napolju, kaldrma je bila klizava od lake susnežice. Pogledao sam u uličnu svetiljku, a onda pretražio malu verandu napuštene kuće na ćoškil spram te svetiljke, i tamo sam ugledao zgurenu senku. Glasnik inspektora Filda - dečak čudnih očiju koji se zvao Guzberi, kako je inspektor jednom pomenuo - još je bio tamo, više od godinu dana otkad sam ga prvi put ugledao kako čeka.

Izašao sam iz spavaće sobe i krenuo prema radnoj, ali sam zastao na odmorištu. Bila je noć. Unutra je sigurno Drugi Vilki, čeka, najverovatnije sedi za mojim radnim stolom i netremice gleda u vrata. Predomislio sam se i sišao u salon; tamo su u malom sekreteru Kerolajn i Keri držale svoj pisaći pribor. Nataknuvši naočari čvrsto gde im je mesto, napisao sam:

Inspektore Pilde:

Imam dobrih razloga da verujem kako je Čarls Dikens ubio mladića koji je preživeo železničku nesreću kod Stejplhersta, izvesnoggospodina Edmonda Dikensona. Molim vas da se sastanete sa mnom u deset pre podne kod mosta Vaterlo pa da porazgovaramo o dokazima i smislimo kako od Dikensa izmamiti priznanje da je ubio mladog Dikensona.

Vaš odani sluga,

Vilijam Vilki Kolins

Gledao sam poruku jedan dugi trenutak, klimnuo glavom, presavio je, stavio u debeli koverat, zapečatio očevim pečatom i smestio je u unutrašnji džep svog kućnog ogrtača. Onda sam uzeo nekoliko novčića iz novčanika, pronašao kaput u ormaru u hodniku, navukao kaljače preko papuča i izašao u noč.

Samo što sam došao do ulične svetiljke na mojoj strani ulice, kada se iz dubljeg mraka pođ nadstrešnicom verande preko puta izdvojila senka. Za tili čas, dečak je prešao ulicu do mene. Nije imao kaput i silovito je drhtao od kiše i hladnoće.

„Ti si Guzberi?“, upitao sam.

„Jesam, gospodine.“

Spustio sam ruku na pismo, ali iz nekog razloga, nisam ga izvadio. „Da li ti je Guzberi pravo ime?“, upitao sam.

„Ne, gospodine. Inspektor Fild me tako zove, gospodine. Zbog mojih očiju, razumete." ¹⁵

Razumeo sam. Dečakove oči nisu se isticale samo iskolačenošću već i time što su kolutale tamo-amo kao dva olovna zrna u peharu. Prsti su mi se stegnuli oko pisma za njegovog gospodara, ali ja sam i dalje oklevao.

„Ti si čistač prelaza, Guzberi?“

„Bio sam čistač prelaza, gospodine. Više nisam.“

„A šta si sad, momče?“

„Inspektor Fild me obučava da budem detektiv, eto šta“, kazao je Guzberi ponosno, ali bez trunke hvalisanja. Zakašljao se usred drhtavice. Bio je to dubok kašalj - takvih se moja mati užasavala kad god bismo se slično oglasili Čarls ili ja dok smo bili mali - ali sirotan je bio za toliko vaspitan da prekrije usta rukom dok kašlje.

„Kako ti je pravo ime, dečače?“, upitao sam.

„Gaj Septimus Sesil“, rekao je dečak kroz cvokotave zube.

Pustio sam pismo, izvadio pet šilinga i spustio ih na žurno podignuti dlan Gaja Septimusa Sesila. Nikad nisam video video da se iko ikada tako iznenadio, izuzev možda onaj propalica koga je gospodin Redžinald Baris ispendrečio u birmingemskoj uličici.

„Ni večeras ni sledeća tri dana i noći neće biti poruke od mene za tvog gospodara, mladi Gaju Septimuse Sesile", kazao sam tiho. „Idi i doručkuj nešto toplo. Iznajmi zagrejanu sobu. A od onog što ti bude ostalo kupi kaput... nešto od dobre engleske vune, da prebaciš preko tih dronjaka. Nećeš vredeti ni inspektoru Fildu ni meni ako se ovde nasmrt prehladiš."

Dečakove oči su kolutale poput ogrozda, premda kao da ni na tren nisu mogle da se zaustave na meni.

„Idi sad!“, rekao sam strogo. „Nemoj da te vidim opet ovde do sledećeg utorka!"

„Da, gospodine", rekao je Guzberi sumnjičavo. Ali okrenuo se i otrčao preko puta, zastao kraj verande, i potom potrčao dalje ulicom prema toploti i hrani koja ga je čekala.

Pošto sam odlučio da težak detektivski posao u vezi sa ubistvom Edmonda Dikensona obavim sam, sledećeg jutra sam se s voljom dao na to. Okrepivši se sa dve i po čaše laudanuma (oko dvesta jedinica, ako bi neko uzimao lek kap po kap), pošao sam podnevnim vozom u Čatam i uzeo karuce da me odbace - premda bi bolji glagol bio „da me otaljigaju“ ako se imaju u vidu starost i ravnodušnost i konja i kočijaša - do imanja Gadshil.

Kako sam se približavao Dikensovoj kuči i spremao za važan razgovor, istovremeno sam jasnije počeo da oblikujem dotad bezobličnu zamisao o naredniku Kafu, svom detektivu iz Oka zmije (ili možda Zmijskog oka). Za razliku od osornog, neosetljivog i neuljudnog inspektora Bakita iz Dikensove Sumorne kuće - bio je to nemaštovito sačinjen lik u najbukvalnijem smislu te reči, pošto je sasvim jasno zasnovan na mlađoj verziji stvarnog inspektora Filda - moj će narednik Kaf biti visok, mršav, stariji, asketa i razumniji. Pre svega ostalog, biće razumniji, kao da je zavisnik od zaključivanja. Takođe sam zamišljao da je moj asketski, belokosi, bleđook i bistrook, razuman narednik Kaf, oštrih crta lica, pred samom penzijom. On će se radovati, shvatio sam, tome što će ostatak svog života posvetiti pčelarstvu. Ne, ne pčelarstvu - previše neobično, previše ekscentrično, i previše je teško proučiti sve o tome. Možda - gajenju ruža. To je prava stvar... ruže. Znao sam ponešto o ružama, njihovoj nezi i gajenju. Narednik Kaf će znati... sve o ružama.

Većina kriminalističkih storija započne ubistvom i detektiv silno vreme provede sledeći okolišne indicije koje ukazuju na ubicu, ali narednik Kaf će taj proces preokrenuti tako što će početi od ubice, a potom tragati za lešom.

Dikens je izašao preda me, namičući vuneni plašt da se zaštiti od hladnog vetra. Uzviknuo je: „Dragi moj Vilki, kakvo prijatno iznenađenje! Dva dana uzastopce uživam u tvom društvu! Verujem da ćeš ostati do kraja vikenda."

„Ne, samo sam svratio da na brzinu popričam s tobom, Čarlse“, rekao sam ja. Njegov osmeh dobrodošlice bio je tako očigledno iskren na njegov detinjasti način - mali dečak čiji se drug za igru neočekivano pojavio - da sam mu morao uzvratiti osmehom, iako sam se u sebi čvrsto držao hladnog, neutralnog izraza narednika Kafa.

„Divno! Upravo sam završio jutarnji posao na poslednjem uvodu i Božičnoj priči i spremao sam se u šetnju. Pridruži mi se, prijatelju dragi!“

Pomisao na pešačenje od dvadeset ili trideset kilometara korakom Čarlsa Dikensa tog vetrovitog novembarskog dana koji je pretio snegom izazvala je početak pulsiranja glavobolje iza mog desnog oka. „Voleo bih da mogu, dragi moj Dikense. Ali kad si već pomenuo Božić... pa, upravo je to jedna od tema o kojima sam hteo da razgovaramo."

„Zaista?" Zastao je. „Ti - onaj Vilki Kolins što ga je omalovažavao sa ’Bah! Lakrdija!’- da se zanimaš za Božić?", rekao je i zabacio glavu pa se oglasio pravim Dikensovim smehom. „E, sad mogu da kažem da sam poživeo dovoljno dugo da vidim kako su se obistinila sva neverovatna čudesa."

Prisilio sam se na novi osmeh. „Samo sam se pitao hoćeš li i ove godine prirediti svoju uobičajenu gala proslavu. Taj dan i nije naročito daleko, znaš."

„Ne, ne, nije", kazao je Dikens. Najednom me je smireno i hladno odmeravao pogledom. „I plašim se da ove godine neće biti gala proslave. Seti se, nova runda čitanja kreće početkom decembra."

„A, da."

„Biću kod kuće na dan ili dva oko samog Božića", rekao je Dikens, „i ti ćeš, naravno, biti pozvan. Nažalost, to će okupljanje ove godine biti skromno, dragi moj Vilki."

„Ništa zato, ništa zato“, rekao sam žurno, improvizujući svoju malu scenu na način koji bi, po meni, bio dostojan još neoformljenog narednika Kafa. „Samo me je zanimalo... hoćeš li ove godine pozvati Makridija?"

„Makridija? Ne, mislim da neću. Verujem da je njegova žena u ovom razdoblju ionako bolesna. A Makridi sada sve rede i rede putuje, Vilki, sećaš se.“

„Naravno. A Dikenson?"

„Ko?“

Aha! Pomislio sam ja. Čarls Dikens, Jedinstveni, romanopisac, čovek gvozdenog pamćenja, nikada ne bi zaboravio ime mladića koga je spasao kod Stejplhersta. To je bilo pretvaranje jednog ubice - ili budućeg ubice!

„Dikenson", rekao sam nehajno. „Edmond. Svakako se sećaš prošlog Božića, Čarlse! Mesečar!"

„O, naravno, naravno", kazao je Dikens odmahnuvši na to ime i sečanje. „Ne. Ovog Božića nećemo pozvati mladog Edmonda. Okupiće se samo porodica. I najprisniji prijatelji."

„Zaista?", odglumio sam iznenađenje. „Mislio sam da ste ti i mladi Dikenson prilično prisni."

„Ni najmanje", odvratio je Dikens dok je navlačio svoje skupe i za takvo vreme pretanke rukavice od jareće kože. „Samo sam s vremena na vreme svraćao da pogledam kako je mladić dok se prvih meseci oporavljao. On je bio, sećaš se, Vilki, puko siroče."

„A, da", kazao sam ja kao da sam mogao zaboraviti na suštinsku indiciju za to zašto ga je Dikens odabrao kao žrtvu. „Zapravo, baš sam se nadao da ću s mladim Dikensonom proćaskati o nekoliko tema koje smo načeli prošlog Božića. Sećaš li se možda njegove adrese, Čarlse?"

Sada me je gledao krajnje čudno. „Želiš da nastaviš razgovor sa Edmondom Dikensonom koji si vodio pre bezmalo godinu dana?“

„Da“, kazao sam ja, onako kako bi, nadao sam se, to najautoritativnije izgovorio narednik Kaf. .

Dikens je slegnuo ramenima. „Sasvim sigurno nisam zapamtio njegovu adresu, ako sam je ikada i znao. Zapravo, mislim da se prilično selio... nemirni mladi neženja, stalno menja stanove i tako to.“

„Hmmm“, rekao sam ja. Čkiljio sam pred hladnim vetrom sa severa koji je zanosio Dikensove zimski potkresane živice i nanosio poslednje osušeno lišće s drveća u njegovo dvorište, ali mogao sam isto tako da čkiljim i kroz podozrenje koje sam osećao.

„Zapravo“, kazao je Dikens vedro, „čini mi se da je mladi Dikenson napustio Englesku prošlog leta ili jeseni. Da zgrne bogatstvo u južnoj Francuskoj. Ili Južnoj Africi. Ili Australiji. Na nekom takvom izglednom mestu.“

Poigrava se sa mnom, pomislio sam sa električnim naletom sigurnosti kakva je priličila naredniku Kafu. Ali ne zna da seja poigravam s njim.

„Šteta“, rekao sam. „Baš bih se rado ponovo video s mladim Edmondom. Ali tu nema pomoći.“

„Nema“, potvrdio je Dikens, glasa prigušenog debelim crvenim šalom koji je navukao preko donjeg dela lica. „Siguran si da nećeš sa mnom u šetnju? Dan je savršen za to.“

„Nekog drugog dana“, rekao sam i rukovao se s njim. „Čekaju me kola i kočij aš.“

Ali ja sam sačekao da pisac nestane iz vidokruga i da više ne čujem kuckanje njegovog štapa, dao šešir i šal sluškinji koja je otvorila vrata, pa otišao brzo u kuhinju, gde je Džordžina Hogart sedela za stolom za služinčad i pregledala jelovnike. „Gospodine Vilki, kakvo prijatno iznenađenje!"

„Zdravo da ste, Džordžina, zdravo", rekao sam prijazno. Upitao sam" se da li je trebalo da nosim kakvu masku. Detektivi često nose maske. Siguran sam da je narednik Kaf to radio s vremena na vreme, uprkos svojoj jedinstveno visokoj i asketskoj pojavi. Narednik Kaf je gotovo sigurno bio majstor maskiranja. Ali opet, taj ostareli detektiv Skotland jarda nije imao moje manjkavosti - nizak stas, punu bradu, visoke zaliske, slabe oči zbog kojih sam morao nositi naočare, te preveliko, ispupčeno čelo - koje su sprečavale svako maskiranje.

„Džordžina", prozborio sam nehajno, „upravo sam otpratio Čarlsa u njegovu šetnju i svratio sam da te nešto pitam. Moji prijatelji i ja smeramo da priredimo malu večeru - za nekoliko slikara i književnika - pa smo mislili da bi mladi Dikenson mogao uživati u jednoj takvoj prilici. Ali nemamo njegovu adresu. Imaš li je ti?“

„Mladi Dikenson?" Lice joj je bilo bezizražajno. Zar je saučesnica? „0“, rekla je, „mislite na onog dosadnog mladog gospodina koji je ovde mesečario prošle božične noći."

„Upravo na njega."

„O, taj je baš bio dosadan", rekla je Džordžina. „Jedva vredan poziva na vaš divan prijem."

„Moguće", saglasio sam se, „ali mi smo mislili da bi on u tome uživao."

„Pa, sećam se da sam prošle godine slala pozivnice za Božić. Hajdemo, molim vas, u dnevnu sobu, tamo u sekreteru čuvam takve podatke..."

Ahah!, uskliknuo je uspešni duh još nerođenog narednika Kafa.

Ono malo Dikensovih poruka za Edmonda Dikensona Džordžina Hogart je slala na advokata, Metjua B. Rofija s Grejs In skvera (koji ih je verovatno prosleđivao). Dobro sam poznavao taj kraj, naravno, pošto sam i ja učio prava - štaviše, jednom sam sebe opisao kao „pravozastupnika od nekih petnaest godina staža koji nikada nije imao torbu za spise, a nije niti jednom čak stavio na sebe periku i togu". Moje studije proticale su u obližnjoj Linkolnovoj gostionici, premda priznajem da mi se tamošnje „učenje" sastojalo više od prisustva obrocima koje su tamo služili nego od proučavanja propisa, mada se sećam da sam se nekih šest nedelja ozbiljno pripremao da pristupim advokatskoj komori. Posle toga, moje interesovanje za pravne knjige je izbledelo, premda se interesovanje za obroke nastavilo. Čak i tada, prijatelji su mi uglavnom bili slikari, a trud mahom književni. Ali Komora je onda bila velikodušnija prema gospodi s neodređenim pravnim aspiracijama i nekako sam, uprkos neispoljenom trudu, 1851. godine dobio dozvolu da se bavim pravnim zastupanjem.

Nikad nisam bio čuo za gospodina Metjua B. Rofija, a sudeći po prljavštini u njegovoj maloj, pretrpanoj, prašnjavoj i zabačenoj kancelariji na trećem spratu blizu Grejovegostionice - nisu ni klijenti. U spoljnoj kancelariji, koja je ličila na mali, nizak plakar, nije bilo činovnika niti zvona koje bi me najavilo. Video sam starca u odeći koja je dvadeset godina kasnila za modom, kako jede odrezak za svojim stolom zatrpanim fasciklama, zaveštanjima, knjigama i starudijama, pa sam se glasno nakašljao da mu privučem pažnju.

Nataknuo je cvikere na kukasti nos i zapiljio se iz te papirnate pećine uz mnogo treptanja sitnim, suznim očima. „Eh? Šta je to? Ko je tamo? Uđite, gospodine! Stupite napred da vas prepoznam!"

Stupio sam napred, ali kako nisam bio prepoznat, predstavio sam se. Gospodin Rofi se za sve vreme susreta osmehivao, ali po izrazu njegovog lica nije se video nikakav dalji znak prepoznavanja kada je čuo kako se zovem.

„Došao sam do vašeg imena i poslovne adrese preko mog prijatelja Čarlsa Dikensa", rekao sam tiho. To nije bilo sasvim tačno, ali svakako nije bilo ni čista laž. „Čarlsa Dikensa, romanopisca", dodao sam.

To je nagnalo smežuranu marionetu od čoveka na reakciju koja se sastojala uglavnom od grčenja i trzanja. „O, pobogu, o, da, mislim... baš lepo, da, naravno... Čarls Dikens vam je dao, mislim, vama je dao moje ime... o, pa kako se ja to ponašam... sedite, molim vas, smestite se, moliću lepo, gospodine... ah?“

„Kolins", rekao sam ja. Stolica na koju je pokazao verovatno godinama, ako već ne i decenijama, nije bila lišena tereta gomile otvorenih knjiga i umotanih dokumenata, stoga sam se naslonio na visoku hoklicu. „Ovo je sasvim udobno", rekao sam i, da to ukrasim na način možda dostojan narednika Kafa, dodao: „i bolje za moja leđa."

„O, da... pa, da... jeste li za malo čaja, gospodine... ah... gospodine... o, bre."

„Kolins. I da, rado bih malo čaja."

„Smoli!", viknuo je gospodin Rofi prema praznoj spoljnoj kancelariji, „Smoli, velim!"

„Mislim da je vaš činovnik odsutan, gospodine Rofi."

„O, da... mislim, ne...“ Starac je zapetljao po svom prsluku, izvadio časovnik, namrštio se na njega, prodrmao ga kraj uveta i rekao: „Gospodine Kolinse, pretpostavljam da nije upravo prošlo devet ujutro ili uveče?"

„Zaista, nije" rekao sam ja i pogledao na svoj časovnik. „Prošlo je četiri po podne, gospodine Rofi."

„Ah, zato nema Smolija!", uzviknuo je starac kao da smo resili kakvu veliku misteriju. „Uvek ide kući oko tri da sam sebi pripremi čaj, i vraća se tek iza pet."

„Posao vam je takav da morate raditi do kasno", kazao sam suvo. Rado bih popio taj obećani čaj.

„O, da, da... služiti pravu je pre kao... kao... pa, možda je ’brak’ reč koju tražim, Jeste li oženjeni, gospodine Kolinse?"

„Ne, gospodine. Taj srećni domaćinski status mi je izmakao, gospodine Rofi."

„I meni, gospodine Kolinse!", uskliknuo je starac zaklopivši kožne korice knjige na stolu. „I meni. Mi smo dva begunca od blaženstva, vi i ja, gospodine Kolinse. Ali mene pravo zadržava ovde od rana jutra, kad se pale lampe - premda je, naravno, Smolijev posao da ih pali - pa sve dok se ne pogase, u sitne sate."

Polako sam iz džepa sakoa izvukao novu svesku u kožnom povezu koju sam kupio upravo za ovu svrhu - za detektivski rad. Onda sam izvukao naoštrenu olovku i otvorio prvu praznu stranu svoje sveske.

Kao da se oglasio sudijski čekić, gqspodin Rofi se uspravio na stolici, spojio ruke pred sobom - umirivši tako prvi put dugačke, trzave prste - i poprimio izraz pažljivog slušaoca, koliko je za čoveka njegovih poodmaklih godina, karaktera i očito posustalih čula uopšte bilo moguće u takvim okolnostima. „Da, zaista", rekao je. „Predimo sad na naš posao, gospodine Kolinse. Šta je zapravo naš posao, gospodine Kolinse?"

„Mladi Edmond Dikenson", rekao sam ja odlučno, začuvši oštre, a opet senzitivne Kafove tonove u slogovima dok sam to izgovarao. Tačno sam znao kako bi se moja tvorevina vladala tokom ovakvog razgovora.

„Ah, da, naravno... donosite mi vesti od mladog Edmonda, gospodine Kolinse?"

„Ne, gospodine Rofi, premda sam se upoznao s mladim gospodinom. Došao sam da vas pitam za njega."

„Mene? Pa... da, naravno... drago će mi biti da vam pomognem, gospodine Kolinse, te preko vas, naravno, i gospodinu Dikensu, ako gospodin Dikens želi moju pomoć."

„Siguran sam da želi, gospodine Rofi, ali ja sam taj koji se zanima gde trenutno prebiva gospodin Dikenson. Možete li mi dati njegovu adresu, gospodine?"

Starac je obesio nos. „Avaj, ne mogu, gospodine Kolinse."

„Zar je to tajna?"

„Ne, ne, nipošto. Mladi gospar Edmond uvek je bio otvoren i neposredan kao... kao... pa, kao letnji pljusak, gospodine, ako vam ne smeta da metaforom zađem u vaše i Dikensovo književno carstvo. Mladom Edmondu ne bi smetalo da vam prenesem njegovu sadašnju adresu."

Liznuo sam pažljivo naostreni vrh olovke i sačekao.

„Ali, avaj“, rekao je stari gospodin Rofi, „ne mogu. Ja ne znam gde gospar Edmond trenutno stanuje. Nekada je imao zakupljen stan ovde u Londonu - nedaleko od Grejs In skvera, da budem precizan - ali znam da ga je otkazao prošle godine. Pojma nemam gde gospar Edmond sada obitava."

„Sa svojim starateljem, možda?“, upitao sam ga. Narednika Kafa starčevo nepouzdano pamćenje nikada ne bi moglo da osujeti.

„Sa starateljem?”, ponovio je Rofi. Stari gospodin je izgledao donekle preneraženo. „Pa, to je... mislim, moglo bi biti... može biti... moguće."

Pre početka ove istrage, pretražio sam sopstveno pamćenje i beleške o svom razgovoru s mladim Dikensonom pre osamnaest meseci, u njegovoj bolesničkoj sobi u hotelu Čeringkros. „To bi bio izvesni gospodin Votson u Northemptonširu, gospodine Rofi? Nekadašnji liberalni poslanik, kako mi se čini?”

„Pa, da", rekao je Rofi, očito impresioniran mojim znanjem. „Ali, avaj, ne! Dragi gospodin Roland Everet Votson preminuo je pre četrnaestak godina. Mladi gospar Edmond se posle toga selio s mesta na mesto na osnovu hirovitih sudskih imenovanja staratelja... razumete... kod jedne tetke iz Kenta, ujaka - putnika s kućom u Londonu - gospodin Spajshed je najveći deo vremena koje je gospar Edmond proveo pod njegovom navodnom brigom bio u Indiji... kod bolesnog babinog rođaka na godinu ili dve posle toga. Edmonda su uglavnom vaspitale sluge, razumete.”

Čekao sam onoliko strpljivo koliko je to bilo moguće pod bolno nestrpljivim nasrtajima reumatskog gihta.

„A onda, kada je gospar Edmond navršio osamnaestu”, nastavio je stari Rofi,"„mene su postavili za njegovog staratelja, iako je, naravno, to bila čista finansijska formalnost. Gospar Edmond je tada već odavno stanovao u zakupljenom stanu u Sitiju, i pošto su odredbe testamenta bile vrlo velikodušne i elastične, gospar Edmond je, još veoma mlad, mogao da ima... i imao je... pristup svojim sredstvima bezmalo bez ikakvog nadzora odraslih... ali pošto sam ja upravljao tim sredstvima godinama pre toga... vidite, ja sam još veoma davno obavljao pravne poslove za dedu gospara Edmonda, a u testamentu njegovih pokojnih roditelja stajalo je da ja treba da vodim knjige koje se odnose na zaostavštinu i... “

„Kako su umrli roditelji gospodina Dikensona?", upitao sam ja. Nije to bila baš tolika upadica kakvom se čini ovde, na stranici, pošto je gospodin Rofi zastao kako bi se šišteći izborio da dođe do daha.

„Umrli? Pa u železničkoj nesreći, naravno!", odgovorio je kad je uspeo da udahne.

Ahah!, čuo sam kako mi narednik Kaf uzvikuje na uvo. Dikenson skreće Čarlsu Dikensu pažnju na sebe u ozbiljnoj železničkoj nesreći, a dečakovi roditelji poginuli su u sličnim okolnostima. Izgledi za takvu slučajnost svakako moraju biti veoma mali. Ali šta sve to znači?

„Gde se dogodila ta nesreća?", upitao sam dok sam pažljivo unosio beleške u knjižicu. „Ne kod Stejplhersta, pretpostavljam?"

„Kod Stejplehersta? Pobogu, ne! Tamo je sam gospar Edmond zadobio povrede, a spasao ga je vaš poslodavac, gospodin Čarls Dikens!"

„Čarls Dikens nije moj...", započeo sam, ali sam zaćutao. Nije bilo važno radi li ova matora budala u uverenju da sam ja Dikensov nameštenik, ili ne. To bi ga čak moglo pođstaći da razveže jezik, premda ga je, izgleda, i ovako sasvim razvezao.

„Vratimo se pitanju starateljstva", kazao sam i podigao sveščiću. „Vi ste sadašnji staratelj i finansijski savetnik Edmonda Dikensona?"

„O, ne, ma kakvi", rekao je Rofi. „Pored činjenice da je uloga staratelja pre gotovo godinu dana prešla sa mene na drugoga, prikladnijeg za to, gospar Dikenson je upravo ove godine stekao punoletstvo. Četrnaestog septembra je napunio dvadeset jednu.

Naložio sam Smoliju da mu svake godine na taj dan šalje naše srdačne čestitke. Svake godine osim ove.“

„A zbog čega je ova godina prošla bez čestitke, gospodine Rofi?"

„Ni Smoli ni ja nismo pojma imali kud da je pošaljemo, gospodine Kolinse.“ Starac je izgledao kao da se vajka zbog tog poslednjeg priznanja. Shvatio sam sa neobično tužnim uverenjem da je mladi Dikenson gotovo izvesno jedini starčev klijent - jedini klijent tog posvećenog supružnika prava koji radi u ovom sobičku od vremena kada se lampe upale pred osvit, pa dugo još posle zalaska sunca.

„Recite mi ko je bio poslednji staratelj gospodina Dikensona... dok pre dva meseca nije postao punoletan?", upitao sam ja.

Gospodin Rofi se zaista nasmejao. „Mavi se sa mnom šalite, gospodine Kolinse."

Odmerio sam ga najoštrijim pogledom narednika Kafa. „Uveravam vas da se ne šalim, gospodine Rofi."

Zbunjenost je prošla preko starčevog lica poput senki oblaka preko izlokanog polja u zimu. „Ali svakako se šalite, gospodine Kolinse. Ako ste već došli u ime gospodina Čarlsa Dikensa, kao što velite da jeste, onda sigurno znate da su početkom januara ove godine - na zahtev samog gospara Edmonda Dikensona - pravo starateljstva i sva kontrola nad finansijskim poslovima gospara Edmonda prebačeni s mene na gospodina Čarlsa Dikensa. Pretpostavljam da ste zbog toga ovde i zato tako slobodno govorim o poslovima nekadašnjeg klijenta... Gospodine Kolins, zašto ste vi došli?"

Jedva sam primećivao saobraćaj na ulicama kojima sam prolazio dok sam hodao prema Dorset skveru i domu. Isto tako nisam primetio ni zdepasto, tromo obličje koje je krenulo ukorak sa mnom, sve dok nije progovorilo: „Šta ste vi to naumili, gospodine Kolinse?"

Bio je to Fild, naravno - taj prokleti inspektor! - lica crvenijeg nego ikad, da li od hladnog vetra, poodmaklih godina ili pića, niti sam znao niti mario. Ispod leve ruke stiskao je mali zavežljaj, ali usled vetra, levom šakom je još čvrsto stezao ivicu svog svilenog cilindra.

Stao sam usred reke drugih ljudi koji su čvrsto pridržavali šešire, ali inspektor Fild je pustio rub svog šešira i dograbio me za mišicu da me pogura dalje kao da sam jedan od bezbroj skitnica na koje je naišao tokom svoje noćne smene.

„Šta se to vas tiče?“, upitao sam ja. U glavi mi se još vrtelo od otkrovenja iz kancelarije starog pravnog zastupnika.

„Drud me se tiče“, zarežao je inspektor. „A trebalo bi da se tiče i vas. Zbog čega je bilo važno da posetite Dikensa dva dana zaredom, a potom da odjurite natrag u London kako biste razgovarali s nekim tamo osamdesetogodišnjim advokatom?"

Poželeo sam da sve istrtljam - Čarls Dikens se nametnuo za zakonskog staratelja Edmonda Dikensona pre nego što je momka ubio! Mora da ga je ubio pre septembra, zato što... - ali uspeo sam da oćutim i namrštim se na ovog pravog detektiva. Obojica smo grčevito držali šešire dok je vetar zavijao preko Temze na nas.

Nisam ništa razumeo. Bio sam ubeđen - zahvaljujući laudanumu ili ne - da je Dikens ubio mladog Dikensona samo da bi iskusio ubistvo, bez ikakvog koristoljublja kao motiva. Žar je Dikensu nedostajalo novca? Zaradio je bezmalo pet hiljada funti za vreme prolećne turneje čitanja i svakako je dobio pozamašan avans za specijalno Izdanje Čarlsa Dikensa za koje je upravo dovršavao predgovore.

Ali ako je ubio mladog Dikensona radi novca, zašto bi onda postao dečakov staratelj i tako navukao sumnju na sebe? To se protivilo predavanju koje mi je sam Dikens održao na groblju ročesterske katedrale - sada sam ga shvatao kao oblik razmetanja tom činjenicom, o gotovo nasumičnom ubistvu, koje je počinio neko ko nikada neće biti osumnjičen, zbog toga što nije imao motiva.

„Dakle?“, upitao je inspektor Fild.

„Šta dakle, inspektore?", odbrusio sam mu ja. Blagorodni učinak jutarnjeg laudanuma odavno se izgubio i od reumatskog gihta boleo me je svaki zglob i tetiva. Oči su mi suzile i od sve jačeg bola, i od sve jačeg vetra. Nisam bio raspoložen za kritike, ali naročito ne od nekog običnog... penzionisanogpolicajca.

„Šta to izvodite, gospodine Kolinse? Zašto ste onako rano jutros poslali mog momka u topli krevet i na skupi doručak? Šta ste to vi, Dikens i Drejdls radili juče u kriptama ročesterske katedrale?"

Odlučio sam da pustim narednika Kafa da odgovori. Da jedan stari detektiv odbije drugog. „Svi mi imamo svoje male tajne, inspektore. Čak i oni među nama koji su pod prismotrom dvadeset četiri sata dnevno."

Fildovo već pocrveneio lice postalo je još grimiznije, pretvorivši se u drevnu kožnu mapu malenih, popucalih kapilara. „Nek se nose vaše ’male tajne’, gospodine Kolinse. Do đavola, nema vremena za njih!"

Stao sam nasred pločnika. Nisam dozvoljavao, ni pod kojim uslovima, da mi se neko obraća na takav način. S našom saradnjom je sada bilo svršeno. Stegao sam šaku oko štapa kako se ne bi tresla i zaustio da to kažem, ali mi je inspektor u tom času najednom tutnuo otvoren koverat. „Pročitajte", kazao je grubo.

„Nemam nameru da...“, započeo sam.

„Pročitajte to, gospodine Kolinse," Bila je to pre zapovest izgovorena kroz režanje nego gospodski zahtev. Nije ostavljala apsolutno nikakvog prostora za raspravu.

Izvadio sam list debelog papira iz koverta. Rukopis je bio krupan, bezmalo kao da je ispisan četkicom, a ne perom, ali slova su bila više štampana nego pisana. Tamo je stajalo samo ovo;

DRAGI INSPEKTORE,

DO OVOG ČASA SMO STICALI I ŽRTVOVALI SAMO PIONE U NAŠOJ IZVRSNOJ, DUGOJ IGRI. SAD POČINJE ZAVRŠNICA. PRIPREMITE SE ZA NEPOSREDNI GUBITAK MNOGO VAŽNIJIH I DRAGOCENIJIH FIGURA.

VAŠ ODANI PROTIVNIK,

D

„Za ime sveta, šta sad pa to znači?", upitao sam ja.

„To znači upravo ono što i piše", rekao je Fild kroz stegnute zube.

„A vi potpis ’D’ tumačite kao ’Drud’?", upitao sam ja.

„Ne može biti niko drugi", prošištao je inspektor.

„Moglo bi da znači ’Dikens’", rekao sam nehajno, iako sam pomislio: ili Dikenson, ili Drejdls.

„To znači Drud", rekao je stariji čovek.

„Kako čovek može biti siguran u to? Zar vam je taj fantom ikada napisao takvu direktnu poruku?"

„Nikad", rekao je inspektor Fild.

„Onda može poticati od bilo koga, ili...“

Inšpektorje pod levom miškom nosio smotani zavežljaj od platna i kože, prilično nalik na kakvu seljačku torbu, i sad ga je odmotao i izvadio nešto što je ličilo na pocepanu i isprljanu tamnu tkaninu. Pružio mi je to dok je govorio: „Poruka je stigla umotana u ovo."

Držeći oprezno dronjke - ne samo što su bili isprljani, shvatio sam; već i potpuno natopljeni nečim nalik na nedavno skorenu krv, a već inače iskrzani materijal bio je isečen u trake kao brijačem - zaustio sam da ga upitam zašto je važno nekoliko gnusnih krpa, ali sam se predomislio.

Najednom sam prepoznao krvavu tkaninu.

Kada sam poslednji put video te prnje, pre više od dvanaest sati, bile su na leđima dečaka Guzberija.

DVADESETO POGLAVLJE
drud

Najveći deo decembra 1866. proveo sam u majčinom domu blizu Tanbriđž Velsa. Odlučio sam da ostanem tamo s njom dok ne proslavim svoj četrdeset treći rođendan 8. januara. Lepo je provoditi vreme s ljubavnicama, ali - molim vas da mi poverujete ovo pošto svi muškarci o tome ćute, i malo ih je dovoljno hrabrih ili iskrenih da to priznaju - u izuzetno teška vremena i o rođendanima, ne postoji mesto gde je više dobrodošlice i utehe od mesta kraj majčinih skuta.

Uviđam da sam vam u ovom dokumentu vrlo malo rekao o svojoj majci, dragi čitaoci, i priznajem, to sam namerno izostavio. Ove zime 1866-67. i gotovo ćele nastupajuće godine, moja voljena mati je bila veoma dobro - štaviše, većina i njenih i mojih vršnjaka smatrala ju je aktivnijom, energičnijom i angažovanijom u društvu od mnogih žena upola mlađih od nje - ali kako će moja priča već uskoro opisati, bilo je suđeno da joj se zdravlje brzo uruši pred kraj 1867, tako da će kraj dočekati u martu godine 1868, moje sopstvene annus horribilus. Još mi je teško da pomišljam na to vreme, a kamoli da o njemu pišem. Majčina smrt mora biti najstrašniji dan u životu svakog muškarca.

Ali, kao što sam pomenuo, zdravlje ju je još služilo te zime 1866-67, tako da o tom razdoblju mogu pisati s nešto manje istinskog bola.

Kao što sam već pomenuo, moja majka se zvala Harijet. Dugo je bila miljenica u očevim krugovima, među slavnim slikarima, pesnicima i mladim, perspektivnim umetnicima. Posle smrti moga oca u februaru 1847, mati mi je uistinu došla na svoje kao jedna od najuvaženijih domaćica među višim krugovima umetničkog i pesničkog društva u Londonu. Zaista, naš dom u Terasi Hanover (koja gleda na Ridžents park), u godinama kada je moja mati tamo priređivala prijeme, priznaje se za jedan od centara pokreta što ga neki sada nazivaju prerafaelitskim.

U vreme kada je otpočeo moj produženi boravak kod nje, decembra 1866, matije ostvarila svoje davnašnje stremljenje da se preseli na selo, pa je naizmenično obitavala u nekoliko kuća koje je zakupila u Kentu: u kući u Bentam Hilu kraj Tanbridž Velsa, Brestovoj kolibi u samoj varoši, i najnovijoj kući na Prospekt hilu, u Sautboru. Otišao sam u Tanbridž Vels da provedem s njom nekoliko nedelja, i vraćao sam se svakog četvrtka u London, na kasne noćne sastanke s Kraljem Lazarijem i svojom lulom. Onda bih hvatao voz do Tanbridž Velsa petkom uveče, i stizao na vreme da s majkom i njenim prijateljima odigram partiju kribidža.

Kerolajn nije bila zadovoljna zbog moje odluke da me uopšte ne bude kod svoje kuće u vreme koje su neki sada nazivali „prazničnom sezonom", ali ja sam je podsetio da ionako nikada nismo bogzna kako slavili Božić - muškarac i njegova ljubavnica očito ne bivaju pozivani u goste kod njegovih oženjenih prijatelja u bilo koje doba godine, ali za vreme Božića ti moji prijatelji još su rede prihvatali pozive da dođu u moj dom, tako da je to uvek bilo društveno najneaktivnije doba godine za nas. Iskazavši ženski otpor jednostavnom razumnom zaključivanju, Kerolajn je ostala uznemirena zbog toga što ću izbivati čitavog decembra i dobrim delom januara. Marta R., koja je savršeno dobrodušno prihvatila moje objašnjenje da želim provesti mesec i više dana s majkom, privremeno je otkazala sobu izdatu „gospođi Doson" i vratila se u Jarmut i Vinterton, sopstvenoj porodici.

Život sa Kerolajn G. bio mi je sve zamorniji i komplikovaniji, dok sam se s Martom R. provodio jednostavno i zadovoljavajuće.

Ali Božić s majkom bio je najlepši od svega.

Majčina kuvarica, koja je svuda putovala s njom, znala je sva moja omiljena jela iz detinjstva i majka je često dolazila jutrom ili svečeri u moju sobu kad mi donesu pladanj, i ja sam uživao u obedu u krevetu dok smo vodili naše razgovore.

Kada sam pobegao iz Londona, bio sam ispunjen strašnim osećajem krivice i zle slutnje u vezi s pretpostavljenom smrću malog Guzberija, ali posle nekoliko dana u majčinoj seoskoj kući, taj tamni oblak se udaljio. Kako beše to neobično pravo dečakovo ime? Gaj Septimus Sesil. Pa, pomisao da su mladog Gaja Septimusa Sesila uistinu ubile mračne sile Donjeg grada oličene u tom stranom čarobnjaku Drudu nije imala nikakvog smisla!

To je komplikovana igra, podsetio sam sebe, u kojoj Čarls Dikens igra jednu igru, a ostareli inspektor Fild svoju odgovarajuću, ali ne i sasvim istovetnu, dok se siroti Vilijam Vilki Kolins našao uhvaćen u sredini.

Guzberi ubijen, nije nego! Inspektor mi pokaže nekoliko dronjaka poprskanih sasušenom krvlju - ko zna, možda je bila i pseća, ili je taj životni fluid potekao iz jedne od hiljada podivljalih mačaka koje su tumarale sirotinjskim kvartovima odakle je Guzberi ponikao - i sad se očekivalo da se ja raspadnem na komadiće i radim po inspektorovim nalozima još prilježnije nego do sada.

Drud je iz pukog fantazma izrastao u svojevrsnu lopticu u toj bezumnoj partiji badmintona između poremećenog pisca opsednutog glumom i zlobnog starog kepeca, bivšeg policajca sa toliko skrivenih motiva da se ne bi mogli ni prebrojati.

Pa, neka samo oni igraju svoju igru neko vreme bez mene. Gostoprimstvo Tanbridž Velsa i majčine seoske kuće prijalo mi je u decembru i početkom januara. Pored toga što sam povratio malo zdravlja - začudo, reumatski giht me nije toliko mučio u Kentu, premda sam nastavio da uzimam doze laudanuma, doduše manje količine - san mi je lakše dolazio, snovi su mi bili jasniji i počeo sam usrdnije da razmišljam o elegantnom zapletu i opčinjavajućim likovima iz Zmijskog oka (ili možda Oka zmije). Iako ću ozbiljno istraživanje nastaviti kad se sasvim vratim u London i biblioteku svog kluba, mogao sam da sačinim preliminarne beleške i grub okvir radnje - što sam i činio, pišući često u postelji.

Povremeno bih pomislio na svoje detektivske obaveze koje su nalagale da saznam je li Čarls Dikens ubio mladog Edmonda Dikensona, ali moj razgovor s Dikensonovim pravnim zastupnikom nije mi doneo nikakvo prosvetljenje - izuzev šoka od saznanja da je Čarls Dikens lično bio imenovan za mladićevog staratelja i izvršitelja u poslednjim mesecima kada je mladiću takva briga uopšte i bila potrebna - i čak ni moje oštro oko romanopisca nije moglo pronaći sledeći korak koji bi trebalo preduzeti u istrazi. Odlučio sam da se, po povratku londonskom životu, diskretno raspitam u svom klubu je li iko čuo da je tu navraćao izvesni mladi gospodin Dikenson, ali mimo toga, nisam uviđao kojim bi daljim smerom istraga mogla poći.

U drugoj nedelji decembra, moj duševni mir je remetilo samo to što nema poziva za božičnu proslavu u Gadshilu.

Nisam bio siguran da li bih prihvatio poziv te godine (prethodnih meseci, između Jedinstvenog i mene vladala je suptilna, ali očigledna napetost, čemu je značajno doprinosila moja sumnja da je pisac ubica), ali svakako sam očekivao da budem pozvan. Najzad, Dikens je poslednji put kad smo se videli manje-više rekao da ću dobiti uobičajeni poziv da mu dođem u goste.

Ali u kuću moje majke nije stigla nikakva pozivnica. Svakog četvrtka po podne ili petkom u podne, pre ili posle moje posete jazbini Kralja Lazarija, svraćao sam do Kerolajn da uzmem poštu i proverim imaju li ona i Keri dovoljno novca da izmire sve račune, ali ni tamo nije stigla nikakva pozivnica od Dikensa. Onda je šesnaestog decembra moj mlađi brat Čarls došao na dan u Sautboro i doneo koverat adresiran na mene, s povratnom adresom ispisanom Džordžininim prepoznatljivim rukopisom.

„Da li ti je Dikens išta rekao u vezi s Božičem?", upitao sam brata dok sam tragao za nožem kojim bih otvorio pozivnicu.

„Meni nije rekao ništa", kazao je Čarli nabusito. Video sam da trpi bolove od čira - ili onoga što smo tada smatrali čirom. Moj nadareni brat bio je bezvoljan i neraspoložen. „Dikens je rekao Kejti da će kuća biti puna gostiju kao i obično... znam da Čapelovi dolaze u Gadshil na nekoliko dana, a Persi Ficdžerald za Novu godinu."

„Hmm, Čapelovi", rekao sam ja dok sam otvarao pismo. To su bili novi Dikensovi poslovni partneri u turnejama čitanja i smatrao sam ih beskrajno neotesanim. Odlučio sam da zasigurno ne ostanem u Gadshilu čitavu sedmicu kao obično, ukoliko Čapelovi tamo budu bili iole duže.

Zamislite samo kako sam se iznenadio kada sam pročitao pismo, koje ovde prenosim u celosti:

Dragi moj Vilki,

E, baš lepo! Ja se ubijam od posla za Božić dok ti ploviš oko sveta, kao neka kombinacija Hejvorda i kapetana Kuka! Alija sam nesumnjivo jedan od sinova Rmbanja - i očeva dece - te očekujem da koliko ovog trena dobijem radničku bluzu, kožnepantalone i časovnik od kalaja, jer sam stvorio najveću porodicu otkad je sveta i veka, a čiji članovi ne umeju arrfa baš ništa da urade za sebe.

Ali dok neki od nas moraju da rade u vreme kad se drugi bave pustolovinama nadugačko i naširoko, i dalje ti šaljemo najsrdačnije božične čestitke - ukoliko te čestitke uopšte do tebe stignu u vreme tvojih dalekih putovanja - i želimo ti najuspešniju od svih novih godina.

Tvoj odani sluga i nekadašnji saputnik,

Čls. Dikens

Toliko sam se zapanjio da umalo nisam ispustio pismo. Tutnuvši ga Čarliju, koji je brzo preleteo očima preko njega, uspeo sam da izustim: „Šta znači ovo? Zar Dikens zbog nečega misli kako sam nekud otplovio?"

„Na jesen si bio u Rimu“, rekao je moj brat. „Možda Dikens misli da si još tamo.“

„Vratio sam se brzo kako bih pokušao da spasem na propast osuđenu predstavu Zamrznutog ponora u pozorištu ’Olimpik”', kazao sam donekle ogorčeno. „Video sam se s Dikensom po svom povratku. Nemoguće je da ne zna kako sam se vratio u Englesku."

„Možda misli da si se vratio u Rim ili Pariz", rekao je Čarli, „jer se o tome malo govorkalo po klubovima, pošto si poznanicima kazao kako moraš u Parizu da pozavršavaš neke poslove. Ili je Dikens možda prezauzet, pa misli najviše na svoju decu. Kejti je, kao što znaš, gotovo stalno utučena. Mami više nije miljenica londonskog društva. A najmlađi sin ga je grdno razočarao. Dikens je nedavno rekao Kejti kako je odlučio da pošalje Plorna u Australiju da se tamo bavi zemljoradnjom."

„Kakve sad pa to ima veze s mojim pozivom za Božić?", uskliknuo sam ja.

Čarli je samo odmahnuo glavom. Bilo je očigledno da sam ove godine namerno izostavljen s Dikensovog božičnog spiska gostiju.

„Sačekaj tu", rekao sam bratu, koji je morao da uhvati rani voz za povratak u London. Ušao sam u majčinu sobu za šivenje, pronašao njen pribor za pisanje sa adresom kuće u Tanbridž Veisu na hartiji, i započeo brzu poruku;

Dragi moj Čarlse,

Niti obilazim svet kao kapetan Kuk niti sam u Rimu ili Parizu. Kao što sigurno znaš, uposeti sam kod svoje majke u kući Sautboro, u Tanbridž Velsu, i slobodan sam za...

Prekinuo sam, zgužvao list, bacio ga u vatru i pronašao čist list papira u majčinom sekreteru.

Dragi Dikense,

Uzvraćam ti na božičnu čestitku - kako sam odsutan za ovaj praznik, molim te da se damama nakloniš, a deci daš slatkiše u moje ime - i žalim što ću moći da se vidim s tobom tek dogodine. Umesto da krstarim svetom kao kapetan Kuk ili obilazim Škotsku i Irsku kao putujući žongler, ja sam - kao što možda znaš - duboko umešan u potragu za Nestalom Osobom ili Osobama, koja može imati veoma ozbiljne posledice. Jedva čekam da te iznenadim predstojećim rezultatima te istrage.

Šaljem svu svoju ljubav Džordžini, Mami, Kejti, Plornu, porodici i tvojim božičnim gostima i želim im radostan Božić.

Tvoj odani detektiv,

Vm. Vilki Kolins

Zapečatio sam i adresirao poruku, i - dok sam je davao Čarliju, koji je navlačio na sebe putnički ogrtač - rekao kraj nje ozbiljno: „Ovo se mora isporučiti u ruke čarlsa Dikensa i nikog drugog."

Božić i moj rođendan bili su mi najsrećniji događaji uz majku - i u prijatnoj toploti kuće u Tanbridž Velsu s mirisima neprestanog kuvanja i nezahtevnim ženskim društvom - ali pošto su oba ta praznika padala u utorak, svake od te dve nedelje s Kerolajn sam se video tek u četvrtak. (U London sam se vratio u četvrtak, desetog januara, sa svim prtljagom, radnim i istraživačkim materijalima, ali pošto je to bila moja noč za Kralja Lazarija i lulu, u kuću na Dorset skveru sam zapravo došao tek u petak, 11. januara po podne.)

Kerolajn nije bila zadovoljna mnome i iznalazila je bezbroj malih načina da mi pokaže svoje nezadovoljstvo, ali tokom boravka u Tanbridž Velsu naučio sam kako da pridajem manje važnosti zadovoljstvu ili nezadovoljstvu gospođe G.

U nedeljama koje su usledile početkom 1867, provodio sam sve više vremena u svom klubu, koristeći Ateneumovu divnu biblioteku kao glavni istraživački centar, obedovao sam tamo, često i spavao, i uopšte, sve sam manje bivao na svojoj adresi na Melkum plejsu, gde su Kerolajn i Keri i dalje sve vreme prebivale. (Marta R. je u tom razdoblju ostala u Jarmutu, ali smo se svakodnevno dopisivali.)

Pošto me je posao često dovodio u redakciju časopisa Preko cele godine (gde sam, štaviše, još imao sopstvenu kancelariju, premda sam je s vremena na vreme delio s drugim osobljem i redovnim saradnicima), čuo sam od Vilsa i drugih štošta o Dikensovoj novoj turneji. Debeli koverti probnih otisaka i drugih magazinskih materijala neprestano su odlazili poštom, u poteri za Dikensom, od Lestera, preko Mančestera, Glazgova, Lidsa i Dablina, pa do Prestona. Začudo, Dikens je uspevao da se vrati u London najmanje jednom nedeljno kako bi čitao u Dvorani sent Džejmsa na Pikadiliju i skoknuo do redakcije da isporuči sopstvene rukopise, pogleda knjige i poradi na uređivanju tuđih pisanija. Retko se vraćao u Gadshil prilikom tih letećih poseta, i spavao je tu, u svom stanu iznad kancelarija, ili često na privatnoj adresi u Slou (blizu Elen Ternan).

Za to vreme, putevi nam se nisu ukrstili.

Raznorazne priče o nesrećama, poteškoćama i Dikensovoj zapanjujućoj hrabrosti (ili sreći) dolazile su do redakcije, gde su mi ih prepričavali Vils, Persi Ficdžerald ili drugi.

Izgleda da se Dikens još oporavljao od jesenasnjeg otkrića - tad sam ja nakratko bio u Rimu - da ga je Džon Tompson, njegov lični sluga i sobar koji ga je dvorio protekle dvadeset četiri godine, turobna i mrzovoljna (po mom mišljenju), ali diskretna senka od čoveka, redovno potkradao. Osam zlatnih funti sterlinga nestalo je baš iz ovih kancelarija u Severnoj Velingtonovoj ulici, a kada je krađa otkrivena, zlatnici su se ubrzo ponovo pojavili. Ali bilo je to prekasno za Tompsona, čija su dugogodišnja sitna potkradanja poslodavca sada izašla ha videlo. Dikens ga je otpustio, naravno, ali lopovu nije mogao dati lošu preporuku. Poslao je Tompsona budućem poslodavcu s nejasnim, ali ne sasvim negativnim pismom, Po recima Persija Fiedžeralđa, Dikensa je izuzetno uzrujala ta izdaja, premda je Jedinstveni o svojim osećanjima Persiju rekao samo da je morao da šeta više nego obično kako bi zahvaljujući takvoj šetnji došao sebi.

Činilo se da je ta pribranost sve reda i reda, ako je verovati Dolbijevim izveštajima upućenim Vilsu, Dikens je više nego ikada patio od „nervne rastrojenosti" izazvane, nesumnjivo, putovanjima žeieznicom - njegove reakcije na nesreću kod Stejplhersta bile su naizgled sve izraženije kako su prolazili meseci, umesto da sve više slabe - i na samom početku turneje, već druge večeri u Liverpulu, Dikens je pred kraj prvog dela nastupa osetio takvu slabost da su ga bukvalno odveli iza scene i polegli na sofu, gde je ležao iznuren sve dok nije došlo vreme da zatakne novi boutonniere i izađe da obavi završni deo iscrpljujućeg čitanja.

Za vreme čitanja u Vulverhemptonu (u prvim izveštajima stajalo je da se taj incident zbio u samom Birmingemu, a ne u obližnjem manjem mestu, pa sam najpre sebi dočarao sliku starog pozorista onako kako sam ga ja video one noći kada mi je zapretila Drudova iluzija) kabl koji je držao jedan od reflektora iznad Dikensove glave zažario se do crvenog usijanja. Teška glava tog reflektora štrcala je iznad kulisa i visila je o jednom jedinom, jakom bakarnom kablu, ali novi stručnjak za gas, koji se tek odnedavno priključio turneji, greškom je postavio mlaz otvorenog gasa ispod te potporne žice.

Dolbi je video da je žica najpre pocrvenela, zatim i pobelela, pa je onako zabrinut, premeštajući se s noge na nogu, došapnuo Dikensu dok je ovaj čitao: „Koliko ćeš još čitati?“, istovremeno mahnito mašući prema usijanoj žici. Dikens je svakako shvatio opasnost: kada žica bude sagorela, teški reflektor će se strovaliti na scenu, ali tek pošto se stumba kroz kulise od kestenjaste tkanine i paravana podignutih oko Jedinstvenog. Ishod toga bio bi momentalni požar. Zapaljivi paravani pružali su se bezmalo sve do tkanine drevne zavese iznad bine. Kada se usijana žica bude prekinula, pozornica - i gotovo sasvim izvesno, čitav teatar - van svake sumnje će planuti za samo nekoliko minuta, ako već ne i sekundi.

Dikens, koji je još čitao ne propuštajući ni reč niti pokret, smireno je pokazao Dolbiju dva prsta iza leđa.

Uzrujani režiser predstave nije znao šta to znači. Da li mu to Šef saopštava da će završiti za dva minuta, ili da će se žica prekinuti za dve sekunde? Dolbi i gasadžija Barton mogli su samo da se muvaju tamo-amo iza scene, donose pesak i kofe s vodom, i spremaju se za najgore.

Ispostavilo se da je Dikens video da se žica žari usred čitanja i hladno izračunao za koliko će bakar sasvim progoreti. Na osnovu tih brzih proračuna u glavi, Jedinstveni je improvizovao momentalne izmene preostalog teksta - preuređujući i spajajući delove u hodu - i okončao je čitanje samo nekoliko sekundi pre nego što bi se žica istopila i prekinula. (Kako je Dikens pretpostavio kada mu je Dolbi na to pokazao, ostalo mu je bilo dva minuta do obrušavarija reflektora.) Zavesa se spustila, Barton je istrčao i isključio loše postavljen plamenik, a Dolbi - s'udeći po njegovom kasnijem priznanju Vilsu - samo što se nije onesvestio dok ga je Dikens tapšao po širokim leđima i šaputao: „Prave opasnosti nije ni bilo“, da bi zatim mirno izašao ispred zavese da se pokloni publici.

Svi ti uzbudljivi izveštaji s Dikensove turneje malo su me interesovali. Ni u jednom od njih nije se pominjao Drud, a morao sam da se bavim i sopstvenim književnim poslom (što je važnije, po mom skromnom mišljenju, od čitanja starih dela klipanima u unutrašnjosti).

Kao što sam več pomenuo, đao sam se na preliminarno čitanje i istraživanje u svom klubu, Ateneumu. U klubu su mi bili od ogromne pomoči - premestili su moju omiljenu fotelju do prozora gde je slabo zimsko i prolečno svetlo bilo najbolje, obezbedili mi stočič za materijale i dodelili mi nekoliko slugu za tragaju po bogatoj klupskoj biblioteci za knjigama koje su mi trebale. Prisvojio sam isto tako i Ateneumovu hartiju, a vođene beleške sam čuvao u nizu velikih belih koverata.

Prvi posao mi je bilo prikupljanje informacija i tu mi je dobro poslužila novinarska praksa (što je jednako dobro poslužilo i Dikensu, premda vas moram podsetiti, dragi čitaoci, da sam ja bio pravi novinar, dok je Dikens pisao prvenstveno kao puki sudski izveštač).

Nedeljama sam prepisivao prikladne odrednice o Indiji, različitim induskim kultovima i draguljima iz osmog izdanja Enciklopedije Britanike, iz 1855. Pronašao sam novu knjigu izvesnog Ć. V. Kinga, Prirodnjačka istorija dragulja, objavljenu 1865, koja je bila od velike pomoći. Specifične podatke o Indiji kojima sam mislio da započnem Zmijsko oko (ili možda Oko zmije) potražio sam u tek objavljenoj Istoriji Indije od najranijeg doba Dž. Talboja Vilera i u oba toma Živo ta generala ser Dejvida Berda Teodora Huka iz 1832. Marljive sluge u klubu takođe su potražile i donele mi relevantne članke iz nedavnih izdanja Zapisa i pitanja.

I tako je moj magnum opus počeo da poprima prve obrise.

Znao sam već neko vreme da će se zaplet vrteti oko tajanstvenog nestanka divnog, ali ukletog dijamanta donesenog iz Indije u Englesku - dijamanta svetog za nekakav hinduistički pljačkaški kult - i da će se misterija rasplitati u nizu pripovesti iz vizure različitih likova (prilično nalik onome što je Dikens uradio u Sumornoj kući, ali suštastvenije, kao što sam ja to bolje od njega uradio u Ženi u belom). Zbog moje tadašnje zaokupljenosti - možda je bolji izraz „odvraćanje pažnje" - čitavom tom stvari s Drudom, priča će se držati na istočnjačkom misticizmu, hipnozi, moći hipnotičke sugestije, i zavisnosti od opijuma. Razrešenje krađe (kao što sam znao od samog početka, kada sam zamislio priču) biće toliko šokantno, toliko neočekivano, toliko pametno i bez presedana u detektivskoj prozi, koja je tek bila u povoju, da će zapanjiti sve engleske i američke čitaoce, uključujući i one poput Čarlsa Dikensa, koji sami pišu takve senzacionalištičke romane u nastavcima.

I kao što važi za sve pisce Dikensovog i mog dostignuća, nikada nisam imao tu slobodu da radim samo na jednom spisateljskom projektu. (Dikens je, dok se pripremao za turneju i potom putovao, napisao svoju uobičajenu božičnu novelu, uređivao je Preko cele godine, dovršavao detaljne predgovore za specijalno izdanje njegovih dela, i pronalazio zamisli za romane pišući istovremeno i priče poput neobične Objašnjenja Džordža Silvermana, za koju je, kako mi je kasnije rekao, bio nadahnut kada su Dolbi i on naišli na ruševine Hogtonskih kula između Prestona i Blekberna. Zahvaljujući toj propaloj staroj palati iskristalisali su se svi ti različiti, lebdeči fragmenti ideja kojima se Dikens već neko vreme poigravao, ali umesto da posluži kao potpora romanu - koji mu je trebao kako bi ponudio nešto za objavljivanje u nastavcima u časopisu Preko cele godine - ona je dovela samo do te čudne priče o zapostavljenosti u detinjstvu, baš nalik na Dikensovo. A možda je on mislio da mu je detinjstvo bilo puno zapostavljanja i neutaženih želja.)

Isto je bilo s mojim višestrukim i često preklopljenim književnim i dramaturškim pokušajima tog leta 1867. Moj prerađeni Zamrznuti ponor doživeo je neuspeh prethodne jeseni u pozorištu „Olimpik" uprkos činjenici da je moja revidirana verzija, verujem, bila mnogo poboljšana, pošto sam preradio lik i strasti Ričarda Vordura - koga je Dikens, pomislio sam da napišem „igrao", ali „zauzimao" je možda preciznija reč - učinivši tog čoveka i ođraslijim i uverljivijim, oslobodivši lik Dikensove patetike i preterano senimentalnih gestova. Ali ja sam se i dalje usrdno nadao pozorišnom uspehu i tog proleča - kada su mi to dopustili zdravlje i obaveze vezane za istraživanje - putovao sam u Pariz i natrag kako bih se posavetovao sa Fransoa Žozefom Renjeom (s kojim sam se upoznao zahvaljujući Dikensu pre više od decenije) iz Comidie Frangaise, koji je žarko želeo da adaptira Ženu u belom za tamošnju scenu. (U Berlinu je za njom već vladala velika pomama.)

Moj cilj bio je da naturim Renjeu i francuskoj pozorišnoj publici (te potom i engleskoj pozorišnoj publici) adaptaciju Armadejla koja će, bio sam siguran u to, naići na prijem topao i pun oduševljenja, uprkos onome što je Dikens mislio o njegovim kontroverznim aspektima.

Kerolajn, koja je volela Pariz više nego što je takvu emociju, onako ograničena, mogla da iskaže, gotovo me je preklinjala da je povedem, ali ja sam ostao čvrst: bilo je to poslovno putovanje i neće biti vremena za kupovinu, istraživanje ili bilo kakve društvene događaje mimo sastanaka vezanih strogo za pozorišni posao.

Tog meseca sam napisao majci iz svog hotela u Parizu: „Jutros sam doručkovao jaja na crnom buteru i svinjske nožice ala Sainte Menehould! Savršeno za varenje. Sveta Meneulda je doživela izuzetno duboku starost hraneči se isključivo svinjskim papcima

Renje i ja smo otišli u novu opera, gde je gledalište bilo prepuno, snaga izvedbe čudesna, a iskustvo podsticajno. A podsticajne su bile i one „posebne mladice" - kako smo Dikens i ja nazivali privlačne mlade glumice, žene iz polusveta, tako dostupne u zemlji u kojoj je nočni život jednako bogat i raznovrstan kao i hrana - i uz malo preporuka Renjea i njegovih prijatelja, zažarenih obraza kažem kako nisam niti jedno veče ili noč u Parizu morao provesti sam (pa čak ni sa istom mladicom). Pre povratka u London, setio sam se da uzmem rukom bojenu razglednicu grada za Martu - ona je volela takve trice - i ljupku šifonsku halju za Keri. Kupio sam i malo začina i umaka za Kerolajninu kuhinju.

Druge noći po povratku iz Pariza na Melkum plejs, možda sam uzeo previše (ili premalo) laudanuma, jer nisam mogao da zaspim. Došao sam u iskušenje da odem u radnu sobu i pišem, ali neizbežan sukob s drugim Vilkijem (iako skorije nije pokazivao sklonosti nasilnim pokušajima da mi' otme hartiju ili pera) odvratio me je od te pomisli. Gledao sam kroz prozor svoje spavaće sobe (Kerolajn je pronašla razloge da noći u sopstvenoj odaji) i tad smotrih poznatu senku pod svetiljkom na kraju ulice, blizu trga.

Odmah sam odenuo vuneni kaput preko kućnog ogrtača - bila je to veoma hladna noč - i pohitao do ćoška.

Dečak se izdvojio iz senki i pošao prema meni u mraku a da ga nisam ni pozvao.

„Guzberi?“, zapitah. Bio sam zadovoljan zbog toga što še ispostavilo da sam tačno procenio marifetluke inspektora Filda.

„Ne, gospodine", odvrati dečak.

Kada je stupio na svetlost, uvideh da sam pogrešio. Ovaj dečak bio je niži, mlađi, malo manje odrpan, a njegove oči - premda presitne i previše primaknute na uskom licu da bi izgledao lepo, čak i za jednog sirotana - nisu bile iskolačene, ševrdave i katastrofalne poput onih koje su Guzberiju i donele nadimak.

„Šalje te inspektor?", pitao sam nabusito.

„Da, gospodine."

Uzdahnuo sam i protrljao obraze iznad brade. „Možeš li da upamtiš poruku i verno je preneseš, dečače?"

„Da, gospodine."

„Vrlo dobro. Reci inspektoru sledeće: gospodin Kolins želi da se s njim sastane sutra u podne - ne, neka bude u dva po podne - na mostu Vaterlo. Jesi Ii zapamtio? Dva po podne, most Vaterlo."

„Da, gospodine."

„Prenesi poruku koliko noćas. Pođi!"

Dok se dečak trkom udaljavao a odvaljeni đon njegove prevelike čizme šljapkao po kaldrmi, shvatih da nisam pomislio - niti poželeo - da ga upitam za ime.

Inspektor je došao žustrim korakom do sredine mosta Vaterlo tačno u dva po podne. Dan je bio neprijatan, hladan i velrovit, pa ni on ni ja nismo želeli da razgovaramo napolju, izloženi lošem vremenu.

„Nisam stigao da ručam", zastrugao je inspektor Fild. „Znam u blizini jednu gostionicu gde služe izvrstan rostbif čitavo popodne. Hoćete li mi se pridružiti, gospodine Kolinse?"

„Odlična zamisao, inspektore", rekao sam ja. Dva sata ranije pojeo sam kasni doručak u klubu, ali još sam bio prilična gladan.

Dok sam sedeo preko puta inspektora u našem separeu i gledao pod slabim svetlom kako žedno otpija pivo iz svoje prve krigle, učinio mi se starijim i oronulijim nego na našem poslednjem sastanku. Oči su mu izgledale umorno. Odeća mu je donekle bila u neredu. Na obrazima mu se videlo još malenih rozeta rasprsnutih kapilara, a pored bujnih brkova bilo je i sedih čekinja koje su ukazivale na čoveka slabijeg imovnog stanja ili ugleda od bivšeg glavnog inspektora detektivskog odseka Skotland jarda.

Kad je stigla naručena hrana, na neko vreme smo se predano posvetili govedini, umaku i povrću. Onda sam upitao: „Ima li ikakvih novosti?" „Novosti?", rekao je inspektor, uzeo zalogaj hleba i srknuo vina koje je poručio posle piva. „Kakve to novosti očekujete, gospodine Kolinse?"

„Ama o Guzberiju, naravno. Da li je ponovo stupio u kontakt s vama?"

Inspektor Fild je samo zurio u mene, a sive oči bile su mu hladne u svom gnezdu od bora. Najzad je tiho rekao: „Nećemo više čuti za našeg mladog prijatelja Guzberija. Njegovo odrano telo je u Temzi ili... na još gorem mestu."

Zastao sam usred zalogaja. „Čini se da ste veoma sigurni u to, inspektore."

„Jesam, gospodine Kolinse."

Uzdahnuo sam - ne poverovavši ni na tren u tu fantaziju da je mladi gospar Gaj Septimus Sesil ubijen - i navalio na rostbif i povrće.

Inspektor Fild kao da je osetio moju nemu nevericu. Spustivši viljušku i otpijajući i dalje vino, promuklo je prošaptao: „Gospodine Kolinse, sećate se šta sam vam rekao za povezanost našeg podzemnog egipćanskog prijatelja Druda s pokojnim lordom Lukanom?"

„Naravno, inspektore. Rekli ste da je lord Lukan bio odsutni engleski otac malog muhamedanca koji će kasnije izrasti u našeg Druda."

Inspektor Fild je prineo jedan debeli prst usnama. „Ne tako glasno, gospodine Kolinse. Naš podzemni prijatelj, kako ga ja nazivam sa toliko privrženosti, ima uši posvuda. Sećate li se kako je Forsajt - to jest, lord Lukan - ubijen?"

Priznajem da sam uzdrhtao. „A kako da zaboravim? Rastrgnute grudi. Odneto srce..."

Inspektor je klimnuo glavom i pokazao mi da ponovo ućutim. „U to doba, gospodine Kolinse - 1846. godine - čak je i novi glavni detektiv mogao, a to je redovno i činio, da prihvati položaj ’poverljivog agenta’ za značajne ljude. U takvoj sam situaciji bio ja krajem 1845. i skoro cele 1846. Provodio sam mnogo vremena na Lukanovom imanju Vajston u Hertfordširu.

Trudio sam se da shvatim. „Pozvala vas je porodica lorda Lukana da rešite ubistvo. Ali vi ste kao glavni detektiv več radili na tom slučaju..."

Inspektor Fild je posmatrao moje lice i sad je klimnuo glavom, „Vidim da uviđate hronologiju, gospodine Kolinse. Lord Lukan - Džon Frederik Forsajt, otac kopileta koje će postati okultni šaman Drud - angažovao me je devet meseci pre svog ubistva. Trebalo mu je obezbeđenje. Pokušao sam da ga organizujem od svojih privatnih agenata, Pošto imanje Vajston več ima odgovarajuće zidove, ograde, pse, vrata, reze, sluge i iskusne lovočuvare koji poznaju sve trikove lovokradica i mogućih neželjenih namernika, mislio sam da je obezbeđenje sasvim prikladno."

„Ali nije bilo", pretpostavio sam.

„Očigledno", progunđao je inspektor Fild. „Trojica mojih najboljih ljudi bili su u Vajston holu u vreme tog... zverstva. Ja sam bio lično tamo do devet uveče, ali sam zbog dužnosti morao da se vratim u London,"

„Neverovatno", rekao sam. Pojma nisam imao šta to stari inspektor pokušava da kaže.

„Očito nisam razglašavao da sam radio za lorda Lukana privatno, u poverljivoj ulozi, u vreme njegovog ubistva", šapnuo je inspektor Fild, „ali detektivi čine prilično uzan krug i moji su šefovi i podređeni detektivi dočuli za to. Bio je to za mene neprijatan period... u vreihe kada je trebalo da budem na vrhuncu karijere,"

„Vidim", kazao sam, mada sam uistinu pred sobom video samo čoveka koji priznaje sopstvenu nesposobnost,

„Ne baš", šapnuo je inspektor. „Prošao je pun mesec od ubistva lorda Lukana, zvanična istraga je još trajala, naravno - Njeno veličanstvo je lično izrazilo interesovanje za ishod, kada mi je paketić isporučen u kancelariju detektivskog odseka Metropoliten policije u Skotland jardu."

Klimnuo sam glavom i odsekao veliki komad govedine. Bila je malčice žilava, ali inače sasvim dobra.

„U paketiću je bilo srce lorda Lukana", zastrugao je inspektor Fild. „Obrađeno nekako - primenom neke zaboravljene egipatske veštine - da ne bi istrulilo, ali sasvim sigurno ljudsko srce, a po rečima nekoliko sudskih lekara s kojima sam se konsultovao, bilo je potpuno izvesno da je pripadalo Džonu Frederiku Forsajtu, lordu Lukanu."

Spustio sam nož i viljušku i zagledao se u njega. Konačno sam uspeo da progutam najednom bezukusan zalogaj govedine.

Stari inspektor se pridigao i nagnuo prema meni preko stola. Dah mu se jako osećao na pivo i vino. „Nisam vam rekao, gospodine Kolinse, šta je prispelo s Guzberijevom okrvavljenom košuljom i porukom od Druda. Hteo sam da vas toga poštedim."

„Njegove... oči?", šapnuo sam ja.

Inspektor Fild je klimnuo glavom i seo natrag na svoje mesto u separeu.

Te reči ubile su i apetit i razgovor, barem za mene. Inspektor Fild se zadržao na kafi i desertu. Ja sam ispio poslednje ostatke vina i sačekao, zadubljen u misli.

Osetio sam olakšanje kada smo kročili napolje na hladan vetar. Dočekao sam svež vazduh s dobrodošlicom. Nisam bio siguran da li verujem u inspektorovu priču strave i užasa, kako o lutajućem srcu lorda Lukana, tako i o Guzberijevim spakovanim očima - jedan pisac senzacionalističke proze ume lako da prepozna drugu senzacionalističku prozu - ali ta me je tema uznemirila i izazvala mi glavobolju od reumatskog gihta iza očiju.

Nismo se rastali odmah pošto smo izašli iz gostionice, već smo zajedno pošli prema mostu Vaterlo.

„Gospodine Kolinse", rekao je inspektor kada je izduvao nos u maramicu, „pretpostavljam da se niste hteli videti sa mnom samo da biste me pitali o sudbini mog zlosrećnog mladog saradnika. O čemu je reč, gospodine?"

Nakašljao sam se. „Inspektore, znate da sam započeo pisanje novog romana pa sprovodim krajnje neuobičajeno istraživanje..."

„Naravno", prekinuo me je privatni policajac. „Zbog toga i plaćam jednog od svojih najkorisnijih operativaca - uvaženog detektiva Hačerija - da noč svakog četvrtka provodi u kripti i čeka da se vratite u neko doba ujutro. Uverili ste me da odlazite u opijumsku jazbinu Kralja Lazarija samo radi istraživanja i nije na meni da pretpostavim bilo koji drugi motiv. Ali moram reći, gospodine Kolinse, da moje isplate detektivu Hačeriju po provedenom satu za tu uslugu, da ne pominjem i to što čitavu noč i dan nije na raspolaganju za moje poslove (jer čak i detektivi moraju da spavaju, gospodine), nemaju... nadoknadu, da tako kažem... a mislim na vaše obećanje da ćete me izveštavati o boravištu i aktivnostima gospodina Čarlsa Dikensa."

Stao sam i stegao štap obema rukama. „Inspektore Filde, svakako ne možete natuknuti kako sam ja kriv što je Dikens krenuo na novu turneju čitanja po unutrašnjosti, te je tako izvan mog efektivnog radijusa istrage!"

„Ništa ja neću da natuknem", rekao je inspektor. „Ali istina je da se cenjeni pisac vraća u London na najmanje jedan dan i noč nedeljno."

„Kako bi čitao u Dvorani sent Džejmsa!", kazao sam s izvesnom žestinom. „I povremeno da uradi ponešto u svojoj kancelariji u Severnoj Velingtonskoj ulici!"

„I kako bi posetio svoju ljubavnicu u Slou", rekao je inspektor Fild suvo, „premda mi operativci kažu da sada traga za novom kućom za gospođicu Ternan - a moguće i za njenu majku - u predgrađu Pekam."

„To nema nikakve veze sa mnom“, kazao sam hladno. „Ja ne tračarim niti turam nos u poslove druge gospode." Zažalih što sam izgovorio poslednje reči čim su mi se otele iz usta. Pešaci su počeli da zure u nas dok su prolazili, pa sam krenuo dalje, a Inspektor Fild mi se brzo pridružio.

„Dogovorili smo se da se viđate s Dikensom što češće, gospodine Kolinse, i da tako prikupljate - i prenosite nam - i najmanju informaciju koju saznate o ubici koji sebe naziva Drud.“

„Što sam i činio, inspektore."

„Što ste i činili, gospodine Kolinse... u veoma maloj meri. Niste čak ni Božić proveli s gospodinom Dikensom, iako je bio kod kuće u Gadshilu skoro dve sedmice i neprestano je dolazio u grad."

„Nije me pozvao", rekao sam ja. Hteo sam da to kažem ledeno, ali zazvučalo je gotovo žalosno.

„I vi tu ne možete ništa", rekao je inspektor Fild s prizvukom saučešća zbog kojeg sam poželeo da polomim štap o teme njegove proćelave stare glave. „Ali isto tako niste iskoristili očigledne mogućnosti da se priključite gospodinu Dikensu bilo na turneji, bilo prilikom njegovih boravaka u Londonu. Može vas zanimati, gospodine, to da Dikens i dalje uspeva da umakne mojim operativcima najmanje jednom u svake dve nedelje i nestaje u podrumima sirotinjskih naselja i kriptama starih crkava, a pojavi se tek sutradan, u vozu za Gadshil."

„Trebaju vam bolji operativci, inspektore", rekao sam ja.

Starac se na to zakikotao i ponovo izduvao poveliki nos. „Možda", kazao je. „Možda. Ali u međuvremenu, ja ne želim da vas prekorevam, gospodine Kolinse, niti da se žalim na... neravnotežu. .. u izvršenju našeg dogovora, već vas samo podsećam na to da je naš zajednički interes da smrsimo konce čudovištu Drudu pod zemljom - ili iznad nje - pre nego što još nedužnih bude stradalo od ruke tog stvorenja."

Stigli smo do mosta. Stao sam kraj ograde i pogledao u niz pristaništa, straćara, dizalica i rečnih lađa s niskim katarkama koje su plovile u oba smera. Kiša je u naletima zasipala površinu Temze prekrivenu zapenjenim talasima.

Inspektor je navukao plišanu kragnu staromodnog sakoa preko zatiljka. „Molim vas, gospodine Kolinse, recite mi sada zbog čega smo se Sastali, i ja ću učiniti sve što mogu da udovoljim vašim zahtevima za daljom pomoći u... ah... istraživačkom radu."

„Nisam hteo samo da tražim od vas dalju pomoć u istraživanju", rekao sam, „već i da vam predložim nešto što bi moglo biti od neprocenjive pomoći vašim naporima da pronađete tog Druda."

„Zaista?", rekao je inspektor Fild podigavši čupave obrve do oboda cilindra. „Nastavite, molim vas, gospodine Kolinse."

„U romanu čiji sam sinopsis gotovo završio", kazao sam ja, „postoji deo u kojem će zatrebati detektiv - čovek veoma inteligentan i iskusan, dodajem - kako bi pronašao jednu nestalu osobu,"

„Da? To su uobičajeni postupci kako u mom bivšem, tako i u sadašnjem policijskom radu, gospodine Kolinse, i biće mi drago da vam ponudim svoje profesionalne zaključke."

„Ali nisam želeo da od te pomoći samo ja imam koristi", rekao sam zagledan u sive talase umesto u sivog inspektora. „Palo mi je na pamet da bi jedan nestali čovek iz Londona mogao biti vaša nedostajuća karika u praćenju lanca kontakata i okolnosti sve do Dikensovih i Drudovih susreta posle nesreće kod Stejplhersta... ako takvi susreti uopšte postoje."

„Uistinu? A ko bi mogao biti taj nestali čovek, gospodine Kolinse?"

„Edmond Dikenson."

Starac se počešao po obrazima, cimnuo zulufe i neumitno stavio taj krupni kažiprst pored uveta kao da od njega očekuje dalje informacije. Najzad, kazao je: „Biće to onaj mladi gospodin u čijem je spasavanju kod Stejplhersta učestvovao gospodin Dikens. Isti onaj mladić koji je, po vašim rečima, mesečario na imanju Gadshil pretprošlog Božića."

„Baš taj“, rekao sam ja.

„Kako je nestao?"

„Upravo to bih voleo da znam“, kazao sam. „A moglo bi upravo biti i to što vi treba da znate kako biste zatvorili vezu s Drudom." Pružio sam mu debelu fasciklu s beleškama o svom razgovoru s pravnim zastupnikom gospodinom Metjuom B. Rofijem sa Grejs In skvera, o poslednjoj poznatoj adresi Dikensonovog prebivališta u Londonu, i približnom datumu kada je mladić naložio gospodinu Rofiju da prenese obaveze staratelja i izvršioca, za onih poslednjih nekoliko meseci kada je ta uloga uopšte i bila potrebna, ria Čarlsa Dikensa glavom i bradom.

„Neverovatno“, rekao je inspektor Fild najzad. „Smem li zadržati ovo?“

„Smete. To su kopije."

„Ovo zaista može donekle poslužiti našem zajedničkom cilju, gospodine Kolinse, i hvala vam što ste mi skrenuli pažnju na tog čoveka - nestao on ili ne. Ali zbog čega vi mislite da bi gospodin Dikenson mogao biti značajan za ovu istragu?"

Raširio sam prste u rukavicama iznad ograde. „Zar to nije očigledno, čak i nekome ko nije detektiv, nekome kao što sam ja? Mladi Dikenson je možda jedini drugi živi čovek za koga znamo da je kod Stejplhersta - po svedočenju samog Dikensa - bio u neposrednoj Drudovoj blizini. Štaviše, upravo je Drud, po .Dikensovim rečima, doveo mog prijatelja do mladića zarobljenog u olupini, mladića koji bi umro da nije bilo Dikensove - i Drudove! - intervencije. Tu je takođe i, ukazao bih na to, neobjašnjivo interesovanje koje je Dikens ispoljio prema sirotanu u mesecima posle nesreće."

Inspektor Fild je ponovo protrljao obraze. „Opšte je poznato čovekoljublje gospodina Dikensa."

Na to sam se osmehnuo. „Naravno. Ali njegovo interesovanje za mladog Dikensona graničilo se sa... da tako kažem... opsesijom."

„Ili je posredi čist materijalni interes?", upitao je Fild. Vetar je dunuo sa zapada i obojica smo pridržavali šešire.

„Na šta to mislite, gospodine?"

„Koliko je novca", upitao je starac, „bilo povereno staratelju Edmonda Dikensona do njegovog punoletstva, koje je nastupilo prošle godine? Da li ste u svojoj istrazi, gospodine Kolinse, slučajno obuhvatili i činjenice o tome kada je mladi Dikenson otišao u banku i o čemu je ćaskao s direktorom?"

„Naravno da nisam!", rekao sam, ponovo hladnim glasom. Takva pomisao bila je potpuno izvan poimanja gospodskog ponašanja. Bilo bi to kao da nekom drugom gospodinu otvorite poštu.

„Pa, to ćemo sasvim lako saznati", promrmljao je inspektor Fild dok je trpao moje papire u sako. „Šta želite kao nadoknadu za ovu moguću pomoć u potrazi za Drudom, gospodine Kolinse?"

„Ne tražim ništa", kazao sam ja. „Ja nisam ni zanatlija ni trgovac. Pošto se raspitate o nestanku tog čoveka koji je možda zaista video Druda kod Stejplhersta - štaviše, možda je to što je video Druda upravo i razlog njegovog nestanka, ko zna? - želim samo da čujem pojedinosti o vašoj istrazi... kako bih sopstveno pisanje o istrazi posvećenoj nestaloj osobi učinio verodostojnim, razumete."

„Savršeno dobro razumem." Stari inspektor je odstupio i pružio ruku. „Oduševljen sam time što ponovo radimo na istoj strani, gospodine Kolinse."

Gledao sam pruženu ruku nekoliko dugih sekundi i tek sam se potom konačno rukovao s njim. Na kraju krajeva, obojica smo imali rukavice.

DVADESET PRVO POGLAVLJE
drud

Bio je maj i nalazili smo se kod Dikensa, u kopiji planinske vile. Beše to baš prijatno mesto.

Posle vlažnog, hladnog proleća koje se sporo budilo, krajem maja nastala je iznenadna erupcija sunčeve svetlosti, cveća, pupoljaka, zelenih travnjaka, toplih dana, dugih večeri, blagih mirisa i toplih noći savršenih za spavanje. Moj reumatski giht toliko se poboljšao da sam uzimao manje laudanuma nego prethodne dve godine. Čak sam pomišljao da prekinem svoj istraživački poset svetu Kralja Lazarija četvrtkom.

Bio je divan dan i ja sam na spratu vile, gde sam uživao u lahoru koji je dopirao kroz otvorene prozore, prepričavao deo svoje knjige Čarlsu Dikensu.

Ne kažem slučajno da sam prepričavao; mada sam držao u krilu četrdeset stranica sinopsisa, Dikens nije mogao da čita moj rukopis. To je oduvek bilo problem s mojim radovima. Govorili su mi da su štampari glasno urlali i pretili ostavkama kad se suoče s rukopisima mojih romana - naročito kad je reč o prvoj polovini knjige, gde priznajem da sam obično žurio, precrtavao, pisao po svim raspoloživim marginama i praznim mestima, i pronalazio zamene sve dok se natrpane reči i slova ne bi pretvorile u mrlju mastila i džunglu linija, strelica, oznaka i silovitog škrabanja. Priznajem da laudanum ne doprinosi čitkosti.

Isto tako ne kažem slučajno da sam prepričavao „deo svoje knjige", pošto je Dikens želeo da čuje kako izgleda moja gruba skica za dve trećine romana iako se još nisam odlučio kako će izgledati završnica. To čitanje naglas, odlučili smo, uslediće u junu, kada Dikens bude doneo svoju konačnu odluku o tome hoće li se moje Oko zmije (ili možda Zmijsko oko) pojaviti u njegovom časopisu Preko cele godine.

I tako sam tog divnog dana krajem maja 1867. čitav sat čitao i prepričavao deo svog romana Čarku Dikensu, koji je - da mu odam za to priznanje - slušao s punom pažnjom, i nije me prekidao čak ni da bi postavljao pitanja. Pored mog glasa, jedino su se povremeno čuli zvuci kakvih kola koja bi prošla drumom ispod nas, šum lišća i grana krošnji sa obe strane vile pod blagim vetrom, te tu i tamo zujanje pčela.

Kada sam završio, odložio sam beleške i rukopis, sipao dosta vode iz bokala koji je Dikens držao u svom prostoru za pisanje, i otpio.

Posle nekoliko sekundi tišine, Dikens je bukvalno skočio sa stolice i uskliknuo: „Dragi moj Vilki! Pa to je predivna priča! Egzotična, a opet ubedljiva! Ispunjena tvojim izvrsnim likovima, i s velikom misterijom! A tek iznenađenje blizu mesta gde je prekidaš - pa, za mene je to bilo apsolutno iznenađenje, dragi moj Vilki, a teško je iznenaditi jednog matorog i prekaljenog pisca kao što sam ja!"

„Zaista", promrmljao sam stidljivo. Oduvek sam žudeo za Dikensovim pohvalama, a sada se zadovoljstvo zbog njegovih reči raširilo mnome kao topli sjaj mog svakodnevnog leka.

„Svakako da želimo ovu knjigu za naš časopis!", nastavio je Dikens. „Predviđam da će nadmašiti sve što smo do sada objavili u nastavcima, uključujući i tvoju čudesnu Ženu u belom?"

„Možemo samo da se nadamo", kazao sam skromno. „Ali zar ne želiš da čuješ i sinopsis za posleđnju četvrtinu knjige - gde ću povezati sve one nedorečene stvari, poput ponavljanja zločina na isti način - umesto da se već sada obavežeš na kupovinu?"

„Ni najmanje!", rekao je Dikens. „Koliko god jedva čekao da mi prepričaš pravi svršetak za nedelju ili dve, čuo sam dovoljno da znam koliko je ta priča sjajna. A tek to iznenađenje u zapletu! Da sam pripovedač ne zna za sopstvenu krivicu! Divno, dragi moj Vilki, apsolutno divno. Kao što rekoh, retko me je tako iznenadilo vesto vođenje zapleta nekog drugog pisca!"

„Hvala ti, Čarlse."

„Smem li postaviti nekoliko pitanja ili dati par malih predloga?", upitao je Dikens dok je šetkao tamo-amo ispred otvorenih prozora.

„Naravno! Naravno!", uskliknuo sam. „Pored toga što si mi urednik u časopisu Preko cele godine, sarađivao si sa mnom i zajednički smišljao zaplete isuviše godina da ne bih imao koristi od mudrosti tvojih saveta u ovoj fazi, Čarlse."

„Onda, o ključnom preokretu u zapletu. Da nije možda prevelika koincidencija to što naš junak Frenklin Blejk ukrade dijamant istovremeno pod uticajem kako laudanuma - koliko god skrivena bila njegova primena - tako i hipnotičkog uticaj a hinduističkih žonglera? Hoću da kažem, Indusi na koje je naišao na travnjaku nisu mogli znati da je naš gospodin... kako mu beše ime?"

„Ko?“, upitao sam ja. Izvadio sam olovku i požurio da hvatam beleške na poleđini mog rukopisa.

„Lekar koji je na kraju umro pobrkanih sećanja."

„Gospodin Kendi", naveo sam.

„Naravno!", kazao je Dikens. „Pa, samo hoću da kažem da su Indusi na koje je Frenklin Blejk slučajno te noći naišao na travnjaku teško mogli znati da mu je gospodin Kendi stavio opijum u vino zbijajući nekakvu neslanu šalu. Zar ne?"

„Ne..rekao sam ja. „Pretpostavljam da nisu. Ne, nisu to mogli znati."

„Dakle, zapravo, dvostruko otkrovenje pod nesvesno uzetim laudanumom i hipnotičkim magnetizmom hinduističkih mistika na travnjaku može biti suvišno, ne?“

„Suvišno?"

„Hoću reći, dragi moj Vilki, dovoljna je samo jedna ili druga koincidencija da Frenklin Blejk mogne obaviti krađu dok mesečari, je li tako?“

„Mislim... da... tako je“, kazao sam ja i načinio nekoliko beležaka.

„I koliko je samo za čitalačku maštu izdašnije da siroti gospodin Frenklin Blejk ukrade dijamant iz fioke komode svoje voljene pokušavajući da ga sačuva, a ne pod zlim uticajem Indusa, šta misliš?"

„Hmmm", promrsio sam. To bi svelo moje Ogromno iznenađenje na neobičnu slučajnost. Ali moglo bi da deluje.

Pre nego što sam stigao da to prokomentarišem, Dikens je nastavio. „A čudna hroma sluškinja - izvinjavam se, kako se ono zvaše?“

„Rozana Spirman.“

„Da, lepo ime za taj neobičan i poremećeni lik - Rozana Spirman. Kažeš, još na početku, da je ona iz popravnog doma - tačnije, daju je ledi Verinder otuda dovela i zaposlila, ako se ne varam?“

„Baš tako", rekao sam ja. „Zamislio sam da je Rozana došla iz neke institucije veoma nalik tvojoj Kući Uranija, koju si osnovao pre dvadesetak godina uz pomoć gospođice Bardet-Kuts.“

„Ahh“, rekao je Dikens, koji se i dalje osmehivao i šetkao. „Tako sam i mislio, dragi moj Vilki. Ali ja sam te vodio u Kuću Uranija. Dobro znaš da su sve štićenice tamo posrnule žene kojima je pružena druga prilika."

„Baš kao i Rozana Spirman", kazao sam ja.

„Baš tako. Ali nezamislivo je da ledi Verinder ili bilo ko iz njenog staleža zaposli Rozanu ukoliko zna da je bila... uličarka."

„Hmmm", ponovo sam promrmljao. Upravo sam i hteo da Rozana bude uličarka koja se popravila. To je objašnjavalo kako njenu zlehudu zaljubljenost u gospodina Frenklina Blejka, tako i erotski podtekst te zaljubljenosti. Ali bilo je teško tvrditi da bi neko tako prefinjen kao moja izmišljena - i jednako zlehuda kao Rozana Spirman - ledi Verinder zaposlila jednu prostitutku, koliko god popravila svoje ponašanje. Zabeležio sam to na stranici.

„Kradljivica", rekao je Dikens sa onim prizvukom sigurnosti tako uobičajenim za njega. „Možeš jadnu Rozanu načiniti bivšom kradljivicom - tako će narednik Kaf moći da je prepozna, ali pre kao nekoga ko je prošao kroz njegov zatvor nego kao uličarku."

„Zar je lopovluk toliko bolji od zanata jedne uličarke?", upitao sam.

„Jeste, Vilki, zaista jeste. Ako je učiniš uličarkom, koliko god popravila ponašanje, dom ledi Verinder biće zagađen. A ako ona bude bivša kradljivica, čitalac će uvideti velikodušnost ledi Verinder koja pokušava da joj pomogne dajući joj pošten posao."

„Ima smisla", rekao sam. „I te kako ima smisla. Pribeležiću da preradim Rozaninu prošlost."

„A tu je i problem s velečasnim Godfrijem Ejblvajtom", nastavio je Dikens.

„Nisam znao da postoji neki problem s velečasnim Ejblvajtom, Čarlse. Dok sam čitao, smejao si se i dobacivao da si oduševljen raskrinkavanjem takvog dvoličnjaka."

„I jesam, Vilki! Jesam! Biće time oduševljeni i tvoji čitaoci. Nije pogrešan lik - koji si zadivljujuće opisao kao dvoličnog lovca na društveni položaj i budućeg rasipnika bogatstva jedne ledi - već njegova titula."

„Velečasni?"

„Upravo tako. Drago mi je što uviđaš šta ne valja, dragi moj Vilki."

„Nisam siguran da ga uviđam, Garlse. Optužbe za hipokriziju i laži svakako su mnogo značajnije ako je upravo jedan sveštenik taj koji...“

„Naravno da si u pravu!“, rekao je Dikens. „Svi smo upoznali takve licemerne pripadnike sveštenstva - ljude koji žele da svi za njih misle kako čine dobro, dok istovremeno u potaji strahovito žude da prevashodno to dobro čine sebi - ali optužba neće biti ništa manje efikasna ako mu titulu ublažimo tako da bude gospodin Godfri Ejblvajt."

Počeo sam to da beležim, ali sam onda prestao i protrljao glavu. „To mi deluje tako... obesnaženo, razblaženo, umanjeno. Kako bi velečasni Godfri bio predsednik toliko brojnih damskih dobrotvornih ustanova da nije sveštenik? I šta bi tek takva promena učinila mojoj divnoj rečenici: ’Bio je sveštenik po pozivu; ženskaroš po temperamentu; i dobri Samarićanin po sopstvenom izboru.’ I sam si se glasno nasmejao kada sam ti to izrecitovao pre manje od jednog sata.“

„I jesam, Vilki. Ali delovaće to jednako dobro ako staviš... recimo... advokat umesto sveštenik. A time ćemo poštedeti i osećanja mnogih, možda na hiljade naših čitalaca od uvrede koja je sasvim nepotrebna u službi tvom divljenja vrednom zapletu.”

„Nisam siguran... izustio sam.

„Pribeleži to, Vilki. I samo mi obećaj da ćeš razmotriti tu izmenu dok budeš sastavljao kompoziciju. Naravno, to je nešto što bi svaki marljiv urednik uglednog časopisa kao što je naš morao da stavi do znanja piscu. Uistinu, da ti uređuješ tuđ rukopis, siguran sam da bi pokrenuo pitanje degradacije velečasnog Godfrija Ejblvajta u gospodina Godfrija Ejblvajta..“ „Nisam siguran...”, izustio sam ponovo.

„I najzad, dragi moj Vilki, tu je i pitanje naslova...“, nastavio je Dikens.

„Ahh“, rekao sam, sada nešto revnosnije. „Šta ti se više dopada, Čarlse? Oko zmije ili Zmijsko oko?"

„Zapravo, ni jedno ni drugo", rekao je Dikens. „Razmišljao sam malo o naslovima, dragi prijatelju, i priznajem da su mi oba pomalo dijabolična i možda malčice nedostatna za komercijalni uspeh."

„Dijabolična?"

„Pa, oko zmije. To ima biblijske konotacije, Vilki."

„Ima to i neznabožačke hinduističke konotacije, dragi moj Dikense. Izuzetno sam mnogo proučavao različite kultove iz Indije..."

„I da li u ma kojem od njih obožavaju zmiju?"

„Do sada još nisam naišao na to, ali Indusi obožavaju... sve. Imaju majmunske bogove, pacovske, kravlje...“

„Te nesumnjivo i zmijske bogove, slažem se“, rekao je Dikens umirujuće. „Ali naslov i dalje ukazuje na Vrt i zmiju u njemu... što će reći, na đavola. A očigledna povezanost s dijamantom Koh-i-nur čini svaku takvu vezu apsolutno neprihvatljivom."

Bio sam potpuno zbunjen. Nisam imao pojma o čemu to Dikens govori. Međutim, umesto da mu brzopleto odgovorim, pažljivo sam nasuo sebi još vode, srknuo i tek onda rekao: „Zašto je to neprihvatljivo, dragi moj Dikense?"

„Tvoj dragulj, dijamant, kako god ga na kraju budeš nazvao, krajnje je očigledno povezan s Koh-i-nurom..

„Da?", rekao sam ja. „Možda. Pa?"

„Sigurno se sećaš, dragi moj Vilki, ili sam siguran da su te tvoja istraživanja na to podsetila, da originalni Koh-i-nur potiče iz područja Indije koje se zove, mislim, Planine svetlosti, i da se neprestano govorkalo, čak i pre nego što je dijamant stigao na ove obale, kako svaki predmet iz oblasti Planina svetlosti vuče kletvu i donosi nesreću."

„Da?“, ponovio sam. „Takva duboko zakopana mentalna asocijacija biće savršena za Oko zmije... ili možda Zmijsko oko.“

Dikens je prestao da se šetka i polako odmahnuo glavom. „Ne ako naši čitaoci budu povezivali takvu nesreću s kraljevskom porodicom", kazao je tiho.

„Ahhh“, rekao sam ja. Hteo sam da taj slog bude blago i neodređeno zamišljen, ali zazvučao je, čak i meni samom, kao da mi se u grlu zaglavila pileča kost.

„A siguran sam i da se sećaš, Vilki, šta se dogodilo dva dana pošto je taj kamen stigao u Englesku i šest dana pre nego što će biti uručen Njenom veličanstvu."

„Ne baš."

„Pa, bio si tada mlad“, rekao je Dikens. „Penzionisani husarski poručnik Robert Pejt napao je kraljicu."

„Pobogu.“

„Baš tako. Njeno veličanstvo nije bilo povređeno, ali javno mnjenje je odmah povezalo za dlaku izbegnutu tragediju s poklanjanjem kamena kraljevskoj porodici. Guverner Indije lično osetio se obaveznim da napiše otvoreno pismo Tajmsu i objasni kako su takve praznoverice apsurdne."

„Da“, kazao sam dok sam beležio, „poprilično sam istraživao podatke o lordu Dalhausiju u biblioteci Ateneuma.“

„Siguran sam da jesi“, rekao je Dikens tonom koji sam mogao protumačiti kao naročito suv, samo da sam bio kritičniji. „A tu je i onaj drugi strašni događaj povezan s Koh-i-nurom... smrt princa Alberta."

Prestao sam da beležim. „Šta? Pa to je bilo pre samo šest godina, više od jedanaest godina pošto je kamen dopremljen u Englesku i prikazan na Velikoj izložbi. Koh-i-nur je u Amsterdamu razlomljen na manje dijamante mnogo pre Albertove smrti. Kakva bi veza uopšte mogla da postoji između ta dva događaja?"

„Zaboravljaš, dragi moj Vilki, da je kraljičin suprug bio projektant i glavni sponzor Velike izložbe. Upravo je on predložio da se Koh-i-nur stavi na počasno mesto u Velikoj dvorani. Njeno veličanstvo je, naravno, još u crnini, i neki bliski njoj kažu da povremeno, u svojoj dubokoj žalosti, krivi indijski kamen za smrt svog voljenog. Stoga uviđaš da moramo obazrivo odabrati naslov za knjigu i izbegavati svaku sumnjivu natuknicu koja bi mogla povezati Koh-i-nur i njegov učinak po voljenu kraljevsku porodicu s našom izmišljenom pričom."

Nije mi promaklo to što govori u množini i pominje „našu priču“. Rekao sam, i sam suvo: „Ako već ne Oko zmije... ili Zmijsko oko... šta misliš, kakav bih naslov mogao dati priči o dijamantu koji je bio usađen u oko hinduističke statue zmijskog boga?“

„0“, rekao je Dikens lako, nasadivši se na ivicu pisaćeg stola, sa svojim uredničkim kezom na licu, „mislim da se možemo sasvim ratosiljati i zmijskog boga i oka. Šta misliš o naslovu koji izbegava senzacionalizam i malo više privlači devojke?"

„Moje knjige sjajno prolaze kod žena“, rekao sam kruto.

„Tako je, dragi moj Vilki!“, uskliknuo je Dikens i pljesnuo rukama. „Niko to nije bolje uvideo od mene posle tvog apsolutnog trijumfa sa Ženom u belom. Ama, stotinu čitalaca željnih nastavaka tog romana dođe na svakog čitaoca Našeg zajedničkog prijatelja, koji se prodaje mnogo skromnije."

„O, ne bih baš rekao da..

„Šta misliš o... Mesečevom kamenu?", prekinuo me je Dikens.

„Mesečev kamen?“, kazao sam glupavo. „Zar predlažeš da napišem kako je kamen donesen sa meseca umesto iz Indije?"

Dikens se lagodno oglasio onim svojim glasnim, dečačkim smehom. „Izvrsna šala, dragi moj Vilki. Ali ozbiljno... nešto kao Mesečev kamen bilo bi zanimljivo za potencijalne čitateljke - ili ih svakako ne bi odbilo - i ima oreol tajne i romanse, bez ikakve naznake obesvećenosti ili dijaboličnosti."

„Mesečev kamen", promrmljao sam, samo da čujem kako to zvuči kad izgovorim. Zvučalo je strašno ravno i bezbojno posle Zmijskog oka (ili možda Oka zmije).

„Divno“, uskliknuo je Dikens i ponovo ustao. „Reći ćemo Vilsu da sačini nacrt ugovora s tim predloženim naslovom. Ponoviću ti da je tvoj sinopsis bio jednako uzbudljiv koliko će svakako biti i završeno - ili gotovo završeno - delo. Čudesna priča s čudesnim i sjajnim iznenađenjima. Tvoj preokret sa mesečarenjem pod dejstvom opijuma kada sam junak ukrade kamen a da se ne seti da je to učinio - genijalan je potez, Vilki, načisto genijalan."

„Hvala ti, Čarlse“, ponovio sam, ustao i odložio olovku. U mom glasu bilo je nešto manje oduševljenja nego ranije.

„Vreme je za šetnju, dragi moj Vilki", uskliknuo je Dikens prišavši uglu da uzme Štap i skine šešir sa klina. „Mislio sam da pođemo sve do Ročestera i natrag po ovom divnom majskom danu. Ovih dana mi izgledaš stameno i rumeno, prijatelju, jesi li za?"

„Jesam za prvu polovinu, a u Ročesteru ću uhvatiti popodnevni voz za London", rekao sam. „Kerolajn i Keri me očekuju na večeri."

Ovo poslednje je bila mala laž; Keri je bila u poseti rođacima na selu, a Kerolajn je mislila da ću provesti noč u Gadshilu. Ali neko me je te noći zaista očekivao na večeri.

„Bolje polovina šetnje s jednim celim prijateljem nego ništa", rekao je Dikens, smestio svoje rukopise u kofer i brzo pošao prema vratima. „Krenimo pre nego što se drumovi i staze zaprašnjave i dan ostari makar za minut."

U četvrtak, šestog juna, svečeri sam se predao malom uživanju koje sam sprovodio još od ranog proleća - to jest, odveo sam planinsku gromadu, detektiva inspektora Hiberta Alojzijusa Hačerija, na pintu piva i obrok u obližnju krčmu pre nego što se prepustim njegovom čuvanju, te zatim siđem u sirotinjske četvrti kraj pristaništa i još mračniji svet ispod groblja Svete mrtvačke glave kako bih posetio ono što sam sada u mislima nazivao Prodavnicom podzemnih zadovoljstava Kralja Lazarija.

Pošto sam se bolje upoznao s detektivom Hačerijem za vreme našeg svraćanja četvrtkom u krčme, iznenadila su me neka saznanja o tom rmpaliji koga sam po našem prvom susretu smatrao tek običnom komičnom figurom. Izgleda da je stanovao u pristojnom kraju blizu Dorset skvera, nedaleko od mog doma na Melkum plejsu. Bio je udovac nekoliko godina, imao je tri odrasle kćerke koje je razmazio i sina koji se upravo upisao na Kembridž. Začudo, i sam Hačeri je mnogo čitao, a neke od njegovih omiljenih knjiga, kako se ispostavilo, bile su moje tvorevine. Žena u belom je bila na prvom mestu, iako nije bio u mogućnosti da kupi. knjigu pa ju je čitao samo dok je objavljivana u nastavcima u časopisu Preko cele godine, nekoliko godina ranije. Upravo te noći poneo sam svom povremenom čuvaru ukoričen primerak i baš sam ga potpisivao kada neko stade kraj našeg stola.

Najpre sam prepoznao odelo od mrkog tvida, a zatim i malo ali teško telo kojim je ono bilo ispunjeno. Čovek je skinuo šešir i primetio sam da mu je ukovrdžana siva kosa duža nego u Birmingemu ali tada je bila mokra.

„Gospodine Kolinse", rekao je, prinevši brzo dva prsta čelu kao da dodiruje obod šešira kojeg tamo više nije bilo, „Redžinald Baris vama na usluzi, gospodine."

Progunđao sam nešto. Nisam želeo da se vidim s detektivom Redžinaldom Barisom, ni te noći, niti bilo koje druge. Sećanje na onih strašnih nekoliko sekundi nasilja u birmingemskom sokaku samo što je počelo da bledi.

Ali Baris se pozdravio s Hačerijem, koji mu je uzvratio klimoglavom dok je primao od mene na dar potpisani primerak Žene u belom - što se meni, nerazumno možda, učinilo izdajničkim - i Baris nam se pridruži za stolom ne zatraživši čak ni dozvolu za to. Drsko je privukao stolicu, opkoračio je i spustio snažne podlaktice na naslon. Zgrožen njegovom nepristojnošću, upitao sam se načas nije li Baris - uprkos svome naglasku sa Kembridža - zapravo Amerikanac.

„Srečna slučajnost, gospodine Kolinse, da ovako naletim na vas", rekao je Baris.

Nisam tu besmislicu ni udostojio odgovora, već sam pogledom pokazao Hačeriju koliko ne odobravam njegovo olako otkrivanje pojedinosti naših navika. Onda sam se, uz malo samoironije, setio da rmpalija radi za inspektora Filda - i da je gotovo sigurno o tome obavestio i nesnosnog Barisa, pošto je mlađi muškarac, izgleda, bio poručnik zamornog inspektora - i podsetio kako između Hačerija i mene ne postoji pravo prijateljstvo, uprkos velikodušnosti koju sam prema njemu pokazao proteklih nedelja.

Baris se nagnuo preko podlaktica i spustio glas. „Inspektor Fild se nadao izveštaju, gospodine. Ponudio sam se da vam to pomenem ukoliko naiđem na vas. Vremena je sve manje."

„Podneo sam izveštaj inspektoru Fildu pre manje od dve sedmice", rekao sam ja. „A za šta je to sve manje vremena?"

Baris se osmehnuo, ali je brzo prineo prst usnama, dok je očima streljao levo-desno u melodramatičnom podsećanju na to da moramo biti diskretni. Stalno sam zaboravljao kako Fild i njegovi ljudi pretpostavljaju da agenti fantazme Druda vrebaju sa svih strana.

„Do devetog juna", šapnuo je Baris.

„Ah“, rekao sam ja. „Deveti jun. Sveta godišnjica Stejplhersta i...

„Pssst", opomenuo me je gospodin Redžinald Baris.

Slegnuo sam ramenima. „Nisam zaboravio."

„Gospodine Kolinse, vaš izveštaj nije bio naročito jasan...“

„Nije bio naročito jasan?", prekinuo sam ga, glasom dovoljno snažnim da se čuje u čitavoj krčmi, ukoliko je ikoga zanimalo da prisluškuje - što niko od nekoliko tamošnjih gostiju očigledno nije radio. „Gospodine Barise, ja sam pisac. Nekoliko godina sam bio novinar, a po pozivu sam romanopisac. Ne bih rekao da moj izveštaj nije bio naročito jasan."

„Ne, ne, ne", saglasio se mladi detektiv, osmehujući se posramljeno. „Hoću reći, da. To jest, ne - pogrešno sam se izrazio, gospodine Kolinse. Ne da nije bio naročito jasan, već... možda... savršeno jasan, ali donekle štur?“

„Štur?", ponovio sam, podarivši toj reči sav prezir koji je zasluživala.

„Što će reći, savršeno prikazan u nekoliko poteza", preo je mladi detektiv, naginjući se još bliže preko masivnih podlaktica, „ali ne i potpuno ispunjen pojedinostima. Na primer, izvestili ste kako gospodin Dikens i dalje tvrdi da ne zna gde prebiva gospodin Edmond Dikenson, ali jeste li mu vi... kako smo već voleli da kažemo u školi i vojsci... podmetnuli minu?"

Na to sam morao da se osmehnem. „Gospodine... detektive... Barise", kazao sam tiho, primetivši kako se Hibert Hačeri tobože ne zanima ni za šta što smo njegov pretpostavljeni i ja govorili, „ne samo da sam, kako ste to blagoizvoleli reći, podmetnuo minu gospodinu Dikensu, već sam ga namamio u pravo minsko polje."

Baris je govorio o Dikensonovom novcu i motivu za mladićev nestanak.

Tog divnog majskog dana, osećao sam se toliko dobro da sam zaista uživao u dugačkoj šetnji do Ročestera od imanja Gadshil, iako sam morao da održavam Dikensov ubistveni korak, i prešli smo otprilike dve trećine puta do našeg odredišta kada sam Jedinstvenog zasuo baražnom vatrom iz sve teške artiljerije koja mi je stajala na raspolaganju.

„O, da ti kažem", rekao sam dok smo išli pešačkom stazom duž severne strane druma prema dalekim crkvenim tornjevima, „pre neki dan sam slučajno naišao na jednog prijatelja mladog Edmonda Dikensona."

Premda sam očekivao šok ili iznenađenje od Dikensa, izazvao sam samo najblaži mogući trzaj jedne njegove dostojanstvene obrve. „Zaista? Mislio sam da mladi Dikenson nije imao prijatelja."

„Očigledno jeste", slagao sam. „Bio je to njegov stari školski drug; zove se Barnabi, Benedikt, Bertram ili tako nekako."

„Jesu li to prezimena ili imena tog prijatelja?", upitao je Dikens, kuckajući štapom koji je dodirivao tie u uobičajenim, preciznim i brzim razmacima.

„Nije važno", rekao sam ja, poželevši da sam pažljivije konstruisao tu uvodnu izmišljotinu čija je svrha bila da se Dikens uhvati u zamku. „To je samo neko koga sam upoznao u svom klubu."

„Može biti važno, jer je momak koga si sreo možda lažov", kazao je Dikens sasvim nehajno.

„Lažov? Otkud to, Čarlse?"

„Sasvim sam siguran da mi je mladi Dikenson rekao kako nikada nije išao na univerzitet - čak ni da bi odustao od studija - niti se pojavio na vratima bilo koje škole", rekao je Dikens. „Izgleda da je jadno siroče imalo čitav niz privatnih učitelja, s tim što je svaki sledeći bio gori od prethodnog."

„Pa...“, rekao sam ja i požurio da sustignem Dikensa. „Možda i nisu bili školski drugari, ali taj Barnabi..."

„Ili Bertram", predložio je Dikens.

„Da, pa, izgleda da taj momak..

„Ili Benedikt", rekao je Dikens.

„Da. Mogu li ovo ispričati do kraja, Čarlse?"

„Svakako, dragi moj Vilki", kazao je Dikens i ispružio otvorenu šaku. Neke sive ptičice - gugutke ili jarebice - naglo su izletele iz živica kojima smo prilazili i vinule se u plavo nebo. Ne menjajući ritam koraka u hodu, Dikens je podigao štap do ramena kao sačmaricu i tobože povukao obarač.

„Izgleda da je tom momku, nekadašnjem prijatelju mladog Dikensona odnekud", kazao sam ja, „Dikenson lično rekao prošle godine da je promenio po slovu zakona staratelja u poslednjim mesecima pre nego što će postati punoletan."

„O?" Dikens je odgovorio samo tim pukim učtivim slogom.

„Da", kazao sam, u iščekivanju.

Prešli smo stotinak metara u tišini.

Konačno sam potegao svoju minu. „Isti taj momak..

„Gospodin Barnabi."

„Isti taj momak", bio sam uporan, „slučajno je imao neka posla u banci svog prijatelja Dikensona i navodno je načuo..."

„Koja bi to bila banka?", upitao je Dikens.

„Molim?"

„O kojoj ti to banci pričaš, dragi moj Vilki? Ili bolje, o kojoj je to banci pričao taj tvoj prijatelj mladog Dikensona?"

„O Tilsonovoj banci", rekao sam ja, osetivši svu moć u tim rečima. Bilo je to kao da sam upravo pomerio lovca pre nego što ću objaviti šah-mat. Mislim da je ser Frensis Bejkon rekao: „Znanje je moć" - a moć kojom sam sada uzmahnuo iznad glave Čarlsa Dikensa proistekla je iz saznanja koje mi je pribavio inspektor Čarls Frederik Fild.

„A, da", rekao je Dikens. Malo je poskočio kako se ne bi sapleo o granu koja je pala na pošljunčanu stazu. „Znam tu banku, dragi moj Vilki... staromodno, razmedjivo, malo, mračno i ružno mesto koje zaudara na plesan."

U tom trenutku sam bezmalo, ali ne sasvim, izgubio nit isleđivanja kojim sam se nadao da ću matirati savest ovog kralja.

„Izgleda da je to sasvim solidna banka, jer je prenela oko dvadeset hiljada funti na račun novog staratelja Edmonda Dikensona", kazao sam ja i upitao se da li bi moj narednik Kaf nadodao tome i jedno „A-ha!“

„Trebalo je da dodam i ’indiskretno’ tom staromodnom, razmetljivom, malom, mračnom i ružnom mestu koje zaudara na plesan", zakikotao se Dikens. „Više neću poslovati kod , Tilsona."

Morao sam da stanem. Dikens je prešao još nekoliko poslednjih koraka, a onda - mršteći se malo zbog poremećenog ritma našeg hoda - stao i sam. Srce mi je tuklo u grudima.

„Dakle, ne poričeš da si primio taj novac, Čarlse?"

„Da poričem? Zašto bih to poricao, dragi moj Vilki? Za ime sveta, o čemu ti to pričaš?"

„Ne poričeš da si postao staratelj Edmonda Dikensona i da si preneo dvadesetak hiljada funti - čitavo njegovo nasledstvo - iz Tilsonove banke u svoju banku, na svoj račun?“

„Ni na tren to ne bih mogao, niti hteo da poričem!", nasmejao se Dikens. „Obe tvrdnje o činjenicama su tvrdnje o činjenicama, te samim tim istinite. Hajde, idemo dalje."

„Ali...", rekao sam ja, sustigavši ga i pokušavši da hodam u korak s njim. „Ali... kada sam te nedavno pitao znaš li gde je mladi Dikenson, rekao si da si čuo kako je otišao u Južnu Afriku ili neko slično mesto, ali da inače pojma nemaš."

„Što je, naravno, apsolutna istina", rekao je Dikens.

„Ali ti si mu bio staratelj!"

„Imenom samo", rekao je Dikens. „I to samo nekoliko nedelja pre nego što je siroti momak postao punoletan i stekao sva prava da raspolaže nasledstvom. Smatrao je da mi čini čast time što me je imenovao za staratelja i ja sam mu dozvolio da tako misli. To se svakako nije ticalo nikoga osim Dikensona i mene."

„Ali novac..zaustio sam ja.

„Povučen, na Dikensonov zahtev, sutradan pošto je navršio dvadeset jednu i pošto je s njim mogao da uradi šta god poželi, dragi moj Vilki. Sa zadovoljstvom sam mu tog istog dana napisao ček na puni iznos."

„Da, ali... zašto preko tvog računa, Čarlse? To nema nikakvog smisla."

„Naravno da nema", saglasio se Dikens, ponovo uz kikot. „Momak je - uveren i dalje da sam ga spasao kod Stejplhersta - želeo da vidi moj potpis navrednosnom papiru kojim će započeti nov život kao odrasla osoba. Sve su to besmislice, naravno, ali mene je to koštalo samo energije potrebne da primim isplatu i onda napišem sopstveni ček tom dečaku. Njegov nekadašnji pravni zastupnik i savetnik - izvesni gospodin Rofi, rekao bih - uredio je sa obe banke sve što je bilo potrebno."

„Ali kažeš da pojma nemaš kuda je Dikenson otišao...“

„I zaista nemam", odgovorio je on. „Pričao je da će u Francusku i zatim zaista započeti život iznova... Južnu Afriku, možda, ili čak Australiju. Ali nisam od njega dobio nijedno pismo," Ponovo sam zaustio da progovorim, a onda shvatio da nemam šta kazati. Kada sam uvežbavao ovaj razgovor u glavi, zamišljao sam kako će narednik Kaf iznenaditi prestupnika toliko da će ovaj priznati da je počinio ubistvo.

Dikens kao da mi je zagledao lice u hodu. Sve mu je ovo očito bilo zabavno. „Dragi moj Vilki, kada si sve to čuo od tog čudesno sveprisutnog gospodina Barnabija ili Benedikta ili Bertranda, zar si pomislio da sam se nametnuo jadnom mladom Dikensonu za staratelja, a onda ga ubio zbog novca?“

„Šta!? Ja... naravno da nisam... smešno... kako si samo mogao... “

„Zato što bih ja to zaključio iz tih inače nepovezanih indicija", rekao je Dikens vedro. „Ostareli pisac, koji možda ima problema s novcem, slučajno spasava bogato siroče i shvata da momak nema prijatelja, nema porodice, nema bliskih poznanika vrednih pomena - samo drhtavog starog advokata koji obično zaboravi i da li je danas ručao ili nije - tako da pisac zatim uredi da lakoverni momak imenuje njega, pohlepnog pisca s novčanim problemima, kao staratelja...“

„Zar imaš novčanih problema, Čarlse?“

Dikens se nasmejao toliko glasno i lagodno da mu ja na to umalo nisam uzvratio smehom.

„A kako bih ga ubio, Vilki, šta misliš? I gde? Na imanju Gadshil? To je zastrašujuće javno mesto, gde brojni posetioci dolaze i odlaze u svako doba dana i noći.“

„Ročesterska katedrala", rekao sam tupo.

Dikens je pogledao uvis, preko zelenih krošnji. „Da, tako je. Samo što nismo stigli tamo. O-ho! Ne, čekaj, ti misliš... da bih ja ubio Dikensona u ročesterskoj katedrali. Da, naravno. Sve se uklapa. Ti si genije dedukcije, dragi moj Vilki."

„Voliš da je pokazuješ ljudima noću, po mesečini", rekao sam, s nevericom da uopšte izgovaram tako šta.

„Zaista, volim", nasmejao se Dikens. „A gospodin Drejdls i sveštenik u katedrali, kome ću u svom romanu nadenuti ime Septimus Krispsparkl, dali su mi ključeve kako bih mogao ulaziti u toranj u svako doba kada tamo dovodim goste.

„I u kripte", promrmljao sam.

„Šta si rekao? O, da! Vrlo dobro. Isti ti ključevi omogućili bi mi i pristup kriptama. Zato bi trebalo samo da pozovem mladog Dikensona na privatni izlet sa mnom - da mu pokažem Ročester s tornja katedrale po mesečini, pa koliko prošle godine odveo sam tamo po mesečini tebe, Longfelouovog zeta i njegove kćerke po mesečini - i u prikladnom trenutku, dok podstičem momka da se nagne kako bi bolje video mesečinu na moru oko podnožja tornja... samo bih ga malo gurnuo."

„Prekinimo s tim, Čarlse", rekao sam hrapavo. Osetio sam kako mi se reumatski giht prikrada iza levog oka kao gejzir potiskivane krvi i bola.

„Ne, ne, pa to je sjajno", uskliknuo je Dikens zavrtevši štapom kao da predvodi paradu. „Da se počini zlodelo, nije potreban pištolj, niti čekić, lopata, ili bilo koji drugi prljav, težak instrument koji bi potom trebalo očistiti i negde baciti - dovoljna je gravitacija. Kratkotrajni krik u noći. A onda... šta onda? Recimo da se momak nabio na šiljak ograde od kovanog gvožđa oko sakristije, ili je prosuo ono malo mozga što je imao po drevnim nadgrobnim spomenicima... šta onda, naredniče Kaf?"

„Onda krečna jama", rekao sam ja.

Dikens je zaista stao i dohvatio se za čelo slobodnom rukom. Oči su mu bile razrogačene, a osmeh širok i blažen.

„Krečna jama!", uskliknuo je. Neki jahač koji je kaskao pored nas na riđoj bedeviji crne grive i repa pogledao je s druma prema nama. „Naravno! Kako sam samo mogao da zaboravim na krečnu jamu? A onda, možda, nekoliko dana kasnije... kripte?"

Odmahnuo sam glavom, skrenuo pogled i ujeo se za usnu toliko da sam osetio ukus krvi. Krenuli smo dalje.

„Naravno", rekao je Dikens, uzmahujući odsutno štapom po korovu, „onda bi mi stari Drejdls bio potreban kao saučesnik, da sruši i ponovo podigne zidove kripte, na to mislim. Tako se i razotkriju ubistva, Vilki, znaš - saučesnik isuviše često znači korak bliže vešalima."

„Ni najmanje", kazao sam glasom koji je još bio ravan i beživotan. „Ti bi sirotog Drejdlsa podvrgnuo svojoj moći magnetnog utieaja. On se uopšte ne bi sećao da ti je pomogao i pokazao ti gde da se rešiš Dikensonovog leša... skeleta... časovnika, naočara i drugih metalnih predmeta."

„Hipnoza!", uzviknuo je Dikens. „Divno! Da tome pridodamo i laudanum, dragi moj prijatelju?"

„Ne verujem da je potrebno, Čarlse. Hipnotička kontrola dovoljna je da objasni nevoljnu pomoć saučesnika."

„Jadni stari Drejdls!", uskliknuo je Dikens. Gotovo je skakutao od oduševljenja. „Jadni mladi Dikenson! Oni malobrojni koji uopšte znaju za njega veruju - zahvaljujući onome što im je rekao njegov ubica! - da je otputovao u Francusku, Južnu Afriku ili Australiju. Nema nikoga da žali za njim. Nikoga da donese makar cvet do njegove zazidane kripte, u kojoj nije sam, a ubica rešava svoje... novčane probleme... i živi dalje kao da se ništa nije ni dogodilo. Pa to je izvanredno, dragi moj Vilki."

Srce mi je ponovo neobuzdano tuklo, pa sam rešio da aktiviram minu koju sam možda preuranjeno podmetnuo. „Da, Čarlse, ali sve to stoji pod uslovom da dotični ubica zna da je ubica... zna da je počinio ubistvo."

„Ali kako bi mogao ne znati...", zaustio je Dikens, a onda silovito prošao prstima kroz razbarušenu bradu. „Naravno! Ubica, isti onaj koji je hipnotisao čuvara kripti kako bi mu ovaj postao saučesnik, postupao je i sam pod kontrolom magnetnog utieaja!"

Oćutao sam, zagledan u Dikensovo lice dok smo hodali.

Odmahnuo je glavom. „Plašim se da se tu sve ruši, Vilki."

„Kako to, Čarlse?"

„Doktor Džon Eliotson, moj prvi učitelj magnetnih veština - i sam si ga citirao, Vilki! - i svi drugi stručnjaci čija sam dela čitao i s kojima sam razgovarao, insistiraju da neko pod magnetnim uticajem druge, snažnije volje, i dalje neće počiniti ništa što ne bi uradio ili se s time saglasio kada nije pod hipnotičkom kontrolom."

„Ali ti si naterao starog Drejdlsa da ti pomogne da se rešiš tela", rekao sam ja.

„Da, da", kazao je Dikens, hodajući brže i pročešljavajući kosu i bradu, izgubljen u dubokom razmišljanju o elementima zapleta. „Ali sahranjivanje novih leševa u grobove i kripte - njihovo prenošenje kada zatreba - a potom zaziđivanje mrtvaca, jeste Drejdlsovposao. Hipnotizer koji ga kontroliše jednostavno bi oko njega stvorio snoviđenje kao priču. Ali da se zapovedi ubistvo... ne, Vilki, mislim da to neće proći u našoj priči. Ne ako je ubica duševno zdrav."

„I duševno zdravi ljudi imaju mračne misli", rekao sam tiho kada smo stupili u samu senku ročesterske katedrale. „I duševno zdravi - ugledni duševno zdravi ljudi, javne ličnosti - imaju svoju mračnu stranu koju nikome ne pokazuju."

„Istina, istina", rekao je Dikens. „Ali zar takvu da počine ubistvo?"

„Ali šta ako je stvarni gospodar-lutkar iza scene zločina majstor hipnoze, i sam masovni ubica?", rekao sam ja. „On bi na mnogo skrivenih načina mogao ubediti ljude i žene koje kontroliše da čine kako im naloži, koliko god to bilo užasno. Može ih ubediti da pomisle kako su samo akteri u pozorišnoj predstavi, pa će njihove ubijene žrtve skočiti na noge lagane i nakloniti se ispred zavese na kraju."

Dikens mi je uputio veoma oštar pogled. „Pa ti si veći senzacionalista nego što ti ja priznajem, Vilki Kolinse. Ta tvoja nova knjiga - Mesečev kamen - proći će veoma dobro, pošto znamo koliko je publika nezasita pokolja, krvoliptanja i gnusnih aspekata koji oživljavaju u najtamnijim vijugama ljudskog uma."

„Nadajmo se da je tako“, rekao sam tiho.

Stigli smo u grad i do ročesterske katedrale nam je ostajalo manje od jedne ulice. Veliki toranj je bacao senku preko nas i čitavog jata niskih sivih kuća sa obe strane druma.

„Hoćeš li da se popnemo i malo razgledamo?”, upitao je Dikens i mahnuo prema visokom kamenom tornju. „Slučajno sam poneo ključ."

„Ne danas", rekao sam. „Ali svakako ti zahvaljujem, Čarlse."

„Onda drugi put", rekao je Jedinstveni.

„Dakle, ničim nije pokazao da oseća krivicu ili kajanje zbog dvadeset hiljada funti", rekao je Redžinald Baris. „Ali šta je bilo s godišnjicom?"

„Kako, moliću lepo?", kazao sam ja. Mislio sam na druge stvari.

„S godišnjicom Stejplhersta", šapnuo je mladi detektiv. „Inspektor Fild je zatražio od vas da učinite sve kako biste pravili Dikensu društvo kada bude tog dana došao u grad, a do devetog šu još samo tri dana. Niste u svom izveštaju pomenuli ništa o tome da li je on prihvatio ili odbacio vašu ponudu da provedete s njim dan i noć na imanju Gadshil, ili prilikom njegovog neizbežnog povratka u London i Donji grad te noći."

Dokrajčio sam svoje pivo i osmehnuo se Hibertu Hačeriju, dok je rmpalija, koji se trudio da nas ne sluša, s poštovanjem listao primerak Žene u belom koji sam mu upravo potpisao. „Da li vam se knjiga dopada, detektive Hačeri?"

„To je neprocenjiv dar, gospodine Kolinse", grmnuo je div.

„Godišnjica, gospodine Kolinse?“, podsetio me je nesnosni Baris.

„Gospodin Dikens me nije pozvao ni u Gadshil niti da lutam s njim po gradu u nedelju uveče - devetog - u potrazi za njegovim fantomom Drudom", rekao sam, ne okrećući se još da pogledam u Barisa.

„Onda, gospodine", odvratio je detektiv, „moramo neodložno ugovoriti vreme kada ćete se sastati sa inspektorom Fildom. On je odredio dvadeset tri operativca za nadzor u nedelju uveče i...“

„Umesto toga", nastavio sam, glatko prekinuvši nametljivca, „gospodin Dikens je pristao da u nedelju dođe na večeru u moju kuću na Melkum plejsu i... “ Tu sam načas zaćutao, kako bi efekat bio potpun. „.. .da tu noć provede u mom domu."

Baris je trepnuo. „Dikens će noć godišnjice Stejplhersta provesti u vašoj kući?"

Klimnuo sam glavom i osetio ponešto od zaslužene snishodljivosti u sporim pokretima sopstvene glave.

Baris je skočio na noge i bučno okrenuo stolicu. „Tu informaciju moram smesta preneti inspektoru. Hvala vam, gospodine Kolinse. To je... izuzetan... razvoj događaja." Dodirnuo je obod svog nevidljivog šešira i rekao Hačeriju: „Čuvaj se, Hiberte."

A onda je Baris otišao iz krčme, a Hačeri i ja smo prešli oko dva kilometra do groblja Svete mrtvačke glave. Tamo je poredao svoje malobrojne stvari za dugo bdenje - mali fenjer, masnu torbu s večerom koju će pojesti u tri ujutro (i koju mu je, nesumnjivo, spakovala jedna od njegovih kćeri), malu pljosku s vodom, i potpuno nov primerak Žene u belom.

Dok sam silazio stepenicama u drevne katakombe, razmišljao sam - ne prvi put - o beskrajnoj sposobnosti ljudskog bića da se prilagodi okolnostima. Dve godine pre toga, taj sila-< zak za Dikensom sve do katakombi bio mi je čudan i nemalo zastrašujući. Sada je to bila obična tričarija - jednako obična kao moj odlazak do apotekara na ćošku da nabavim svoj nedeljni vrč laudanuma.

Kinez Kralj Lazari i njegova dva telohranitelja sačekali su me kraj dronjave zavese na ulazu u njihovu nišu. Lula je bila puna i spremna za mene.

Osam sati kasnije, kada sam se popeo stepenicama u novi dan, detektiv Hačeri je bio uredno popakovao sve osim romana; čitao je uz tanku prugu jutarnjeg svetla koja je dopirala kroz odškrinuta vrata kripte.

„Sve u redu, gospodine?", upitao je dok je ubacivao knjigu u jedan od svojih mnogobrojnih dubokih džepova.

„Sve je sasvim u redu, detektive Hačeri. Potpuno. Izgleda da će ovo biti divan dan.“

DVADESET DRUGO POGLAVLJE
drud

U nedelju, devetog juna 1867, vratio sam se kući kasnije nego što sam nameravao. Rekao sam tog jutra Kerolajn da ću raditi na svojoj knjizi u klubu do večeri, ali ću doći kući pre nego što Dikens stigne na večeru. Kao što ste možda i pretpostavili, dragi čitaoci, najveći deo dana sam zapravo proveo s Martom R. u njenom stanu u Ulici Bolsover, pa kako sam izgubio osećaj za vreme, pohitah kući donekle razbarušen i malčice iscrpljen.

Ušao sam u salon u prizemlju i zatekao Čarlsa Dikensa, koji je opet hipnotički prelazio rukama iznad očigledno uspavane Kerolajn G.

Dikens me je prvi primetio. „Ah, dragi moj Vilki“, uskliknuo je žovijalno. „Taman na vreme!“

Kerolajn je otvorila oči i rekla: „Gospodin Dikens me je hipnotisao.”

„Izgleda tako“, rekao sam hladno.

„Pokazivao mi je kako da primenim taj postupak na tebi!“, kazala je ona. „Da ti pomognem da zaspiš u noćima kada... znaš već.“

„Znam samo da u poslednje vreme sasvim dobro spavam", slagao sam.

Dikens se osmehnuo. „Ali ako bi ti Kerolajn mogla magnetnim uticajem pomoći da zaspiš uveče“, rekao je, „bio bi u stanju da smanjiš ili sasvim eliminišeš svoju zavisnost od laudanuma tokom noći.“

„I ovako mi je jedva potreban", kazao sam ja.

„O, Vilki, znaš da to nije istina!", uzviknula je Kerolajn. „Pre samo dve noći ti si..." Zaćutala je kada je videla kako hladno zurim u nju. „Idem da popričam s kuvaricom", rekla je, „i vidim da li je večera spremna."

Večera je ubrzo bila spremna i veoma je uspela, ne samo po ukusu i kvalitetu (što je iznenađujuće, pošto je naša „kuvarica" Besi istovremeno i naša sobarica, jedna od samo troje slugu koje smo držali, pri čemu su ostali bili njen muž Džordž i njihova kći Agnes, koja je bila Kerinih godina), već isto tako i po razgovoru i veselju.

Keri, koja je, kako izgleda, nečim oduvek oduševljavala Čarlsa Dikensa (što je tih dana sve rede polazilo za rukom čak i njegovim rođenim kćerkama), bila je u svom najboljem porumenelom, školskom izdanju - mlada Harijet je, kao i njena mati, bila dovoljno inteligentna i već je savladala veštine opčinjavanja starijih muškaraca bez pribegavanja koketiranju - a čak se i Kerolajn dobro držala dok smo razgovarali. Dikens je bio opušten i prijatan.

Ne znam da li sam to opisao verno ili dovoljno istakao u ovim bednim memoarima, dragi čitaoci iz moje posthumne budućnosti, ali Čarls Dikens, premda sasvim moguće zlikovac, možda čak i ubica, bio je bezmalo uvek prijatan u društvu. Njegovi razgovori bili su laki, ugodni, nikada egocentrični i potpuno lišeni svakog truda ili pretencioznosti. Bio je jedinstven po tome što je važio, makar u mom krugu slavnih engleskih prijatelja i poznanika, za čoveka koji nikada nije dosadan i ume da razgovara vično i sa saosećanjem... nikada nije posezao za aforizmima ili dubokim mudrostima... a jedan od aspekata njegovog aktivnog slušanja bilo je i to što se smejao često. I zarazno.

Dikens se isuviše smejao tog devetog juna godine gospodnje 1867, Za večerom se činilo kao da na umu nema ama baš nikakvih briga.

Posle večere, popeli smo se u moju radnu sobu na konjak i cigare. Priznajem da sam bio donekle zabrinut što ulazim u radnu sobu, a tek što nije pao mrak - večeri su bile duge u tim junskim danima i, premda se vreme promenilo pa je napolju bilo hladno i pljuštala je kiša, mutna svetlost još je dopirala kroz zastore - ali ja sam se tešio saznanjem da sam retko viđao Drugog Vilkija tako rano, početkom večeri. Isto tako, nikada nisam video Drugog Vilkija kada je neko drugi bio u blizini iako me je - a možda je ovo već trebalo da vam kažem, dragi čitaoci - još ođ detinjstva pohodio najpre naslućen, a potom i vidljiv Drugi Vilki.

Ali ne i te večeri.

Dikens se izvinio i otišao u toalet, a ja sam uzeo čašu s konjakom i prišao zastorima da ih razmaknem i pogledam u noć.

Kiša je još pljuštala. Malčice sam se osmehnuo, pomislivši na inspektora Filda i njegova dvadeset tri operativca - većina je bila angažovana samo za večeras, kako sam ove nedelje saznao, pošto je u Fildovoj agenciji za privatne istrage, začudo, bilo stalno zaposleno samo sedam ljudi - koji su sada bili tamo negde, nevidljivi, ali isto tako sasvim izvesno izloženi neprijatnosti kiše i hladnoće neuobičajene za to doba godine. Keri i naša devojka Agnes podložile su jaku vatru u mojoj radnoj sobi, tako da je unutra bili prilično ugodno.

Bilo mi je zabavno, koliko juče, kada je od mene zatraženo da pošaljem Kerolajn, Keri i troje slugu van kuće s različitim izgovorima kako bi Fild, Baris i nekoliko njegovih ljudi mogli da prečešljaju naš dom na Melkum plejsu od podruma do tavana.

Inspektor Fild je insistirao na tome i ja sam samo išao za njim dok su pregledali sva vrata i prozore - procenjujući naglas koliko bi bilo nemoguće skočiti sa obližnjih krovova do tih prozora na spratu, te određujući različita mesta u okolini s kojih se mogao posmatrati sokak, zadnje dvorište i obližnje sporedne ulice. Konačno su prošli kroz podrum sa izraženim fanatizmom, pa su čak išli dotle da premeste oko pola tone uglja. U zadnjem zidu, tamo gde je ugalj uvek bio nagomilan do visine od oko jednog metra, otkrili su rupu u kamenom zidu... široku jedva četvrt metra.

Detektivi su obasjali rupu svojim policijskim fenjerima, ali izbrazdani tunel se krivio i gubio van vidokruga u kamenu i zemlji.

„Kuda tunel vodi?“, upitao je inspektor Fild.

„Otkud znam“, rekao sam ja. „Vidim ga prvi put u životu."

Fild je zatim pozvao Barisa i njegove ljude koji su - nećete poverovati! - doneli cigle, malter i alat za zidanje. Zazidali su taj tako bezopasan otvor za manje od deset minuta, a Baris je lično postavljao cigle i radio mistrijom. Zapazio sam s kakvom je lakoćom radio i mogao sam da zamislim kako je stekao toliko masivne podlaktice. Koliko god gospodin Redžinald Baris govorio naglaskom iz Oksforda ili Kembridža, poticao je svakako iz niže klase, iz zanatlijske porodice.

„Vi to štitite Dikensa i mene od pacova?“, upitao sam sa osmehom.

Inspektor je uperio taj krupni i neobično zlokobni prst u mene. „Pazite šta vam kažem, gospodine Kolinse. Ili će gospodin Dikens želeti da se vidi s Drudom sutra, na tu važnu godišnjicu njihovog susreta kod Stejplhersta, ili će Drud pronaći način da se vidi s Dikensom. U oba slučaja, gospodine, u opasnosti ste ako se taj susret dogodi ovde.“

Nasmejao sam se i pokazao na malenu rupu, koja je sada bila potpuno i nepotrebno zazidana. „Očekujete da Drud nekako klizne napolje kroz to?" Pokazao sam rukama koliko je otvor bio tesan; ni dete premazano mašću ne bi se tuda moglo provući.

Fild mi nije uzvratio osmehom. „Avaj, stvor kojega nazivate Drud može da uđe i kroz manje otvore od tog, gospodine Kolinse. To jest, ako bude pozvan unutra."

„Pa, onda je stvar rešena, inspektore", napomenuo sam, smejući se i dalje tiho. „Ja nikada nisam pozvao gospodina Druda u svoj dom.“

„Niste, ali možda gospodin Dikens jeste", rekao je inspektor Fild. Onda su ljudi počeli da pregledaju svaki kvadratni centimetar ostatka mog podruma.

„Odlazim u Ameriku", rekao je Dikens.

Odmarali smo se, uz poslednje ostatke konjaka i cigara, dok je vatra šištala i cvrčala kraj naših nogu, a kiša tukla o prozore. Dikens je sada u mojoj radnoj sobi bio onoliko tih i utučen koliko je žovijalan i blagoglagoljiv bio za našim trpezarijskim stolom samo sat pre toga.

„Ne misliš to valjda ozbiljno", kazao sam ja.

„Ozbiljno."

„Ali...“, izustio sam, pa sam morao da začutim. Mislio sam da kažem: Ali zdravlje ti to svakako neće dopustiti; ipak, blagovremeno sam pomislio kako moram biti diskretan. Čuo sam da je Dikensovo zdravlje ozbiljno poljuljano, i to iz nekoliko izvora, od Frenka Birda, mog brata Čarlija, Dikensove kćeri Kejt (često preko Čarlija) i od drugih zajedničkih prijatelja, ali Dikens bi se samo razbesneo kada bih mu stavio do znanja da sam obavešten o nekoliko njegovih ozbiljnih boljki: sve težem premoru zbog koga se onesvestio između dva nastupa na pro- , lećnoj turneji po Škotskoj i Engleskoj, sve većim problemima s levom nogom i levim bubregom, poteškoćama s varenjem, nadutošću i pratećim glavoboljama, te - možda najvidljivijom boljkom za sve nas - njegovom ubrzanom starenju.

Rekao sam naglas: „Ali svakako će te nesklonost Americi i Amerikancima sprečiti da se tamo vratiš. Taj svoj prezir si sasvim jasno obznanio u Beleškama iz Amerike i Martinu Čazlvitu."

„Pfah", rekao je Dikens odmahnuvši rukom. „Bio sam u Americi pre dvadeset pet godina, dragi moj Vilki. Čak se i tako zatucana sredina morala reformisati za dvadeset pet godina. Svakako su počeli da poštuju autorska prava i plaćaju engleskim piscima za dela objavljivana u nastavcima - kao što moraš znati po svom velikom dobitku."

Potonje je bilo tačno. Zaključio sam odličan ugovor sa Amerikancima za Armadejl i samo što nisam priveo kraju pregovore o još boljem aranžmanu za Mesečev kamen, koji još nisam ni počeo da pišem.

„Pored toga", nastavio je Dikens, „imam tamo mnogo prijatelja, a neki su isuviše stari ili bojažljivi da se odvaže preko okeana.-Trebalo bi da se vidim s njima poslednji put, pre nego što umru."

Dikensovo pominjanje smrti me je uznemirilo. Srknuo sam poslednji gutljaj konjaka i zagledao se u vatru, zamislivši ponovo blentavog inspektora Filda i njegovu malu legiju ljudi koji se kriju zgureni tamo negde napolju, na kiši. Ako će Dikens uraditi ono što je, po Fildovoj tvrdnji, mogao da učini - da se izgovori nekakvim zaboravljenim sastankom i izvuče se iz moje kuće umesto da tu provede noč - bolje bi mu bilo da požuri. Već je bilo kasno.

„Kako god bilo", rekao je Dikens smestivši se dublje u kožne jastuke svoje fotelje, „odlučio sam da pošaljem tamo Dolbija početkom avgusta da ispipa situaciju, kako to već Amerikanci vole da kažu. Poneće i moje dve nove priče, ’Objašnjenje Džordža Silvermana’ i ’Prazničnu romansu’. Njih su naručili američki izdavači i mislim da će se potonja pojaviti u dečjem časopisu koji se zove Naša mladež, ili tako nešto."

„Da", kazao sam ja. „Pokazao si mi ’Prazničnu romansu’ u Gadshilu pre nekoliko nedelja, sećaš se... kazao si mi kako su te pripovesti zaista pisala deca, po svom hirovitom naumu. I ja sam ti poverovao."

„A ja nisam bio siguran da li da se osećam polaskano ili uvređeno, dragi moj Vilki."

„Niti jedno, niti drugo, Čarlse, naravno", rekao sam ja. „To su puke činjenice. Kao i uvek, kada odlučiš da nešto uradiš rečima, obaviš to sasvim uverljivo. Ali ja se sećam kako si mi rekao da ti se snaga gotovo slomila pre dvadeset pet godina, zbog putovanja i napora na tvojoj prvoj američkoj turneji. A Forster i dan-danas veli da su Amerikanci bili nedostojni tako genijalnog čoveka kao što si ti. Jesi li siguran, Čarlse, da se još jednom želiš izložiti takvom naprezanju?”

Dikens je prihvatio moj poziv da popušimo po cigaru, pa je sada dunuo dim prema tavanici. „Istina je da sam tada bio mlađi, Vilki, ali sam isto tako bio iznuren od pisanja Časovnika gospara Hamfrija i - samo nekoliko dana pre polaska - imao sam prilično ozbiljnu hiruršku intervenciju. Isto tako, držanje obaveznih govora u Americi iscrpio bi i poslanika u parlamentu, koji ništa drugo i ne radi. Bio sam takođe i - priznajem to - manje strpljiv i daleko skloniji razdraženosti tada nego sad, u smirenosti svog srednjeg životnog doba.“

Pomislio sam na takozvanu smirenost srednjeg životnog doba ovog pisca. Inspektor Fild me je obavestio da je Elen Ternan bolovala u aprilu i maju i da je zbog toga Čarls Dikens - možda najjavnija ličnost naše nacije - morao da nestaje i izbiva danima kako bi bio kraj postelje svoje bolesne ljubavnice. Dikensova navika da radi krišom nije važila samo za navodne sastanke sa stvorenjem po imenu Drud; prikrivanje je piscu ušlo u krv. Dikens mi je nedavno najmanje dvaput poslao pisma navodno napisana na imanju Gadshil iako je, u stvari, bio sa Elen Ternan ili je boravio u blizini, u svom tajnom domu.

„Ima i drugih razloga zbog kojih moram otići iz zemlje", kazao je Dikens tiho. „I došlo je vreme da ti govorim o njima."

Malčice sam podigao obrve, nastavio da pušim i sačekao. Očekivao sam neku novu izmišljotinu, tako da su me iznenadile reči koje je Dikens zaista izgovorio.

„Sećaš se onog, Druda koga sam ti opisao?", upitao je Dikens.

„Naravno", kazao sam ja. „Kako bih mogao da zaboravim tvoje pripovedanje o Stejplherstu, ili našu ekspediciju pre dva leta u tunele ispod građa?" .

„Zaista", rekao je Dikens suvo. „Mislim da mi ne veruješ kada pričam o Drudu, dragi moj Vilki... “ Odmahnuo je rukom na moje žurne primedbe. „Ne, sada me malo slušaj, prijatelju. Molim te.

Mnogo šta ti nisam rekao, Vilki... mnogo šta nisam mogao da ti kažem... mnogo šta ne bi poverovao ni da sam ti rekao. Ali Drud stvarno postoji, kao što umalo nisi otkrio u Birmingemu."

Ponovo sam otvorio usta, ali sam ustanovio da ne mogu da progovorim. Na šta je to mislio? Odavno sam sebe uverio da je moja košmarna vizija za vreme Dikensovog čitanja pre više od godinu dana u Birmingemu bio laudanumski san izazvan strašnim susretom s razbojnicima u uličici. Krv koju sam kasnije pronašao na okovratniku košulje i kravati poticala je, naravno, iz ponovo otvorene ranice koju mi je jedan razbojnik naneo kada mi je tog popodneva prislonio nož uz vrat.

Ali otkud je Dikens znao za moj san izazvan drogom? Nisam o tome nikome pričao, čak ni Kerolajn ni Marti.

Pre nego što sam formulisao pitanje, Dikens je ponovo progovorio.

„Umesto da se pitaš postoji li Drud ili ne, dragi moj Vilki, jesi li se ikada upitao kakvi su pravi motivi tvog prijatelja inspektora Filda za opsesiju da zarobi ili ubije tog čoveka?"

Pocrveneo sam na reči „tvog prijatelja inspektora Filda". Oduvek sam pretpostavljao da Dikens malo zna ili ništa ne zna o mojim stalnim kontaktima sa ostarelim detektivom - otkud je pa mogao znati? - ali često me je iznenađivalo ono što se činilo da Dikens uistinu zna ili da je nekako uspeo da pretpostavi.

Ali opet, ako Drud zaista postoji - što ni na tren nisam bio spreman da priznam - moguće je da je Dikens došao do tih informacija preko tog fantoma i njegovih agenata, baš kao što sam ja sada radio preko inspektora Filda i njegovih agenata.

Ne prvi put u protekle dve godine, osećao sam se kao pion u nekoj strašnoj šahovskoj partiji koja se igra po mrkloj noći.

„Ti si mi već ispričao šta misliš o takozvanoj opsesiji inspektora Filda", kazao sam ja. „On se, kako ti reče, nada da će mu posle takvog vrhunskog udarca vratiti penziju."

„To teško da može biti motiv za inspektorove nedavne drakonske... neko bi rekao očajničke... mere, zar ne?“, upitao je Dikens.

Razmislio sam o tome. Ili sam se u najmanju ruku namrštio i začkiljio očima kao da tobože razmišljam. A zapravo, u tom sam trenutku ponajviše bio svestan da mi se reumatski giht prikuplja i širi u sferi bola iza levog oka, puzeći mi oko levog uha, zabadajući svoje pipke dublje u moju lobanju sa svakim sledećim trenutkom. „Ne“, kazao sam konačno. „Izgleda da ne može."

„Poznajem Filda", rekao je Dikens. Vatra je pucketala i zažareni ugljen se urušavao. U radnoj sobi je najednom bilo užasno toplo. „Poznajem Filda već bezmalo dve decenije, Vilki, i njegova ambicija prevazilazi svako poimanje."

Ti to govoriš o sebi, pomislio sam, ali sam oćutao.

„Inspektor Čarls Frederik Fild želi da ponovo postane Glavni komesar", kazao je Dikens. „Smera da zaista postane šef detektivskog odseka Skotland jarda."

Nasmejao sam se i pored sve jačeg bola. „To svakako biti ne može, Čarlse. Pa on je mator... šezdeset mu je i neka."

Dikens se namrštio na mene. „Imamo u Kraljevskoj mornarici admirale starije od osamdeset godina, Vilki. Ne, nije smešna Fildova starost, pa čak ni njegova ambicija. Komična su njegova sredstva da do tog cilja dođe."

„Ali", odvratio sam brzo, shvativši da sam uvredio Dikensa pomenuvši starost, „ti si mi sam rekao kako je inspektor Fild u nemilosti svih u Metropoliten policiji zbog nepravilnosti počinjenih u radu u svojstvu privatnog istražitelja. Uskratili su mu penziju, pobogu! Svakako da nikada ne bi mogao ponovo doći na svoj stari položaj u novijoj, većoj, modernijoj londonskoj policiji!"

„Mogao bi, dragi moj Vilki. Mogao bi... ako bi pravdi priveo navodnog vrhunskog zločinca iz gnezda ubica, čiji su zločini odneli na stotine žrtava. Fild je pre mnogo godina naučio kako da koristi gradske novine i sada bi to svakako učinio."

„Dakle, saglasan si sa inspektorom, Čarlse, u tome da je Drud ubica i gospodar drugih ubica?"

„Nisam saglasan ni sa čim što je inspektor Fild ikada rekao ili pomislio", odgovorio je Dikens. „Pokušavam nešto da ti objasnim. Reci mi, dragi moj Vilki, uživaš li u Platonovim zapisima o Sokratu?"

Trepnuo sam kroza sve jaču glavobolju na tu vrtoglavu promenu teme. Čarls Dikens je bio, kao što su svi znali, samouk i donekle osetljiv na tu činjenicu, i pored strogih pokušaja da se samostalno obrazuje tokom svog životnog veka. Nikada nisam čuo pre toga da pominje Platona ili Sokrata i nisam mogao da naslutim nikakvu vezu između tih filozofa i teme našeg razgovora.

„Platon?", rekao sam ja. „Sokrat? Da, naravno. Divno."

„Onda ćeš mi oprostiti ako ti budem postavio nekoliko pitanja u našoj zajedničkoj potrazi za otkrićem i raskrinkavanjem urođene - ali možda ne i očigledne - istine."

Klimnuo sam glavom.

„Pod pretpostavkom da je čovek koga zovemo Drud više od halucinacije ili cinično stvorene iluzije", rekao je Dikens tiho, spustivši čašu s konjakom i spojivši vrhove prstiju, „da li si se zapitao, dragi moj Vilki, zbog čega sam nastavio da se viđam s njim u protekle dve godine?"

„Nisam pojma imao da si se zaista nalazio s njim, Čarlse", slagao sam.

Dikens se skeptično osmehnuo prema meni iza šatora koji su obrazovali njegovi dugački prsti.

„Ali ako si nastavio da se sretaš s njim... recimo čisto rasprave radi", nastavio sam ja, „pretpostavljam da je razlog za to tvoje ranije objašnjenje."

„Ovladavanje prefinjenijim i uzvišenijim veštinama hipnoze”, kazao je Dikens.

„Da", rekao sam ja. „I saznavanje pojedinosti iz njegove drevne religije.”

„Sve su to dični ciljevi", kazao je Dikens, „ali zar smatraš da bi tako sitna ljubopitljivost mogla da opravda veoma stvarne rizike kojima bi se čovek morao izložiti? Pratnju marljivih agenata inspektora Filda? Nove odlaske u Donji grad? I samu blizinu luđaka koji je - po tvrdnjama našeg cenjenog inspektora - ubio stotine ljudi?”

Nisam imao pojma šta me to Dikens sada pita. Posle trenutka laudanumske omamljenosti koju je on, nadam se, protumačio kao duboko razmišljanje, odvratio sam: „Ne... ne, mislim da ne bi.”

„Naravno da ne bi“, rekao je Dikens. Sada je govorio glasom učitelja. „Jesi li ikada pomislio, dragi moj Vilki, da ja možda branim London od gneva tog čudovišta?”

„Braniš?”, ponovio sam. Reumatski giht mi je sada obavio glavu i obložio desno oko i lobanju bolom.

„Čitao si moje knjige, prijatelju. Čuo moje govore. Posetio domove za siromahe i posrnule žene koji su osnovani uz moju pomoć i koje sam ja finansirao. Znaš kako gledam na društvena pitanja.”

„Da”, rekao sam ja. „Da, naravno, Čarlse.”

„Imaš li onda ikakvu predstavu o besu koji ključa i vri tamo, u Donjem gradu?”

„O besu?”, kazao sam. „Misliš na Drudov bes?”

„Mislim na bes hiljada, možda desetina hiljada ljudi, žena i dece oteranih u te podzemne grobnice, kanale, podrume i straćare”, rekao je Dikens, čiji se glas pojačao toliko da ga je i Kerolajn mogla čuti u prizemlju. „Mislim, dragi moj Vilki, na bes onih hiljada u Londonu koje nisu mogle sebi priuštiti ni najosnovnije iako su živele u najgorim zabitima na površini, pa su oterane dole u tamu i smrad kao pacovi. Kao pacovi, Vilki.”

„Pacovi", ponovio sam ja. „O čemu mi to pričamo, Čarlse? Ne tvrdiš valjda da taj... Drud... predstavlja desetine hiljada najsiromašnijih stanovnika Londona? Hoću reći, i sam si rekao da je taj čovek čudak... stranac

Dikens se zakikotao i počeo da kucka vršcima prstiju jednima o druge u manijakalnom ritmu. „Ako je Drud iluzija, dragi moj Vilki, onda je on iluzija u obličju najgoreg košmara gornjeg Londona. On je tama u srcu najdublje tame duše. On je ovaploćeni gnev onih koji su ostali i bez poslednjeg bednog zračka nade u našem modernom gradu i našem modernom svetu.“

Morao sam da odmahnem glavom. „Ja ne mogu da te pratim, Čarlse."

„Da počnem iznova. Već je kasno. Zašto bi takav stvor kao što je Drud potražio i odabrao mene na poprištu smrti posle nesreće kod Stejplhersta, Vilki?"

„Nisam znao da te je on uopšte potražio, Čarlse."

Dikens je brzo i nestrpljivo odmahnuo desnom rukom, a onda ponovo podigao cigaru. Kroz plavi dim, rekao je: „Naravno da me je potražio. Treba da slušaš, dragi moj Vilki. Pošto si istovremeno romanopisac i moj dragi prijatelj, to je jedna od oblasti u kojima bi trebalo da budeš osećajniji. Ti si jedini na svetu kome sam otkrio da Drud postoji i u kakvom smo odnosu. Moraš slušati ako hoćeš da shvatiš veliki značaj ove... drame. Ove drame prema kojoj inspektor Fild uporno postupa kao da je igra i farsa."

„Slušam", rekao sam hladno. Nisam trpeo kritike od Dikensa - običnog pisca koji je prodao mnogo manje svojih nedavno napisanih knjiga od mene i čoveka koji nikada nije dobio od nekog izdavača avans koliki sam dobio ja.

„Zbog čega je Drud izabrao mene? Zašto je Drud, koji je u toj nesreći kod Stejplhersta morao da ustane iz svog sanduka, od svih preživelih izabrao mene?"

Razmišljao sam o tome dok sam u potaji masirao bolnu desnu slepoočnicu. „Nisam siguran, Čarlse. Ti si tog dana svakako bio najslavniji čovek u vozu.“ S ljubavnicom i njenom majkom, nadopunio sam nemo.

Dikens je odmahnuo glavom. „Nije slava privukla Druda meni, niti ga ona sada zadržava tamo gde je", kazao je on tiho između dugih izdisaja plavog dima. „Već moja sposobnost."

„Tvoja sposobnost."

„Kao pisca", rekao je Dikens gotovo nestrpljivo. „Kao... izvini što sam neskroman zbog značaja ove stvari... kao možda najznačajnijeg pisca u Engleskoj."

„Razumem", slagao sam. A onda sam, možda, najzad zaista i razumeo. Ili makar nazreo. „Drud hoće da napišeš nešto za njega."

Dikens je zabacio glavu i nasmejao se. Nije to bio ciničan niti podrugljiv smeh - da jeste, pokupio bih se istog trena, s glavoboljom, i otišao u postelju - nego Dikensov uobičajeni dečački, duboki, iskreni smeh.

„Nego šta", kazao je, otresavši pepeo u pepeljaru od oniksa kraj njegove fotelje. „On insistira da nešto napišem. Ni manje ni više nego njegovu biografiju, dragi moj Vilki. Na to bi svakako otišlo pet dugačkih tomova, možda i više."

„Njegovu biografiju", ponovio sam. Ako se Dikens umorio od mog ponavljanja njegovih iskaza, nije od toga bio toliko umoran kao ja. Veče koje je započelo dobrim obrokom i smehom sada se uzdiglo - ili survalo - u carstvo čistog bezumlja.

„Samo zbog toga Drud još nije punom snagom obrušio svoj gnev na mene, moju porodicu, prokletog inspektora Filda, tebe, čitav London", rekao je Dikens umorno.

„Na mene?", rekao sam ja.

Dikens kao da me nije ni čuo. „Gotovo svake nedelje ja silazim u Had londonskog Donjeg grada", nastavio je. „Svake nedelje izvadim svesku i slušam. I beležim. I klimam glavom.

I postavljam pitanja. Govorim bilo šta kako bih produžio te razgovore. Bilo šta kako bih odložio neizbežno."

„Neizbežno?"

„Neizbežnu eksploziju gneva tog čudovišta kada otkrije istinu, da nisam napisao niti reč njegove gnusne biografije, dragi moj Vilki. Ali čuo sam mnogo... isuviše. Slušao sam o drevnim ritualima toliko odvratnim da jedan duševno zdrav Englez ne može ni da ih pojmi. Slušao sam o hipnotičkom magnetnom uticaju iskorišćenom u neverovatne i neopisive svrhe - za zavođenje, silovanje, podbunjivanje, koriščenje drugih radi osvete, terorisanje, ubistva. Čuo sam... previše."

„Moraš prestati da silaziš u taj svet", rekao sam ja, pomislivši na tihu i prijatnu nišu Kralja Lazarija duboko ispod groblja Svete mrtvačke glave.

Dikens se ponovo nasmejao, ali sada ne toliko lagodno. „Ako ja ne odem njemu, Vilki, on dođe meni. Za vreme turneje. Na železničkim stanicama. U hotelima Škotske, Velsa i u Birmingemu. Na imanju Gadshil. Po noći. Ono jeste bilo Drudovo lice i lebdelo je iza mog prozora na prvom spratu one noći kada je Dikenson mesečario."

„A je li Drud ubio mladog Dikensona?", upitao sam, uvidevši priliku da uskočim.

Dikens je trepnuo nekoliko puta, zagledan u mene, pre nego što je rekao polako, umorno, možda i s krivicom: „Pojma nemam, Vilki. Momak je tražio od mene da mu budem nekoliko nedelja staratelj, samo po imenu. Nasledstvo mu je isplaćeno preko moje banke i s mog čeka. A onda je... otišao. To je sve što znam."

Uvidevši da sam tu u prednosti, rekoh: „Ali Drud bi svakako voleo da se domogne mladićevog novca, jednako kao i da mu bude napisana biografija. Da nije možda upotrebio svoj zlobni hipnotički uticaj pa je neko u njegovo ime ubio momka i ukrao zlato, a Drud se njime koristi?"

Dikens me je pogledao tako smireno i hladno da sam se trgao unazad u svojoj fotelji.

„Da", rekao je Jedinstveni. „S Drudom je sve moguće. Monstrum je mogao meni narediti da ubijem mladog Dikensona i donesem njegov novac u Donji grad a da se ja toga i ne sećam. Mislio bih da je to bio samo san, polusećanje na kakvu davnu pozorišnu dramu."

Srce mi je tuklo i umalo nisam prestao da dišem pred tim priznanjem.

„Ili je“, nastavio je Dikens, „mogao da natera tebe na to zlodelo, dragi moj Vilki. Drud zna za tebe, naravno. Drud ima planove s tobom."

Ispustio sam vazduh, zakašljao se i pokušao da usporim udaranje srca. „Besmislice", rekao sam. „Nikada nisam sreo tog čoveka, ako se o čoveku uopšte radi."

„Siguran si u to?“, upitao je Dikens. Zlobni osmeh mu se ponovo pojavio pod brkovima.

Pomislio sam na Dikensovo malopređašnje neobjašnjivo pominjanje mog iskustva u Birmingemu. To je bio pravi trenutak da ga pitam - možda i jedini - ali udari moje glavobolje bili su sada jednako brzi i neumoljivi kao i lupnjava mog srca u maloj, pregrejanoj prostoriji. Umesto da pripitam, rekao sam: „Kažeš da ti dolazi u kuću, Čarlse."

„Daaa." Dikens je uzdahnuo i zavalio se u fotelju. Ugasio je kratki patrljak cigare. „Izmorilo me je sve to, Vilki. Tajnovitost. Neprestana strava. Pretvaranje i gluma u njegovom prisustvu. Odlasci u London i učinak spuštanja u Donji grad, medu sve te užase. Neprestana slutnja da se preti Džordžini, Kejti, deci... Elen. Izmorilo me je."

„Naravno", promrmljao sam. Pomislio sam na inspektora Filda i ostale kako se kriju na kiši. Čekaju.

„Stoga uviđaš da moram otići u Ameriku", šapnuo je Dikens. „Drud me tamo neće pratiti. Ne može me tamo pratiti."

„Zašto ne?"

Dikens se naglo uspravio, zapiljio u mene razrogačeno i, prvi put otkad traje naše dugo prijateljstvo, ugledao sam na njegovom licu čisti užas. „Ne može!“, uzviknuo je on.

„Ne, naravno da ne može", pohitao sam da kažem.

„Ali dok mene ne bude", šapnuo je Dikens, „ti ćeš biti u velikoj opasnosti, prijatelju."

„U opasnosti? Ja? Za ime sveta, zašto bih ja bio u opasnosti, Čarlse? Ja nemam ništa s Drudom niti sa tom groznom igrom koju ti i Fild igrate s njim."

Dikens je odmahnuo glavom, ali za trenutak se nije trudio da progovori, niti da mi čak odgovori osmehom. Konačno je rekao: „Bićeš u velikoj opasnosti, Vilki. Drud je već prešao crnim krilima svoje kontrole nad tobom najmanje jednom - a gotovo sigurno i više puta. On zna gde stanuješ. Poznaje tvoje slabosti. I - što je po tebe najstrašnije - zna da si ti pisac koga sada mnogi čitaju kako ovde, u Engleskoj, tako i u Americi."

„Kakve to ima veze s bilo čim...", zaustio sam. Kada sam prekinuo usred rečenice, Dikens je ponovo klimnuo glavom.

„Da", šapnuo je. „Mene je odabrao kao biografa, ali on zna da može pronaći drugog ako ja umrem... ili ako otkrije dokle seže moja očajnička igra i odluči da me se otarasi. Neću krenuti za Ameriku sve do novembra - imam štošta da uradim i moram ubediti Druda da idem u Sjedinjene Države kako bih pripremio objavljivanje njegove biografije - i ti i ja ćemo obaviti još mnogo razgovora pre nego otplovim, Vilki, ali obećaj mi sad da ćeš biti veoma obazriv."

„Obećavam", izgovorio sam. U tom trenutku sam shvatio da je moj prijatelj Čarls Dikens poludeo.

Razgovarali smo i o drugim temama, ali osećao sam grozomorne bolove, a Dikens je očigledno bio iscrpljen. Nije bilo čak ni jedanaest uveče kada smo poželeli jedan drugome laku noč, pa je Dikens otišao u gostinsku sobu, a ja u svoju spavaću.

Pustio sam devojku da utrne sve lampe u kući.

Kerolajn je čekala u mom krevetu, usnula, ali ja sam je probudio i poslao dole, u njenu sobu. Nije trebalo da provede ovu noć na spratu, gde je spavao Dikens.

Odenuo sam spavaću košulju i ispio tri velike čaše laudanuma. Obično efikasan lek nije mi naročito olakšao bol niti umanjio uzrujanost te junske noći. Pošto sam neznano dugo ležao u postelji u mraku, dok mi je srce tuklo u grudima kao klatno nekog silnog, ali nemog časovnika, ustao sam i prišao prozoru.

Kiša je prestala, ali letnja magla se spustila i provlačila se kroza živice i žbunje malog parka preko puta. Mesec se nije oslobodio niskog sloja oblaka, ali oni su hitali iznad krovova obasjani gotovo tečnim sivobelim svetlom. Iz lokava se dizalo bezbroj žućkastih odsjaja ulične lampe na ćošku. Te noći napolju nije bilo nikoga, čak ni dečaka koji je zamenio Guzberija. Pokušao sam da zamislim gde su se razmestili Fild i njegovi mnogobrojni operativci. U onoj praznoj kući blizu ćoška? U mraku uličice sa istočne strane?

Pravi časovnik - onaj u predsoblju, u prizemlju - polako je otkucao dvanaest.

Vratio sam se u postelju, zatvorio oči i pokušao da usporim misli.

Odnekud iz dubine, preneseno kroz šuplje zidove i mestimične rešetke, začulo se jedva čujno šuškanje. Hod. Otvaranje vrata? Ne, pomislio sam da nije. Onda, prozor? Ne. Možda sporo premeštanje cigala u mraku podruma, ili kakvo lagano, ali svrhovito kretanje među hrpama crnog uglja. Ali jamačno hod.

Uspravio sam se u postelji i stegao prekrivač na grudima.

Ta moja prokleta romanopisačka mašta, možda potpomognuta laudanumom, nudila mi je jasnu viziju pacova velikog poput omanjeg psa, koji se probija kroz ponovo progrizenu rupu u zidu podruma za ugalj. Ali taj natprirodno veliki pacov imao je ljudsko lice. Drudovo lice.

Zaškripala su neka vrata. Podne daske su jedva čujno zaječale.

Dikens se iskrada u noć kao što je inspektor Fild predvideo sa toliko sigurnosti?

Izvukao sam se iz postelje, navukao kućni ogrtač i spustio se na koleno, da otvorim najnižu fioku svoje komode s preteranim oprezom, kako ne bih načinio nikakav zvuk. Ogroman pištolj koji mi je dao detektiv Hačeri bio je tamo gde sam ga ostavio, pod mojom složenom letnjom posteljinom. Bio mi je apsurdno težak i glomazan u ruci dok sam na prstima prilazio vratima i otvarao bih uz protivljenje šarki od kojeg sam se trgao.

Hodnik je bio prazan, ali sada sam čuo glasove. Šapat. Muške glasove, pomislio sam, ali nisam mogao biti siguran.

Zadovoljan zbog toga što nisam izuo čarape, izašao sam u hodnik i stao na vrh mračnog stepeništa. Osim udara klatna i unutrašnjih otkucaja časovnika u donjem predsoblju, iz prizemlja se nije čuo nikakav zvuk.

Ponovo se začuo šapat. I to s druge strane hodnika.

Da se nije možda Kerolajn - ljutita zbog toga što sam je oterao - popela da popriča s Dikensom? Ili je s njim Keri, koja je Čarlsa Dikensa oduvek smatrala svojim omiljenim posetiocem naše kuće?

Ne, šapat nije stizao iz Dikensove gostinske sobe. Video sam da vertikalna pruga blagog svetla dopire kroz odškrinuta vrata radne sobe i pažljivo sam krenuo hodnikom, s teškim pištoljem oborenim nadole.

Tamo je bila upaljena samo jedna sveća. Kada sam prislonio lice uz vrata, video sam tri stolice i tri ljudske prilike koje su sedele blizu hladnog kamina. Dikens je u crvenom marokanskom ogrtaču sedeo u fotelji koju je zauzimao i ranije. Naginjao se iznad te sveće, lica izgubljenog u senkama, ali šake su mu žustro uzmahivale dok je žurno šaputao. Sa stolice kraj radnog stola slušao ga je Drugi Vilki. Brada mu je bila malo kraća nego moja, kao da ju je nedavno štucovao, i imao je na glavi moje rezervne naočari. U dva staklena kruga video se odraz sveće, pa su mu oči uzgledale demonski.

U fotelji s visokim naslonom u kojoj sam ja sedeo pre jedan sat, a koja je sad naslonom bila okrenuta prema meni, razabrao sam samo jednu crnu ruku, dugačke blede prste i delić golog temena iznad tamne kože. Znao sam ko je to, naravno, i pre nego što se obličje nagnulo u svetlost sveče da šapatom prošišti neki odgovor Dikensu.

Drud je bio u mojoj kući. Setio sam se slike pacova u podrumu za ugalj, a onda umesto toga video uvojiti pramen dima ili magle koji se tamo dole provukao između cigala i zgusnuo u taj simulakrum čoveka.

Osetio sam snažnu vrtoglavicu. Naslonio sam se na dovratak kako bih se pridržao, shvativši pri tom da mogu otvoriti vrata, stupiti unutra, ubiti Druda sa dva hica, a onda uperiti pištolj u drugog Vilkija. A potom, možda... i u samog Dikensa.

Ne... mogao sam da pucam na Druda, ali jesam li mogao da ga ubijem? A što se tiče pucanja na drugog Vilkija, zar to ne bi bilo ravno samoubistvu? Da li bi ljudi iz Metropoliten policije došli dozvani Kerolajninom histeričnom vikom u sivoj jutarnjoj svetlosti samo da bi zatekla tri leša na podu radne sobe Vilkija Kolinsa, pri čemu bi jedan hladan leš upravo bio njegov?

Nagnuo sam se napred da čujem šta govore, ali šaputanje je prestalo. Najpre je Dikens podigao glavu i pogledao me. Onda je Ddugi Vilki, okruglog bledog lica zgrčenog poput zečje njuške iznad brade i tog beskrajnog čela, okrenuo glavu da se zapilji u mene. Zatim se okrenuo Drud... sporo, užasno. Njegove oči bez kapaka svetlucale su, crvene kao pakleni žar.

Zaboravivši da i dalje držim pištolj, zatvorio sam vrata s tihim šldjocajem i vratio se u svoju spavaću sobu. Iza mene, jedva čujno kroz zatvorena vrata radne sobe, ponovo je započeo razgovor, ali više ne šapatom.

Jesam lija to čuo smeh pre nego što sam zatvorio i zaključao vrata svoje spavaće sobe? Nikada neću biti siguran u to.

DVADESET TREĆE POGLAVLJE
drud

Istog tog leta 1867, Kerolajn, Keri, naših troje slugu (Džordž, Besi i Agnes) i ja umalo nismo ostali bez S doma. Umalo se nismo obreli na ulici.

Naravno, znali smo da nam ističe zakup na Melkum plejsu broj devet, ali ja sam bio siguran da se uslovi zakupa mogu produžiti za još najmanje godinu ili dve i da će tako i biti, uprkos mojim čestim razmiricama s gazdom. Ispostavilo se da sam neosnovano bio ubeđen. Stoga je jul uglavnom bio posvećen jurnjavi po Londonu i pokušavanju da pronađemo mesto gde ćemo stanovati.

Ne moram ni napomenuti da sam bio toliko zauzet Mesečevim kamenom čitavog juna - do tada sam napisao prva tri nastavka za Dikensov časopis - a posle juna toliko obuzet drugim projektom koji mi je Dikens doneo, da je samo Kerolajn jurcala.

A dok je ona jurcala, ja sam se povukao u mir svog kluba da završim prva tri nastavka Mesečevog kamena.

Na kraju juna, poslednjeg vikenda, otišao sam u Gadshil i pročitao dovršena poglavlja Dikensu. Toliko se oduševio onim što je čuo da mi je na licu mesta platio oko 750 funti za prava da roman objavi u nastavcima u časopisu Preko cele godine i odredio je da se prvi objavi petnaestog decembra. Na osnovu tih vesti, odmah sam javio braći Harper u Sjedinjenim Državama da izdvoje jednak iznos za prava na tamošnje objavljivanje u nastavcima.

Kada sam se 1. jula vratio u London, Kerolajn mi je zujala oko glave kao gladna muva, tražeći da odem i pogledam kuće u zakup ili na prodaju koje je pronašla. Učinio sam to i sve su, osim možda jedne kuće u ulici Terasa Kornvol, bile takve da sam očigledno samo izgubio vreme. prekorio sam Kerolajn što je tragala za kućama izvan Merilebona, pošto mi je taj kraj prirastao srcu. (Takođe, naravno, bilo mi je potrebno da svako moje novo prebivalište sa Kerolajn bude blizu Ulice Bolsover, gde se „gospođa Doson" nastanila praktično zastalno.)

Moj svadljivi gazda na Melkum plejsu sada je insistirao da kuću ispraznimo do prvog avgusta - taj zahtev sam dočekao smireno, nameran da ga prenebregnem kada vreme dođe, ali Kerolajn je zbog njega imala ozbiljne glavobolje i utrošila je dane na još mahnitije traganje, a duge večeri na rečito prigovaranje.

U maju me je Dikens pozvao da sa njim sarađujem na dugačkoj priči za božićno izdanje Preko cele godine za 1867, i ja sam pristao, ali tek pošto sam s Vilksom u redakciji vodio dugačke i povremeno bezmalo komične pregovore o plaćanju (Dikens je, smotreno, izbegavao sve finansijske pregovore sa mnom.) Tražio sam veoma visok iznos od 400 funti za svoju polovinu priče, premda priznajem, dragi čitaoci, da mi je ta suma pala na pamet samo zato što je bila tačno deset puta veća od onoga što mi je plaćeno 1855. godine za moj prvi uspešan prilog Dikensovom časopisu - priču Sestra Rouz. Na kraju sam pristao na 300 funti ne zbog slabosti ili zato što su me izdali živci, već zbog toga što sam hteo da se u javnosti ponovo vežem za Dikensa, a privatno da zalečim sve one male rane koje su možda bile nanesene tog meseca zbog te afere s Drudom.

Dikens je, čitavog tog leta, bio izvanredno raspoložen. Ja sam bio spreman da se vratim radu na Mesečevom kamenu do kraja jula, ali tokom vikenda u Gadshilu Dikens me je uverio da smesta treba da započnemo saradnju na Božićnim pričama. Predložio je da sastavimo pripovest zasnovanu na našem putovanju preko Alpa 1853. godine - u vreme kada smo obojica u mnogo čemu bili srećniji - i predložio je naslov, Bez prolaza.

Kerolajn je sa oduševljenjem dočekala vest da privremeno odlažem Mesečev kamen na policu; bila je besna kada je čula da ću dobar deo sledećih nekoliko meseci provesti u Gadshilu.

Istog ponedeljka po mom povratku iz Gadshila - dok je Kerolajn sedela zaključana u svojoj sobi i cmizdreći me optuživala da je ostavljam samu da nam traži dom, bez ikakve pomoći - stigla mi je poruka od Dikensa, koji je došao u grad da radi u redakciji časopisa:

Ovim potvrđujem da sam ja, dolepotpisani, bio (privremeno) baljezgavo magare kada sam izjavio kako će božićni broj imati trideset dve stranice. I stoga izjavljujem kako će se navedeni božićni broj sastojati od četrdeset osam stranica, i to dugačkih i teških, kako sam već dokazao i pokazao znojem čela svog.

U takvom je šaljivom raspoloženju bio Čarls Dikens tog jula 1867.

Marta R. je bila mnogo bolje raspoložena od Kerolajn G. tog leta i bezmalo svakodnevno sam, po završenom poslu u klubu Ateneum, večeravao i noćio u Ulici Bolsover. Pošto sam s vremena na vreme držao sobu u klubu i uz to često odlazio vozom u Gadshil da se s Dikensom posavetujem o priči Bez prolaza, pa i tamo ponekad prenoćio, Kerolajn nije ništa pitala.

Onda sam jedne večeri, baš kada sam završio ranu večeru u svom klubu, podigao pogled i video kako mi inspektor Čarls Frederik Fild krupnim koracima prilazi kroz obedovaonicu. Bez pitanja, privukao je stolicu mom stolu za jednoga i seo.

Bio sam najpre u iskušenju da kažem: „Plašim se da u ovaj klub pristup imaju samo gospoda, inspektore", ali kada sam na njegovom licu video veoma neobičan osmeh, samo sam obrisao usne salvetom, upitno podigao obrvu i sačekao.

„Dobra vest, dragi moj gospodine Kolinse, i hteo sam da vam je ja prvi saopštim."

„Uhvatili ste..." Obazreo sam se po velikoj prostoriji u kojoj je obedovalo vrlo malo ljudi. „...gospodina iz podzemlja?"

„Još ne, gospodine. Još ne. Ali ubrzo! Ne, ovo se odnosi na vaše trenutne nevolje zbog traženja novog stana."

Ja nisam ispričao inspektoru Fildu da mi je zakup istekao, ali više me nije iznenađivala ama baš nijedna informacija koju je taj čovek imao. Čekao sam i dalje.

„Sećate li se da vam je gospođa Šernvold bila prepreka", upitao je tiho, obazrevši se naokolo kao da smo dva zaverenika.

„Naravno."

„Pa, gospodine, prepreke više nema."

To me je uistinu iznenadilo. „Gospođa se predomislila?", zapitah.

„Gospođa je", kazao je inspektor Fild, „mrtva."

Trepnuo sam nekoliko puta i nagnuo se napred, šapućući još konspirativnije nego inspektor. „Kako je umrla?" Gospođa Šernvold je bila jedna od onih mršavih, tvrdoglavih babuskera od šezdesetak godina, i činilo se sigurnim da će doživeti još mršavijih, još tvrdoglavijih devedeset.

„Bila je toliko ljubazna da se strmoglavi niza stepenice i skrši šiju, gospodine Kolinse."

„Preneražen sam!", rekao sam ja. „Gde to?"

„Pa, u kući na Gloster plejsu broj devedeset, istina, ali na stepeništu za poslugu. Uselite li se, nećete tuda ni prolaziti, pa vas neće ni podsećati na njenu nesreću."

„Na stepeništu za poslugu", ponovio sam, pomislivši na svoju gospođu zelene kože i kljova od belokosti. „Šta je pod milim bogom gospođa Šernvold tražila na stepeništu za poslugu?"

„To nikada nećemo saznati", zakikotao se inspektor. „Ali vreme nije moglo biti pogodnije, gospodine Kolinse, je l' da? Više vam ništa ne stoji na putu da date ponudu za kuću."

„Sin misionar", rekao sam ja. „On će se svakako vratiti iz Afrike, ili gde se već ne nalazi, i."

Inspektor Fild je tu pomisao odbacio mahnuvši žuljevitom šakom. „Ispostavilo se da sirota gospođa Šernvold nije otplatila hipoteku za Gloster plejs broj devedeset. Ta kuća joj nije ni pripadala pa nije mogla ni da je pokloni, gospodine."

„Ko onda ima tapiju na nju?"

„Lord Portman. Ispostavilo se da je kuća oduvek bila pod kontrolom lorda Portmana."

„Pa ja sam se upoznao s lordom Portmanom!", uskliknuo sam, toliko glasno da se nekoliko gostiju okrenulo i zabuljilo u mene. Mnogo tiše, rekao sam: „Poznajem ga, inspektore. Razuman je čovek. Mislim da je vlasnik mnogih nekretnina oko Portman skvera. u Ulici Bejker i na Gloster plejsu."

„Mislim da ste u pravu, gospodine Kolinse", rekao je Fild uz taj zadovoljan, čak zloban kez.

„Imate li pojma koliko bi tražio za kuću?", rekao sam ja.

„Bio sam toliko slobodan da se raspitam", kazao je inspektor Fild. „Lord Portman kaže kako bi pristao na dvadesetogodišnji zakup nekretnine za osamsto funti. To, naravno, obuhvata i one ljupke štale u konjušnici. One bi se mogle dati u podzakup i tako bi se izmirila kirija."

Usta su mi se osušila, pa sam srknuo malo porta. Osamsto funti je bilo pravo bogatstvo - više nego što sam u to vreme imao na raspolaganju - ali znao sam isto tako da ćemo, posle majčine smrti, Čarli i ja naslediti, u podjednakim delovima, oko 5.000 funti što je njoj ostalo od tetke, iako bi - po uslovima očevog testamenta - ostatak kapitala u njegovoj i njenoj zaostavštini ostao vezan. A inspektor je nesumnjivo imao pravo u pogledu izdavanja veoma lepih štala u podzakup.

Inspektor Fild je izvadio dve sumnjivo tamne cigare iz sakoa. „Pretpostavljam da se po pravilima vašeg kluba sme pušiti u obedovaonici", pitao je.

„Naravno."

Odsekao je kraj obema cigarama, pružio mi jednu, pripalio svoju, zapućkao zadovoljno i prineo šibicu da pripali moju, a ja sam mu se primakao.

Inspektor Fild je mahnuo Bartlsu, najstarijem i najdostojanstvenijem kelneru u klubu, i rekao: „Dobri moj, budi ljubazan i donesi mi čašu onoga što pije gospodin Kolins. Hvala ti."

Dok se Bartls žurno udaljavao - mršteći se malo zbog zapovedničkog tona tog nemarno odevenog neznanca - ja sam se zapitao, i to ne prvi put, kako se to moja sudbina tako preplela sa sudbinom tog čudnog, oholog policajca.

„Dobra cigara, zar ne, gospodine Kolinse?"

Imala je ukus kao nešto što je izraslo u plesnivoj čizmi u nekom zaboravljenom podrumu i tamo ubrano. „Prvoklasna", rekao sam ja.

Inspektoru je stiglo vino i onaj uvek budan i uvek konzervativan, škrti deo mog uma dodao ga je, sa oklevanjem, mom već značajno visokom računu u klubu.

„Za krajnje povoljan i srećan preokret", nazdravio je inspektor Fild i podigao čašu.

Ja sam podigao svoju i dodirnuo kristal kristalom, pomislivši pri tom kako će Kerolajn možda - konačno - prestati da zanoveta i cvili. Priznajem da tada, baš kao ni u danima koji će uslediti, niti jednom nisam pomislio na sirotu gospođu Šernvold i njenu ironičnu sudbinu, osim kada sam slagao Kerolajn za mesto i način na koji je stara gospođa skončala.

Mislim da je vreme, dragi čitaoci iz moje posthumne budućnosti, da vam ispričam ponešto o drugom Vilkiju.

Moram pretpostaviti da ste sve do sada smatrali kako je taj drugi Vilki ili proizvod moje mašte, ili posledica laudanuma koji sam primoran da uzimam. on nije niti jedno, niti drugo.

Čitavog života me progoni drugo ja. Kao veoma mali, bio sam siguran da imam drugara u igri, svog blizanca, i često sam majci pričao o njemu. U detinjstvu, slušao sam oca dok priča kako je „Vilkija" učio da crta, a znao sam da u to vreme nisam bio kod kuće. od tih podučavanja koristi je imao moj dvojnik. Sa petnaest godina sam prvi put iskusio fizičku ljubav sa starijom ženom, i nisam se iznenadio kad sam video da drugi Vilki - jednako mlad, bistrook i golobrad kao i ja - sve to posmatra iz senovitog ćoška s golemim zanimanjem. Na početku mog odraslog doba, to drugo ja kao da se povuklo u sivo carstvo iz kojeg je i došlo. Nekoliko godina, bio sam siguran da sam ga ostavio za sobom.

Ali godinu-dve pre nego što sam počeo da pišem ove memoare, kada je reumatski giht bio preuporno bolan da bih izdržao bez pomoći opijumske tinkture, drugi Vilki se vratio. Iako je moja ličnost postala blaža, veselija, prijaznija prema svima, ličnost Drugog Vilkija kao da je postala oštrija i agresivnija dok nismo bili jedan s drugim. Godinama pre toga, kada sam tek upoznao Persija Ficdžeralda (pre nego što je Ficdžerald postao toliki Dikensov miljenik), poverio sam mu: „Progoni me čudna avet, tako da često pomislim kako 'neko stoji iza mene'."

Nikada nisam odbacivao činjenicu da laudanum utiče na prizivanje tog Drugog Vilkija. Tomas de Kvinsi, pisac Priznanja uživaoca opijuma i prijatelj mojih roditelja, napisao je: „Ako čovek koji samo o volovima priča postane uživalac opijuma, sva je verovatnoća da će (ako već nije toliko tup da uopšte ne sanja) - sanjati volove." I u pisanju i u životu bio sam opsednut dvostrukim identitetom - dvojnikom koji vreba tik iza maglenih granica svakodnevne stvarnosti - tako da se ne treba čuditi što je opijum koji sam uzimao svakoga dana, droga tako često korišćena da otvara vrata drugim stvarnostima, prizvao Drugog Vilkija, koji se igrao mnome još od malih nogu.

Ukoliko ste čitali moja dela, dragi čitaoci, znate da to pitanje identiteta prožima većinu mojih priča i sve romane, još od Antonine, koju sam započeo kad mi je bilo samo dvadeset dve godine. Dvojnici, koji često predstavljaju dobro i zlo, tumaraju stranicama mojih pripovesti. Često moji likovi (recimo, Lora Ferli u mojoj Ženi u belom i Magdalen Vanstoun u mom novijem delu Bezimeni) dožive da im identitet bude nemilosrdno i nasilno oduzet, tako da moraju nastanjivati šuplje ljušture drugih imena, drugih umova, drugih koža.

Čak i kada dozvolim svojim likovima da zadrže sopstveni identitet, oni ga najčešće moraju kriti, pa se predstavljaju kao neko drugi, ili se suočavaju s gubitkom tog identiteta zbog toga što su oslepeli, ogluveli, onemeli ili ostali sakati. Iz mojih likova stalno izranjaju nove ličnosti, a tu transformaciju sve češće izaziva upotreba droga.

Čarls Dikens je prezirao taj aspekt mog pisanja, ali izgleda da su ga moji čitaoci voleli. A navešću i to da nisam bio jedini pisac opsednut pitanjima „drugog ja" i dvostrukih, istovetnih ili pobrkanih identiteta: izvesno piskaralo Viljem Šekspir u svojim delima bavio se takvim temama i konvencijama mnogo češće od mene.

Često sam se pitao - čak i pre nego što je započeo košmarni period s Drudom - nisam li možda manje vredan usled onih osobina koje meni nedostaju, ali ih očito ima Drugi Vilki. Na primer, tu je moje ime. Ili bolje rečeno, način na koji su drugi ljudi koristili moje ime.

Izgleda da sam bio Vilki za sve: ne gospodin Kolins (premda su se inspektor Fild i njegovi operativci izuzetno trudili da mi se obraćaju s takvim uvažavanjem) niti čak Kolins (onako kako sam se ja, možda previše neposredno, obraćao Čarlsu Dikensu sa „dragi moj Dikense"). već samo Vilki. Kao da sam zauvek za druge ostao dete, čak i za decu. Keri je odrasla nazivajući me Vilki. Sva mnogobrojna Dikensova deca, dok god nisu porasla, zvala su me Vilki osim ako im drugačije ne bi naredili Dikens, Ketrin ili Džordžina. Muškarci u mom klubu, koji se sebi ravnima nikada nisu obraćali po imenu, iako su možda te druge poznavali decenijama, davali su sebi tu slobodu da se meni obraćaju sa Vilki gotovo odmah pošto bismo se upoznali.

Bilo je to vrlo zanimljivo.

Ujutro posle noći kad sam provirio u svoju radnu sobu i video kako Dikens razgovara s Drudom i drugim Vilkijem u mojoj radnoj sobi - a potom se žurno povukao - priznao sam Jedinstvenom uz doručak da sam usnio čudan san o takvom sastanku.

„Ali to se zaista dogodilo!", uskliknuo je Dikens. „Bio si tamo, dragi moj Vilki! Satima smo razgovarali."

„Uopšte se ne sećam o čemu se pričalo", rekao sam i osetio kako mi se koža ježi kao od ledenih iglica.

„Možda je tako i najbolje", kazao je Dikens. „Drud ponekad koristi svoj magnetni uticaj da delimično ili sasvim izbriše sva sećanja na sastanak, ukoliko smatra da bi se u opasnosti našli on ili njegov sagovornik koji pamti o čemu se razgovaralo. Takvo hipnotičko brisanje ne deluje na mene, naravno, pošto ja isto tako primenjujem hipnotičke veštine."

Ma nije valjda?, pomislio sam sarkastično. Naglas sam rekao: „Ako se ono što sam sanjao zaista dogodilo, ako se taj sastanak zbio, kako je Drud ušao u kuću? Slučajno znam da je zgrada bila sasvim bezbedno zaključana."

Dikens se osmehnuo dok je premazivao drugo parče tosta marmeladom. „To mi nije rekao, dragi moj Vilki. U poslednje dve godine stekao sam utisak da postoji malo takvih mesta na koja Drud ne može da dospe ako to želi."

„Kažeš li to da je on neka vrsta duha?"

„Ni najmanje, dragi moj Vilki. Ni najmanje."

„Ispričaj mi onda", rekao sam donekle ogorčeno, „o čemu smo to 'više sati razgovarali'. I šta mi je taj fantom naredio da zaboravim?"

Dikens je oklevao. „Hoću", najzad je prozborio. „Ali najbolje bi bilo da sačekam s tim. Predstoje izvesni događaji, i možda bi bilo najpametnije da u ovom trenutku ne znaš za njih, dragi moj Vilki. Ima i drugih činjenica kojih je bolje da ne budeš svestan zbog sopstvenog poimanja časti... tako da, na primer, možeš iskreno reći inspektoru Čarlsu Frederiku Fildu da se nisi sastao s Drudom i da ne znaš šta fantom smera."

„Zašto mi je onda on - ili zašto si mi ti - rekao prošle noći za njih?", navaljivao sam ja. Još nisam bio uzeo svoj jutarnji laudanum i mozak me je boleo od vapaja za njim.

„Zbog pribavljanja tvoje dozvole", rekao je Dikens.

„Dozvole za šta?" Malo mi je nedostajalo da se razbesnim.

Dikens se ponovo osmehnuo i potapšao me po ruci na onaj svoj nepodnošljiv način. „Ubrzo ćeš to i sam videti, prijatelju. A kada sve to prođe, ispričaću ti sve pojedinosti o našem dugom razgovoru koji se zbio prošle noći. Dajem ti reč."

Morao sam da se zadovoljim time, iako sam bio mnogo manje uveren da je uopšte bilo sastanka između Druda, Dikensa i Drugog Vilkija. Pre će biti da je Dikens koristio prednosti mog laudanumskog sna za svoje nedokučive ciljeve.

Ili Drugi Vilki ima sopstvene tajne ciljeve i planove. od te mogućnosti još sam se više naježio.

Preselili smo se na Gloster plejs broj devedeset početkom septembra 1867. Bio sam primoran da uzmem zajam preko svojih advokata onih osamsto funti za zakup, ali inspektor Fild je s pravom rekao da mogu izdavati konjušnicu iza kuće; dao sam je u podzakup ženi koja je imala četiri konja, za četrdeset funti godišnje, premda sam se namučio dok je nisam naterao da to plati na vreme.

Kuća na Gloster plejsu bila je mnogo veća i veličanstvenija od doma koji smo bili iznajmili na Melkum plejsu. ova petospratnica bila je uvučena dalje od ulice, s terasama, sa dovoljno prostora za porodicu mnogo veću od naše i za poslugu daleko brojniju, obučeniju i pristojniju od naših sirotih troje beskućnika. Sada smo imali dovoljno gostinskih soba za malu vojsku posetilaca. Trpezarija u prizemlju bila je triput veća od one na Melkum plejsu, a udobnu sobu iza nje koristili smo kao porodičnu dnevnu sobu. Ja sam odmah zauzeo za svoju radnu sobu ogroman dvostruki salon u obliku slova L u prizemlju iako se nalazio na putu posetiocima koji su prolazili predvorjem, slugama koje su čistile, Kerolajn koja je radila u obližnjoj dnevnoj sobi, svi su upadali i tu se odvijao sav promet svakodnevnog života. Budući na središnjem položaju u kući, sa ogromnim kaminom i visokim prozorima, odavala je utisak prozračnosti, pa u njoj ne beše one izolovanosti i tame moje radne sobe na Melkum plejsu. ostajalo mi je samo da se nadam da se Drugi Vilki neće useliti s nama.

Kada je krajem jeseni kuća najzad preuređena, veoma mi se dopadala. Posvuda su bile moje knjige i slike, naravno, a zidovi Gloster plejsa s drvenim oplatama bili su mnogo pogodniji za izlaganje mojih umetničkih dela od tamnih, tapetama prekrivenih zidova naših ranijih prebivališta.

Imao sam majčin portret u beloj haljini iz vremena kada je bila devojčica - naslikala ga je Margaret Karpenter - i okačio sam ga u svojoj radnoj sobi. Moja mati nikada nije videla tu sliku (pošto je smatrala nedoličnim da uđe u kuću u kojoj živi Kerolajn G.), ali izvestio sam je u pismu kako joj je taj portret „.i dalje veran posle toliko godina". (To nije bilo sasvim tačno pošto mi je mati sada bila u sedamdesetim, i starost je učinila svoje.)

U mojoj radnoj sobi, pored očevog masivnog pisaćeg stola, visile su dve velike slike: očev portret i pejzaž Sorenta koji je on uradio. Na drugom zidu prekrivenom drvenom oplatom bila su okačena dva moja portreta, jedan iz momačkih dana, delo mog brata Čarlija, i jedan koji je naslikao Mile. Jedino moje delo u kući bila je slika s akademije, „Švercerovo sklonište"; nju sam okačio u obedovaonici.

Nisam imao poverenja u tu novotariju, gasno osvetljenje - iako su Dikens i ostali podetinjili od oduševljenja zbog nje - tako da su moje sobe, knjige, zastori, pisaći sto i slike na Gloster plejsu broj devedeset i dalje bile osvetljene voštanicama, baš kao u mojim prethodnim kućama. Voleo sam tu blagu svetlost koju su sveće i kamini darivali svemu - pogotovo licima ljudi kad bi se okupili oko ognjišta ili trpezarijskog stola - i nikada je ne bih zamenio oštrim, nehumanim bleštavilom gasnog osvetljenja, iako sam od rada uz sveće dobijao teške glavobolje zbog kojih su mi bile neophodne nove doze laudanuma. Bila je to mala cena za lepotu.

Koliko god da je kuća spolja izgledala grandiozno, donekle je oronula pod režimom pokojne gospođe Šernvold, pa je prava mala vojska radnika više od mesec dana krečila, popravljala te instalirala vodovodne cevi, rušila pregrade, stavljala nove oplate i pločice, i uopšte dovodila kuću u stanje kakvo se i očekuje od tako prefinjenog doma.

Pri sređivanju tog haosa najpre sam ukinuo sve društvene posete, bilo da je reč o primanju gostiju ili odlasku u goste. Drugi korak bio mi je da se uklonim iz mogućeg blaženstva na Gloster plejsu broj devedeset - tako da sam nedeljama spavao i radio isključivo u majčinoj seoskoj kući u Sautboru ili na imanju Gadshil - a prašnjavi, prljavi nadzor prepustio sam Kerolajn. Desetog septembra, dan pošto smo se uselili, napisao sam svom prijatelju Frederiku Lemanu: „Morao sam da napustim staru kuću - pronađem novu - pogađam se za tu novu i uzmem je - uz konsultacije sa advokatima i nadzornicima - uposlim britanske radnike - i za sve to vreme i dalje obavljam svoj posao književnika bez makar jednog dana prekida."

Ta je jesen bila topla i Dikens i ja smo zajedno pisali Bez prolaza, prvenstveno u njegovoj ljupkoj maloj švajcarskoj vili. Dikens je svoj dugačak pisaći sto na prvom spratu preobrazio u zajednički sto - sa dva prostora za noge - pa smo duge sate skupa pisali dok je prijatnu jesenju tišinu remetilo samo zujanje pčela i njemu slično zujanje povremenih komentara i pitanja koje smo razmenjivali.

Još krajem avgusta, Dikens mi je poslao poruku, karakterističnu za lagodno poigravanje idejama i pričom koje će obeležiti naš rad na tom projektu:

Imam opštu zamisao i nadam se da će ona izazvati interesovanje za kojim težimo. Hajde da to uredimo tako da kulminira zimskim bekstvom i poterom preko Alpa, u samotnim okolnostima i uprkos svim upozorenjima. Upustimo se u sve užase i opasnosti takve pustolovine u najstrašnijim mogućim uslovima, bilo u bekstvu ili pokušaju da se neko pristigne (rekao bih da će biti ovo potonje), s tim da od tog bekstva ili pristizanja zavise ljubav, prosperitet i osvetnička pravda u priči. Tu se možemo zanimati utvarama, živopisnom okolinom, okolnostima vezanim za vreme i prilike koje oduzimaju dah, i smisliti sve tako da nastupi moćni vrhunac kako god nam volja. Ako to budeš imao na umu, kao što ću imati ja, goneći usput pripovest prema tome, postići ćemo pravu lavinu snage u njoj i sručiti je svom silinom čitaocima na glavu.

Ali ni krajem septembra još nismo imali lavinu i Dikens je mogao samo da izvesti kako trčkara „brzinom kolica koja gura kakav grinički penzioner" te da, baš kao i ja, radi „sporo kao puž...", ali zajednički rad u Gadshilu ubrzao je ritam naših zasebnih i prepletenih pripovesti i podigao naš entuzijazam na viši nivo.

Petog oktobra, vratio sam se u majčinu seosku kuću, gde sam uživao u dobrim obrocima i osećaju da se nazire kraj našeg zajedničkog poduhvata. Tamo mi je stigla sledeća Dikensova poruka:

Spasao sam Margaritu i ostavio da Vendejl - kako bi je poštedeo - kaže da je to bila nesreća u oluji i ništa više od toga. Uzgred, Obenrajzera je Vendejl posekao, i to njegovim bodežom. To za slučaj da ti treba za ožiljak. Ako ti ne treba, nema veze. Nimalo ne sumnjam da će moj probni otisak Planinske pustolovine biti pun grešaka, pošto mi rukopis nije naročito čitak. Ali ti ćeš već shvatiti šta sve to znači. Rasplet sagledavam prilično kao i ti - s tim da još nemam daljih dodataka. Razmotriću to sa Obenrajzerom (samoubistvo, možda?). Moja Margarita je sasvim odana svom ljubavniku. Kad god mi javiš da si spreman, ugovorićemo sastanak ovde, da prionemo na posao.

Pitam se, dragi čitaoci, jesu li posle više od jednog veka te radne beleške razmenjene između dva profesionalna pisca uopšte značajne? Vrlo malo, pretpostavljam, ali ako imamo u vidu Dikensovu slavu, čak i za mog života, možda bi te žurno naškrabane i tajanstvene poruke mogle jednog dana zainteresovati kakvog neuglednog izučavaoca. Može li se isto reći i za poruke koje sam ja slao Dikensu? Avaj, to nikada nećemo znati, pošto je Dikens i dalje redovno spaljivao sva pisma koja su mu stizala, nastavivši - kako se ispostavilo - neprekidno uništavanje prepiske s kojim je započeo u jesen 1860.

Tog istog petog oktobra, prve subote u novom mesecu, vratio sam se kući na Gloster plejsu broj devedeset - premda Kerolajn nisam najavio povratak ni pismom ni telegramom - i kako stigoh kasno, ustanovih da je većina soba u novom domu neosvetljena, i otkrih da Kerolajn večerava u kuhinji s nepoznatim muškarcem.

Priznajem da sam bio zaprepašćen, ako već ne i besan. Kerolajn mi se osmehnula sa svog mesta za stolom - sluge su te večeri bile odsutne - iako sam video da je porumenela od vrata pa naviše, iza ušiju i po obrazima.

„Šta je ovo?", upitao sam tog čoveka. „Ko ste vi?"

Bio je mršav, žućkaste puti, nizak, neupečatljiv, sitna lasica od čoveka, u sakou od obične pamučne tkanine. Sve je na njemu bilo obično. Ustao je i zaustio da mi odgovori, ali pre nego što je išta stigao da proslovi, ja sam rekao: „Čekajte, ja vas poznajem. Uposlio sam vas pre mesec dana. Klou, zar ne? Ili tako nešto. Vi ste vodoinstalater."

„Džozef Klou, gospodine", odgovorio je kao da ima polipe u nosu, s prizvukom cviljenja. „I tako je, uposlili ste me, gospodine. Danas smo baš završili poslednje instalacije na spratu, a vaša kućepaziteljka, gospođa G., bila je toliko ljubazna da me pozove da ovde večeram, gospodine."

Zgromio sam pogledom svoju „kućepaziteljku", ali ona mi se samo osmehnula. Kakav bezobrazluk! Upravo sam pozajmio i potrošio neverovatnih osamsto funti da bih tom drskom bagažu kupio jednu od najotmenijih kuća blizu Portman skvera, a ona mi iza leđa ugovara sastanak sa običnim majstorom u mojoj rođenoj kući!

„Vrlo dobro", rekao sam i osmehnuo se Kerolajn s porukom: s tobom ću se razračunati kasnije. „Svratio sam samo da uzmem nešto čistog rublja. Idem u svoj klub."

„Vaša kućepaziteljka se izvrsno snalazi s patkom", rekla je ta persona. Da sam primetio ikakav trag bezobrazluka ili sarkazma, jamačno bih ga udario, ali njegov komentar je zvučao nedužno.

„Otac gospodina Kloua ima destileriju, a on ima udeo u njoj", rekla je Kerolajn, drska do kraja. „Doneo je odličan šeri da proslavimo svršetak."

Klimnuo sam glavom i popeo se na sprat. Imao sam dovoljno rublja u koferu. Došao sam bio da obnovim zalihu laudanuma iz velikog krčaga. Napunio sam putničku pljosku, ispio dve pune velike čaše, prišao komodi, zavukao ruku ispod rublja u fioci i pronašao napunjeni pištolj koji mi je Hačeri poklonio pre toliko vremena.

Zar bi me neko krivio ako bih ubio i Kerolajn i njenog mršavog, brkatog, prljavog ljubavnika vodoinstalatera? Taj čovek je verovatno bio u mom krevetu u mom novom domu pre mene samog - ili se tome u najmanju ruku izvesno nadao.

Ali opet, shvatio sam, za sav svet, Kerolajn G. je zaista bila moja kućepaziteljka, a ne moja žena. Svakako sam imao pravo da ubijem Džozefa Kloua kao uljeza, ali malobrojne bi porote ili sudije uvidele da sam opravdano ubio gospodina koga je moja kućepaziteljka pozvala na večeru u kuhinji. Kakav revnosni tužilac mogao bi kao dokaz priložiti čak i taj prokleti šeri.

Osmehujući se mračno, odložio sam pištolj, napunio kofer odećom reda radi, proverio da li mi je pljoska zapušena, izašao na ulazna vrata i pošao da prenoćim u klubu. Nisam se vraćao u zadnji deo kuće da ponovo proverim šta radi Kerolajn - koja je u svetlosti sveća izgledala rumeno i ljupko, uprkos poodmaklim tridesetim godinama - ili njen vodoinstalater-lasica, mogući budući ljubavnik i muž.

Kada sam došao u svoj klub, zviždukao sam, dobro raspoložen. Već sam uviđao kako bih mogao da iskoristim gospodina Džozefa Kloua na svoju dobrobit.

Dikens i ja smo dovršili Bez prolaza krajem oktobra, nedeljama kasnije nego što smo predviđali. Ja sam bio zadužen za prava na reprinte i pregovarao sam s Frederikom Čapmanom, ali je Džordž Smit iz kompanije Smit i Elder dao bolju ponudu, tako da sam prava smesta preneo njemu.

I Dikens i ja smo uviđali da pripovest Bez prolaza ima pozorišni potencijal i pošto je u to vreme svaki lopov sa pozornicom i nekoliko glumaca mogao prvi dramatizovati materijal i tako ga ukrasti, odlučili smo da preduhitrimo sve potencijalne lopove i da priču dramatizujemo sami. Dikens je - u žurbi da privede kraju sve tekuće poslove kako bi mogao otići u Ameriku - ispričao scenario u grubim crtama našem zajedničkom prijatelju, glumcu i impresariju Fehteru, a mene zadužio da obavim težak posao adaptacije pošto on napusti zemlju.

Krajem oktobra, visoka kuća na Gloster plejsu broj devedeset bila je dovršena na moje zadovoljstvo - čak i vodoinstalaterski radovi - a Kerolajn i ja smo priredili večeru za useljenje koja je istovremeno bila oproštajna zabava za Dikensa, jer je trebalo da otplovi za Ameriku 9. novembra. Angažovao sam za to izvrsnu francusku kuvaricu - ona će sledećih godina polovinu svog radnog vremena provoditi u našoj službi, premda neće stanovati u kući - i aktivno sam učestvovao u pripremi jelovnika te nadzirao pripreme.

Prijem je bio veoma uspešan i tek prvi od mnogih u novom domu na Gloster plejsu.

Nekoliko dana kasnije, 2. novembra, ja sam bio jedan od stjuarda na ogromnom i mnogo zvaničnijem oproštajnom banketu koji je za Dikensa priređen u dvorani slobodnih zidara. Pozvano je 450 gostiju, krem londonske umetnosti, književnosti i glumišta - sve muškarci, naravno - i oni su se tiskali u glavnoj dvorani, dok je stotinak žena (uključujući i podlu, ali ljupku Kerolajn G. te Dikensovu svastiku Džordžinu i kći Meri) sedelo izdvojeno na galeriji za dame, premda im je bilo dopušteno da se potom pridruže muškarcima na kafi. Kerolajnina kći Keri, sada gotovo sedamnaestogodišnjakinja, takođe je te noći bila tamo. Onako nervozan, dvaput sam pisao organizatorima kako bih bio siguran da su uslišili moj zahtev i poslali pozivnice tim dvema damama.

Orkestar garde grenadira svirao je te noći s drugog balkona. Jedan od gostiju iznenađenja bio je Dikensov sin Sidni, mornar čija je lađa pristala u Portsmutu dve noći ranije. Britanske i američke zastave krasile su glavnu obedovaonicu, a na svim oplatama iznad dvadeset lukova ukrašenih zlatnim lovorovim vencima stajali su naslovi pojedinih dela Čarlsa Dikensa. Lord Liton, kome je sada bilo šezdeset četiri godine ali je izgledao dvostruko stariji, predsedavao je te večeri i nadzirao kako sve protiče, kao ptica grabljivica prodornih očiju, u sasvim crnom svečanom odelu.

Kada je Dikens konačno ustao da nešto kaže posle niza sve preuveličanijih govora hvale, najpre je zamucao, a onda i zajecao. Pošto je konačno progovorio, bio je rečit, ali ne toliko rečit, saglasili su se mnogi, kao njegove suze.

Priznajem, sedeo sam te večeri za glavnim stolom dok mi se u glavi vrtelo od vina i dodatno okrepljujuće doze laudanuma, i pitao se šta bi rekli svi ti slavni gosti - vrhovni sudija lord Kobern, ser Čarls Rasel, lord Hoton, pravo jato kraljevskih akademika, lord-gradonačelnik Londona - da su videli kao ja kako Dikens silazi u kanalizaciju Donjeg grada. Ili da su iole podozrevali o mogućoj sudbini Edmonda Dikensona.

Možda ih za to ne bi ni bilo briga.

Dana 9. novembra, otišao sam u Liverpul sa Kerolajn i Keri da ispratim Dikensa na put za Ameriku.

Pisac je dobio prostranu kabinu drugog oficira na palubi Kube. (Keri me je kasnije pitala gde će drugi oficir spavati tokom plovidbe i morao sam da priznam kako pojma nemam.) Za razliku od većine prostorija na lađi, ta kabina je imala i vrata i prozor koji se mogao otvoriti kako bi se uživalo u svežem morskom vazduhu.

Dikens je bio razdražljiv i rastrojen tokom naše kratke posete i samo sam ja znao zašto. A znao sam to samo zahvaljujući svom stalnom druženju sa inspektorom Fildom.

Uprkos tome što je pre četvrt veka iz prve ruke upoznao puritansku i konzervativnu prirodu Amerikanaca, Dikens nekako još nije bio odustao od svoje namere da povede i Elen Ternan u Ameriku kako bi mu pravila društvo na turneji, možda pod maskom Dolbijeve pomoćnice. Naravno, to nikako nije moglo proći, ali Dikens je zaista bio beznadežno romantičan kad su posredi takve fantazije.

Nije trebalo da znam za to, ali Jedinstveni je uredio s Vilsom u redakciji časopisa da pošalje šifrovani telegram mladoj glumici sa uputstvima šta da radi kada Dikens stigne u Novi svet. Poruka koja glasi „Sve dobro" značila bi da pohita koliko sledećom lađom u Ameriku, a troškovi će biti plaćeni s računa koji je Dikens ostavio pod Vilsovim nadzorom. Nevoljna šifra „Bezbedno i dobro" kazivala bi da ostane na kontinentu, gde će s majkom provoditi odmor i čekati glas o svojoj sudbini.

U srcu - ili je možda prikladnije reći: „u racionalnoj glavi" - Dikens je morao znati tog lepog dana 9. novembra, kao što sam znao ja čim sam od inspektora Filda čuo za taj budalasti plan, da će Elen preko Vilsa dobiti poruku „Bezbedno i dobro", sa stvarnim značenjem: „Usamljen ali pod neprestanim, neprekidnim nadzorom namrštenog, nametljivog, osuđujućeg oka američke javnosti."

Bili smo uzbuđeni dok smo se pozdravljali. Dikens je bio svestan koliko mi je posla ostavio da dovršim - čitanje probnih otisaka i reviziju Bez prolaza te dramatizaciju i pozorišnu postavku s Fehterom - ali nije samo to izazivalo uzbuđenje. Čim smo Keri, Kerolajn i ja sišli s mostića za ukrcavanje, vratio sam se u prostranu kabinu drugog oficira sa izgovorom da sam zaboravio rukavicu. Dikens me je očekivao.

„Molim se Bogu da Drud ne pođe za mnom u Ameriku", šapnuo je dok smo se ponovo rukovali u znak pozdrava.

„Neće", odvratio sam sa sigurnošću koju nisam osećao.

Kada sam se okrenuo da pođem, pomislivši kako je moguće - verovatno, čak - da nikada više neću videti svog prijatelja Čarlsa Dikensa - on me je zaustavio.

„Vilki. u razgovoru s Drudom u tvojoj radnoj sobi devetog juna, onom koji ne pamtiš. neophodno je da te upozorim."

Nisam mogao da se pomerim. Krv kao da mi se sledila, a taj led kao da je prodirao u same moje ćelije.

„Pristao si da budeš Drudov biograf ako se meni nešto dogodi", kazao je Dikens. Činilo se da mu je muka iako je Kuba još bila čvrsto privezana za dok u liverpulskoj luci i ni najmanje se nije ljuljala. „Drud je zapretio da će ubiti i tebe i svu tvoju porodicu ako ne ispuniš to obećanje. baš kao što je, iznova i iznova, priprećivao da će ubiti mene i moje. Ukoliko on sazna da sam otišao u Ameriku kako bih mu pobegao, a ne kako bih razgovarao s tamošnjim izdavačima o toj biografiji."

Minut kasnije, ustanovio sam da mogu da trepnem. Posle još jednog minuta, mogao sam da progovorim. „Ne brini nimalo zbog toga, Čarlse", rekao sam. „Želim ti uspešnu turneju čitanja po Americi. Vrati nam se zdrav i čitav."

Izašao sam iz kabine i sišao niz mostić prema Keri koja je čekala, i nadurenoj, zabrinutoj Kerolajn.

DVADESET ČETVRTO POGLAVLJE
drud

U mesecu po Dikensovom odlasku za Ameriku, osećao sam se gotovo kao da mi je ponovo umro otac. Nije to bila sasvim neprijatna senzacija.

Nikad nisam imao više posla. Dikens ne samo što mi je ostavio revizije i probne primerke Bez prolaza već me je zadužio i za čitav božićni broj časopisa Preko cele godine. To je dovelo u nepriliku našeg prijatelja Vilijama Henrija Vilsa - drugokomandujućeg posle Jedinstvenog u redakciji, koji je od samog početka potpuno bio protiv Dikensovog odlaska u Ameriku - ali Vils, oduvek odani vojnik, ubrzo se privikao na to da bude drugokomandujući posle mene. Kako je novembar odmicao, sve sam više bivao u redakciji časopisa - a uz to je Dikens zahtevao da redovno obilazim Džordžinu, Meri i Kejti u Gadshilu (takođe, bilo mi lakše da tamo uređujem i radim na Mesečevom kamenu, a i moj je brat Čarli takođe uglavnom stalno bio tamo), ubrzo sam pre živeo životom Čarlsa Dikensa nego životom Vilkija Kolinsa.

Kerolajn je bila sklona da se saglasi s tom procenom, mada ne sa onoliko naklonosti i humora koliko sam ja očekivao, i bila je sklona zapodevanju svađa sa mnom kad god bih sastavio nekoliko dana na Gloster plejsu broj devedeset. Kako smo se približavali decembru, sve manje i manje dana sam provodio u svojoj novoj londonskoj kući, a sve više u Gadshilu, ili sam obedovao u Dikensovim oskudno nameštenim sobama i spavao u njegovom udobnom krevetu iznad redakcije časopisa.

Slučajno sam se zatekao tamo kada je Vilsu stigao telegram s porukom „Bezbedno i dobro", a on ga je poslušno prosledio Elen Ternan u Firencu, gde je ona boravila s majkom i porodicom. Kako je Dikens uopšte zamišljao da bi Elen mogla sama putovati iz Italije preko Atlantika do Amerike, pojma nemam. Ta fantazija je bila samo još jedan znak koliko je Dikens tada bio izgubljen u svojim romantičnim snovima. Kasnije sam gotovo slučajno saznao od Vilsa da je Dikens i pre početka plovidbe znao da Amerikanci ne bi s podrškom gledali na tu neudatu ženu u Dikensovoj maloj sviti. Dolbi je obrazložio stanje stvari po njegovom dolasku i poslao svoju presudu o doličnosti Eleninog prisustva jednim jedinim telegrafskim slogom - „Ne.“

Dikens i ja smo se saglasili da pozorišnu adaptaciju Bez prolaza treba izvesti u teatru „Adelfi“, uoči samog Božića, te da bi naš zajednički prijatelj Fehter trebalo da glumi zlikovca Obenrajzera. Mene su impresionirali Fehterovi nastupi pre bezmalo petnaest godina i upoznao sam ga 1860, kada je došao u London da igra u komadu Ruj Blaz Viktora Igoa. Vođeni zajedničkim porivom, odmah po tom sastanku, Fehter i ja smo digli ruke od početnih formalnosti po upoznavanju i ubrzo postali prijatelji.

Fehter je rođen u Londonu, majka mu je bila Engleskinja a otac Nemac; odgajan je u Francuskoj, ali se vratio u London koji je sebi odabrao za dom. Bio je čovek neverovatnog šarma i odanosti - kompletna švajcarska vila koju je poklonio Dikensu pre dva Božića bila je tipična za njegovu velikodušnost i nepremišljenost - ali za posao je imao smisla koliko i kakvo dete.

Fehterov dom u Londonu možda je bio jedini neformalniji salon od mog. I dok sam ja imao naviku da prepuštam goste za stolom Kerolajninoj brizi ukoliko sam morao da odjurim zbog pozorišne obaveze ili nečeg sličnog, Fehter je znao da prima goste u kućnom ogrtaču i papučama i dopušta im da izaberu bocu vina koje im se dopada i donesu je na svoje mesto za stolom. On i ja smo obožavali francusku kuhinju i dvaput smo stavili na ispit neiscrpne resurse gastronomske Francuske: za obed smo jeli samo jednu namirnicu, pripremljenu u mnogo različitih oblika. Sećam se da smo jednom večerali šest jela samo od krompira, a drugi put osam jela od jaja.

Fehterova jedina glumačka mana bila je strašna trema i scenski pomoćnik ga je često pratio iza bine s lavorom, pre podizanja zavese.

Na prelazu iz novembra u decembar, žurno sam pisao sinopsis za pozorišnu adaptaciju Bez prolaza i probne verzije sam slao pravo Fehteru, koji me je izvestio da se „ludo zaljubio u temu“ i smesta započeo saradnju na dramatizaciji. Nije me iznenadilo to što se glumcu dopao glavni lik zlikovca Obenrajzera, pošto smo Dikens i ja imali Fehtera na umu kada smo ovoga stvarali.

U danima kada sam putovao na imanje Gadshil vozom za Ročester, bilo mi je lako da pomislim kako je Čarls Dikens otišao zauvek- i dalje sam smatrao to sasvim verovatnim, imajući u vidu tužno (premda od većine ljudi skriveno) stanje njegovog zdravlja i napore na američkoj turneji čitanja - te da ja ne samo što bih jednog dana mogao zauzeti njegovo mesto u svetu već da koliko sada to činim.

Početkom decembra, Bez prolaza će se pojaviti u časopisu Preko cele godine i nesumnjivo postići veliki uspeh. Dikensovo ime je svakako imalo neke veze s tim - njegove Božićne priče privlačile su prava jata čitalaca koji su kupovali Božićne brojeve njegova dva različita časopisa već dvadeset godina — ali bilo je tačno i to da se moja Žena u belom prodavala bolje od nekih Dikensovih priča u nastavcima, a bio sam siguran i da će Mesečev kamen bolje proći 1868. godine. Dok sam sedeo za stolom na imanju Gadshil i večerao s Džordžinom levo od mene, sa svojim bratom Čarlijem desno, Kejt dalje niz sto i sa još nekoliko Dikensove dece, bilo je to kao da sam zamenio Jedinstvenog jednako sigurno i potpuno kao što je Džordžina Hogart zamenila Ketrin Dikens.

Što se tiče mog tekućeg istraživanja za Mesečev kamen, posle stupanja u kontakt s mnogim ljudima u potrazi za neposrednim saznanjima o Indiji (kao i u proučavanju pojedinosti hinduističkih i muhamedanskih verskih običaja), došao sam do izvesnog Džona Vajlija koji je radio u indijskoj pokrajini Katijavar u Indijskoj civilnoj službi.

„Nema drugog dela Indije... tako fanatične hinduističke vere i tako zaprepaščujuće varvarske etike", rekao mi je Vajli između velikih gutljaja rakije. On me je uputio na „zbirku Vilerovih pisama ili članaka u Englezu... Eleusinske misterije su prava šala prema grozotama koje su tamo otkrivene."

Kada sam objasnio da će moja grupica Indusa u Mesečevom kamenu uistinu biti zla, ali će isto tako zračiti i svojevrsnim plemenitim mučeništvom pošto će decenijama morati da umilostivljuju svoje bogove zbog toga što su prekršili pravilo da pripadnici njihove kaste nikada ne smeju otputovati preko „Tamne vode‘7 Vajli se samo podsmehnuo i odbrusio kako bi njihovo vraćanje u kastu pre bilo pitanje podmićivanja odgovarajućih bramana nego doživotne potrage za pročišćenjem kakva bi bila neophodna po mojoj priči.

Stoga sam odbacio najveći broj komentara i saveta gospodina Džona Vajlija, bivšeg nameštenika Indijske civilne službe, i nastavio po diktatu svoje Muze. Za englesku postavku priče, posegnuo sam u svoja sećanja na obalu Jorkšira. Što se istorijskih događaja tiče - pošto je trebalo da glavni deo romana započne 1848. godine - nastavio sam da se oslanjam na odličnu biblioteku u Ateneumu. Jedino sam iz preporuka gospodina Vajlija preuzeo divlju indijsku pokrajinu Katijivar; veoma je malo belaca bilo tamo i poživelo dovoljno dugo da o tome priča, pa sam zaključio kako mogu izmisliti tamošnju geografiju, topografiju i pojedine vrste i kultove hinduističke vere.

Nastavio sam da svakodnevno radim na romanu, čak i usred nezamislivih zahteva koje je pred mene donosila priprema Bez prolaza za pozornicu.

Novosti o našem komadu nekako su stigle u Sjedinjene Države pre koautora priče na kojoj se zasnivao. Dikens mi je napisao kako su ga odmah po prispeću u Njujork skolili pozorišni upravnici; imali su utisak, izgleda, da se scenario za Bez prolaza nalazi u romanopišćevom džepu. Dikens me je zamolio da šaljem prepis svakog čina kako ih budem završavao i dodao: „Nimalo ne sumnjam, dragi moj Vilki, da ćemo od drame uspeti da napravimo nešto dobro

Usledila je užurbana prepiska tamo-amo u kojoj je Dikens rekao kako hita da pronađe američkog građanina kome bi mogao poveriti rukopis, i tako obezbediti prava na njegovo postavljanje u Americi uz istovremeno osiguranje određene zarade Za nas od takve produkcije. Do Badnje večeri, Dikensu je u Boston stigla od mene poslednja kopija komada. Odgovorio je: „Komad je urađen s mnogo truda i veštine, ali plašim se da je predugačak.

O njegovoj sudbini će već biti odlučeno pre nego ti stigne ovo pismo, ali veoma sumnjam u njegov uspeh..." Ostatak poruke se u potpunosti odnosio na Dikensov strah od neumitnog američkog piratskog objavljivanja neke verzije naše priče, ali ja sam zapravo prestao da čitam posle reči: „...ali veoma sumnjam u njegov uspeh."

Uprkos svim obavezama koje su mi oduzimale vreme i energiju, uslišio sam, sredinom decembra, pisani zahtev inspektora Filda da se sastanem š njim kod mosta Vaterlo. Pretpostavio sam šta će mi reći, i moje predviđanje nije bilo pogrešno.

Stari detektiv je bio nesnosno samozadovoljan, što je isprva izgledalo čudno pošto sam mu rekao da se ništa nedolično nije dogodilo u mom domu prethodnog 9. juna pa se Drudov trag prilično ohladio. Dok smo išli preko mosta Vaterlo spram lahora koji je nosio laki sneg, visoko podignutih oko vratnika, a Fildu u debelom vunenom ogrtaču koji mu je lepetao oko ramena poput krila šišmiša, on mi je odmah ispričao da je Metropoliten policija uhapsila jednog Malajca osumnjičenog za ubistvo. Ispostavilo se da je Malajac jedan od Drudovih poručnika, pa su ga „žustro" isleđivali u jednoj dubokoj ćeliji upravo u vreme naše šetnje. Prvi podaci dobijeni iz isleđivanja ukazuju na to da se Drud možda odselio iz Donjeg grada i da se skriva u ćumezima na površini Londona. Samo je pitanje vremena, obavestio me je inspektor Fild u poverenju, kada će ući u trag Egipćaninu ubici, bolji od svega što su pribavili više-decenijskim naporima.

„Dakle, policija deli svoje informacije s vama", zaključio sam ja.

Inspektor Fild je pokazao krupne, požutele zube u osmehu. „Moji ljudi i ja obavljamo to isleđivanje, gospodine Kolinse. Vidite, još imam mnogo bliskih prijatelja u policiji, iako mi komesar i oni iznad njega i dalje ukazuju manje poštovanja od nego što sam zaslužio."

„Da li sadašnji šef detektiva zna daje uhvaćen jedan od glavnih Drudovih poručnika?", upitao sam ja.

„Još ne", rekao je Fild i položio krupni kažiprst kraj nosa. „E sad, gospodine Kolinse, sigurno se pitate zbog čega sam vas pozvao na sastanak po ovako ledenom danu."

„Da“, slagao sam.

„Pa, gospodine Kolinse, sa izvesnim žaljenjem moram izjaviti kako je naša dugotrajna saradnja pri kraju. Veoma mi je teško što tako mora biti, ali moji su resursi ograničeni - kao što možete i pretpostaviti, gospodine - i odsad pa nadalje, moraću usmeriti sve te resurse na završnicu igre s čudovišnim Drudom."

„Ja sam... iznenađen, inspektore", rekao sam dok sam podizao crveni šal na lice kako bih prikrio osmeh. To je upravo bilo ono što sam očekivao. „Znači li to da više neće biti dečaka ispred Gloster plejsa broj devedeset da prenosi poruke koje šaljemo jedan drugome?"

„Avaj, znači, gospodine Kolinse. Što me nagoni da se prisetim tužne sudbine sirotog mladog Guzberija." Tu me je starac zapanjio. Izvadio je ogromnu maramicu iz džepa kaputa pa beskrajno dugo duvao svoj sjajni crveni nos.

„Pa, ako se naša saradnja mora okončati..oglasio sam se kao da sam ispunjen nevoljnom tugom.

„Plašim se da mora, gospodine Kolinse. A mislim, gospodine, i to da Drudu naš zajednički prijatelj gospodin Dikens više nije potreban."

„Zaista?", upitah. „A kako ste to zaključili, inspektore?"

„Pa, ponajpre, tu je činjenica da je prethodna junska godišnjica sastanka kod Stejplhersta prošla a da se Drud nije potrudio da stupi u kontakt s gospodinom Dikensom, niti obrnuto, gospodine."

„Vaš kordon uvežbanih operativaca svakako je sprečio Druda da pođe na randevu", kazao sam ja kada smo okrenuli leđa vetru i pošli natrag preko mosta.

Inspektor Fild se nakašljao kroza smeh. „Nije bilo nikakve šanse, gospodine. Kuda Drud želi da ide, on ide. Pet stotina policajaca Metropolitena ne bi ga moglo sprečiti da se te noći sastane s Dikensom - u samoj vašoj kući, gospodine, ukoliko je to bilo neophodno - samo da je on želeo da bude tamo. Takva je dijabolična priroda tog čudovišnog stranca. Ali konačni i apsolutno ubedljivi faktor u zaključivanju da gospodin Dikens Drudu više nije od koristi jeste jednostavna činjenica daje pisac sada u Severnoj Americi."

„A zbog čega je to ubedljiv faktor, inspektore?"

„Drud nikada ne bi dopustio gospodinu Dikensu da se toliko udalji da mu je ovaj i dalje bio iole potreban", rekao je stari detektiv.

„Neverovatno", promrmljao sam ja.

„A znate li za šta mu je bio potreban, gospodine Kolinse? O tome nikada nismo pričali."

„Nikada nisam to razmatrao, inspektore", rekao sam, zadovoljan što će ledeni vazduh na mojim izloženim obrazima sakriti rumenilo jednog lažova.

„Drud je mislio da gospodin Dikens nešto napiše za njega, gospodine", izrekao je inspektor Fild tonom otkrovenja. „Pod prinudom, ako zatreba. Ne bi me iznenadilo da je Drud izazvao čitavu tragediju železničke nesreće kod Stejplhersta samo da bi najslavnijeg engleskog romanopisca podvrgao svom uticaju."

Naravno, to je bila besmislica. Kako je čak i „čudovišni stranac" iz mašte starog detektiva mogao znati da Dikens neće poginuti u strašnom strmoglavljivanju vagona prve klase s nedovršenih nosača šina? Ali rekao sam samo: „Neverovatno."

„A možete li pretpostaviti, gospodine Kolinse, šta je to Drud želeo da gospodin Dikens za njega napiše i objavi?"

„Njegovu biografiju?", odvažio sam se, tek koliko da pokažem starcu kako nisam baš potpuna budala.

„Ne, gospodine", rekao je inspektor Fild, „nego zbornik tekstova o drevnoj paganskoj egipatskoj veri sa svim njenim zlokobnim obredima, ritualima i magijskim tajnama."

Sada sam bio iznenađen. Stao sam, a inspektor Fild je stao kraj mene. Na zatvorenim kočijama u prolazu lampe su bile upaljene, iako je bila tek sredina popodneva. Više zgrade duž reke bile su puke plavocrne senke i svetiljke su gorele i u njima.

„Zbog čega bi Drudu bio potreban jedan romanopisac da zapiše pojedinosti o mrtvoj religiji?", upitao sam.

Inspektor Fild se široko osmehnuo i ponovo kucnuo po nosu. „Ona za Druda nije mrtva, gospodine Kolinse. Nije mrtva za Drudovu legiju sledbenika iz londonskog Donjeg grada, ako razumete šta hoću da kažem. Uviđate li to, gospodine?"

Podigao sam pogled prema mestu na koje je inspektor pokazivao, severozapadno, duž obale reke.

„Pozorište Adelfi’?" upitao sam. „Ili mesto gde je stara Vorensova fabrika imalina, iza njega? Ili mislite na sam Skotland jard?“

„Mislim na sve to, gospodine Kolinse. I više od toga - sve do Svetog Jakova, pa natrag uz Pikadili do Trafalgar skvera i dalje, uključujući i Čering kros i Lester skver, duž Stranda pa do Kovent gardena."

„Šta s tim, inspektore?"

„Zamislite tamo ogromnu staklenu piramidu, gospodine Kolinse. Zamislite sav London, od Bilingsgejta, preko Blumbzberija, pa do Ridžents parka, kao područje ogromnih staklenih piramida i bronzanih sfingi... zamislite to ako možete, gospodine. Pošto Drud to svakako zamišlja."

„Pa to je bezumno", rekao sam ja.

„Jeste, gospodine Kolinse, bezumno je koliko to samo može biti", nasmejao se inspektor Fild. „Ali to je ono što žele Drud i njegovi sledbenici starih egipatskih bogova koji puze po kriptama, gospodine. I to nameravaju da dobiju, ako ne u ovom veku, onda u sledečem. Zamislite kako se početkom dvadesetog veka te staklene piramide - i hramovi, gospodine, u kojima se vrše tajni obredi, s hipnotičkom magijom i robovima njihovog mentalnog uticaja - dižu svuda kud pogledate."

„Ludilo", rekao sam ja.

„Da, gospodine", kazao je inspektor Fild. „Ali Drudato ludilo ne čini nimalo bezopasnijim. Baš naprotiv, rekao bih."

„E pa onda", rekao sam kada smo ponovo stigli do kraja mosta, „dobro je što sam izvan svega toga. Hvala vam za svu vašu brigu i zaštitu, inspektore Filde."

Starac je klimnuo glavom, ali se nakašljao u ruku. „Tu je još jedna poslednja pojedinost, gospodine. Jedan zlosrećni nusproizvod okončanja naše saradnje."

„Šta to, inspektore?"

„Vaše istraživanje, gospodine."

„Ne razumem sasvim", rekao sam ja, mada sam razumeo savršeno dobro.

„Vaše istraživanje u opijumskim jazbinama Donjeg grada, gospodine. Vaši odlasci četvrtkom u jazbinu Kralja Lazarija, da budem precizniji. Žao mi je, više vam ne mogu ustupati detektiva Hačerija kao ličnog vodiča i telohranitelja."

„Ahhh“, uzdahnuo sam. „Razumem. Pa, inspektore, ništa zato. Ionako sam bio spreman da prekinem s tim aspektom svog istraživanja. Vidite, uz pozorišni komad koji pripremam i roman koji sam napisao već više od polovine, jednostavno nemam vremena niti dalje potrebe za tim istraživanjem."

„Zaista, gospodine? Pa... priznajem da mi je laknulo što sam to čuo. Zabrinuo sam se da će prekomanda detektiva Hačerija na druge zadatke biti nezgodna za vas.“

„Ni najmanje", slagao sam. Zapravo, moji nedeljni sastanci s Hačerijem u krčmi pred silazak kod Kralja Lazarija odavno su se pretvorili u nedeljne večere. U novembru, za jednom takvom večerom, Hačeri - koji je sada bio moja uhoda - upozorio me je da će ga inspektor Fild ubrzo razrešiti dužnosti mog telohranitelja prilikom tih nedeljnih izleta.

Bio sam spreman za to i upitao sam ga - krajnje diplomatski - da li je Hačeri slobodan da se bavi detektivskim poslom i van istražne agencije inspektora Filda.

Rekao je da jeste. I zaista je bio. I u stvari, postarao se za to da njegove obnovljene dužnosti kod inspektora Filda ne obuhvataju i četvrtak uveče. „Kazao sam mu da je to zbog mojih kćeri“, rekao mi je Hačeri uz naše cigare i kafu.

Ponudio sam mu velikodušan iznos da me i nadalje štiti a da o tome ne izvesti svoje nadređene. Hačeri je to odmah prihvatio i rukovali smo se kako bismo sklopili pogodbu, tako da je njegova džinovska šaka progutala moju.

I tako smo se tog dana sredinom decembra 1867. inspektor Fild i ja takođe rukovali i krenuli na suprotne strane mostom Vaterlo, uz pretpostavku - to je makar važilo za mene - da više nikada nećemo jedan drugoga videti.

Iste te nedelje kada sam počistio inspektora Filda iz svog života, otišao sam na još jedan sastanak, koji sam ja ugovorio, kod Pevca i češirskog sira u Flit stritu. Namerno sam okasnio i video da je Džozef Klou već seo te da, iako odeven u loše skrojeno odelo od serža, izgleda kao da mu je krajnje neprijatno u okruženju koje je sigurno bilo daleko prefinjenije - i skuplje - od onih na koja je navikao kao vodoinstalater i sin vlasnika destilerije.

Pozvao sam poslužitelja vina i naručio, ali pre nego što sam stigao bilo šta da kažem Klou, taj mršavi, podmukli čovečuljak je rekao: „Ser... gospodine Kolinse... ako je ovo u vezi s mojim zadržavanjem na večeri u oktobru, izvinjavam se, i znajte da me je vaša kućepaziteljka, gospođa G., pozvala kako bi me nagradila za to što sam završio vodovodne instalacije pre roka, ser. Ako to od mene nije bilo dolično, a sada uviđam da možda i nije, veoma mi je žao i..

„Ne izvinjavajte se, ne izvinjavajte se", prekinuo sam ga. Položivši ruku na grubo tkanje njegovog rukava, odmah sam podesio ton razgovora. „Pozvao sam vas ovamo, gospođine Klou... smem li vas zvati Džozef? .. .kako bih se izvinio ja vama. Siguran sam da je moj izraz iznenađenja te noći pre dva meseca bio... da je morao biti... pogrešno protumačen kao izraz neodobravanja, i nadam se da će ovaj poziv na dobar obed kod Pevca i češirskog sira* donekle to ispraviti."

„Nepotrebno, gospodine, nepotrebno...", zaustio je Klou ponovo, ali ja sam ga opet prekinuo.

„Vidite, gospodine Klou... Džozefe... sada s vama razgovaram kao dugogodišnji poslodavac gospođe G. Možda vam je rekla kako već mnogo godina rađi za mene.“

„Jeste", rekao je Klou.

Prekinuo nas je dolazak kelnera, koji me je prepoznao i srdačno pozdravio. Shvativši da Klou ne ume da izabere s jelovnika, ja sam naručio za obojicu.

„Da“, nastavio sam ja, „iako je gospođa G. još vrlo mlada, ona i njena kći su već mnogo godina zaposlene kod mene. Zapravo, još otkad je Harijet... to je njena kći - bila maleno detence. Koliko je vama godina, gospodine Klou?“

„Dvadeset šest, ser.“

„Molim vas, učinite mi tu čast da me zovete Vilki“, kazao sam širokogrudo. „A vi ćete biti Džozef.“

Mladić mršavog lica na to je brzo zatreptao. Očigledno nije navikao da prelazi klasne barijere.

„Džozefe, je li vam jasno da ja gospođu G. izuzetno cenim, i apsolutno poštujem svoju obavezu da se brinem o njoj i o njenoj sjajnoj kćeri?"

„Da, ser.“

Vino je stiglo, odobrio sam ga i postarao se da Klouova čaša bude napunjena do ivice.

„Kada mi je rekla da vam je privržena, Džozefe, iznenadio sam se... priznajem da sam se iznenadio pošto Kerolajn... gospođa G... nije sa toliko uvažavanja govorila niti o jednom gospodinu za svih petnaest godina koliko je u mojoj službi. Ali njena osećanja i stremljenja meni su izuzetno značajna, Džozefe. U to budite sigurni."

„Da, ser“, ponovio je Klou. Izgledao je kao da gaje posred glave tresnula neka od njegovih težih vodoinstalaterskih alatki.

„Gospođa G. je mlada žena, Džozefe", nastavio sam. „Bila je jedva nešto starija od devojčice kada sam je zaposlio. I pored njenih mnogobrojnih dužnosti i odgovornosti u mom domaćinstvu, ona je još mlada žena, godina veoma sličnih vašima."

U stvari, Kerolajn će navršiti trideset osmu 3. februara, za manje od dva meseca.

„Naravno, miraz koji joj je ostao od oca značajan je i ja ću ga s velikim zadovoljstvom još dopuniti", rekao sam. „To je dodatak uz njeno skromno nasledstvo, naravno." Otac joj je umro u Batu 1852. i nije bilo nikakvog miraza, nikakvog nasledstva, a ja nisam nameravao ni pola cvonjka da dodam tom ukupnom nultom iznosu.

„Pa, ser... Vilki, ser... bila je to samo kasna večera zato stoje gospođa G. kazala kako sam toliko vredno završio vodovodne instalacije, ser“, rekao je Klou. Tada je počela da pristiže hrana, oči su mu se raširile kada je video kakvog je kvaliteta i kvantiteta, a naš razgovor je postao još jednostraniji dok sam ja i dalje punio njegovu vinsku čašu i ubeđivao ga u svoj čudan, suptilan, naizgled nesebičan i potpuno neiskren zaključak.

Moja mati je u to vreme takođe prigovarala i zahtevala da joj posvećujem vreme. Počela je da pati, kako je rekla, od različitih neodređenih, ali neizdrživih bolova. Odupirao sam se porivu da joj kažem kako su u starosti od sedamdeset sedam godina neodređeni (povremeno možda čak i neizdrživi) bolovi deo cene dugovečnosti.

Mati mi je uvek prigovarala i uvek je bila zdrava: zdravija od svog muža koji je umro mlad; zdravija od svog sina Čarlsa koga su godinama razdirali bolovi u želucu za koje će se kasnije ispostaviti da su poticali od kancera; zdravija, svakako, od svog sirotog sina Vilkija koji je patio od reumatskog gihta toliko da je periodično znao da obnevidi od bola.

Ali majka je prigovarala i tražila - bezmalo zahtevala - da provedem nekoliko dana oko Božića s njom u Tanbridž Velsu. Naravno, to nije bilo moguće, ne samo zbog toga što je Kerolajn bila jednako zahtevna pa je tražila da provedem Božić ili nekoliko dana oko Božića kod kuće, s njom i Keri. To takođe nije bilo moguće.

Premijera Bez prolaza bila je zakazana za drugi dan Božiča.

Dana 20. decembra napisao sam majci:

Draga majko,

Brišem jedan red - usred gungule oko komada - da ti kažem: možeš se osloniti na to da ću ti doći na dan Božića - ako ne i ranije.

Kašnjenja i poteškoće pri izradi ovog dramskog dela bili su strahoviti. Morao sam iznova da napišem 5. čin - koji je dovršen danas - a komad se mora izvesti sledećeg četvrtka, do kada imamo još i nedelju i božični dan!

Ako budem stigao da ponovo pišem, učiniću to. A ako ne, neka ostane na tome da ću svakako doći na dan Božića. A ako im ne budem trebao na probama sledećeg ponedeljka ili utorka, doći ću i ranije. Tvoj veoma opterećeni sin teško da ima i jedan jedini minut za sebe. Ali pisanje komada je najzad gotovo - tako da sam se oslobodio glavne brige. Kako ću samo uživati u malo mira s tobom!

Pošalji mi koju rečenicu između današnjeg i božičnog dana. Nabavio sam ti tablete za gorušicu - a tu mi je i čokolada koju je Čarli doneo iz Pariza. Poneću ti šta god poželiš, pod uslovom da mi stane u ručnu torbu.

Tvoj uvek odani V. K.

Čarli predlaže da u petak tokom božićne nedelje pređe kod tebe iz Gadshila.

Kako se ispostavilo, božično popodne i veče proveo sam s majkom u njenoj kući u Tanbridž Velsu - gotovo sve vreme žalila se na živce i gorušicu, kao i na zlokobne strance u komšiluku - a onda sam se sutradan ujutro prvim vozom vratio u London.

Fehter je satima pre podizanja zavese bio uzrujan, uobičajeno za premijerno izvođenje. Poslednja dva sata gotovo je neprestano povraćao od treme, tako daje njegov siroti scenski pomoćnik bio apsolutno iznuren od trčanja tamo-amo s lavorom.

Konačno, predložio sam glumcu da uzme nekoliko kapi laudanuma kako bi se smirio. Nesposoban da govori, Fehter mi je samo isplazio jezik. Usled nervoze i strave koja ga je obuzela, jezik mu je poprimio metalnocrnu boju kao u kakvog papagaja.

Ali kada se zavesa podigla, Fehter je pronašao svoj glas i korak i postao neopisivi zlikovac Obenrajzer.

Izveštavam da se nisam nimalo brinuo. Znao sam da će komad biti trijumfalan, i tako je i bilo.

Dana 27. decembra, u redakciji časopisa Preko cele godine u Ulici Velington broj 26, napisao sam:

Draga majko,

Imam trenutak da ti kažem kako je sinoćni komad bio neizmerno uspešan. Publika je bila oduševljena - a glumci izvanredni.

Probni primerci koje si mi poslala natrag bezbedno su stigli.

Pretpostavljam daje Čarli danas s tobom.

Ako možeš da pišeš, reci mi kako ti je, i kog dana sledeče nedelje mogu da ti se vratim? Iskreno se nadam i uzdam u to da ne trpiš onako kao kada sam ja bio s tobom.

Prenesi Čarliju svu moju ljubav.

Tvoj uvek odani

V. K.

Veče kada je igrana predstava bila je jedini četvrtak 1867. godine kada sam primoran da propustim svoj nedeljni izlet u podzemnu jazbinu Kralja Lazarija. Ali prethodno sam već uredio da to nadoknadim u petak, 27. decembra - zbog čega sam i pisao majci iz Dikensovog stana u redakciji, pošto sam rekao i Kerolajn i Marti da ću tamo prenoćiti - a detektiv Hačeri je bio toliko ljubazan da pomeri svoju radnu noć s drugog dana Božića na sledeći petak.

Kerolajn G. je ždela brak. O tome nisam hteo ni da razmišljam. Marta R. je, s druge strane, želela samo bebu. (Ili bebe, u množini.) Ona nije zahtevala da se oženim njome, pošto joj je bila sasvim dovoljna izmišljotina o „gospodinu i gospođi Doson“ - o njenom mužu koji trguje po svetu i retko dolazi kući, u Ulicu Bolsover.

Otprilike u to vreme, prilikom uspeha Bez prolaza i pri svršetku mog Mesečevog kamena, a naročito posle drugog tajnog sastanka s gospodinom Džozefom Klouom u jednom nešto manje skupom londonskom restoranu, počeo sam da razmatram mogućnost da uslišim Martine želje.

Prve dve nedelje 1868. bile su za mene sasvim mahnite i pretpostavljam da nikada u životu nisam bio toliko srećan. Moja pisma majci (te brojnim drugim prijateljima i saradnicima) nisu sadržala nikakva preterivanja; Bez prolaza je zaista bio pravi pravcati uspeh - i pored toga što ga je Čarls Dikens izdaleka otpisao. Odlazio sam na imanje Gadshil makar svake druge nedelje, uživao u obrocima s Džordžinom, Čarlijem i Kejti (kada je Čarli bio tamo), Dikensovim sinom Čarlijem i njegovom ženom Besi (koja je tamo bila često), Dikensovom kćerkom Mami (koja je uvekbila tamo), te s povremenim posetiocima, Persijem Ficdžeraldom ili Vilijamom Makridijem i njegovom ljupkom drugom ženom.

Sve sam ih pozvao da dođu u London i vide Bez prolaza. U brojnim pismima pozvao sam i druge: Vilijama Holmana Hanta, T. H. Hilsa, Ninu Leman, ser Edvarda Lendsira i Džona Forstera.

Sve te ljude i još mnoge pozvao sam da obeduju sa mnom na Gloster plejsu broj devedeset 18. januara - ne u večernjem odelu, naglasio sam - te da odatle krenu pravo u teatar i zauzmu sa mnom prostranu piščevu ložu kako bi uživali u komadu. Kerolajn je bila oduševljena i poterala je troje slugu metaforičkim bičem da pripreme kuću. Takođe se satima i satima dogovarala s francuskom kuvaricom.

Majka je napisala - zapravo, izdiktirala je pismo Čarliju, koji je tog dana navratio u Tanbridž Vels - kako ju je posetio izvesni doktor Remzis; lekar je obilazio jednu porodicu u selu, pa je čuvši za majčine nevolje došao i, posle detaljnog pregleda, doneo dijagnozu da njeni simptomi potiču od slabosti srca, dao joj tri leka kojima će taj problem rešiti (i koji su, kako je rekla, zaista bili od pomoći), i preporučio joj da se preseli iz kuće u samo selo zbog silne lupnjave pri renoviranju. Kada mu je rekla za svoju voljenu kuću u Bentam Hilu, na imanju nedaleko od sela, doktor Remzis ju je podstakao da se smesta tamo preseli. Čarli je tome dodao i napomenu daje majka pozvala i gospođu Vels, svoju bivšu kućepaziteljku, kuvaricu, povremeno i susetku, da joj se pridruži u kuću u Bentam Hilu, a to je predstavljalo olakšanje i za Čarlija i za mene jer će neko stalno biti tamo da je pazi dok se bude oporavljala od tih malih problema.

Doktor Remzis je rekao, dodala je majka, da joj treba apsolutno mirovanje i da će on - kako lekovima, tako i budućom negom - učiniti sve što je u njegovoj moći da joj taj mir pruži. U naknadnoj belešci dodala je da je i sam doktor Remzis mnogo godina ranije pretrpeo strašne opekotine u požaru te su mu ostali i ožiljci i bolovi, pa je zato posvetio svoj život tome da drugima olakšava bol.

Naše nade da ćemo slavno proći s prodajom pozorišnih prava za Bez prolaza nekom američkom producentu zauvek su ugašene kada je od Dikensa stiglo pismo: „Pirati na sve strane postavljaju sopstvene bedne verzije

Dikens je uporno tvrdio kako je učinio sve što je bilo u njegovoj moći da moj scenario, ili makar prava na našu kolaboraciju, dospeju u poštene ruke - pa je čak registrovao Bez prolaza kao svojinu Tiknora i Fildsa, njegovih bostonskih izdavača, ali ja sam sumnjao u iskrenost (ili makar u žurnost) njegovog truda. Najzad, u svojim ranijim pismima on je osuđivao moju dramatizaciju kao „predugačku" i, što me je još više razdražilo, kao nešto što „možda prelazi granicu i zalazi u puku melodramu", tako sam donekle i očekivao da Dikens sačeka priliku pa sam revidira komad... ili stvori potpuno novu adaptaciju. (To podozrenje je potvrđeno sledećeg juna, kada je Dikens uradio baš to, i uz Fehterovu pomoć napisao novu verziju komada za premijeru u Parizu. Predstava je propala.)

Bilo kako bilo, Dikens je u svom pismu napisao i to da je Muzejski teatar u Bostonu zbrzao pozorišnu adaptaciju naše priče za zapanjujućih deset dana pošto je originalni tekst stigao u Sjedinjene Države. Naravno, to je bila čista piraterija - a Dikens je je terao Tiknora i Fildsa da zaprete sudskom zabranom - ali pirati su, znajući da Amerikanci lako prihvataju takve nelegalne predstave pa će se dići javna povika na Dikensa ukoliko bude uporan, provalili blef izdavača i postavili svoju grozomorno lošu verziju. „Potom je“, nastavio je Dikens u svom pismu, „na scenu nahrupila prava vojska pirata i sada se to posvuda radi, u ovom ili onom sakatom obliku.“

Pa dobro. Nisam obraćao veliku pažnju na tu daleku katastrofu. Napisao sam majci 30. decembra: - „Komad donosi novac. Zaista je uspešan. Obogatićemo se.“

Kada sam je posetio drugog januara, doneo sam joj da potpiše pravne papire kako bismo Čarli i ja mogli dobiti svoj deo od 5.000 funti od tetke Dejvis, iznos koji je bio izvor njenog godišnjeg prihoda - ili ga prepisati nekome po svom izboru - ukoliko majka umre pre nas.

Sve se vratolomnom brzinom primicalo gala večeri na Gloster plejsu i pozorišnoj proslavi odmah posle nje. Kerolajn i Keri su ukrasile ogromnu kuću kao da će tu biti obavljeno kraljevsko krunisanje, a naš račun za hranu te nedelje bio je kao za redovnu šestomesečnu nabavku. Nije bilo važno. Došlo je vreme slavlja.

U četvrtak sam napisao:

Gloster plejs br. 90

Portman skver V.

17. januar 1868,

Draga majko,

Čarli ija smo s velikim olakšanjem primili vest da si se morala preseliti i da si se ponovo podvrgnula brizi gospođe Vels. Nimalo nisam iznenađen što te je taj napor toliko iscrpao. Ali kada se budeš odmorila, nadam se i uzdam da ćeš osetiti korist od te promene. Obavesti me - u dva retka makar - kako si, i kada ćeš mi dozvoliti da ti dođem u novu kuću (ili kada ćeš Čarliju dozvoliti da te poseti). Ne zaboravi da će mi mir i sloboda daleko od londonskih smetnji svakako pomoći da nastavim rad. Isto tako - kad ti pisanje ne bude padalo previše teško - javi mi kada bi bilo zgodno da ti pošaljem nešto konjaka i vina u Bentam Hil.

Komad i dalje postiže čudesan uspeh. Teatar je svake večeri krcat. Ovo uvažavanje ukusa publike isplatilo se, i obećava da će mi još dugo donositi između pedeset i pedeset pet funti nedeljno. Stoga ne brini mnogo o novčanim pitanjima.

Stigao sam bezmalo do polovine Mesečevog kamena.

Trenutno više nemam novosti. Do viđenja.

Tvoj uvek odani V. K.

Ni slutio nisam da sam poslednji put pisao svojoj dragoj majci.

Tu drugu nedelju nove godine toliko sam ispunio pisanjem Mesečevog kamena i napornim radom u pozorištu da sam ponovo morao pomeriti noč kod Kralja Lazarija sa četvrtka na petak. Izgleda da detektivu Hačeriju to nije smetalo - kazao je kako mu je lakše da izbegne svoje redovne obaveze prema inspektoru Fildu petkom nego četvrtkom - tako da sam opet počastio svog ogromnog telohranitelja izvrsnom večerom (tog puta u krčmi Plavi stubovi u Ulici Kork) pre nego što me je poveo u tamu straćara kraj pristaništa i bezbedno me otpratio do strašnog mesta punog hladnog granita i grobova koje je Dikens odavno nazvao grobljem Svete mrtvačke glave.

Hačeri je nosio novu knjigu da čita tokom tog noćnog bdenja - Tekerijevu Pripovest o Henriju Ezmondu, kako sam primetio. Dikens mi je jednom pomenuo da mu se dopada kako je Tekeri nasumično podelio obiman roman u tri knjige i tu zamisao pozajmio i primenio na sva svoja potonja dela. Ali ja nisam pomenuo tu profesionalnu sitnicu Hačeriju pošto sam žurio da siđem u podzemlje.

Kralj Lazari me je pozdravio jednako toplo kao i uvek. (Pomenuo sam mu prethodne nedelje da bih mogao doći u petak, a ne u četvrtak, a on me je na svom savršenom engleskom uverio da ću biti dobrodošao i da će me očekivati bez obzira na vreme.) Lazari i njegov krupni kineski čuvar odveli su me do mog ležaja i dali mi opijumsku lulu, spremnu i pripaljenu, kao i uvek. Ispunjen lepim osećanjima u vezi sa tim danom i sopstvenim životom - znajući da će se taj prijatan osećaj zadovoljstva stostruko pojačati u satima koje budem proveo s lulom - sklopio sam oči i dopustio sebi, po stoti put u sigurnosti tog duboko zaklonjenog ležaja, da se udaljim i uzlebdim na dimu pojačanih senzacija koji se uvojito dizao uvis.

Taj trenutak je bio svršetak života koji sam dotad poznavao.

DVADESET PETO POGLAVLJE
drud

Sssad se možete probuditi", kaže Drud.

Otvaram oči. Ne, to nije tačno. Oči su mi već bile otvorene. Sada, s njegovom dozvolom, mogu da vidim kroz njih.

Ne mogu da podignem glavu niti da je pomeram s jedne na drugu stranu, ali sa mesta na kojem ležim, opružen na nekoj hladnoj površini, vidim dovoljno da znam kako nisam u opijumskoj jazbini Kralja Lazarija.

Nag sam, toliko mogu da vidim ne pomerajući glavu, i osećam po tome što leđima i guzovima pritiskam hladan mermer, po kretanju hladnog vazduha preko mog stomaka i genitalija, da ležim na nečemu što bi moglo biti kameni blok ili niski oltar. Iznad mene, s desne strane, džinovski kip od crnog oniksa, visok najmanje tri i po metra, prikazuje muško telo golo do pojasa, s kratkom zlatnom suknjom obavijenom oko prepona i snažnim rukama sa ogromnim, mišićavim šakama stegnutim oko zlatnog koplja ili džilita. Na vrat strašnog crnog obličja nasađena je glava šakala. Levo od mene, sličan kip koji drži koplje uzdiže se do iste visine, ali umesto lika šakala, taj ima glavu velike ptice zakrivljenog kljuna. Obe glave zure odozgo u mene.

Drud stupa u moj vidokrug i takođe me gleda odozgo u tišini.

Stvorenje je bledo i gnusno kao kad sam ga sanjao u Birmingemu i kao kad sam ga načas ugledao u svom domu u junu prošle godine, ali inače izgleda veoma drugačije.

On je nag od pojasa naviše, i ima samo širok, težak okovratnik koji kao da je izrađen od kovanog zlata sa usađenim rubinima i trakama od lapisa. Na njegovim golim, kao sir belim prsima visi teška figura koja mi je najpre zaličila na hrišćanski krst, a zatim sam primetio izduženu petlju na vrhu. Viđao sam slične predmete iza stakla u Londonskom muzeju i čak znam da se zovu ank, ali pojma nemam šta predstavljaju.

Drudov nos i dalje izgleda kao puka dva proreza u licu žive lobanje, još nema kapke, ali oko upalih očiju nacrtao je tamno-plave vijuge - toliko tamne da izgledaju gotovo crne - koje se spajaju na njegovim slepoočnicama, nalik mačjim očima. Pruga krvavogrimizne boje diže mu se s mesta gde bi trebalo da su obrve, pa potom preko čela, deleči mu ćelavo, belo i naizgled odrano teme.

Drži bodež optočen draguljima. Šiljak samo što mu je bio umočen u crvenu boju ili krv.

Pokušavam da progovorim, ali shvatam da ne mogu. Nisam sposoban čak ni da otvorim usta ili pomerim jezik. Osećam ruke, noge, prste, ali ne mogu ih privoleti da se pokrenu. Upravljam samo očima i očnim kapcima.

On se okreće desno od mene, s bodežom u ruci.

„Un re-a an Ptah, uau netu, uau netu, aru re-a an neter nut-a.
I arefm Djewhty, meh aper em heka, uau netu, uau netu, en 'Suti sau re-a.
Khesef-tu Tem uten-nef senef sai set.

Un re-a, apu re-a an Shu em nut-eftui ent baat en pet enti ap-nefre en neteru am-es.
Nuk Sekhet! Hems-a her kes amt urt aat entpet.
Nuk Sakhu! Urt her-ab baiu Annu.

Ar heka neb fetet neb t’etu er-a sut, aha neteru er-sen paut neteru temtiu.

Neka mi Ptah podari glas, ukloni zavoje! Neka ukloni zavoje koje su mi niža božanstva stavila preko usta.

Dođi mi, Djevti, nosaču heke, pun heke, ukloni zavoje! Ukloni zavoje kojima mi Suti sputava usta.

Neka Tem otera one što bi da me vežu.

Podari mi glas! Neka mi Šu otvori usta tom božanskom alatkom odgvožđa kojima je bogovima podaren glas.

Ja sam Seket! Ja nadzirem nebo na zapadu.

Ja sam Saku! Ja nadzirem duše Anua.

Neka božanstva i njihova deca čuju moj glas, i odupru se onima koji bi da me ućutkaju.“

Uzima bodež i opisuje njime uspravnu liniju u vazduhu desno od mene, zasekavši naniže glatkim, smrtonosnim pokretom.

„Qebhsennuf!“

Nešto nalik stotini drugih glasova - a svi oni pripadaju obličjima izvan mog vidokruga - zaječi u jednoglasju:

„Qebhsennuf!“

On se okreće tamo gde su uperena moja stopala i opisuje uspravnu liniju u vazduhu.

„Amset!“

Hor bestelesnih glasova mu odgovori:

„Amset!"

Drud se okreće levo od mene i opisuje bodežom uspravnu liniju u vazduhu.

„Tuamutef!"

„Tuamutef!“, zaječi hor.

Drud podigne bodež prema mom licu i opiše još jednu uspravnu liniju u vazduhu i ja tad shvatim da je ovaj ispunjen gustim dimom i tamjanom.

Ja sam plamen koji sija na Onom koji otvara Večnost/“

Nevidljivi hor zaječi jednom jedinom, dugotrajnom notom koja liči na lavež šakala kraj Nila u ponoć.

„Hapi!“

Drud mi se osmehne i kaže veoma tiho: „Gosspodine Vilki Kolinsse, možete pokretati glavu, ali samo glavu."

Najednom mogu da se pomerim. Ne mogu odići ramena, ali zamlataram glavom levo-desno. Naočari su mi nestale. Sve što je udaljenije od tri metra potpuno je zamućeno: mermer, stubovi koji se dižu u mrak, šištavi mangali iz kojih izbija dim, mnoštvo ljudskih prilika u odorama.

Ne dopada mi se ovaj opijumski san.

Ne verujem da sam to rekao naglas, ali Drud zabaci glavu i nasmeje se. Svetlost sveća odblesne na okovratniku od zlata i lapisa koji nosi oko mršavog vrata.

Pokušam da pomerim telo pa samo zajecam od osujećenosti, jer isključivo glava sluša ono što zapovedam. Mlatim glavom tamo-amo, dok mi suze liju po belom oltaru.

„Gosspodine Vilki Kolinssse", zaprede Drud. „Neka je ssslavljen gossspod isssstine, čiji je hram ssskriven, iz čijih je očiju čovek ponikao, i iz čijih su usssta božanssstva nassstala. Visssok koliko nebesssa, ššširok koliko zemlja, dubok koliko more."

Pokušam da vrisnem, ali vilice, usne i jezik još mi se ne pokoravaju.

„Možete govoriti, gosspodine Vilki Kolinssse“, kaže bledo lice. Sada se pomerio desno od mene, a bodež crvenog šiljka drži obema rukama uz grudi. Obličja pod kapuljačama, u krugu, tiskaju se sve bliže.

„Bitango odvratna!", kriknem. „Gade jedan obojeni! Smrdljivo govno jedno tuđinsko! Ovo je moj opijumski san, proklet da si! I nisi dobrodošao u njemu!“

Drud se ponovo osmehne.

„Gossspodine Vilki Kolinsse“, šapne on, a dim iz mangala i gorionika s tamjanom zakovitla mu se oko lica, „nada mnom se proteže Nuit, Nebessska gossspa. Poda mnom leži Geb, Gossspodar zemlje. Desssno od mene Assst, Gossspa života. A levo od mene Asssar, Gospodar večnosssti. Preda mnom - pred vama - uzdiže se Heru, voljeno Dete i Ssskrivena sssvetlost. Iza mene i nad sssvima nama sija Ra, čija imena čak ni božanssstva ne znaju. Sssad učutite."

Pokušam još jednom da kriknem, ali ne mogu.

„Od danasss pa nadalje, bičete naš beležnik", kaže Drud. „U godinama koje vam preossstaju od sssmrtnog života, doći ćete nam da učite o veri ssstarosstavnoj, o ssstarim običajima i večitim issstinama. Zapisssaćete ih na sssvom jeziku tako da joššš nerođene generacije znaju za nasss."

Mlatim glavom levo-desno, ali ne mogu naterati mišiće niti glas da prorade.

„Možete govoriti ako to želite", veli Drud.

„Dikens je tvoj beležnik!" kriknem. „Ne ja! Dikens je tvoj beležnik!"

„On je jedan od mnogih", kaže Drud. „Ali on ssse... opire. Gosspodin Čarlsss Dikensss sssmatra da je jednak sssvešššteniku ili sssveššštenici Hrama sssna. On sssmatra da je njegova sssnaga volje jednaka našššoj. I prihvatio je drevni izazov koji bi ga izuzeo od dužnosti našššeg ssstalnog beležnika."

„Kakvo je to izuzeće?", jeknem ja.

„Ako ubije nedužno ljudsssko biće naočigled drugih", zašišti Drud uz taj ponovni sitnozubi osmeh, „On ssse nada da će mu mašššta jednako possslužiti, da će zavarati božanssstva, ali dosssad su on.„ i ta njegova mašššta kojom se toliko hvališšše... omanuli,"

„Ne!“, kriknem ja. „Dikens je ubio mladog Dikensona, Mladog Edmonda Dikensona. Siguran sam u to!"

Sad razumem motiv za ubistvo. To je nekakva drevna, paganska, duhovna ugovorna klauzula pomoću koje je Dikens mogao da izbegne potpunu kontrolu ovog gnusnog maga. Trampio je život tog mladog siročeta za svoju slobodu od potpune Drudove dominacije.

Drud odmahne glavom i pozove pokretom ruke jednog sledbenika u odori i s kapuljačom da istupi napred iz zamućenog kruga obličja koja vidim oko sebe. Čovek povuče tamnu kapuljaču unazad i smakne je s glave. To je mladi Dikenson. Obrijao je glavu, a oko očiju mu je ista ona paganska plava senka, ali to jeste mladi Dikenson.

„Gosspodin Dikensssje krajnje ljubazno predložio ovoj duši da se pridruži našem malom stadu i našem malom stadu da prihvati ovu dušu", kaže Drud, „I novac i vera brata Dikinsssona dobrodošli su ovde. Ponuda ovog preobraćenika našoj Porodici donela je gosspodinu Čarlsssu Dikensssu... mali oproštaj."

„Probudi se!“, kriknem sebi, „Tako ti boga, Vilki, probudi se! Dosta je bilo! Vilki, probudi se!“

Dikenson i krug ljudskih prilika u odorama odstupe nekoliko koraka u pomrčinu. Drud kale: „Možete ponovo zaćutati, gosspodine Vilki Kolinsssse,"

On posegne dole, pokraj kamene ploče, niže nego što mogu videti, a kada se uspravi, u desnoj ruci mu je nešto crno. Krupno je i zauzima mu bezmalo ceo dlan, a na jednom kraju tog predmeta nalazi se još veći polukrug koji mu se pruža gotovo sasvim nin apsurdno dugačke, bele prste.

Dok zurim u njega, crni predmet se promeškolji i pomeri.

„Da“, kaže Drud, „To je buba. Moj narod njen lik naziva ssskarabejem i duboko ga poššštuje u našššoj veri i ritualima..

Ogromna crna buba zamlatara sa svojih Šest dugačkih nogu i pokuša da odgmiže s Drudove šake. On sklopi prste i ogromna buba mu padne natrag na dlan.

„Naššš uobičajeni ssskarabej je podražavao nekoliko vrsssta iz porodice Scarabaeidae“, kaže Drud, „ali većinom sse zasssniva na običnom balegaru."

Pokušam da se uskoprcam, ritnem nogama, pomerim nezavezane ruke, ali mogu da maknem samo glavu. Ispuni me mučnina i moram da se opustim na hladnom kamenu, kako bih se usredsredio na to da ne povratim. Ako bih sada povratio, nesposoban da otvorim usta, sigurno bih se ugušio.

„Moji preci su missslili da ssu ssvebube mužjaci", zašišti Drud podigavši dlan tako da podrobnije pogleda odvratnog insekta. „Missslili ssu da je loptica koju balegar nepressstano valja ssseme mužjaka bube - njegova sssperma. Nisssu bili u pravu..

Trepćem luđački pošto je to jedan od malobrojnih pokreta koje mogu da izvedem. Možda će, ako budem treptao dovoljno brzo, ovaj san izbledeti u neki drugi, ili ću se probuditi i naći ponovo na svom starom ležaju u toploj zadnjoj niši jazbine Kralja Lazarija, nedaleko od male peći na ugalj koja je stalno potpaljena.

„Zapravo, vaššša nam je britansska nauka pokazala da ženka ispusti svoja oplođena jaja na tie, prekrije ih izmetom kojim se larve hrane i tu meku loptu od balege kotrlja tako da ona sssve viššše rassste i rassste, kupeći praššsinu i pessak, razumete, gosspodine Vilki Kolinsssse, zbog čega ssu pra-pra-pradedovi mojih pra-pra-pradedova povezivali tu bubu s dnevnom pojavom i kretanjem sssunca... i dizanjem velikog Keprija, boga sssunca, boga izlazećeg a ne zalazećeg sssunca."

Budi se, Vilki! Budi se, Vilki! Budi se!, vrištim nemo na sebe.

„Naššše egipatsko ime za običnog balegara bilo je hprr" nastavi monotono Drud, „šššto znači ’uzdiže se ili sssam od sebe nassstaje’. To veoma liči na našššu reč ’hpr', koja znači ’possstati, promeniti sse. Vidite kako je bila potrebna ssamo mala promena u ’hpri’, božansko ime ’Kepri’, koje označava mlado sssunce koje se tek rađa - našššeg boga Ssstvaranja."

Umukni, proklet bio!, vrisnem u mislima na Druda.

Kao da me je čuo, on zastane i osmehne se.

„Ovaj ssskarabej će predssstavljati neumitnu promenu za vass, gosspodine Vilki Kolinssse“, kaže on tiho.

Ljudske prilike pod kapuljačama oko nas ponovo započnu napev.

Upnem se i podignem glavu dok Drud drži dlan iznad mog golog stomaka.

„Ovo nije običan balegar", šapne Drud. „Ovoje vaššša evropsska verzija, jelenak - otud i ogromne... kako ih ono nazivate na englesskom, gosspodine Kolinsss? Vilice? Klešššta? To sssu najkrupnije i najžešššće od svih buba. Ali ovaj hprr - ovaj ssveti ssskarabej - osveštan je za svoju svrhu...“

On ispusti crnog insekta veličine dlana na moj napregnuti goli stomak.

„Un re-a an Ptah, uau netu, uau netu, aru re-a an neter nut-a.
I arefm Djewhty, meh aper em heka, uau netu, uau netu, en Suti sau re-a.

Khesef-tu Tem uten-nef senef sai sef, zapeva nevidljiva gomila.

Šest bodljikavih nogu skarabeja zagrebe po mojoj naježenoj koži i on zagmiže naviše, prema grudnom košu. Podignem glavu toliko da mi se vrat umalo ne prelomi, i zagledam se iskolačenih očiju u crnog stvora s kleštima dužim od mojih prstiju koji mi se penje prema grudima i glavi.

Treba da vrisnem - moram da vrisnem - ali ne mogu.

Hor glasova diže se u pomrčini punoj tamjana:

„Un re-a, apu re-a an Shu em nut-eftui ent baat en pet enti ap-nefre en neteru am-es.
Nuk Sekhet! Hems-a her kes amt urt aat ent pet.
Nuk Sakhu! Urt her-ab baiu Annu.“

Džinovska klešta jelenka probadaju mi meso tik ispod grudnjače. Bolje gori od svega što sam ikada iskusio. Mišići u mom vratu glasno pucketaju dok se upinjem da još više podignem glavu i posmatram.

Skarabejevih šest nogu mlati mi po mesu, bodlje pronalaze mesto za zabadanje, najpre crnih, polukružnih klešta, a zatim i glave bube, u meko meso gornjeg dela mog stomaka. Za samo pet sekundi ogromne bube više nema - potpuno se ukopala - a meso i koža se zatvaraju iznad mesta njenog ulaska kao voda pošto je probije crni kamen.

Isuse! Bože! Ne! Hriste dragi! Bože!, vrištim u muku sopstvenog uma.

„Ne, ne, ne“, kaže Drud, pročitavši mi misli. „’Jer kamen će jeknuti iz zida, da mu odgovori buba iz drveta’ Ali ssskarabej, a ne vaššš bogočovek Hrist, jeste ’jedinorodan, gosspodine Vilki Kolinssse, ssser, premda je vaššš prisssvajački bog jednom uzviknuo: ’Ali ja ssam ssskarabej, a ne čovek’, zavideći pravom Kepriju

Osećam ogromnu bubu u sebi.

Hor obličja u crnim odorama zapeva:

„Ar heka neb t’etet neb t’etu er-a sut, aha neteru er-sen paut neteru temtiu.“

Drud okrene prazne dlanove uvis i zatvori oči, recitujući: „Hodi, Asst! Životna isstina sstiže ovom sstrancu kao šššto je i naššim ssstarima. Primi ovu duššu kao sssvoju, ti koji otvaraššš Večnosst. Pročissti mu raniju duššu u rasstućem plamenu Nebt-Heta. Održavaj ovaj insstrument kao ššto si nekad hranila i održavala Herua u ssskrovištu među trsskama, o Assst, ti čiji je dah život, čiji je glass ssmrt."

Osećam kako se to kreće u menil Ne mogu da vrisnem. Usta mi se ne otvaraju. U agoniji, lijem krvave suze.

Drud podigne dugačku metalnu šipku s nekakvom činijom na kraju.

„Neka Šššu otvori ussta ovog beležnika tim božansskim insstrumentom od gvožđa kojim je božansstvima najpre podaren glasss“, zapeva Drud.

Usta mi se otvore - razjape i nastave da se šire sve dok vilični mišići ne zapucketaju i ne zastenju - ali i dalje ne mogu da vrisnem.

U trbuhu, noge skarabeja grebu mi po crevima. Osećam kako se bodlje hvataju za njih. Osećam hitinsku tvrdoću njegovog oklopa u utrobi.

„Mi sssmo Ssseket!", uzvikne Drud. „Mi nadziremo nebessa na zapadu. Mi smo Sssaku! Mi nadziremo dušše Anua. Neka božanssstva i našša deca čuju našš glass i neka čuju našš glass u rečima ovog beležnika, a ssmrt ssvakome ko bi da nass ućutka."

Drud mi na silu gura kraj dugačke gvozdene šipke s kutlačom u otvorena, razjapljena usta. U oštroj zdeli na kraju nalazi se nešto okruglo, meko, prekriveno dlakama. Drud nakrivi šipku i dlakava masa mi upadne u grlo.

„Kepsenuf!", usklikne Drud.

„Kepsenuf!", vikne nevidljivi hor.

Ne mogu da dišem. Grlo mi je potpuno zapušeno krznatim grumenom koji ga je ispunio. Umirem.

Osetim kako mi se buba zaustavila u donjem stomaku. Oštre noge grebu mi po crevima, cepaju trbušnu maramicu, penju mi se uvis pod rebrima, prema srcu.

Primoravam sebe da povratim dlakavu masu iz grla, ali ne mogu čak ni to. Oči su mi toliko iskolačene da sam siguran kako će iskočiti iz glave. Pomislim - Eto kako umire slavni romanopisac Vilki Kolins. Niko to nikada neće saznati. A onda me sve misli napuste jer vid počne da mi se sužava duž crnih tunela, dok mi je poslednji dah u plućima zarobljen i beskoristan.

Osećam kako mi skarabejeve noge mlate po desnom plućnom krilu. Osećam da mi se skarabejeva klešta povlače preko spoljne površine srca. Osećam da mi skarabej gmiže uz grlo, osećam kako mi se vrat nadima dok se on diže uvis.

Insekt dograbi dlakavu masu u mom grlu i povuče je dublje, natrag u jednjak i gornji deo trbuha.

Mogu da dišem! Zakašljem se, zabrekćem, još malo zabrekćem, pokušam da se izbljujem, setim se kako se diše.

Drud kružnim pokretima nadnosi upaljenu sveću nad moje grudi i lice. Vreli vosak kaplje po mom golom mesu, ali bol od njega nije ništa prema bolu koji mi skarabej nanosi dok se kreće u meni. Ponovo se penje.

„Uzlećem kao ptica i ssslećem kao buba“, zapeva Drud, nakapavši mi namerno još vrelog voska po grudima i grlu. „Uzlećem kao ptica i ssslećem kao buba na prazan presto tvoje kore, o Re!"

Ogroman insekt mi je ispunio grlo tom nemogućom, hitinskom tvrdoćom i ukopao se u moje meko nepce kao što bi se ukopao u pesak. Sad osećam kako mi ispunjava sinuse iza nosa, iza očiju. Njegove bodljikave noge mlate mi po zadnjoj strani očnih jabučica dok se upinje da se popne još više. Čujem kako ogromna klešta grebu po kostima dok se on ukopava kroz meku materiju otvora moje lobanje.

Bol je strašan - neopisiv, neizdrživ - ali mogu da dišem!

I dalje nesposoban da se usredsredim na bilo šta iza Druda - kipovi s glavom šakala i glavom velike ptice potpuno su mutni, ljudske prilike u tamnim odorama stopljene u mrlju - shvatam da gledam kroz koprenu krvi koju sam isplakao.

Osećam da mi se ogroman jelenak ukopava u meku površinu mozga - dublje, dublje. Ako se ovo nastavi još samo sekund, znam da ću poludeti.

Skarabej zastaje blizu središta mog mozga. Počinje da se hrani.

„Možete zatvoriti oči", kaže Drud.

Stisnem ih i osetim kako mi se krvave suze užasa slivaju niz obraze prošarane voskom.

„Sada ste naš beležnik", kaže Drud. „I uvek ćete to biti. Radićete kad vam sse kaže. Doći ćete kad budete pozvani. Pripadate nam, gosspodine Vilki Kolinssse.“

Čujem kako skarabejeva klešta i vilice škljocaju i pomeraju se dok on jede. Mogu da predstavim sebi kako insekt uvija moju polusvarenu moždanu materiju u sivu i krvavu loptu i kotrlja je ispred sebe.

Ali on se ne pomera dalje napred. Još ne. Ugnezdio se u donjem središnjem delu mog mozga. Kad se šest skarabejevih nogu trzne, to me zagolica i ponovo se moram suprotstaviti apsolutnom porivu da povratim.

„Hvalimo sssvi gospoda istine", kaže Drud.

„Čiji je hram skriven", zapeva hor.

„Iz čijih je očiju čovek ponikao", kaže Drud.

„I iz čijih su usta božanstva nastala", zapeva hor.

„Šššaljemo sssad ovog beležnika da posluššša voljeno Dete i Ssskrivenu sssvetlost", izvikuje Drud.

„Iza njega sija Ra, čija imena božanstva ne znaju", zapeva mnoštvo.

Pokušavam da otvorim oči, ali ne mogu. Niti imam čula sluha i dodira.

Jedini zvuk ili osećaj u mojoj vaseljeni sada je kuckanje i grebanje dok se skarabej izvija, okreće, ukopava malo dublje, i ponovo jede.

DVADESET ŠESTO POGLAVLJE
drud

Probudio sam se iz opijumskog košmara i ustanovio da sam oslepeo.

Vladala je posvemašnja tama. Kralj Lazari je uvek obasjavao svaku prostoriju u svojoj jazbini blagim svetlom, svetlost iz glavne sobe prolazila je kroz crvenu zavesu, a peć na ugalj blizu ulaza u moju nišu u opijumskoj jazbini odavala je topao, narandžast sjaj. Sada je tu vladao samo mrkli mrak. Podigao sam šake pred oči da se uverim kako su raširene i vršcima prstiju dodirnuo očne jabučice. Trgao sam se, jer prste nisam video.

Jeknuo sam u mraku i - za razliku od sna - čuo svoje krike sasvim dobro. Odjeknuli su od kamena. Zavapio sam u pomoč. Dozivao sam Kralja Lazarija i njegovog pomoćnika. Niko mi nije odgovorio.

Tek sam postepeno shvatio da ne ležim na svom visokom, jastucima zastrtom krevetu na kojem sam uvek ležao kod Kralja Lazarija. Počivao sam na hladnom podu od kamena ili tvrde, utabane zemlje. I bio sam nag.

Baš kao u mom snu. Ili baš kao da me je Drud zaista oteo.

Silno sam se tresao. Probudila me je hladnoća. Ali mogao sam da se pomeram i za koji trenutak bio sam na sve četiri i pipao oko sebe onako slep, pokušavajući da dodirnem ivicu drvenog ležaja, ili čak i peć ili rub dovratka.

Umesto toga, prsti su mi napipali grubi kamen i drvo. Prešao sam rukama preko obličja, upitavši se je li to zid, a potom i ugao iza jednog od tih kreveta na sprat. Nije bilo to. Kamen i drvo su bili drevni - smrdeli su na drevno - a kamen je mestimično otpao. Opipao sam hladno drvo unutra. Sve je zaudaralo na starost i raspadanje.

Nalazim se u loculusu - u jednoj od bezbroj pogrebnih odaja višespratnih katakombi. Ovo su kameni ili cementni sarkofazi u kojima su drveni sanduci. A drveni sanduci su iznutra obloženi olovom. Dole sam, s mrtvima.

Premestili su me.

Naravno da su me premestili. Spustili su me kroz kružnu apsidu, kroza zastor s raspećem, u sam Donji grad. Prevezli su me rekom do Drudovog hrama. Možda sam kilometrima daleko od jazbine Kralja Lazarija, dva kilometra ispod grada. Bez fenjera nikada neću naći put do površine.

Ponovo sam vrisnuo i zamlatarao po naslaganim sanducima. i podijumima, ustao pa odmah ponovo pao ničice i opet zamlatarao ispruženim rukama, u potrazi za policijskim fenjerom koji sam uvek donosio kod Kralja Lazarija kako bih pronašao put do gornjeg nivoa i izlaza.

Nije bilo nikakvog fenjera.

Konačno sam prestao da mlataram i naprosto čučnuo tamo, u mraku, više nalik uspaničenoj zveri nego čoveku.

Kroz katakombe se silazilo desetak spratova do tunela koji je vodio u kanal ili podzemnu reku. Od bezbroj pravih ili uvojitih hodnika na tih desetak spratova pružale su se stotine pogrebnih loculusa. Stepenice od najvišeg sprata s pogrebnim odajama i hodnik odmah ispod groblja Svete mrtvačke glave, gde me narednik Hačeri verovatno još čeka - koliko sam već dugo ovde!? - bili su samo desetak metara levo zakrivljenim hodnikom od jazbine Kralja Lazarija, onda uz te stepenice, pa pognut kroz probijeni zadnji zid jednog loculusa, kraj poslednje gomile sanduka, potom desno u tom poslednjem hodniku, i uz deset stepenika do kripte i - verovatno, moguće - svetlosti dana. Sto puta sam se vraćao tuda posle svojih opijumskih noći.

Posegnuo sam za svojim prslukom da izvadim časovnik iz džepa i pogledam koliko je sati. Nije bilo ni časovnika, ni prsluka. Nije bilo nikakve odeće.

Smrzavao sam se - zubi su mi silovito cvokotali, a zvuk se odbijao od nevidljivih kamenih zidova. Drhtao sam toliko jako da su mi laktovi i podlaktice dumbarali po ne sasvim praznom kamenom sarkofagu uz koji sam pao.

Izgubio sam osećaj za smer dok sam se slepo teturao okolo; sve da sam i bio u niši u kojoj je nekada bila jazbina Kralja Lazarija, više nisam znao kuda po njoj da se krećem.

Drhteći i dalje silno, ruku ispruženih pravo napred i prstiju krutih i raširenih, zateturao sam se duž niza podijuma, sarkofaga i mrtvačkih sanduka.

Čak i s rukama ispred sebe, naleteo sam glavom na nešto i tresnuo na tur. Osetio sam da mi je krv potekla iz rane na slepoočnici i smesta prstima opipao čelo, držeći beskorisno šake pred očima kao da sam najednom progledao. Nisam. Ponovo sam opipao. Posekotina je bila plitka; krvarenje slabo.

Pažljivo sam se ponovo osovio na noge i stao da mašem rukama sve dok nisam pronašao prepreku koja me umalo nije obeznanila.

Hladan metal, toliko zarđao da su se trouglaste praznine u otvorenoj rešetki bezmalo zatvorile.

Gvozdena rešetka! Svaki loculus duž hodnika katakombi bio je zatvoren drevnom gvozdenom rešetkom. Ako sam pronašao rešetku, pronašao sam i hodnik - ili makar neki hodnik - bilo ih je tu dole mnoštvo na različitim nivoima, a većinu nisam nikada ni video niti istražio.

Šta ako je rešetka zatvorena i zaključana? Nikada neću prodreti u hodnik. Neko će za dvadeset, pedeset ili stotinu godina pronaći moj kostur unutra, među sarkofazima i sanducima, i pomisliti samo da sam još jedan od onih koje je Drejdls, grobar iz Ročesterske katedrale, nazivao starima.

Ponovo uspaničen, zalupao sam dlanovima, podlakticama i kolenima po metalnoj rešetki, osetivši kako mi zarđale ivice deru kožu, ali konačno sam pronašao - prazninu. Otvor! Ili u najmanju ruku, prolaz nastao kada se uspravni segment rešetke raspao od rđe.

Otvor je bio širok samo tridesetak centimetara, nepravilnog oblika, ali ja sam se provukao tuda, dok su mi oštre ivice rešetke grebale po rebrima, leđima i skupljenim genitalijama.

Onda sam se obreo u hodniku. Bio sam siguran u to!

Osim ako nisi prošao kroz rešetku iza sanduka, a tada si još više zalutao nego ranije, i na nekom si nedokučivo dubokom spratu beskrajnog lavirinta.

Spustio sam na sve četiri i opipao kamen pod dlanovima i kolenima. Ne, ovo je bio jedan od glavnih hodnika. Trebalo je samo da pođem njim do gotovo skrivenog stepeništa prema višem spratu, a zatim uz poslednje stepenice do kripte gde me čeka Hačeri.

Na koju stranu? Kako da pronađem stepenice u mrklom mraku? Na koju stranu?

Zapuzio sam nalevo i pronašao rešetku kroz koju sam se upravo provukao, a onda se oprezno podigao, ne znajući tačno koliko je visoka tavanica hodnika. Dok sam sledio Dikensa do reke one noći pre dve godine, neki hodnici bili su visoki i tri metra, a drugi su bili obični tuneli u kojima je čovek morao da se sagne kako ne bi razbio glavu. Toliko je bilo jednostavno prolaziti tuda s fenjerom.

Na koju stranu?

Okrenuo sam lice, ali nisam osetio nikakvo kretanje vazduha. Da mi je samo sveća, možda bih video odakle vuče promaja...

Da mi je samo prokleta sveća, lako bih pronašao izlaz bez potrebe da njuškam za promajom!, vrisnuo sam na sebe.

Shvatio sam da sam to vrisnuo glasno. Odjeci su zamrli u oba smera. Bože blagi, još malo ovako i svakako ću sići s uma.

Odlučio sam da sledim svoje stare nagone i pođem baš kao da upravo izlazim iz jazbine Kralja Lazarija. Moje telo je pamtilo taj povratak koji sam toliko puta već obavio, iako je moj mozak - bez vida da mu pomogne - i dalje insistirao da ga ne pamti.

Opipavajući levom rukom, pošao sam hodnikom. Naišao sam na druge rešetke, druge otvore, premda ni na jednom od njih nije bila dronjava zavesa koja je razdvajala Lazarijevu jazbinu od hodnika. Kod svakog otvora koji nije bio zaštićen rešetkom, spustio sam se na kolena i prepipavajući potražio stepenice ili drugi hodnik, ali tamo su bile samo nove srušene rešetke, još sanduka ili praznih udubljenja u zidu.

Išao sam dalje, dahtao, tresao se, a zubi su mi i dalje glasno cvokotali. Razum mi je govorio da tu neću umreti od hladnoće - zar u pećinama nije stalna temperatura, od desetak i više stepeni? Nije bilo važno. Moje iskidano, izranjavljeno, drhtavo telo se smrzavalo.

Zar se to hodnik malčice krivi ulevo? Put prema Lazarijevoj jazbini blago se krivio udesno kad bi mu čovek prišao od skrivenih stepenica koje su vodile s prvog sprata katakombi. Ako se nalazim na tom nivou i desno od stepenica, trebalo bi da se zidovi tu blago krive ulevo.

Pojma nisam imao. Nisam mogao da ustanovim. Ali znao sam van svake sumnje da sam prevalio udaljenost najmanje dvostruko veću nego što je od ulaza, pa do drugog i nižeg nivoa i zastrtog udubljenja u kojem je bila jazbina Kralja Lazarija.

Svejedno, nastavio sam napred. Dvaput sam osetio hladnu, promaju zdesna. Na dodir hladnijeg vazduha koža mi se namreškala od odvratnosti - kao da me nešto mrtvo i bez očiju miluje dugačkim, kao sir belim prstima bez kostiju.

Uzdrhtao sam i produžio put.

Postojala su dva hodnika s leve strane - sada meni s desne -kada smo Dikens i ja pronašli jazbinu Kralja Lazarija. Prolazio

sam potom kraj njih bez tjednog pogleda ili pomeranja fenjera. Na kraju jednog počinjao je hodnik koji je vodio kraj novih loculusa, sve do kružne prostorije sa oltarom, zastorom s raspećem i skrivenim stepenicama do dubljih nivoa Donjeg grada.

Gde je čekao Drud.

Ali ja sam možda već bio na jednom od tih nižih nivoa.

Dvaput sam morao da stanem i povratim. Želudac mi je već bio prazan - čini mi se da sam se sećao kako mi se smučilo u prvom loculusu gde sam se probudio - ali od grčeva u grlu ipak sam se presamitio, i klonuo uz hladan kamen i ostao tako sve dok povraćanje nasuvo nije prošlo.

Prošao sam kraj još jednog otvora bez rešetke - u udubljenju je bio samo krš - oteturao se još dvadeset koraka i udario u čvrsti zid.

Hodniku je tu bio kraj. Nadesno, zid hodnika se pružao unazad.tamo odakle sam i došao.

Tada sam vrisnuo. I vrištao sam. Svi odjeci čuli su se iza mene.

Zazidali su hodnik u kojem su me ostavili. Zatvorili ga kako niko nikada ne bi pronašao čak ni moje kosti.

Zagrebao sam po zidu, osetio kako stari malter, kamen i cigle padaju, osetio kako mi se nokti na usplahirenim prstima cepaju, kidaju i odvaljuju.

Nije vredelo. Iza cigala bilo je samo još cigala. A iza tih cigala teži kamen.

Pao sam na kolena, dašćući, povraćajući nasuvo, a onda odgmizao natrag odakle sam i došao.

Poslednji otvor sad mi je bio zdesna - udubljenje s kršom - ali sam otpuzio tamo, posekavši već posečena kolena i dlanove na gomili kamenja.

Nije to bilo obično kamenje. Bile su to stepenice usađene u hladnu, rastresitu zemlju.

Tada sam se uskobeljao na noge, ne mareći ni za kakvu prepreku koja možda čeka da me udari u lice.

Tresnuo sam u zid, umalo nisam pao niz nevidljive stepenice, ali sam se uhvatio za rub otvora. Tuje zaista postojao otvor. Bezmalo sam video iskrzane zidove s obe strane.

Zateturao sam se tuda i odrao desni obraz i slepoočnicu o grubi kamen. Još jedan podijum. Osovivši se na noge, shvatio sam da su na isklesanom kamenu ili izlivenom cementu naslagani mrtvački sanduci. Bio sam u novom loculusu. Uz cvokot zuba, pogledao sam levo i učinilo mi se da sam naslutio kako je nešto malo svetlije u tom smeru.

Naleteo sam na novu metalnu rešetku, umazao je nevidljivom krvlju sa izranjavljenih prstiju mlatarajući sve dok nisam pronašao otvor u njoj, i isteturao se u prazninu koja je morala predstavljati novi hodnik.

Desno od mene, na nepunih dvadesetak metara, zasigurno je bilo svetla - tanušnog, sivog, avetnog sjaja.

Šljapkajući bosim tabanima po kamenom ili ciglenom podu tog šireg hodnika, umalo nisam potrčao prema svetlu.

Da. Najednom sam video sopstvene ruke i šake ispred sebe. Prsti su mi bili grimizni.

Bilo je tu stepenište, sa ogromnim kamenim stepenicima koji su se uzdizali i zavijali van vidokruga.

To stepenište mi je bilo poznato.

Jecajući, dozivajući detektiva Hačerija u pomoć, klizajući se, mlatarajući, ustajući i grebući ponovo uvis, popeo sam se uza stepenice i provukao kroz poznati klinasti otvor.

Svetlost u kripti, shvatiću to kasnije, bio je tek jedva primetan sjaj januarskog praskozorja - svakako nedovoljno jak da se uz njega čita - ali mene je zaslepio svojim bleštavilom.

Teturajući se prema kamenom podijumu koji se nadnosio iznad tajnog ulaza u Donji grad - ulaza kojim, kako sam se odmah, na licu mesta, zakleo, nikada više neću proći - morao sam da klonem uz prazan podijum ili da se srušim.

„Hačeri! Pobogu, upomoć! Hačeri!“

Rođeni glas toliko me je prepao da se umalo nisam nevoljno pomokrio. Tada sam spustio pogled na svoje golo, belo telo. Zurio sam u svoj stomak visoko, tik ispod grudnjače.

Tamo je bila crvena rana ili ogrebotina.

Mesto gde je ušao skarabej.

Odmahnuo sam glavom da se otarasim slike iz opijumskog košmara. Imao sam oderotine i ogrebotine po čitavom telu. Tabani, kolena i prsti bili su mi u najgorem stanju. Glava me je grozomorno bolela.

Od teške bube koja sepomerala... ukopavala.

„Prekini! vrisnuo sam glasno.

Zašto Hačeri nije tu? Zašto me je napustio baš sad, kad mi je najviše trebao?

Možda si ovde bio danima, Vilki Kolinse.

Čuo sam kako mi gosspodine Vilki Kolinssse odjekuje bolnom glavom.

Tada sam se nasmejao. Nije bilo važno. Pokušali su da me ubiju, ko god „oni“ bili - svakako Kralj Lazari i njegovi bezbožni, tuđinski prijatelji, gadovi i zavisnici od opijuma - ali nisu uspeli.

Bio sam slobodan. Bio sam napolju. Bio sam živ.

Podigao sam pogled i prenuo se - neko je ukrasio unutrašnje više delove male kripte nekakvim vencima što se presijavaju. Sjajne sive trake nisu bile tamo kada smo Hačeri i ja ušli pre toliko sati - dana? nedelja? - u to sam bio siguran. Božić je prošao pre više od dve nedelje. I zašto uopšte ukrašavati praznu kriptu?

Nije bilo važno. Ništa nije bilo važno - čak ni moje bolno, drhtavo telo, podivljala glavobolja, strašna žeđ i nova glad - samo sam hteo da zauvek izađem odatle.

Izbegavajući hladnu crnu rupu u podu kroz koju se ulazilo u Donji grad, kročio sam oko podijuma - brzo, pošto mi je spisateljska mašta tada dočarala viziju dugačke, sive ruke s dugim prstima bez kostiju, koja najednom klizi napolje iz te rupe kao zmija i uvlači me, dok vrištim, natrag dole u mrak - ali morao sam istog trena da se zaustavim.

Nisam imao drugog izbora.

Put mi je zaprečilo telo na podu kripte.

Bio je to detektiv narednik Hibert Hačeri, belog lica iskrivljenog u ogromnom, nemom vrisku, beonjača slepo okrenutih prema bareljefima i malim krilatim demonima postavljenim po uglovima tavanice male kripte, ukrašenim vencima. Na kamenom podu oko njegovog tela bili su razbacani ostaci njegovog doručka za tri ujutro, pljoska, polucilindar i Tekerijev roman. Iz njegovog rasporenog trbuha istezali su se i presijavali sivi venci koji to zapravo uopšte nisu bili.

Ne mogavši da kriknem, preskočio sam telo, sagnuo se ispod razapetih sivih traka i istrčao nag u praskozorje, na groblje Svete mrtvačke glave.

DVADESET SEDMO POGLAVLJE
drud

Dva sata kasnije, bio sam ponovo u drugoj opijumskoj jazbini. I čekao.

Imao sam sreće što sam živ. Najzad, trčao sam, go i uz vrisku, kroz najgore ćumeze Blugejt fildsa iza pristaništa, ne znajući čak ni kuda to trčim. Samo sitnim satom (čak su i razbojnici bili unutra i spavali u zoru tog hladnog, snežnog januarskog dana) i činjenicom da bi se i sami razbojnici uplašili vrištećeg luđaka krvavih ruku može se objasniti to što je prvi čovek na koga sam naleteo u svom uspaničenom bekstvu bio policijski pozornik koji je patrolirao kroz naselja.

I sam policajac se uplašio moje pojave i ponašanja. Skinuo je malu, okovanu palicu sa opasača i siguran sam da bi me klepio njome, onesvestio i odvukao za kosu do najbliže stanice, samo da sam još koji tren trtljao besmislene reči.

Ovako, izustio je: „Šta rekoste to? Rekoste li - ’Hačerijev leš’? Mislite na Hiberta Hačerija?“

„Na bivšeg narednika Hiberta Hačerija, sada privatnog detektiva Hiberta Hačerija, da, pozorniče, izvadili su mu utrobu i razvukli je po kripti - O, Hriste! O, Bože! - a on je radio za mene, privatno, ne za inspektora Filda, za koga je javno radio privatno.”

Policajac me je prodrmao. „Šta to rekoste za inspektora Filda? Poznajete inspektora Filda?“

„O, da. O, da“, rekao sam i nasmejao se. I zajecao.

„Ko ste vi?", upitao je policajac gustih brkova. Kaciga mu je bila pobelela od snega.

„Vilijam Vilki Kolins“, rekao sam kroz cvokot zuba. „Vilki Kolins za milione mojih čitalaca. Vilki za prijatelje i bezmalo sve ostale." Ponovo sam se zakikotao.

„Nikad nisam čuo za vas", rekao je pozornik.

„Ja sam lični prijatelj i saradnik gospodina Čarlsa Dikensa", rekao sam. Vilice su mi toliko silovito drhtale da sam jedva izustio reč „saradnik".

Policajac me je pustio da stojim tamo nag na snegu i vetru dok je lupkao palicom po otvorenom dlanu i gledao me namrštenih veđa ispod oboda kacige.

„U redu, pođite sa mnom", kazao je, uzeo me za bledu, izgrebanu nadlakticu i poveo me dublje u naselje.

„Kaput", rekao sam kroz cvokot zuba. „Ćebe. Šta god."

„Ubrzo", kazao je policajac. „Ubrzo. Požurite sad. Držite korak."

Zamislio sam veliku peć toliko vrelu da isijava crvenom bojom, usred policijske stanice u koju me je poveo. Mišica mi je drhtala u policajčevom stisku. Ponovo sam plakao.

Ali nije me odveo u policijsku stanicu. Donekle sam prepoznao trulo stepenište i zamračeni hodnik na spratu u koji me je uveo i pogurao. Onda smo se obreli unutra i ja sam prepoznao smežuranu ženu koja se stvorila kraj mene, s kljunastim nosom koji je štrčao iz njene poluraspadnute crne marame.

„Sal", rekao je policajac, „smesti ovog... gospodina... na toplo i pribavi mu nešto odeće. Što manje vaški, to bolje, mada i nije toliko važno. Pobrini se da ne ode odavde. Neka se tvoj Malajac postara da ne ode."

Opijumska Šalje klimnula glavom i obletela oko mene, čačkajući mi gole bokove i bolni trbuh prstom sa dugim noktom.

„Vid’la sam ovog već ovde, pozornice Džo. Bijo mi je mušterija i pušijo je lulu gore n’ onom krevetu, jesje. Inspektor Fild ga je marno jedne noći. Pre tog sam ga prvi put vid’la s matorim Hibom Hačerijem i nekim gos’nom za kog su mi rekli da je jako veliko mudo. Ala je ovaj tad bio sav važan, mrštio se i gledo me niz taj nosić i kroza naočari što i’ sad nema."

„Ko je bio taj važan čovek?", upitao je policajac.

„Dikens, onaj s Pikvikom, eto ko“, uskliknula je Sal trijumfalno, kao da joj je bila potrebna sva intelektualna moć da to ime iskopa iz dubina svoje opijumske zbrkanosti.

„Pripazi ga", zarežao je policajac. „Nabavi mu neku odeću makar morala po nju da šalješ onog kretena. Neka Malajac stražari kako ovaj nikud ne bi otišao. I smesti ga kod te bedne peći u kojoj ti gori taj jedan jedini grumen uglja, da nam ne umre pre nego što se vratim. Jesi li razumela, Sal?"

Babuskera je progunđala nešto, a onda se zacerekala. „Još nikad nisam vid’la muškarca s tako smežuranim đokicom i ostatkom, Džo, a ti?"

„Uradi kako sam ti rekao", kazao je policajac i izašao praćen naletom hladnog vazduha koji se preko nas prevaljao kao dah Smrti.

„Da l' ti odgovara, dušice?", upitala je Opijumska Sal dok sam sedeo u inače praznoj sobi u zadnjem delu njenog opijumskog salona. Ogromni Malajac s ritualnim ožiljcima na obrazima čuvao je stražu odmah ispred vrata. Prozor je bio prekriven kapkom i čvrsto zakovan. Zadah Temze prodirao je unutra s ledenom promajom.

„Ne", rekao sam ja. Košulja je bila premala, previše prljava, i zaudarala je. Teške radničke pantalone i jakna smrdele su jednako gadno, a od njih me je sve još više svrbelo. Bio sam siguran da se nešto sitno kreće i u jednom i u drugom. Nije bilo donjeg veša, niti čarapa. Stare, izlizane čizme koje mi je donela bile su upola veće od mojih stopala.

„Pa, ima da budeš zahvalan za to što ti se da“, zacerekala se ludača. „Ne bi ni to imo da stari Jahi nije iznenada umro pre dve noći, a niko nije došo da mu pokupi stvari.”

Sedeo sam tamo dok je hladna svetlost subotnjeg jutra klizila kroz kapke zajedno sa smradom i...

Stoj. Da li je zaista subota, jutro posle mog silaska u svet Kralja Lazarija, ili su prošli dani posle toga? Činilo mi se kao da su prošli dani, ili nedelje. Pomislio sam da upitam matoru Opijumsku Sal, ali shvatio sam da babuskera to najverovatnije i ne zna. Mogao sam da pitam Malajca izbrazdanog lica pred mojim vratima, ali on ničim nije pokazao da razume engleski niti da ume da govori.

Nasmejao sam se tiho, a onda prigušio jecaj. Nije bilo važno koji je dan.

Glava me je tako strašno bolela da sam se plašio kako ću se obeznaniti od bola. Osećao sam da je izvor bola duboko, daleko iza očiju, nimalo nalik na običnu glavobolju od reumatskog gihta koju sam nekada smatrao tako žestokom.

Skarabej jelenak sebi kopa širu rupu. Kotrlja sjajnu sivu lopticu pred sobom dok se kreće svojim ulaznim tunelom prema...

Seo sam na ivicu prljavog ležaja i spustio glavu do kolena, u pokušaju da se oduprem mučnini. Znao sam da nemam više šta da povratim i suvo grčenje grla pretvorilo mi je stomak u stisnute obruče bola.

Sivi, sjajni venci koji se dižu do tavanice.

Odmahnuo sam glavom da odagnam tu sliku, ali od pokreta mi se glavobolja samo pojačala i ponovo izazvala mučninu. Vazduh je zaudarao na opijumski dim - jeftin, truo, razreden i zagađen opijum. Nisam mogao poverovati da sam nedeljama dolazio tu po grozan proizvod Opijumske Sal - i spavao snom drogiranih na istim ovim prljavim ležajevima, prepunim vaši i gamadi. Gde mi je bila pamet?

I gde li mi je samo bila pamet prethodne noći - koliko god to zaista noći bilo - kada sam sišao ispod kripte da se pridružim kineskim mumijama u toj drugoj opijumskoj jazbini?

Inspektor Fild je došao s Hačerijem da me izvede odavde pre toliko mnogo meseci. Inspektor Fild je predložio da odem u jazbinu Kralja Lazarija pod Hačerijevom zaštitom. Da li je moguće da je sve ovo unapred isplanirao? Da nije to Fild ubio Hačerija - možda besan zato stoje rmpalija radio za mene sa strane?

Ponovo sam odmahnuo bolnom glavom. Ništa od svega toga nije imalo nikakvog smisla.

Duboko u lobanji, osećao sam kako se pomera nešto sa šest oštrih nogu i kleštima jelenka. Nisam mogao da se oduprem - kriknuo sam od straha koliko i od bola.

Unutra su upali inspektor Čarls Frederik Fild i detektiv Redžinald Baris.

„Hačeri je mrtav", rekao sam kroza zube koji su mi ponovo zacvokotali.

„Znam", zarežao je inspektor Fild. Dograbio me je za mišicu istim onim znalačkim stiskom koji je tog jutra primenio onaj drugi policajac. „Pođite. Odmah se vraćamo tamo."

„Ništa me ne može naterati da se vratim!"

Nisam bio u pravu. Snažna šaka inspektora Filda pronašla je u mojoj ruci živac za koji nisam ni znao da postoji. Jeknuo sam od bola, ustao i zateturao se između Barisa i težeg, starijeg muškarca, klateći se - upola guran, upola pridržavan - niza stepenice prema grupi ljudi koji su čekali na ulici.

Sve u svemu, računajući inspektora i Barisa, bilo je tamo sedam tihih, grubih ljudi, i mada nijedan nije bio odeven u policijsku uniformu, odmah sam znao da su svi dobar deo života proveli kao policajci. Trojica su nosila nekakve sačmarice. Jedan je neskriveno držao ogroman konjanički pištolj uz bok. Pošto se nikada nisam zanimao za vojničke stvari ili osoblje, prenerazih se na sve to oružje na ulici grada Londona.

Naravno, to i nije zaista bio London. Bio je to Blugejt filds. Kada smo napustili Nju kort i prešli u niz prljavih ulica kojima sam prolazio po svim dobima već dve godine - išli smo Ulicom Džordž, Rozmari lejnom, Ulicom Kejbl, Nok Fergusom, Blek Lejnom, Nju roudom i Ulicom Rojal mint - u dvorištima i vratima stambenih zgrada zapažao sam u dronjke umotane bedne muškarce i žene; povlačili su se u senke ili nestajali u mračnijim haustorima dok smo mi prolazili kraj njih. Čim su uočili smrknutu grupu koja korača kraj njihovih groznih jazbina i oni su prepoznali da su sedmorica smrtno ozbiljnih muškaraca s vatrenim oružjem policajci.

„Šta se dogodilo?", upitao je inspektor Fild. Još je gvozdenim stiskom držao moju drhtavu mišicu. Poneo sam ćebe i ogrnuo se kao šalom preko prljave radničke bluze, ali vuna je bila jeftina i hladan vetar smesta me je produvao. Ponovo je padao sneg.

„Šta se dogodilo?", ponovio je Fild, prodrmavši me malo. „Sve mi ispričajte."

Tog trenutka sam doneo jednu od najsudbonosnijih odluka u svom životu.

„Ničeg se ne sećam", rekao sam.

„Lažete", odbrusio je inspektor Fild i ponovo me prodrmao. Onaj nastup kakav dolikuje jednom detektivu koji ukazuje sve poštovanje gospodinu mog ugleda sada je potpuno nestao. Mogao sam isto tako da budem i neki prestupnik sa Smitfilda ili Lajmhausa kakve je decenijama sprovodio u sličnom gvozdenom stisku.

„Ničega se ne sećam", slagao sam ponovo. „Ničega pošto sam sinoć oko ponoći, kao i uvek, uzeo lulu u jazbini Kralja Lazarija. Onda sam se probudio u mraku pre nekoliko sati i pronašao izlaz. I otkrio... sirotog Hačerija."

„Lažete", ponovio je inspektor.

„Drogirali su me", rekao sam ravnim tonom dok smo ulazili u poslednje uličice pre groblja. „Lazari ili neko drugi stavio mi je nešto u lulu za opijum."

Detektiv Baris se na to oglasio smehom nalik na lavež, ali inspektor Fild ga je ućutkao jednim jedinim pogledom.

Još jedan visok muškarac u mantilu i sa sačmaricom čuvao je stražu na ulazu u Mrtvačku glavu. Dodirnuo je kapu dok smo mu prilazili. Ustuknuo sam kada smo došli do kapije, ali inspektor Fild me je odgurao napred kao da sam dete.

Sneg je prekrio nadgrobne spomenike i kipove i ocrtao konture ravnih krovova i ispusta na grobnicama. Suvo drvo koje se nadnosilo nad poslednjom kriptom uzdizalo se spram oblačnog neba kao prosuto crno mastilo oivičeno belom kredom.

Još trojica muškaraca čekala šu u kripti, i dah im je lebdeo iznad glava nalik na duše zarobljene u hladnoći. Odvratio sam pogled, ali tek pošto sam video da su prekrili Hačerijevo rasporeno telo nekakvom platnenom ceradom. Sivi sjajni venci su nestali, ali primetio sam drugu, manju ceradu u ćošku, koja je prekrivala još nešto pored Hačerijevog leša. Čak je i na hladnom vazduhu taj mali prostor smrdeo na klanicu.

Većina muškaraca koji su nas pratili kroz ulice zaustavila se pred vratima kripte i sačekala. Kripta je bila mala i sada je izgledala apsurdno pretrpana s nama šestoricom unutra, pošto su svi izbegavali da stoje preblizu Hačerijevog prekrivenog leša.

Trgao sam se kada sam shvatio da jedan od trojice koji su čekali u kripti nije policajac niti detektiv, već džinovski Malajac, kome je crna kosa mlitavo visila niz vrat, dugačka i prljava, a ruke su mu bile na leđima, zglobova surovo okovanih gvozdenim lisicama. U trenutku zbunjenosti pomislio sam da je to Malajac koga smo upravo ostavili kod Opijumske Sal, ali video sam da je ovaj muškarac stariji i da mu obrazi nisu izbrazdani. Zurio je u mene bez ljubopitljivosti ili strasti, očiju otupelih nalik na oči osuđenika koje sam viđao pre nego što ih obese ili posle toga.

Inspektor Fild me je pogurao prema uskom ulazu u podu, ali ja sam ustuknuo sa svom svojom voljom i energijom. „Ne mogu sići tamo“, zabrektao sam. „Neću.“

„Hoćete", rekao je inspektor Fild i gurnuo me napred.

Jedan od detektiva koji su čuvali visokog Malajca pružio je inspektoru policijski fenjer, a drugi je dobio Baris. Mlađi detektiv je krenuo na čelu, a za njim je pošao inspektor Fild, držeći me čvrsto za mišicu i gurajući me ispred sebe, i nepoznati detektiv, s teškom sačmaricom. Sišli smo niz usko stepenište.

Priznajem, dragi čitaoci, da se i dalje ne mogu prisetiti mnogih zbivanja iz sledečih pola sata. Od užasa, premora i bola svest mi beše u stanju kakvo obično iskusimo kada lebdimo blizu praga sna - sad svesni svog okruženja, sad prepušteni snovima, sad trgnuti natrag u stvarnost usled nekog zvuka, nadražaja ili drugog stimulansa.

Stimulans koji najviše pamtim bio je uporan, neprestani gvozdeni stisak inspektora Filda na mojoj mišici. Vukao me je i gurao tamo-amo u mrkloj jami osvetljenoj fenjerima.

U svetlu fenjera, kratki spust i hod do jazbine Kralja Lazarija bili su mi poznati kao san koji se stalno vraća, i u tome nije bilo ničega od mog košmarnog, paničnog bekstva po mraku.

„Je li ovo ta opijumska jazbina?", upitao je inspektor Fild.

„Da", odgovorio sam. „Hoću reći, ne. Da. Ne znam."

Umesto crvene zavese, tu je bila zarđala rešetka baš kao i na. svim drugim loculusima. Policijski fenjer je obasjavao gomile sanduka unutra, a ne redove trospratnih ležajeva i podijum s neprestano prisutnim Kraljem Lazarijem nalik na Budu.

„Ova rešetka nije usađena u zid kao druge", progunđao je Baris, dograbivši zarđalo gvožđe i gurnuvši ga unutra. Zazvečalo je kao zvono sudnjeg dana kada je palo na kameni pod. Ušli smo u uski prostor.

„Ovde nema prašine s tavanice", rekao je Baris pomerajući zrak iz svog fenjera tamo-amo. „Počišćeno je."

Četvrti čovek u našoj grupi ostao je u hodniku sa sačmaricom.

„Da, ovo je jazbina Kralja Lazarija", rekao sam kada su fenjeri obasjali još delova poznatog hodnika i niše. Ali ništa nije preostalo, čak ni oznake na kamenu gde su počivali teški ležajevi i mala gvozdena peć. Na podijumu u središtu gde je Kralj Lazari sedeo u svojoj odeći jarkih boja sada je bio samo stari, prazan kameni sarkofag. Moja privatna niša pozadi bila je samo još jedno udubljenje ispunjeno naslaganim sanducima.

„Ali niste se ovde probudili u mraku“, rekao je inspektor Fild.

„Ne. Mislim, dalje niz hodnik."

„Pogledaćemo tamo“, rekao je inspektor i mahnuo Barisu da pođe ispred njega. Čovek sa sačmaricom je podigao sopstveni fenjer i krenuo za nama.

Mislio sam na Dikensa. Gde li je on sada na svojoj američkoj turneji? Poslednji put mi je pisao pred samu Novu godinu, iz Njujorka, i rekao da je bolestan i da mu „srce slabo radi“ te da je toliko nesrećan tamo gde je da leži u postelji svakog dana do tri po podne i ustaje samo s velikim poteškoćama da se pripremi za neizbežne večernje predstave.

Ima li Dikens skarabeja u sebi? Je li mu ovaj odgmizao iz mozga u srce da mu zariva tamo ogromna klešta kadgod učini nešto što bi ga oslobodilo Druda?

Znao sam, po prvobitnom programu i telegramima poslatim Vilsu na redakciju, kako je Dikens trebalo ovog januara da čita u Njujorku, Bostonu, Filadelfiji, Baltimoru i Bruklinu - i da se za svaku dvoranu proda između šest i osam hiljada karata - ali u kom li je sada mestu sa tog spiska gradova čudnih imena?

Poznavao sam Dikensa dovoljno dobro da znam ovo: oporavio se od bolesti i moralne omamljenosti te se ludira između čitanja, zabavlja decu i posmatrače u vozovima dok putuje od grada do grada, svaku trunku energije i sopstvenog bića ulaže u popodnevna i večernja čitanja, ali sam isto tako znao da se istovremeno oseća jadno i broji dane do trenutka kada će njegova lađa u aprilu zaploviti kući, za Englesku.

Hoće li poživeti toliko? Hoće li mu skarabej dozvoliti da pozivi ako nasluti njegovu izdaju?

„Jeste li se na ovom mestu probudili?", upitao je inspektor Fild.

Morao je da me prodrma kako bi me povratio iz sanjarenja. Pogledao sam u loculus istovetan većini ostalih, osim po tome što su u toj uskoj niši, u debelom sloju prašine, stajali otisci malih, bosih, ranjivih tabana. Bilo je tu i krvi na iskrzanoj rešetki gde sam se provukao kroz procep u potpunom mraku. Dodirnuo sam odeću iznad svežih rana na rebrima i bedrima.

„Da", rekao sam tupo. „Mislim da jesam.“

„Pravo je čudo kako ste izašli odatle u mraku", kazao je Baris.

Na to nisam imao šta da kažem. Tresao sam se kao od malarije i želeo da odem iz te jame više od svega na svetu. Ali inspektor Fild još nije bio završio sa mnom.

Vratili smo se prema ulazu, dok je svetlost tri fenjera poigravala na zidovima i ulazima u loculuse tako da je to u meni izazivalo nesvesticu. Kao da su se stvarnost i mašta, život i smrt, svetlost i potpuna tama, kovitlali u mahnitom mrtvačkom plesu.

„Da li ovaj hodnik vodi do zastora s raspećem i nižih nivoa?", upitao je inspektor Fild.

„Da“, rekao sam ja, nemajući pojma u tom trenutku o čemu on to govori.

Išli smo uskim hodnikom kraj loculusa do kružne podzemne prostorije ispod apside nekadašnje katedrale Svete mrtvačke glave. Tu je Dikens pronašao usko stepenište koje je vodilo u pravi Donji grad.

„Ne silazim tamo", rekao sam, otrgavši se iz stiska kojim je je inspektor Fild pridržavao, tako da se umalo nisam srušio. „Ne mogu sići tamo."

„I ne morate", kazao je inspektor Fild, a ja sam na te reči bezmalo zajecao. „Danas“, dodao je. Čoveku sa sačmaricom rekao je: „Dovedi Malajca."

Stajao sam tamo tupo, izmešten iz vremena, sluteći kretnje duboko u glavi gde mi se meškoljio skarabej. Trudio sam se da se oduprem novoj mučnini, ali vazduh je smrdeo na užeglu zemlju, raspadanje i grob. S detektivom sa sačmaricom došao je još jedan - taj je na sebi imao mrki kaput i nosio je pušku - a između njih je bio okovani Malajac. Kada je stupio u podzemnu apsidu, istočnjak se zagledao u mene; njegove uske crne oči oko tog ravnog, sečivu sličnog nosa bile su gotovo tupe od bola ili očajanja poput mojih, ali isto tako i optužujuće. Nije gledao ni u Filda, ni u Barisa, samo u mene, kao da sam ja njegov progonitelj.

Inspektor Fild je klimnuo glavom, dvojica s puškama povela su zarobljenika kroz dronjavi zastor s raspećem i uski prolaz, a Baris i inspektor su me vratili u hodnik, pa zatim gore, na svetlost.

„Ne razumem", uspeo sam da prodahćem kada smo izašli iz kripte na ledeni januarski vazduh. Sneg je prestao, ali vazduh je bio pun guste zimske magle. „Jeste li obavestili policiju? Zbog čega su svi ovi privatni detektivi ovde? Svakako ste morali obavestiti policiju. Gde je policija?"

Inspektor Fild me je poveo do ulice, gde je čekala crna, zatvorena kočija. Podsetila me je na pogrebna kola. Para iz konjskih gubica još više je maglila vazduh. „Policija će ubrzo biti obaveštena", rekao je on. Zvučao je blago, ali ispod toga sam slutio bes i odlučnost moćnu koliko i stisak na mojoj mišici. „Ovi ljudi su poznavali Hiberta Hačerija. Mnogi su radili s njim. Neki su ga voleli."

Baris i inspektor su me ugurali u kočiju. Baris je obišao s druge strane. Inspektor Fild, koji me je još držao za ruku, stajao je pred otvorenim vratima. „Drud očekuje da nas desetak ili dvadesetak već danas nagrne u Donji grad. On to želi. Ali do sutra će ovde već biti stotinu ljudi, onih koji su poznavali Hačerija ili koji mrze Druda. Sutra silazimo. Sutra ćemo pronaći Druda i isterati ga iz njegove rupe.“

Zalupio je vrata s prigušenim treskom. „Budite sutra na raspolaganju, gospodine Kolinse. Zatrebaćete.“

„Ja ne mogu..zaustio sam, ali onda sam video kako ona dvojica naoružanih izlaze iz kripte. Malajac više nije bio s njima. Užasnuto sam zurio u desni rukav onog višeg. Njegov skupi mrki kaput crveneo se od manžete naviše, kao da mu je krv šiknula do polovine podlaktice.

„Malajac...", prozborio sam. „Sigurno ga je držala policija. Biro Metropoliten policije vam ga je predao da ga ispitate."

Inspektor Fild je oćutao.

„Gde je on?“, šapnuo sam.

„Poslali smo Malajca dole kao poruku", rekao je inspektor Fild.

„Mislite, s porukom."

„Poslali smo Malajca dole kao poruku“, ponovio je inspektor Fild ravnim glasom. Kucnuo je po opiati kočije i Baris i ja smo se odvezli uskim ulicama Blugejt fildsa.

Baris me je ostavio ispred moje kuće na Gloster plejsu broj devedeset bez ijedne reči. Pre nego što sam ušao, stajao sam i drhtao u magli i gledao kako se tamna kočija udaljava van vidokruga, iza ćoška. Prošla je još jedna kočija, sa upaljenim lampama sa strane. I ona je skrenula desno iza ćoška. Nisam čuo da li su se obe zaustavile - magla i sneg su prigušivali čak i topot kopita i tutnjavu osovina - ali pretpostavio sam da jesu. Baris je sigurno postavljao osmatrače, davao uputstva. Ljudi inspektora Filda, bio sam siguran u to, osmatraće i pročelje i zaleđinu kuće, premda ne onoliko njih kao prošlog 9. juna.

Tamo negde napolju u magli, bili su moji novi Guzberiji. Ali da bih sve njih nadmudrio, bilo je dovoljno da siđem u svoj podrum za ugalj, izbijem nekoliko cigala i otpuzim kroz usku rupu u više nivoe Donjeg grada. Potom bih slobodno mogao da se krećem po gradu... ili makar ispod njega.

Zakikotao sam se na tu pomisao, ali sam prekinuo kada se histerični kikot pretvorio u mučninu. Skarabej mi se pomerio u lobanji.

Kada sam stupio u predvorje svog doma, otvorio sam usta da vrisnem od užasa.

Creva detektiva Hačerija bila su razapeta od zidnog ukrasa do lustera, od lustera do stepeništa, od stepeništa do zidnih svećnjaka. Visila su tamo baš kao u kripti, siva, vlažna, sjajna.

Nisam vrisnuo. A posle jednog trenutka u kojem sam drhtao kao dete, shvatio sam da su „creva" naprosto venci, sivi i srebrni venci od svilenih traka, preostali posle neke glupave zabave koju smo pre toliko vremena priredili u staroj kući.

Kuća je mirisala najelo - pekao se goveđi ribić i drugo meso, pripremao se i neki jak riblji paprikaš - i ponovo mi je došlo da povratim.

Kerolajn je izjurila iz trpezarije.

„Vilki! Pobogu, pa gde si to bio? Zar smeš tek tako da nestaneš svake noći i da ne... Bože blagi - odakle ti samo te grozomorne prnje? Gde je tvoja odeća? I kakav je to smrad?.“

Nisam obraćao pažnju na nju, već sam dreknuo da dozovem kućnu pomoćnicu. Dojurila je, lica zajapurenog od kuhinjskih isparenja, a ja sam joj osorno rekao: „Pripremi mi vrelu kupku - smesta. Veoma vrelu. Pohitaj!"

„Vilki", prasnula je Kerolajn, „odgovori mi na pitanja i objasni."

„Ti objasni", zarežao sam, mahnuvši prema trakama koje su posvuda visile. „Kakvo je ovo đubre? Šta se to dešava?"

Kerolajn je trepnula kao da sam je ošamario. „Šta se dešava? Za nekoliko sati je tvoj veoma važan prijem pre pozorišta. Svi dolaze. Moramo rano večerati, naravno, kako si i naložio, pošto svi moramo krenuti u pozorište do..Zastala je i utišala glas kako je sluge ne bi mogle čuti. Oglasila se nalik na šištanje pare iz čajnika. „Zar si pijan, Vilki? Zar ti je tvoj laudanum pomutio razum?"

„Umukni", rekao sam.

Trgla je glavom i obraz joj se zažario kao da je zaista ošamarena.

„Otkaži", rekao sam, „Pošalji momka... pošalji glasnike... reci svima da je prijem otkazan."

Nasmejala se gotovo histerično. „To je sasvim nemoguće, kao što dobro znaš. Kuvarica je počela da priprema večeru. Ljudi su organizovali prevoz. Sto je već postavljen, i besplatne karte za pozorište su uz svaki tanjir. Potpuno je nemoguće da se...“

„Otkaži“, rekao sam i progurao se kraj nje kako bih se popeo na sprat, popio pet čaša laudanuma, dao bednu odeću momku da je spali, i okupao se.

Zaspao bih u vodi koja se pušila, samo da nisam osećao gmizanje u lobanji.

Pritisak skarabeja bio je toliko veliki da sam triput skočio iz kupke pred ogledalo. Podesivši sveće tako da me najjače osvetle, otvorio sam usta više nego što sam mislio da je moguće - mišići vilica bukvalno su mi zacvileli u protivljenju - i treći put sam bio siguran da sam video odsjaj svetla na crnom lubu kada je ogroman insekt otrčao van vidokruga, dalje od svetlosti. .

Okrenuo sam se i povratio u lavor, ali u mom želucu nije preostalo ništa što bi se podiglo, a buba mi je tada već ponovo bila u lobanji. Vratio sam se u kadu, ali svaki put kad sam tonuo u san, video bih unutrašnjost kripte, sivo presijavanje, osetio zadah klanice, a povrh toga i miris tamjana, koji je pratio napev dok mi se ogromna crna buba ukopavala u stomak kao da mi je meso od peska...

Začulo se kucanje na vratima.

„Odlazi!"

„Stigao ti je telegram", rekla je Kerolajn kroz vrata. „Momak je rekao da je važno."

Uz psovke, ustao sam iz kupke - koja je ionako počela da se hladi - i sav mokar odenuo ogrtač i otvorio vrata taman toliko da dograbim tanak papir iz mršavih, belih prstiju gospođe G.

Pretpostavljao sam da je poruka stigla od Fehtera ili nekog drugog iz pozorišta - imali su tu raskalašnu naviku da šalju telegrame kao da nije dovoljno poslati po kuriru jednostavnu poruku. Ili da je možda od Dikensa. U blesku otkrovenja, zamislio sam ga kako priznaje da i sam nosi skarabeja i nekako je saznao da sam ja stekao svog.

Morao sam da pročitam tih šest reči i potpis četiri puta od početka do kraja i tek onda je značenje prodrlo u moj iscrpljeni, nastanjeni mozak.

MAJKA JE NA SAMRTI. DOĐI ODMAH. ČARLI

DVADESET OSMO POGLAVLJE
drud

Majčino lice nagnalo me je da pomislim na sveži leš iz kojeg nema duša još mahnito pokušava da pobegne.

Ispod njenih teških i pocrvenelih kapaka videle su se beonjače s tek naznakom tamne dužice, a oči su se napinjale i kolačile kao da su pod strašnim unutrašnjim pritiskom. Usta su joj bila širom otvorena, ali usne, jezik i nepca bili su bledi i suvi kao stara koža. Nije mogla da progovori. Nije se oglašavala nikakvim zvucima osim čudnog struganja i šištanja koje joj je dopiralo iz grudi. Ne verujem da nas je videla.

Čarli i ja smo se zagrlili, užasnuti pred njenim slepim pogledom, a ja sam prodahtao: „Blagi bože, kako je do ovoga došlo?"

Moj voljeni brat samo je odmahnuo glavom. Gospođa Vels je stajala u blizini, usplahireno pomerajući artritične šake iz prevoja šala od crne čipke, a negde u suprotnom uglu sobe čekao je doktor Ajkenbah, majčin stari stalni lekar iz Tanbridž Velsa.

„Gospođa Vels je rekla da joj je dobro - ne, ne da joj je dobro, imala je bolove, malo i kašljala, ali bilo joj je dovoljno dobro da jede s apetitom i uživa u popodnevnom čaju, sluša kad joj gospođa Vels čita i ćaska s njom - još koliko sinoć", izustio je Čarli. „A jutros... Došao sam iz Londona da je iznenadim... i zatekao ovo."

„To je često slučaj sa starima koji čekaju, žele i hoće da napuste ovaj svet", promrmljao je doktor Ajkenbah. „Bez upozorenja. Bez upozorenja."

Dok je Ajkenbah, koji je bio prilično nagluv, čavrljao u ćošku s gospođom Vels, žurno sam šapnuo Čarliju: „Hoću da je pregleda moj lekar. Frenk Bird će odmah doći.“

„Pokušavao sam da stupim u kontakt s njenim najnovijim lekarom, doktorom Remzisom“, kazao je Čarli tiho.

„Kako ste rekli?“, doviknuo je doktor Ajkenbah iz svog ćoška kraj vatre. „Kog ćete to doktora pozvati?"

„Remzisa", rekao je Čarli i uzdahnuo. „To je očito ovdašnji novi lekar koji je preuzeo na sebe obavezu da posećuje majku u proteklih nekoliko nedelja. Sasvim sam siguran da je majka imala razloga da mu se obrati... to jest, da to učini pored vaših izvrsnih saveta i nege.“

Ajkenbah se mrštio. „Doktor Remzi?"

„Remzis", kazao je Čarli, jako naglašavajući kao ljudi koji se skoro uzaman obraćaju gotovo gluvima.

Ajkenbah je odmahnuo glavom. „U okolini Tanbridž Velsa ne ordinira nikakav Remzi niti Remzis", rekao je on. „Niti u Londonu, koliko znam, izuzev starog Čarlsa Birbonta Remzija, a on sada leči samo porodicu lorda Lejtona. Osim toga, on je specijalista za polne bolesti - to ga jedino i zanima - i iskreno sumnjam da bi ga gospođa Kolins zvala ovamo radi takvih konsultacija. A i kakvo je to prezime Remz«? Zvuči kao nekakav komitet."

Čarli je ponovo uzdahnuo. „Mislim da je doktor Remzis obilazio neku porodicu u Tanbridž Velsu i tamo čuo za majčinu bolest. Zar nije tako, gospođo Vels?"

Starica je izgledala kao da nije pri sebi i zgrčene šake su joj ponovo zamlatarale iz šala. „Zaista ne znam, gosparu Čarlse. Čula sam za doktora Remzisa samo od vaše drage, drage majke. Nikada nisam razgovarala s njim."

„Ali videli ste ga?“, upitao sam ja. Skarabej mi se promeškoljio u lobanji istog trenutka kada mi se hladna šaka stegla oko srca.

„Samo jednom", rekla je iskrena starica. „I to izdaleka. Izlazio je jednog popodneva prošle nedelje dok sam ja nailazila stazom preko livade.“

„Kako je izgledao?", upitao sam.

„O... ja to svakako ne umem da opišem, gosparu Vilki. Samo sam načas ugledala visokog, mršavog čoveka koji se udaljavao stazom. Bio je odeven vrlo svečano, ali prilično - a gle ko to sad kaže! - prilično staromodno, kako biste rekli vi mladi. Imao je crni ogrtač i cilindar od one starije fele, ako me razumete."

„Nisam siguran da vas razumem, gospođo Vels", rekao sam glasom, kako sam se nadao, staloženim. „Kako je izgledao taj staromodni cilindar?"

„O, gosparu Vilki, bio je od onih s malo širim obodom, niži - više nalik na šešir za jahanje kakav sam viđala kod gospode kada sam bila mlada. I sasvim očigledno od dabrovine, a ne od svile."

„Hvala vam, gospođo Vels", rekao je Čarli.

„O... i njegov veo, naravno", dodala je gospođa Vels. „Čakitako izdaleka, videla sam veo. Vaša mati ga je kasnije pomenula."

„Zapravo, meni ga nije pominjala", rekao je Čarls. „Zbog čega je doktor Remzis nosio veo?"

„Zbog opekotina, naravno. Strašnih opekotina, kako je rekla Harijet... to jest, gospođa Kolins. Vaša draga mati. Doktor Remzis nije želeo da plaši ljude na ulici."

Okrenuo sam glavu i nakratko zatvorio oči. Kad sam ih otvorio, video sam samo majčino napregnuto lice i razjapljena usta bez vlage u kojima se njen suvi jezik klatio kao zatureno parče užeta. Iskolačene bele oči ličile su joj na dva jajeta utisnuta ispod ljudskih očnih kapaka zahvaljujući nekoj strašnoj sili.

„Gospođo Vels", rekao je Čarli tiho, „budite ljubazni pa pozovite momka iz komšiluka koji povremeno obavlja poslove za našu majku. Treba da pošaljemo telegram doktoru Frenku Birdu u London. Vilki će ga napisati, a momak će ga odneti.“

„Ovako kasno, gosparu Čarlse? Telegrafska kancelarija se zatvara za manje od jednog sata.“

„Onda treba da požurimo, gospođo Vels, zar ne? Hvala vam na pomoći. I majka bi vam zahvalila da može.“

Kerolajn i ja smo se razišli uz teške reći.

Neobjašnjivo, neverovatno, postavljala je pitanja, tražila odgovore i sprečavala me da izađem čak i pošto sam joj pokazao bratovljev telegram.

„Gde si bio prošle noći?“, bila je uporna. „Odakle ti ta strašna odeća koju je Tomi spalio? I kakav je to bio grozan smrad na njoj? Kad se vraćaš iz Tanbridž Velsa? Šta ćemo s večerašnjim prijemom? S pozorišnim kartama? Svi su računali na to da...“

„Prvo poskidaj i pobačaj te proklete vence“, zarežao sam. „I održi taj prijem s večerom. Idi u pozorište sa svim mojim prijateljima. Svakako ti neće biti prvi put da zabavljaš i bivaš zabavljana o mom trošku u vreme kada ja u tome ne mogu učestvovati."

„Šta sad pa to znači, Vilki? Zar ne želiš da ispunim našu obavezu prema tvojim prijateljima i serviram zakazanu večeru? Zar ne želiš da upotrebim te karte za tvoj komad, pošto si obećao desetini ljudi da će ga večeras gledati iz piščeve lože? Šta hoćeš da uradim?"

„Hoću“, zarežao sam, „da odeš do đavola."

Kerolajn se ukočila u mestu.

„Majka mi je na samrti", odbrusio sam grubo i konačno. „A što se tiče toga s kim ćeš odabrati da obeduješ i ideš u pozorište, ako se ja pitam, možeš ići i sa samim đavolom." Razjareno sam se okrenuo prema njoj. „Ili sa svojim vodoinstalaterom."

I dalje ukočena, Kerolajn G. je pocrvenela od ruba kose pa do gornjeg dela haljine. „Šta... šta to govoriš, Vilki?“

Naglo sam otvorio vrata magli i hladnoći i nasmejao joj se u lice. „Znaš ti vrlo dobro o čemu govorim, najmilija moja.

O gospodinu Džozefu Čarlsu Klou, sinu vlasnika destilerije u Aveniji, vodoinstalateru po profesiji, zavodniku - ili zavedenom - po pozivu. O istom onom gospodinu Klou koga si krišom nahranila za mojim stolom i s kojim si se u potaji sastala pet puta posle Božića."

A onda sam izašao i zalupio vrata pred njenim zajapurenim i prestravljenim licem.

Tanbridž Vels je tog popodneva bio jezivo tih, pod snegom i uznemirujuće belom, gustom maglom kada je Čarli stigao na saonicama da me poveze sa stanice, a bio je još neprijatnije tih i maglovit u deset sati te večeri kada se natrontani Frenk Bird pojavio iz ledene sumaglice u istim tim saonicama, koje je ponovo vozio stalno bolesni, ali naizgled neumorni Čarli. Ja sam ostao s majkom i usnulom gospođom Vels kada je moj brat otišao da sačeka našeg prijatelja i lekara. Doktor Ajkenbah odavno beše otišao kući.

Frenk Bird mi je stisnuo ruku na tren u nemom saučešću, a onda počeo da pregleda majku dok smo Čarli i ja čekali u susednoj sobi. Vatra u kaminu je posustajala i odlučili smo da ne palimo druge sveče niti lampe. Gospođa Vels je spavala na divanu u suprotnom uglu. Čarli i ja smo šaputali.

„Nije bila ovakva prošle nedelje kad si je poslednji put video?", upitao sam ja.

Čarli je odmahnuo glavom. „Žalila se na tištanje, bolove i probleme s disanjem... znaš već kako ona to ume, Vilki... kako je umela... ali ne, nije bilo nikakve naznake ovog strašnog... šta god da je.“

Bird je izašao malo kasnije, pa smo probudili gospođu Vels da i ona čuje lekara. „Izgleda da je Harijet pretrpela veoma ozbiljan izliv krvi u mozak", rekao je tiho, „Kao što vidite, izgubila je sposobnost govora, kontrolu nad mišićima i - sasvim moguće - razum. I srce joj udara kao da je ugroženo. Inače, fizički izgleda..."

Frenk Bird je zastao i okrenuo se prema gospođi Vels. „Da li je gospođa Kolins nedavno možda pala? Da li se povredila makazama, kuhinjskim nožem ili možda iglom za pletenje?"

„Nipošto!", uskliknula je starica. „Gospođa Kolins nije bila dovoljno aktivna da bi se bilo šta od toga dogodilo, doktore. Niti bih ja dozvolila da se to dogodi. A i rekla bi mi da je... ne, ne, takve povrede nikako nije mogla pretrpeti."

Bird je klimnuo glavom.

„Zašto pitaš, Frenk?", rekao je Čarli.

„Vaša mati se nedavno posekla ovde...", rekao je Bird i dodirnuo svoju dijafragmu odmah ispod grudne kosti. „Posekotina je široka oko pet centimetara. Nije ozbiljna i zaceljuje, ali neobična je za nekoga ko nije bio..." Odmahnuo je glavom. „Ali nije važno. Siguran sam da to nema nikakve veze sa izlivom krvi u mozak i internom neuralgijom koju je jamačno pretrpela u nekom trenutku prošle noći."

Stajao sam, ali noge su mi postale toliko slabe da sam morao sesti.

„A... prognoza?", upitao je Čarli.

„Nema nade", rekao je Bird neuvijeno. „Interna neuralgija i opstrukcija mozga su prevelike. Možda će i doći svesti - možda će joj se um čak i razbistriti pred kraj - ali siguran sam da nema nade. Sada se radi samo o danima ili nedeljama."

Gospođa Vels se povela kao da če se onesvestiti i Čarli i Frenk su joj pomogli da se vrati na divan.

Sedeo sam i zurio u vatru. U Americi je bilo rano popodne. Čarls Dikens je negde, na udobnom i čistom mestu, uživao kao kralj i pripremao se za novo veće javnog obožavanja. U nedavnoj poruci Vilsu koju mi je on pročitao, Dikens je napisao: „Ljudi se okreću, ponovo osvrću i suočavaju sa mnom, gledaju me... ili kažu jedan drugome: ’Gledaj tamo! Dolazi Dikens!", i govorio je da ga prepoznaju kad god se proveze kočijom - „a u železničkim vagonima, ako primetim da neko očito želi da mi se obrati, obično tu želju preduhitrim tako što seja obratim njemu."

Kako je to plemenito od njega! Kako neopisivo velikodušno od mog nekadašnjeg saradnika i večitog takmaca! Tamo je toliko snishodljiv da govori desetinama hiljada (svojevoljno neobrazovanih i neizlečivo nepismenih) Amerikanaca koji obožavaju samu zemlju po kojoj on hoda, a ja sedim ovde bolan, bedan i bez nade, dok mi mati umire užasnom smrću i... taj stvor skarabej... grebe po mojoj lobanji kao...

„Odoh ja. Odsešću kod prijatelja u selu i obići Harijet pre nego što se ujutro vratim vozom u London", govorio je Frenk Bird. Prošlo je neko vreme. Čarli je očigledno odveo uplakanu gospođu Vels u njenu sobu i sada je čekao na vratima, u svom kaputu i debeloj slikarskoj kapi, da odveze Birda. Skočio sam na noge i prodrmao obema rukama šaku svog lekara, zahvaljujući mu obilato.

„Ja ću ostati uz majku", rekao sam Čarliju.

„Ja ću presedeti noć kraj nje kada se budem vratio", kazao je moj brat. „Izgledaš iscrpljeno, Vilki. Naloži vatru kako bi mogao da odspavaš na kauču po mom povratku."

Tada sam odmahnuo glavom, mada ne znam jesam li time hteo da kažem kako ću ostati uz majku cele noći, kako nisam iscrpljen ili kako mi ne treba vatra. Onda su Čarli i Frenk Bird otišli i ja sam čuo izdajnički lažne srećne zimske zvuke praporaca na konjskoj opremi dok su se oni vozili u selo.

Vratio sam se u majčinu sobu, privukao stolicu njenom krevetu i seo. Oči su joj još bile otvorene, ali naizgled slepe, dok su joj kapci treperili s vremena na vreme. Ruke i ručni zglobovi bili su joj savijeni kao slomljena krila ptičice.

„Majko“, rekao sam joj tiho, „žao mi je što..

Morao sam da začutim. Bilo mi je žao što... šta? Zato što sam je ubio, budući povezan s Drudom. Jesam li je ubio?

„Majko..zaustio sam ponovo i opet zaćutao.

Mesečima sam joj pisao i govorio gotovo samo o sopstvenom uspehu. Bio sam previše zauzet pisanjem komada, probama predstave i prisustvom prvim izvođenjima komada da bih provodio imalo vremena s njom - čak se i Božić sveo na nekoliko nevoljnih sati i odmah sam pohitao natrag na voz za grad. Činilo se da se svaka poruka koju sam joj napisao posle prošlog leta bavila ili mnome (iako je ona veoma volela da sluša o mom uspehu) ili promenama uslova osiguranja koje će pripasti Čarliju i meni ukoliko ona umre pre nas.

„Majko..."

Kapci su joj ponovo silovito uzdrhtali. Je li to ona pokušavala da komunicira? Moja majka je oduvek bila užurbana, artikulisana, sigurna, sposobna i puna samopouzdanja u društvu. Godinama posle smrti mog oca, predsedavala je salonu slikara i intelektualaca. Oduvek sam je povezivao s kompetencijom, dostojanstvom i gotovo kraljevskom pribranošću.

A sad ovo...

Dragi čitaoci, ne znam koliko sam dugo sedeo kraj majčine postelje. Znam da sam u jednom trenutku zajecao.

A onda sam, konačno, morao da znam. Približio sam joj sveću. Sagnuo sam se iznad njenog neosetljivog tela i svukao prekrivače.

Majka je bila u svojoj spavaćici, ali imala je samo nekoliko dugmadi kod vrata - nedovoljno za ono što sam smerao. I dalje uplakan, brišući slinavi nos o rukav, povukao sam prekrivač sve do majčinih bledih, otečenih gležnjeva prošaranih venama i - jecajući još glasnije dok sam držao sveću u jednoj ruci - polako zadigao njenu.flanelsku spavaćicu.

Prekrio sam oči levom podlakticom, pa mi je sveća osmudila čelo i kosu, kako ja - sin koji je toliko voli - ne bih video njenu krajnju golotinju. Ali priznajem, zadigao sam tu spavaćicu lepljivu od znoja previsoko i potom pogledao, i dalje ograničavajući sebi vidokrug, njene smežurane i oklembešene grudi.

A ispod njih, ispod oštrih kontura njenih rebara utisnutih u bledo meso, tik pod grudnom kosti bio je crveni trag.

Bio je iste širine, iste nijanse, istog oblika.

Bezmalo lud od premora i strave, strgnuo sam sopstvenu košulju, tako da su mi dugmad poiskakala i otkotrljala se na pod i ispod kreveta. Gotovo sam se presamitio da vidim crveni trag na gornjem delu stomaka i pomerao sam brzo sveću napred-nazad, upoređujući svoju ranu od skarabeja s belegom ispod majčinog grudnog koša.

Bile su iste.

Najednom se začulo krckanje dasaka, a onda brektaj iza mene, pa sam se obrnuo na petama - razdrljene košulje, bez dugmadi, dok je majčina spavaćica i dalje bila povučena do okovratnika - gospođa Vels zurila je u mene razrogačeno, potpuno užasnuta.

Zaustio sam da objasnim, ali ostao sam bez reči. Povukao sam majčinu spavaćicu dole, nabacio prekrivače na nju, spustio sveću na njen noćni stočić i okrenuo se ponovo staroj kućepaziteljki, a ona je ustuknula od mene.

Najednom se začula strašna lupnjava na vratima.

„Ostanite tu“, rekao sam gospođi Vels, ali ona je samo još više ustuknula od mene i ujela se za zglavke prstiju dok sam hitao pored nje.

Požurio sam prema vratima - onako zbunjen, mislio sam da se to Frenk Bird vratio s čudesno preokrenutom i nadom ispunjenom prognozom - ali kada sam došao do njih, bacio sam pogled prema majčinoj sobi. Gospođa Vels se nije videla.

Lupnjava se nastavila, sve silovitija.

Širom sam otvorio vrata.

Četiri krupna muškarca, sve neznanci, odeveni gotovo istovetno, u debele crne kapute i radničke kape, stajali su na snegu koji je napadao posle ponoći. Kočija nalik na pogrebna kola čekala je, s lampama koje su bacale okolo bezbojnu svetlost.

„Gospodin Vilki Kolins?“, upitao je najbliži i najkrupniji muškarac.

Klimnuo sam tupavo glavom.

„Vreme je", rekao je Čovek. „Inspektor čeka. Dok stignemo u London, sve će biti spremno. Pođite smesta."

DVADESET DEVETO POGLAVLJE
drud

Donji grad je goreo.

Inspektor Fild je rekao da će za dvadeset četiri sata dovesti stotinu ljudi - bivših detektiva, policajaca van dužnosti i drugih - koji će rado sići ispod grada da osvete bivšeg detektiva Hiberta Hačerija.

Ta izjava je bila preskromna, pomislio sam. Čak i letimično posmatrajući ono što se dešavalo u nastupajućim satima, zapazio sam kako je tu učestvovalo više od stotinu ljudi.

U brodiću ravnog dna u koji mi je Fild naredio da uđem bilo je više od desetak ljudi. Jarki fenjer visio je na kosoj motki koja se dizala iznad i iza dugačkog ruda krme. Blizu pramca, dvojica su upravljala karbidnim reflektorom kakav se koristio ispred velških rudnika i u njihovim oknima u slučaju nesreće, kao kada bi se desilo urušavanje; taj reflektor je bio postavljen na obrtno postolje i čas je svojim jarkobelim konusnim sjajem probadao široke, crne vode podzemne reke u jarku pod Ulicom Flit, čas zapljuskivao lučnu tavanicu od cigala, čas prelazio preko zakrivljenih zidova i uskih staza sa obe strane.

Pratio nas je još jedan brodić. Čuo sam i da se dva približavaju sa severa, gde se ovaj rukavac spaja s Temzom. Ispred i iza nas, desetak malih, uskih čunova plovilo je uz našu čudnu flotu, kraj krma i pramaca bili su muškarci s motkama u rukama, a u sredini su sedeli ljudi naoružani puškama, sačmaricama i pištoljima.

Bilo je pušaka, sačmarica i pištolja u rukama ljudi i u ovom brodiću koji je plovio prvi. Shvatio sam da su mnogi od tih ćutljivih muškaraca u tamnoj radničkoj odeći bivši strelci iz vojske ili Metropoliten policije. Pošto me vojska nije naročito privlačila, nikada ranije na jednom mestu nisam video toliko vatrenog oružja. Nikada ne bih rekao da u Londonu toliko ljudi privatno poseduje naoružanje.

Dugačak tunel s rekom-kanalom bio je crn i smrdljiv, ali sada je bio ispunjen snopovima i sferama svetlosti dok su ljudi u brodićima i čunovima pomerali svoje policijske fenjere i tako doprinosili kiklopskom bleštavilu velikih reflektora. Povici su odjekivali tamo-amo kroz smrad. Pored čamaca u kojima je bilo po desetakljudi, nove desetine, takođe naoružane i s fenjerima, koračale su uskim kamenim ili ciglenim stazama sa obe strane vijugavog kanala.

Nismo morali da se vratimo na groblje Svete mrtvačke glave kako bismo sišli u ovaj deo Donjeg grada (i uistinu, dragi čitaoci, ne verujem da bih uopšte bio sposoban za to). Bili su tamo novi hodnici i stepeništa - kako sam shvatio, deo budućeg kompleksa podzemne železnice - spojeni s drevnim katakombama koje su pripadale groblju Ebni park u Stouk Njuingtonu, pa smo morali samo da bučno strčimo niz dobro osvetljene stepenice, kroz manje osvetljene tunele, niz nove stepenice, kroz kratak ali zbunjujući lavirint katakombi koje su još zaudarale, a onda niz merdevine do novih kanala što je trebalo da spoje glavnu kanalizaciju kod Krosnesa s još nedovršenim radovima kod nasipa, a potom ponovo dole uskim oknima i drevnim tunelima u pravi Donji grad.

Pojma nemam kako su tamo spustili brodiće, čunove i reflektore.

Naš dolazak je bio sve samo ne tih. Pored odjekujućih povika, bata koraka i povremenih glasnih pucnjeva kada bi neko pogodio kakvog agresivnog pacova - gamad je plivala i rojila se pred našim brodićem i obližnjim čunovima kao namreškana reka smeđih leđa - često su se čule i eksplozije pred nama koje su bile toliko bolno glasne da sam morao prekriti uši rukama.

Mali spoljni kanali, neki široki jedva metar, neki mnogo širi - a svi pritoke našeg glavnog kanala sa rekom ispod Ulice Flit - račvali su se u nepravilnim razmacima sa obe strane zakrivljenog ciglenog svoda. Većina je bila zaprečena zarđalim i glibom prekrivenim rešetkama i metalnim mrežama. Inspektor Fild je osorno naredio da se te rešetke raznesu dinamitom koji je donet dole i razaslan zajedno s prethodnicama što su nastupale peške ili u čunovima.

Strašne eksplozije - nepodnošljivo pojačane arhitekturom kanalizacije s ciglenim svodovima - čule su se na svakih nekoliko minuta i nagonile me da pomislim na strašno krimsko bojište sa artiljerijom levo od nas, artiljerijom desno od nas, artiljerijom ispred nas i tako dalje.

Bilo je to nesnosno, naročito za nervne završetke kojima je san bio uskraćen najmanje tri dana i noći, za mišiće i kosti drogirane i ostavljene da umru u mraku, i čula koja su već vrištala od bola i pobune. Posegnuo sam u torbu koju sam poneo iz Tanbridž Velsa i ispio još četiri doze laudanuma.

Najednom se zadah pojačao. Prekrio sam usta i nos maramicom, ali njome nisam bogzna koliko filtrirao smrad koji je terao suze na oči.

Nije se videlo je li inspektor Fild naoružan; imao je crnu zimsku pelerinu, nisko nabijen seljački šešir širokog oboda, a šal crven kao krv nekoliko puta je omotao oko vrata i njime prekrio donju polovinu lica. U džepu ispod te pelerine moglo se kriti svako oružje.

Nije mi rekao ni reč kada su me četiri utvare u crnim kaputima a zatim i Redži Baris doveli u Donji grad i potom na brodić, ali sada je inspektor Fild - u razmacima između dalekih eksplozija - izrecitovao:

(...) Kako smeju
Fine nozdrve vaše (kad od vetra ni daška,
A ćata svaki krka artičoke i graška,
loćike-proteruše, mesa od kog se prdi)
Na takav put da krenu? Kad svaki nužnik smrdi
Na pišaćku i proliv, a presto mu i ’nako
Stražnjice zauzele? (...) ¹⁶

Baris i ostali Fildovi potčinjeni zapiljili su se u njega kao da je poludeo, ali ja sam se nasmejao. „Vi i Čarls Dikens imate nečeg zajedničkog, inspektore."

„Da?“ Starčeva tamna, čupava obrva izvila se iznad jarko-crvenog šala.

„Izgleda da obojica napamet znate pesmu Bena Džonsona O slavnom putovanju", rekao sam.

„A koji to pa učeni čovek ne zna?“, odvratio je inspektor Fild.

„Zaista", kazao sam, osetivši kako mi čarobni laudanum donekle oživljava gotovo sasvim ugašeni duh. „Izgleda da postoji pravi žanr kanalizacijske književnosti, kanalizacijske poezije."

„Samo sinegdoha za prljavštinu grada koji čuči iznad nas u gadosti svoje kloake", rekao je inspektor Fild. Starac mi je iskazivao grubu aliteracionu rečitost kakvu nikada ne bih očekivao na osnovu naših ranijih susreta i razgovora. Ili je, mnogo verovatnije, bio veoma pijan.

„Želite li da čujete deo iz Sviftovog Opisa gradskog pljuska?", nastavio je. „Verujem da vi koji ste pisac, gosparu Vilki Kolinse, znate da Svift nije mislio na kišu. Ili je u našoj smrdljivoj odiseji po kanalizaciji u jarku Flit možda prikladnije recitovati Drugu knjigu Poupove skatološke Duncijade?"

„Možda drugi put“, rekao sam ja.

Jarak Flit širio se sve dok se nije pretvorio u pravu podzemnu reku, dovoljno široku da desetak naših brodića i čunova napreduje skupa. Ciglena tavanica kanala takođe je nestala kada smo zašli oko pola kilometra u pravu pećinu - tu se iskrzana tavanica dizala visoko, nevidljiva iznad slojeva magle, pare ili dima. Desno od rečnog toka desetak kanalizacionih cevi s rešetkama, medu kojima su neke bile prečnika i preko tri metra, u glavnu struju izlivale su se otpadne vode koje su se pušile, ali s leve strane su se ukazali niski, široki ispusti od blata i krša - nekakva rečna obala ili nasip. Iznad tih krševitih nasipa dizale su se izbočine više od trideset metara, i nizali su se otvori, niše i tunelima prošarane kripte, drevne pećine i duboki podrumi ispod podruma raštrkani visoko po rošavom zidu te špilje nalik na višespratne zgrade na Strandu.

Dok smo plovili sve bliže krševitoj obali, podigao sam pogled i opazio kretanje - ljudi u prnjama virili su preko niskih zidova, logorske vatre su svetlucale, bedni dronjci visili su na kanapima za sušenje veša iznad ponora, merdevine i primitivni mostovi spajali su podzemna naselja.

Čarls Dikens je oduvek zamišljao kako je pronikao u dubine londonskih ćumeza, naučio jadne običaje najsiromašnijih stanovnika naše prestonice, ali ovde - duboko pod površinom - bili su dokazi da postoje i siromašniji od najsiromašnijih sirotana iz trulih, tifusom zahvaćenih ćumeza na površini.

Sada sam video porodice u straćarama i na visokim izbočinama, stvorenja koja su mi ličila na decu odevena u najobičnije prljave krpe, i svi su zabrinuto gledali odozgo u nas kao u vikinge koji su došli da poharaju zabačeno saksonsko naselje, zaboravljeno i u istoriji. U svim nišama na visokom zidu bile su straćare od platna, slomljenog granja, blatnih cigala i starog lima, i podsetile su me na ilustracije indijanskih napuštenih naseobina u kanjonima negde na američkom zapadu ili jugozapadu. Samo što ove naseobine u litici nisu uopšte bile napuštene; procenio sam da stotine ljudi žive u tim visokim rupama u kamenu, duboko ispod grada.

Još ljudi inspektora Filda pristiglo je peške iz nevidljivih pećina, sa stepeništa ili staza duž kanala na jugu. Brodići i čunovi su naleteli na krševitu obalu sa škripom nalik na mrvljenje kostiju i naši mračni ljudi s bakljama, fenjerima i puškama rasuli su se iz njih na sve strane.

„Spalite sve“, rekao je inspektor Fild. Baris i drugi poručnici preneli su tihu starčevu zapovest nizom odjekujućih povika.

Pećina u jarku Flit odjekivala je povicima i vriskom. Video sam kako se Fildovi ljudi penju uz merdevine i kamene stepenice, trče po tunelskim terasama i teraju ljudske prilike u prnjama dalje od ćumeza i straćara. Nigde nisam video da im se neko opirao. Zapitao sam se zbog čega bi iko sišao ovamo, u ovu pećinu ispod starih kripti, a onda shvatio da je razlog temperatura - od najmanje petnaestak stepeni - dok je na tvrdoj kaldrmi ulica i u naherenim, neugrejanim ćumezima gore bilo ledeno, ispod nule.

Kada su prvi plamenovi suknuli iz gomile koliba, začuo se glasni brektaj, odjeknuvši prostorom kao jedan jedini dah iz pluća stotinu ili dve stotine bića. Suve krpe, naplavljeno drvo, stari dušeci i tu i tamo poneka bačena sofa planuli su kao ognjilo i za dva minuta, i pored toga što se dim uglavnom dizao uvis i napolje kroz različita okna, stepeništa i hodnike u kamenu, ispod tavanice pećine nad nama stvorio se težak crni oblak. Novi plamenovi svetleli su narandžasto kroz taj oblak, a zbog niza eksplozija kojima su ljudi inspektora Filda razneli mreže i rešetke na ulazima u kanale s druge strane čitav prizor je izgledao kao silovita letnja oluja.

Najednom je neki zavežljaj dronjaka poleteo s jedne od viših terasa, zalepetao u padu i tresnuo u podzemnu reku zašištavši pre nego što je potonuo.

Pomolio sam se Bogu da je to bio samo zavežljaj dronjaka. Pomolio sam se Bogu da su to samo u padu lepetali dronjci, a ne ruke i noge.

Prišao sam inspektoru Fildu, koji je stajao kod pramca nasukanog brodića, i rekao: „Zar je bilo apsolutno neophodno da se ovim ljudima spale staništa?"

„Jeste." Nije okrenuo glavu od spektakularnog prizora. Povremeno bi mahnuo i Baris ili neko drugi od njegovih omiljenih potčinjenih poslao bi ljude da okupe rastrčane ljudske prilike ili da potpale neku straćaru koja je izbegla prve plamenove.

„Zašto?", ustrajavao sam ja. „To su samo siroti prosjaci koji ne mogu opstati čak ni na ulici. Ovde dole ne čine nikakvo zlo."

Fild se okrenuo prema meni. „Ovde dole", rekao je tiho, „ti bedni i nedostojni muškarci i žene i njihovo potomstvo nisu podanici Njenog kraljevskog visočanstva. Ovde nema Engleza, gospodine Vilki Kolinse. Ovo je Drudovo kraljevstvo i ovo su Drudovi podanici. Njemu su odani, njega služe i pomažu."

Tada sam se zasmejao i bilo mi je veoma teško da prestanem.

Inspektor Fild je podigao čupavu obrvu. „Zar sam rekao nešto smešno, gospodine?"

„Drudovo kraljevstvo", izustio sam konačno. „Drudovi... odani podanici." Ponovo sam se nasmejao.

Inspektor Fild mi je okrenuo leđa. Iznad nas, zavežljaji prnja svih veličina izlazili su pod pratnjom iz zadimljenih staništa u litici i pećine u jarku Flit prema onome što ih je čekalo gore ili onome ko ih je čekao.

„Molim vas, budite ljubazni i pođite s gospodinom Barisom", kazao mi je inspektor nešto kasnije.

Nisam obraćao mnogo pažnje na ono što se događalo. Sećam se da smo ostavili iza sebe oko kilometar dugačku pećinu i spaljene naseobine u litici, i ponovo pošli rekom u uži tunel jarka Flit, Ispred nas, lučni put od cigle razdvojio se u dva velika kanala; š leve strane bila je niska brana ili otvor za vodu pa se svaki brodić morao spuštati čekrcima; čunovi su tuda već prošli ispred nas. Brodić inspektora Filda je pošao desnim kanalom, ali tamo je bila velika cev i oni su očigledno hteli da je ja istražim u čunu zajedno s Redžinaldom Barisom.

„Videli ste Drudov hram", objasnio je inspektor. „Mislimo da se do njega može doći kroz lažni zid ili skriveni kanal.“

„Ja nisam video Drudov hram", odvratio sam umorno.

„Opisali ste ga, gospodine. Rekli ste da od reke do njega vode stepenice, pa visoka bronzana vrata i kipovi sa obe strane - egipatski relikvijar, ljudska obličja s glavama šakala ili ptica."

Žmarci su mi prošli uz kičmu jer mi je to vratilo san s bubom od pre nepunih trideset šest sati - zar je moguće da je prošlo samo toliko? Zar je moguće da je tek prva noć posle mog buđenja u mračnim kriptama iznad ovog mesta? - ali rekao sam: „To je bio opis Čarlsa Dikensa, inspektore. Ja nikada nisam tvrdio da sam video Drudov mitski hram... pa čak ni Druda, kad već govorimo o tome."

„Bili ste juče tamo, gospodine Vilki Kolinse, obojica to znamo", rekao je inspektor Fild. „Ali nećemo se ovde raspravljati o tome. Molim vas, pođite s detektivom Barisom."

Pre nego što sam se smandrljao u čun, upitao sam: „Inspektore, je li vaša potraga ovde dole pri kraju?"

Starac se oglasio smehom nalik na lavež. „Tek što smo počeli, gospodine. Još osam sati, najmanje, dok se ne sastanemo s mojim ljudima koji dolaze od Temze."

Ponovo sam osetio vrtoglavicu i mučninu kada sam to čuo. Koliko je vremena prošlo otkad sam zaista spavao - ne otkad sam bio u nesvesti od droge Kralja Lazarija ili Drudove, već spavao? Četrdeset osam sati? Sedamdeset dva?

Nespretno sam sišao tamo gde me je u zaljuljanom čunu čekao Baris s još dvojicom, a onda smo skrenuli s reke i pošli polako tunelom ozidanim ciglama; jedan od te dvojice stajao je kod pramca i otiskivao čamac motkom kao gondolijer, a drugi je sedeo za rudom krme. Ja sam seo na veslačku klupu blizu središta tog malog plovila dugačkog nepunih pet metara, dok je Baris stajao u blizini i održavao ravnotežu pomoću druge motke. Mahovinom obrasla tavanica od cigala bila je tu toliko niska da je Baris upirao rukom o nju i pripomogao guranju čuna; video sam zelenu mrlju na njegovim skupim rukavicama od štavljene kože.

Umalo nisam zadremao ali se uto uski kanal otvorio u rečicu širine oko šest metara.

„Gospodine!", rekao je detektiv na pramcu i usmerio snop svetla iz policijskog fenjera napred.

Četiri pomahnitala Divlja dečaka, u vodi do pojasa, rvala su se s nečim teškim i natopljenim, što je, izgleda, upravo ispalo iz jedne manje cevi visoko na zakrivljenom zidu tog većeg kanala.

Doklizali smo bliže i ja sam shvatio da je „nešto natopljeno" bio muški leš. Dečaci su pretresali poluraspadnutu jaknu i džepove zelenog mrtvaca. Četiri dečaka su se ukočila u snopu svetla iz našeg fenjera, koji je sevnuo odsjajem u njihovim razrogačenim, belim i neljudskim očima.

Skolio me je gotovo vrtoglavi osećaj već viđenog, a onda sam shvatio da posmatram prizor koji je preuzet pravo iz petparačke priče u nastavcima Londonski Divlji dečaci ili Deca noći - Pripovest o današnjici koji smo i Dikens i ja već pomenuli - obojica posramljeni zbog toga što smo to čitali - kada smo prvi put sišli ovamo pre dve godine.

Mrtvačev lik kao da se pomerao, treperi i dok smo prilazili, bezmalo kao da je to lice u raspadanju, belo kao sir, bilo prekriveno veoma finom, providnom svilenom tkaninom. Činilo se da mu se oči otvaraju i trepću, a onda zatvaraju; mišići oko njegovih usta trzali su se kao da pokušava da se osmehne, možda žalosno, zbog toga što je deo prizora iz jedne tako rdavo napisane i senzacionalističke priče.

Onda sam shvatio da se to ne pomeraju facijalni mišići leša. Čovekovo lice, šake, svaki izloženi deo tela, bili su potpuno prekriveni tankim slojem crva u neprekidnom pokretu.

„Stoj!", uzviknuo je Baris kada su Divlji dečaci ispustili svoj natopljeni tovar u gusti mulj rečice i okrenuli se da pobegnu.

Naš čovek na pramcu zadržao je snop svetla na čoporu koji se raštrkao, dok je njegov kolega odgurnuo naš skif ili čun snažnim pokretom motke, žarivši je duboko u mulj na dnu te cevi. Ako se izuzmu crvi, taj neukusni dodatak, uživao sam u nestvarnom, petparačkom apsurdu svega toga.

„Stoj!“, viknuo je Baris ponovo. Detektiv je najednom u ruci imao mali srebrni revolver. Tada nisam imao pojma - ni dan-danas to ne znam - zbog čega je želeo da uhvati ta podivljala stvorenja.

Dva dečaka su se povukla uvis u visoki odvod koji je izgledao premali da u njega uđu čak i te neverovatno mršave i izgladnele utvare, ali uz naglo koprcanje, oni su tamo iščezli. Gotovo se mogao očekivati prasak kao kad zapušač izleti iz boce šampanjca čim su bleda, bosa stopala poslednjeg dečaka uz koprcanje i bacakan je nestala iz vidokruga. Treći dečak je čučnuo nisko i naglavce skliznuo u drugu cev sa suprotne strane.

Četvrti dečak je zagnjurio ruke do lakata u rečicu gde je stajao i najednom hitnuo dve pregršti mulja na naš čamac, koji mu se približavao. Detektiv s fenjerom se sagnuo i opsovao. Čuo sam kako je prljavština pljesnula o veslačku klupu na kojoj sam sedeo i nešto od toga poprskalo je Redžinalda Barisa po peševima debelog vunenog kaputa.

Nasmejao sam se.

Baris je dvaput opalio iz pištolja. Prasak je u uskom ciglenom tunelu bio toliko glasan i zaprepašćujući da sam naglo prekrio uši rukama.

Divlji dečak se srušio licem u vodu.

Cunje prošao kraj muškog leša prekrivenog crvima i doplovio do dečaka. Detektiv s motkom je posegnuo dole i prevrnuo dečaka, a onda ga do polovine pridigao u čamac. Prljava, smrdljiva voda kapala je s dečakovih dronjaka i iz otvorenih usta u naš čun.

Nije mu moglo biti više od deset ili jedanaest godina. Jedan Barisov metak prošao mu je kroz vrat i presekao vratnu žilu. Krv mu je još brizgala iz te rane, premda slabunjavo. Drugi metak je dečaku ušao u obraz odmah ispod oka, koje je ostalo širom otvoreno i zabuljeno, u izrazu prekora. Oči su mu bile plave.

Naš čovek s motkom pustio je da leš sklizne natrag u crnu vodu.

Ustao sam i dograbio Barisa za široka ramena. „Ubili ste dete!“

„U Donjem gradu ne postoje deca“, glasio je Barisov hladan, ravnodušan odgovor. „Samo gamad.“

Sećam se da sam ga tada napao. Samo je zahvaljujući izuzetnom trudu detektiva s motkom i onog kraj krme, koji je rudom održavao ravnotežu, sprečeno prevrtanje zaljuljanog čuna, pa se i naša četiri tela nisu obrela u rečici, kraj čoveka prekrivenog crvima i ubijenog dečaka.

Sećam se da sam se oglašavao zvucima u napadu na Barisa, ali to nisu bile reči - bili su to puki roktaji i poluprigušeni krici, istrtljani slogovi bez ikakvog značenja. Nisam detektiva napao pesnicama, kako bi to učinio svaki muškarac, već prstima koji su grebali kao kandže i noktima željnim da mu iskopaju oči, poput kakve poludele žene.

Prisećam se donekle kako me je Baris zadržavao jednom rukom sve dok nije postalo očigledno da neću posustati i da ću nas sve oboriti u crnu vodu. Prisećam se donekle kako su mi krici postali glasniji, i kako mi je pljuvačka isprskala zgodno detektivovo lice, dok je on nešto govorio čoveku na krmi iza mene, a potom se srebrni pištolj podigao, sa cevi kratkom ali teškom, i blesnuo u svetlu zaljuljanog policijskog fenjera.

A onda se, na svu sreću, ne sećam više ničeg osim tame bez snova.

TRIDESETO POGLAVLJE
drud

Probudio sam se na svetlu dana i shvatio da sam u sopstvenom krevetu, u sopstvenoj spavaćici, u velikim bolovima, a Kerolajn se nadnosi nada me i mršti na mene. Lobanja mi je bubnjala u agoniji goroj od svake koju sam dotad iskusio i svaki mišić, tetiva, kost i ćelija u mom telu škripali su uza svog suseda u raštimovanom horu fizičkog očajanja ispunjenog bolom. Osećao sam se kao da su prošli dani ili nedelje otkad sam poslednji put uzeo svoj lekoviti laudanum.

„Ko je ’Marta’?", upitala je Kerolajn.

„Šta?" Jedva sam mogao da govorim. Usne su mi bile sasušene i napukle, jezik otečen.

„Ko je Marta?", ponovila je Kerolajn. Glas joj je bio ravan i bezosećajan kao pucanj iz pištolja.

Od raznoraznih vrsta panike koje sam iskusio u poslednje dve godine, uključujući i slepo buđenje u podzemnoj kripti, niti jedna nije bila strašna kao ova. Osećao sam se kao čovek koji sedi, debeo i siguran, u svojoj udobnoj kočiji pa oseti kako se ona najednom strmoglavila niz liticu.

„Marta?", uspeo sam da izustim. „Kerolajn... mila moja... o čemu ti to govoriš?"

„Govoriš... ponavljaš... ’Marta’ u snu već dva dana i dve noći", rekla je Kerolajn, pri čemu joj ni izraz ni ton nisu smekšali. „Ko je Marta?“

„Dva dana i dve noči! Koliko sam to dugo bio bez svesti? Kako sam dospeo ovamo? Zašto imam ovaj zavoj na glavi?“ „Ko je Marta?“, ponovila je Kerolajn.

„Marta je... Dikensov lik iz Davida Koperfilda“, rekao sam ja, opipavajući debeo zavoj oko svoje glave i praveći se da nisam zainteresovan za taj razgovor. „Znaš već... devojka sa ulica koja šetka kraj prljave, gadne Temze. Mislim da sam sanjao reku."

Kerolajn je prekrstila ruke na prsima i trepnula.

Dragi čitaoci, nikad ne potcenjujte snalažljivost jednog romanopisca u bezizlaznoj situaciji, čak kada je i u tako teškom stanju kao što sam ja bio tog dana.

„Koliko sam dugo spavao?", upitao sam ponovo.

„Sada je sreda po podne", kazala je Kerolajn konačno. „Čuli smo kucanje na vratima u nedelj u u podne i zatekli te onesvešćenog na verandi. Gde si bio, Vilki? Čarli je sa Kejt dvaput bio ovde, i kazao da je tvoja majka u istom stanju, a reče i to da je gospođa Vels izvestila kako si napustio majku bez ijedne reči objašnjenja kasno u subotu uveče. Kud si to išao? Zašto ti je odeća - morali smo da je spalimo - smrdela na dim i... nešto još gore? Kako si povredio glavu? Frenk Bird je triput dolazio da te pregleda i veoma se zabrinuo zbog posekotine na tvojoj slepoočnici i mogućeg oštećenja mozga. Uplašio se da si u komi. Pobojao se da se nećeš ni probuditi. Gde si to bio? I zaboga, zašto si sanjao Dikensovu junakinju Martu?"

„Samo malo", rekao sam, nagnuvši se preko ivice kreveta, i onda zaključio da neću biti u stanju da ustanem, niti ću, sve i da ustanem, biti u stanju da hodam. „Vrlo brzo ću ti odgovoriti na pitanja, ali prvo reci devojci da donese lavor. Brzo. Pozliće mi."

Dragi čitaoci iz moje daleke budućnosti, izgleda mi sasvim moguće - verovatno čak - da će u vašoj Dalekoj zemlji za stotinu i više godina sve bolesti biti pobeđene, sav bol prognan, sve smrtonosne boljke toliko uobičajene za ljude mog vremena pretvorene tek u daleku naznaku odjeka nekakve istorijske glasine. Ali u mom veku, dragi čitaoci, i pored neumitne oholosti s kojom smo se poredili sa primitivnijim kulturama, zapravo smo posedovali vrlo malo znanja za borbu protiv bolesti ili povreda i tek malobrojne apotekarske napitke koje smo mogli koristiti u jadnim pokušajima da ublažimo dejstvo najstarijeg neprijatelja čovečanstva a to je bol.

Moj prijatelj Frenk Bird bio je bolji od većine onih koji su praktikovali njegovu sumnjivu profesiju. Nije mi puštao krv. Nije mi stavljao pijavice na stomak niti vadio arsenal ružnih čeličnih instrumenata kojima je mogao da me buši ili svrdla (po običaju hirurga iz 19. veka, koji su nehajno i skaredno bušili rupu u bolnoj bolesnikovoj lobanji kao da vade jezgro iz jabuke stolarskim alatom i izbacivali krug od bele kosti sa istovetnom lakoćom kao da vade zapušač iz vinske boce, ponašajući se sve vreme kao da je to nešto najnormalnije na svetu). Ne, Frenk Bird me je često obilazio, iskreno strepeo i premišljao se, proveravao posekotinu i modricu ispod moje kose, previjao me, zabrinuto pitao za stalan i sve jači bol, preporučivao mi odmor i ishranu bogatu mlekom, davao tiha uputstva Kerolajn, prekorevao me zbog količine laudanuma koju sam uzimao ali nije naređivao da s tim prekinem, i - na kraju - poštovao je Hipokratovu zakletvu tako što mi prvenstveno nije ničim škodio. I baš kao što se vladao sa svojim slavnijim pacijentom i prijateljem - Čarlsom Dikensom - lekar Frenk Bird je brinuo zbog mene, ali nije bio u stanju da mi pomogne.

I tako sam i dalje trpeo bolove.

Došao sam svesti - kakva god tada bila - u svom krevetu, 22. januara, četiri dana posle mog poslednjeg silaska u jazbinu Kralja Lazarija. Do kraja te nedelje bio sam suviše bolestan da bih ustao iz postelje, iako sam apsolutno morao da posetim majku. Za sve godine trpljenja bola od reumatskog gihta, nikada nisam iskusio ništa nalik ovome. Pored uobičajenih bolova u mišićima, zglobovima i utrobi, kao da mi se neki veliki, pulsirajući, vreli izvor bola usadio duboko iza desnog oka.

Ili kao da mi se neki ogroman insekt ukopao u mozak.

Upravo tada sam se setio nečeg čudnog što mi je Dikens rekao pre više godina.

Razgovarali smo uopšteno o savremenoj hirurgiji i Dikens je uzgred rekao kako je bio „podvrgnut određenoj jednostavnoj medicinskoj proceduri pre više godina, neposredno pre putovanja u Ameriku...“

Dikens nije to dalje obrazlagao, ali ja sam saznao preko Kejti Dikens i drugih koja je to operacija - nipošto „jednostavna procedura" - zapravo bila. Dikens, koji je tada radio na Barnabiju Rudžu, osećao je sve jače i jače rektalne bolove. (Kakve je to veze imalo s mojom trenutnom neizdrživom glavoboljom, pojma nemam.) Lekari su doneli dijagnozu da ima fistulu - bukvalno rupu u rektalnom zidu kroz koji se probijalo tkivo.

Dikensu nije bilo druge nego da se podvrgne hitnoj operaciji i izabrao je da to obavi doktor Frederik Salmon, koji je trinaest godina pre toga napisao Praktični esej o strukturi rektuma. Postupak se sastojao od proširenja rektuma sečivom, potom njegovog otvaranja nizom pritega, a onda još jačeg širenja nekom gadnom hirurškom alatkom, dok se tkivo-uljez sporo i pažljivo isecalo, da bi se potom slobodni krajevi utisnuli natrag izvan rektalne duplje i rektalni zid konačno zašio.

A Dikens je to istrpeo bez morfijuma, bez opijuma, bez bilo kakve vrste onoga što sada nazivamo anestetikom. Kejti je izvestila (a sve je to saznala od majke, naravno) da je njen otac bio veseo tokom operacije i ubrzo zatim ponovo postao aktivan.

Za samo nekoliko dana pisao je ponovo Barnabija Rudža, ali, mora se dodati, ležeći na sofi s dodatnim jastucima. A tek ga je čekala velika i iscrpljujuća prva američka turneja.

Ali skrećem s teme.

Dikensovi komentari o toj „određenoj jednostavnoj medicinskoj proceduri" bavili su se našim, na svu sreću nepouzdanim ljudskim pamćenjem kada je posredi bol.

„Često mi je padalo na pamet, dragi moj Vilki", rekao je tog dana dok smo se nekud vozili kroz Kent u zatvorenoj kočiji, „da u pravom smislu reči i ne pamtimo bol. O, da - možemo se setiti da smo ga osećali i sasvim se živo sećamo toga koliko je bio strašan, te ne želimo da ga ikada više iskusimo - ali ne možemo ga se uistinu prisetiti, je l' da? Sećamo se stanja, ali ne zaista i pojedinosti onako kako bismo mogli da se sećamo... recimo... nekog dobrog obroka. Podozrevam da upravo zato žene pristaju da više puta prolaze kroz agoniju rađanja dece - naprosto su zaboravile detalje svojih prethodnih bolova. I upravo o tome, dragi moj Vilki, želim da govorim."

„O čemu to?", upitao sam. „O porođaju?"

„Ma ne", rekao je Dikens. „Pre o kontrastu između bola i luksuza. Bola se sećamo uopšteno (premda znamo koliko je strašan), ali ga ne možemo uistinu prizvati u mislima; luksuza se prisećamo do poslednjeg detalja. Upitaj se je li tako! Kada čovek jednom proba najfinija vina, popuši najbolje cigare, obeduje u najčudesnijim restoranima... ili se čak provoza u luksuznom vozilu poput ove kočije u kojoj smo danas... a kamoli ako se upozna sa uistinu prelepom ženom, sva slabija iskustva iste kategorije blede godinama, decenijama... čitavog životnog veka! Bola se ne možemo zaista setiti; luksuz - u svim njegovim raskalašnim pojedinostima - ne možemo nikad zaboraviti."

Pa, možda. Ali uveravam vas, dragi čitaoci, da je grozan bol koji sam trpeo u januaru, februaru, martu i aprilu 1868. bio takve prirode i užasnih pojedinosti da ga nikada neću zaboraviti.

Ako se zemljoradnik razboli, drugi obrađuju njive umesto njega. Ako se vojnik razboli, javi se u ambulantu i zamene ga na bojnom polju. Ako se trgovac razboli, drugi - možda njegova žena - moraju obavljati svakodnevne dužnosti u njegovoj radnji. Ako se kraljica razboli, milioni se mole za nju, a u krilu palate gde je njena spavaća soba svi hodaju i govore prigušeno. Ali u svim tim slučajevima, rad na imanju, vojska, radnja, ili narod nastavljaju dalje.

Ako se pisac teško razboli, sve stane. A ako umre, njegov se „posao" zanavek okonča. U tom smislu, karijera popularnog pisca najvećma liči na karijeru kakvog slavnog glumca - ali čak i najslavniji glumci imaju šegrte. Pisac ih nema. Njega niko ne može zameniti. Njegov osobeni glas je sve i svja. To pogotovo važi za popularnog pisca čije se delo već objavljuje u nastavcima u velikom nacionalnom časopisu. Mesečev kamen se započeo objavljivati u nastavcima u januaru, i u našem engleskom časopisu Preko cele godine, i u američkom Harperovom nedeljniku. Imao sam napisanih nekoliko nastavaka pre početka objavljivanja i njih su štampari već slagali. Novi nastavci će biti potrebni gotovo smesta, a postojali su samo u grubim crticama i skicama, te sam ih tek morao napisati.

Taj pritisak je izazivao još veći užas povrh mog užasa, još veći bol povrh bola koji je gmizao i prokopavao sebi put kroz moj vrišteći mozak i telo.

Te prve nedelje moje nove muke, nesposoban da sedim i držim pero, iskidan neopisivim bolom i vezan za krevet, pokušao sam da diktiram sledeče poglavlje Kerolajn, a potom i njenoj kćeri Keri. Niti jedna nije mogla da trpi vriske i stenjanje u agoniji koje je, nezvano, prekidalo i sprečavalo moje pokušaje diktiranja. Obe bi pohitale bliže meni u pokušaju da mi ublaže bol, umesto da sede i sačekaju da nastavim diktiranje.

Do vikenda, Kerolajn je unajmila jednog prepisivača da sedi kraj mene i zapisuje ono što diktiram. Ali ni taj sekretar, očito osetljive prirode, nije mogao da trpi moje stenjanje, ječanje i nevoljno koprcanje. Odustao je posle prvog sata. Drugi prepisivač, stigao u ponedeljak, kanda je osećao malo brige ili saučešća prema mom bolu, ali je izgleda isto tako bio nesposoban da razabere diktirane rečenice i njihove svršetke usred svih tih krikova i stenjanja. Dobio je otkaz posle drugog sata.

Tog ponedeljka uveče, dok je domaćinstvo spavalo, ali ja nisam mogao da zaspim - čak ni da mirno ležim - zbog agonije od trčkaranja i grebanja tvrdim kleštima po mom mozgu, a zatim niz kičmu, iako sam uzeo pet-šest doza laudanuma, ustao sam iz postelje i oteturao se do prozora, povukavši u stranu pogrebno teške zastore, da podignem kapke i pogledam kroz bljuzgavu tamu prema Portman skveru.

Tamo negde napolju, bio sam siguran, koliko god nevidljiv za oko laika, još je držao stražu jedan ili više agenata inspektora Filda. On me sada nikad više neće ostaviti na miru, ne posle onoga što sam video i saznao o njegovim poslovima.

Danima sam preklinjao Kerolajn za novine i tražio od nje brojeve Tajmsa koje sam propustio dok sam ležao u komi. Ali te novine su bile bačene, a u skorijima se nigde nije pominjalo to da je na sirotinjskom groblju pronađeno rasporeno telo bivšeg policajca. Nije bilo pomena o požarima koji su izbili u oblastima blizu Temze ili u kanalizacionom sistemu jarka Flit i Kerolajn me je čudno gledala kada sam je pitao je li čula za takve požare.

Pitao sam Frenka Birda kada je dolazio, i svog brata Čarlsa, ali ni oni nisu primetili da je negde pomenuo ubistvo kakvog detektiva, niti podzemni požari. I Bird i Čarli su pretpostavili da su moja pitanja plod košmara koje sam sanjao - svakako je bilo tačno da su strašne noćne more vladale mojim snom tokom onih nekoliko raštrkanih sati napabirčenih u čitavom tom periodu - i ja se nisam ni najmanje potrudio da opovrgnem tu teoriju.

Inspektor Fild očigledno koristi svoj uticaj kako policija i/ili novine ne bi pominjale strašno ubistvo narednika Hačerija... ali zašto?

Možda su Fild i njegovih stotinu i više ljudi koji su sišli u kaznenu ekspediciju ispod grada sakrili činjenicu o tom ubistvu od policije.

Ali opet... zašto?

Nisam imao ni dovoljno snage u telu niti prikladne mentalne usredsređenosti tog ponedeljka uveče dok sam se držao za zastore i gledao napolje u hladnu, maglovitu londonsku januarsku ponoć, da bih sam sebi odgovorio na pitanja, ali tragao sam za neizbežnim detektivima-nadziračima inspektora Filda, kao da virim u mrak u potrazi za Spasiteljem.

Zašto? Kako mi inspektor Fild može pomoči da zaustavim ovaj bol?

Skarabej se pomerio nekoliko centimetara u podnožju mog mozga i ja sam vrisnuo dvaput, prigušivši drugi vrisak zgužvanim somotskim zastorom koji sam strpao u usta.

Fild je bio drugi šahista u ovoj groznoj partiji, i u sposobnosti da održi ravnotežu s čudovišnim Drudom bio mu je ravan možda samo odsutni Čarls Dikens (čiji su motivi bili još manje razumljivi), a ja sam shvatio da sam počeo pripisivati nemoguće, bezmalo mistične sposobnosti starom, debelom detektivu s bakenbardama.

Treba mi neko ko će me spasti.

Nije bilo nikoga.

Jecajući, oteturao sam se natrag do postelje, pridržao se za stub kada me je bol u pokretu na trenutak zaslepio, a onda uspeo da pređem nekoliko klecavih koraka do svoje komode. Ključ najniže fioke bio mi je u kutiji za četke, ispod oplate, gde sam je krio.

Pištolj koji mi je dao detektiv Hačeri još je bio tamo, ispod čistog rublja.

Izvadio sam ga - zapanjivši se ponovo zbog njegove neverovatne težine - i zateturao se unazad da sednem na ivicu kreveta kraj jedne jedine upaljene sveće. Dok sam namicao naočari, bio sam svestan da sigurno izgledam jednako bezumno kao Što se i osečam, raščupane kose i brade, lica izobličenog u gotovo neprekidnu grimasu razjapljenih usta, očiju mahnitih od bola i užasa, te spavaćice zadignute iznad bledih, drhtavih golenica.

Što sam bolje umeo, ako se ima u vidu to da uopšte nisam poznavao vatreno oružje, proverio sam da li su meci i dalje u svojim cilindričnim udubljenjima. Sećam se da sam pomislio: Ovom bolu nikad neće doći kraj. Skarabej nikad neće Otići. Mesečev kamen nikada neće biti dovršen. Za nekoliko nedelja, desetine hiljada ljudi staće u red da kupe sledeći broj Preko cele godine i Harperovog nedeljnika, a pronaći će samo prazne, bele stranice.

Pomisao na prazninu, ništavilo, te noći me je privlačila toliko da se to rečima opisati ne može.

Prineo sam pištolj licu i zavukao tešku, široku cev u usta. Mala mušica onoga što je, pretpostavljam, bio nišan kucnula me je po prednjem zubu dok je cev klizila unutra.

Još davno je neko - možda je to bio stari glumac Makridi - objasnio nekolicini nas oko veselog stola da onaj ko ozbiljno želi da sebi raznese mozak mora da ispali metak uvis kroz meko nepce, a ne kroz spoljnu tvrdu kost lobanje koja veoma Često odbije projektil i ne ostavi nesuđenog samoubicu kao leš nego kao bolnu biljku i predmet poruge.

Ruke su mi se divlje tresle - sav sam se tresao - i držao sam oružje teško kao nakovanj što sam čvršće mogao, a onda sam podigao ruku da povučem masivni otponac unazad tako da škljocne u svoj nategnuti položaj. Dok sam završavao s tim, shvatio sam: pištolj bi već opalio da mi je znojavi palac skliznuo, i tane bi se u rikošetu odbilo kroz preostalu kašu mog mozga.

I skarabej bi uginuo - ili bi makar ostao da jede i kopa na miru, pošto ja više ne bih osećao taj bol.

Počeo sam još jače da se tresem, jecajući u drhtajima, ali nisam izvadio cev tog gnusnog pištolja iz usta. Refleks gušenja bio je veoma jak, i da nisam već pet-šest puta tog popodneva i večeri povratio, siguran sam da bih tada to učinio. Ovako, želudac mi se zgrčio, grlo zagrcnulo, ali zadržao sam cev na mestu i postavio je pod uglom uvis u ustima, osetivši da mi čelični krug dodiruje nepce, kao što je govorio Makridi.

Položio sam palac na oroz i počeo da pritiskam. Cvokotavi zubi sklopili su mi se oko dugačke cevi. Shvatio sam da zadržavam dah, ali više nisam mogao da izdržim, pa sam s brektajem poslednji put udahnuo.

Mogu da dišem kroz cev pištolja.

Koliko ljudi zna da je to moguće? Osećao sam gorkoslatki ukus ulja kojim je mrtvi detektiv Hačeri podmazao oružje nesumnjivo odavno, ali je ukus i dalje bio snažan na jeziku - i hladan, nekako bakarni ukus samog čelika. Ali mogao sam da dišem kroz pištolj i dok sam grizao cev sa svih strana i pri tom disao duboko i bolno, čuo sam šištanje sopstvenih udisaja i izdisaja oko šupljeg cilindra i iz odjekujuće komore blizu koje je otponac bio povučen unazad i napet.

Koliko je ljudi okončalo život dok im je ta poslednja, nevažna misao prolazila mozgom koji će ubrzo biti mrtav, raznesen, ohlađen i lišen misli?

Ironija koju je u tome mogao da uvidi samo jedan romanopisac bila je bolnija od bola koji je nanosio skarabej i ja se zasmejah. Bio je to začudan, prigušen i čudnovato skaredan smeh, onako izobličen oko cevi pištolja. Trenutak kasnije, izvukao sam pištolj iz usta - mat metal cevi se, sada premazan mojom pljuvačkom, presijavao u svetlu sveće - i držeći i dalje dokono nategnuto oružje, podigao sam sveću i isteturao se iz sobe.

Moja nova radna soba u prizemlju bila je zatvorena, ali ne i zaključana. Ušao sam i zatvorio za sobom široka dvokrilna vrata.

Drugi Vilki je sedeo postrance za mojim stolom i čitao knjigu u bezmalo potpunom mraku. Podigao je pogled prema meni kada sam ušao, i podesio naočari u kojima se video odsjaj moje sveće, krijući oči iza dva uspravna, treperava stuba žutog plamena. Primetio sam da mu je brada malo kraća i nešto manje seda od moje.

„Potrebna ti je moja pomoć", rekao je Drugi Vilki.

Nikada, za sve te godine otkad sam prvi put, nejasno, u detinjstvu osetio da postoji moje drugo ja, Drugi Vilki mi se nije obratio niti oglasio bilo kakvim zvukom. Iznenadilo me je koliko mu je glas zvučao ženskasto.

„Da“, šapnuo sam promuklo. „Treba mi tvoja pomoć."

Uvideh da, glupavo, i dalje držim nategnuti i napunjeni pištolj u desnoj ruci. Sada sam mogao da ga podignem i ispalim pet - šest? - metaka u to i te kako čvrsto meso koje je toliko nadobudno zauzimalo mesto iza mog pisaćeg stola.

Kada Drugi Vilki umre, hoću li umreti i ja? Kada ja umrem, hoće li umreti i Drugi Vilki? To pitanje me je nagnalo da se zakikoćem, ali taj kikot je zvučao kao jecaj.

„Hoćemo li početi večeras?", upitao je Drugi Vilki, položivši otvorenu knjigu na moju mapu za pisanje. Skinuo je naočari da ih obriše maramom (koju je držao u istom džepu sakoa u kojem sam ja držao svoju) i zapazio sam da su mu oči, čak i bez odsjaja u staklu naočara ispred njih, i dalje nalik na treperave, plamene, uspravne mačje dužice.

„Ne, ne večeras", odgovorio sam.

„Ali uskoro?" Vratio je male naočari na nos.

„Da“, kazao sam. „Uskoro."

„Ja ću doći tebi", rekao je Drugi Vilki.

U meni je taman bilo još toliko energije da klimnem glavom. I dalje bos, noseći nategnuti pištolj, izašao sam iz radne sobe, zatvorio teška vrata za sobom, zatapkao uz stepenište, vratio se u sobu, srušio se na krevet i zaspao s pištoljem u ruci i prstom i dalje čvrsto prislonjenim uz njegov zakrivljeni, hladni obarač.

TRIDESET PRVO POGLAVLJE
drud

Godinama sam objašnjavao Kerolajn kako nisam slobodan da se njom oženim zato što moja napeta mati, koja je oduvek patila od slabih živaca i sada od toga i umire (po mišljenju doktora Birda), nikada ne bi razumela niti prihvatila takav aranžman sa ženom koja je bila udata i koja je, kako bi se ispostavilo posle venčanja, sa mnom godinama delila dom. Objašnjavao sam joj da moram poštedeti krhku staricu (koja, istinu govoreći, uopšte nije bila toliko krhka, ako se izuzmu njeni slabi živci) takvog šoka. Kerolajn nikada nije potpuno prihvatila taj argument, ali posle nekoliko godina prestala je da ga osporava.

Sada mi je mati bila na samrti.

U četvrtak, 30. januara - nedelju i jedan dan pošto sam se probudio u svojoj postelji posle požara u Donjem gradu i posle Barisovog napada na mene - Kerolajn mi je pomogla da se obučem, a Čarli me je gotovo odneo do kočije kojom smo se odvezli na železničku stanicu. Donekle sam primirio skarabeja, uspavao sam ga udvostručenom ionako velikom dozom laudanuma, koji sam ponekad pio pravo iz velikog bokala.

Smerao sam da i dalje uzimam velike doze i da pišem u majčinoj kući sve do njene smrti. A kada dođe i prođe taj sudbonosni događaj, smisliću kako da se nosim s Kerolajn, sa skarabejem u mozgu, i sa ostalim svojim nevoljama.

Dok sam putovao vozom za Tanbridž Vels i Sautboro, bilo mi je toliko muka i tako sam se tresao da me je jadni Čarli, koji je i sam patio od bolova u stomaku, morao zagrliti i sesti postrance na spoljnom sedištu kako bi me donekle zaštitio od pogleda drugih ljudi. Pokušavao sam da prigušim jecanje, ali siguran sam da su ga čuli i drugi putnici i pored zvuka lokomotive, šina i našeg brzog prolaska kroz hladan vazduh seoskih predela. Sam Bog zna kakve smo zvuke skarabej i ja mogli ispuštati da nisam uzeo ogromne doze laudanuma.

Najednom sam imao strašnu, potpunu viziju pakla u kojem je Čarls Dikens živeo poslednje tri godine od Stejplhersta - pogotovo na svojim iscrpljujučim i zahtevnim turnejama čitanja, uključujući i ovu američku usred koje je tog trenutka bio - dok je primoravao sebe da se bezmalo svakog dana i noći vozi od grada do grada drmusavim, rasklimatanim, ledenim ili zagušljivim, dimom ispunjenim, zaljuljanim vagonima koji zaudaraju na ugalj i znoj.

Je li i Dikens imao svog skarabeja? Ima li Dikens skarabeja sada?

Samo sam o tome razmišljao dok je vagon tutnjao dalje. Ako je Dikens imao skarabeja koga mu je usadio Drud, ali ga se nekako ratosiljao - javnim ubistvom nedužnog čoveka? - onda mi je Dikens bio jedina nada. A ako Dikens i dalje nosi čudovišnu bubu u sebi, ali je naučio kako da živi, radi i funkcioniše s njom, Dikens mi je i dalje jedina nada.

Vagon se zaljuljao, a ja sam zaječao. Glave su se okrenule. Zabio sam lice u miris vlažne vune Čarlijevog kaputa ne bih li tamo pronašao bekstvo i utočište, a onda se setio kako sam upravo isto to radio u mračnoj garderobi internata škole koju sam pohađao kao dečak.

Svoje pismo braći Harper u Americi, kako sam mislio, počeo sam savršenom mešavinom muževne tuge i profesionalnosti:

Zbog opasne bolesti moje majke otišao sam u njenu seosku kuću i radim na svojoj priči što bolje umem, u slobodnim trenucima kada ne negujem majku u njenoj bolesničkoj postelji.

Nastavio sam - jednako profesionalno - o svojim revizijama i slanju dvanaestog i trinaestog nedeljnog nastavka romana, a onda sam hvalio i korigovao neke probne otiske ilustracija koje su mi poslali. (Prvi u nizu mojih epistolarnih pripovedača, glavni sluga Gabrijel Beteridž, prikazan je na crtežima ilustratora u livreji. To nikako ne bi moglo proći, objasnio sam Amerikancima, pošto glavni sluga u prefinjenom domu poput onog u kojem on služi obično nosi crno odelo te liči, s belom kravatom i sedom kosom, na kakvog starog sveštenika. Ali završio sam tvrdnjom koju sam smatrao izuzetnim ličnim ukrasom:

Možete se pouzdati u to da neću štedeti truda da brižno proučim vaše zahteve, posle spremnosti koju ste vi pokazali prema mojima. Veoma mi je drago što čujem da vam se priča do sada dopada. Uslediće neki efekti koji - ukoliko se sasvim ne varam - u prozi nikada pre nisu oprobani.

Priznajem da je ova poslednja rečenica zvučala malčice smelo, možda čak i za trunku bahato, ali planirao sam da razvoj misterije ukradenog Mesečevog kamena zavisi od dugačkog i preciznog opisa čoveka koji hoda i dela noću sasvim pod uticajem opijuma - obavljajući komplikovane radnje kojih se apsolutno ne seća ni sledećeg jutra niti ma kog drugog dana, dok mu jedan samosvesniji uživalac opijuma ne pomogne da vrati sećanja - i verovao sam da tim scenama i temama nije bilo presedana u ozbiljnoj engleskoj prozi.

A što se tiče rada u trenucima koje nisam provodio kraj majčine postelje, smatrao sam da nije ni važno ni dolično objašnjavati kako su ti trenuci veoma retki i međusobno razdvojeni, iako sam sve vreme provodio u njenoj kući. Zapravo, majka nije mogla da trpi moje prisustvo u svojoj spavaćoj sobi.

Čarli me je upozorio da je majka za bezmalo dve nedelje mog odsustva povratila sposobnost govora, ali „govor" svakako ne opisuje precizno krike, stenjanje, začetke povika i životinjske zvuke kojima se oglašavala kada bi bilo ko - ali naročito ja - bio prisutan.

Kada smo Čarli i ja prvi put stali pred nju tog četvrtka po podne, pretposlednjeg januarskog dana, njen izgled me je prenerazio toliko da mi je pozlilo. Majka kao da je potpuno izgubila težinu, tako da je ljudska prilika u postelji, i da je izobličena, bila tek nešto više od pegave kože razapete preko kostiju i tetiva. Podsetila me je - nisam mogao da se oduprem toj asocijaciji! - na mrtvu ptičicu koju sam jednom pronašao u našem vrtu kada sam bio veoma mali. Kao na lešu tog ptića (sa strašnim, skopljenim krilima bez perja), majčina tamna i zbrčkana koža bila je providna i otkrivala je oblike koji su morali ostati nevidljivi pod njom.

Njene dužice - još jedva razaznatljive ispod poluspuštenih kapaka - i dalje su treperile kao zarobljeni vrapci.

Ali uistinu je povratila nešto glasovnih moći. Dok sam stajao kraj njene postelje tog popodneva, ona se koprcala, sklopljena ptičja krila su lepetala i vibrirala, njeni uvrnuti ručni zglobovi mlatarali su mahnito tamo-amo, sa šakama nalik na kandže, pa je vrisnula. Bilo je to, kao što rekoh, podjednako režanje koliko i vrisak - kaliopa koja ispušta strahovit pritisak - a od tog zvuka ono malo kose što mi je ostalo na potiljku izvilo se u užasu.

Dok se majka koprcala i stenjala, i ja sam počeo da se koprcam i stenjem. To je sigurno bilo strašno za Čailija, koji je morao da me dograbi za ruke kako bi me držao uspravno. (Gospođa Vels je pohitala da ode po mom dolasku i nastavila je da me izbegava u ta tri dana koja sam proveo kod majke. Nisam imao nikakvog načina - i gotovo nimalo razloga - da joj objasnim šta sam to radio one noći kada je videla kako sam zadigao majčinu spavaćicu ne bih li proverio gde je buba ušla u nju; čovek ne objašnjava svoje postupke posluzi.)

Osetio sam kako se skarabej u mom mozgu uskoprcao i zatrčkarao levo-desno dok sam se ja previjao i ječao. Slutio sam ~ znao sam - da istovetni skarabej u majci reaguje na moje (i parazitovo) prisustvo.

Nisam mogao ništa drugo do da zastenjem i srušim se Čarliju u naručje. On me je upola odvukao, upola preneo do sofe u susednoj sobi. Majčini krici su malo posustali kada smo je ostavili samu. Moj skarabej se umirio. Načas sam krajičkom oka video kako gospođa Vels žuri unutra dok me je Čarli negovao blizu kamina u majčinoj glavnoj dnevnoj sobi.

I tako je to trajalo tri dana koja sam proveo s majkom — ili s tim stvorenjem koje je grebalo, vrištalo, koprcalo se ispunjeno bolom, s bićem koje mi je nekada bilo majka - u njenoj kući u Sautboru, odmah posle Tanbridž Velsa.

Čarli je sve vreme bio tamo, što je bilo dobro, pošto bi gospođa Vels svakako odustala od svoje dužnosti da neguje majku, da on nije bio tamo između mene i nje. Ako se moj brat ikada i upitao zbog čega se gospođa Vels i ja toliko trudimo da ni na jedan jedini trenutak ne ostanemo nasamo u sobi, nikada to nije pitao. U petak je došao Frenk Bird - objavivši ponovo kako nema nađe - i ubrizgao joj morfijum kako bi mogla zaspati. Pre nego što je te noći otišao, ubrizgao je morfijum i meni. To je bilo možda jedinih nekoliko sati tišine, u kojoj je siroti, bolni Čarli pronašao nešto sna, dok je gospođa Vels pazila majku.

Pokušao sam da radim dok sam bio kod majke. Poneo sam svoju lakiranu limenu kutiju s beleškama i materijalom za istraživanje i sedeo sam koliko god sam mogao za majčinim malenim pisaćim stolom blizu prednjih prozora, ali gotovo da nisam imao nimalo snage u ruci kojom sam držao pero. Morao sam da ga prebacujem u levu ruku samo da bih mu vrh umočio u mastilo. I čak ni tada, nikakve reči ne bi potekle. Tri dana sam zurio u stranicu rukopisa neuprljanu prozom ako se izuzmu tri ili četiri neuverljiva retka koja sam na kraju precrtao.

Posle tri takva dana, svi smo prestali da se pravimo kako je moje prisustvo neophodno. Majka nije trpela moju blizinu; kad god bih ušao u sobu, njoj bi bilo još gore, buncala je i počinjala da se migolji, a moj bi se bol pojačao toliko da sam se morao ili onesvestiti ili povući.

Čarli je spakovao moje stvari i vratio me u London ponoćnim ekspresom. Poslao je unapred telegram i ugovorio da nas na stanici sačekaju Frenk Bird i moj sluga Džordž - bila su potrebna njih trojica da me podignu u unajmljenu kočiju. Pošto su me uneli kroz moja sopstvena vrata i na sprat, u moju sobu, nisam propustio da primetim pogled koji mi je uputila Kerolajn G. Bilo je u tom pogledu zabrinutosti, možda i privrženosti, ali isto tako i stida i prezira, možda čak i takyog prezira koji se graničio s gađenjem.

Bird mi je te večeri dao izuzetno veliku injekciju morfijuma i ja sam utonuo u dubok san.

Budi se, u miru!
Ti sam predivno probuđen u miru!
Heru od Edfua, budi se u život!
I sami bogovi dižu se da se klanjaju tvom duhu,
Tebi, velečasnom krilatom disku što se diže na nebu!
Jer ti si taj, sunčeva kugla što probada nebo,
I plavi sad brzo zemlju na istoku,
A onda tone svakog dana kao sunce na zalasku, da noč provede u Inuetu.
Heru od Edfua Koji se budi u miru,
Veliki bog gospodar neba,
Onaj raznobojnog perja,
Diže se na obzorju,
Veliki krilati disk što štiti sva svetilišta!
Sam se budi u miru!
Ihi, koji se budi u miru,
Veliki, sine Hvta-Hvra,
Obasut čašću rukom Zlatnog od Neterua!
Sam se budi u miru!
Budi se u miru!
Ihi, sine Hvta-Hvra, budi se u miru!
Divni lotose Zlatnoga!
Sam se budi u miru!
Budi se u miru, Harsijesise, sine Ozirisov,
Nasledniče bez mane što poteče od Moćnoga,
Što ga stvori Ounenefer, Pobednik!
Sam se budi u miru!
Budi se u miru, Ozirise!
Veliki Bože koji zauzimaš svoje mesto u Inuetu,
Stariji sine Gebov!
Budi se sam u miru!
Budite se u miru, Neterua i Neteretu što ste u Tareru,
Eneadi oko Njegovog veličanstva!
I vi se budite sami u miru!

Probudio sam se u mraku i zbrci.

Nikada pre nisam sanjao samo reči, napeve na jeziku koji ne razumem, ali je moj um - ili skarabej - nekako uspevao da prevodi. Zapah tamjana i masnog dima iz mangala još mi je bio u nozdrvama. Odjek odavno mrtvih glasova u kamenim nekropolama odzvanjao mi je u ušima. Zapečena u mojim očima, kao crveni krug oko dužice kad se predugo gleda u sunce, bila su lica i tela Neterua, Bogova Crne zemlje: Nuit, Zvezdane gospe; Ast ili Izide, Nebeske kraljice, Asara ili Ozirisa, Boga naših Očeva; Nebt-Het ili Nefhis, Boginje Smrti Koja Nije Večita; Sutija ili Seta, Dušmanina; Herua ili Horusa, Gospoda Onog Što Predstoji; Anpua ili Anubisa, Vodiča Mrtvih; Djevtija ili Tota, Čuvara Knjige Života.

Ispunjen bolom od meškoljenja skarabeja, kriknuo sam u tami.

Niko nije došao - bilo je to u najranijim jutarnjim satima, vrata spavaće sobe behu zatvorena, a Kerolajn i njena kći bile su u prizemlju iza sopstvenih zatvorenih vrata - ali dok su mi odjeci sopstvenog krika jenjavali u lobanji, shvatio sam da je u sobi sa mnom još neko, ili nešto. Čuo sam disanje. Osetio sam da je tu, ne onako kako se tanano, ispod praga svesti, oseti ljudska toplota pa povremeno postanemo svesni prisustva drugih ljudi kraj nas u mraku, već percipirajući hladnoću tog stvorenja. Kao da je nešto i poslednju toplotu izvlačilo iz vazduha.

Zapetljao sam po toaletnom stočiću, pronašao naočari, upalio sveću.

Drugi Vilki je sedeo na maloj, tvrdoj stolici odmah do uznožja mog kreveta. Imao je na sebi crni kaput nalik na ogrtač koji sam ja bacio pre nekoliko godina, a u krilu je držao tablicu za pisanje s malo čistog papira. U levoj ruci mu je bila olovka. Nokti na njegovoj ruci bili su izgrizeni više nego što su to obično bili moji.

„Šta hoćeš?", šapnuo sam.

„Čekam da počneš da diktiraš", rekao je Drugi Vilki.

Ponovo sam zapazio da mu glas nije tako dubok niti rezonantan kao moj. Ali opet... da li čovek ikada zaista čuje ton i boju sopstvenog glasa?

„Šta da diktiram?", uspeo sam da izustim.

Drugi Vilki je sačekao. Posle stotinu otkucaja mog srca, rekao je: „Želiš li da diktiraš sadržinu svojih snova ili sledeći deo Mesečevog kamena?"

Oklevao sam. To mora da je nekakva zamka. Ako ne ponudim da diktiram pojedinosti iz ceremonija Bogova Crnih zemalja, hoće li skarabej početi da kopa sebi tunel kojim će izaći kroz moju lobanju ili lice? Hoću li na samom kraju videti ogromna klešta koja sebi probijaju put iz mog obraza ili oka?

„Mesečev kamen", rekao sam ja. „ali sam ću ga pisati."

Bio sam preslab da ustanem. Upinjao sam se pola minuta i samo uspeo da se nespretno uspravim uz jastuke. Ali skarabej me nije ubio. Možda, pomislio sam pun nade, on ne razume engleski.

„Treba da zaključamo vrata", šapnuo sam. „Ja ću.“ Ali i dalje nisam imao dovoljno snage da se pridignem.

Drugi Vilki je ustao, namaknuo rezu i ponovo zauzeo svoje mesto, podigavši olovku. Rekao sam da je pisao levom rukom. Ja sam dešnjak.

Namaknuo je rezu i zaključao vrata, pokušavao je da mi kaže deo mog bolnog mozga. On... to... može uticati na stvari u fizičkom svetu.

Naravno da može. Zar mi ženturača zelene kože nije ostavila kljovama modrice na vratu?

Drugi Vilki je sačekao.

Između stenjanja i povremenog bolnog ječanja, započeo sam:

„PRVA PRIPOVEST - to sve velikim slovima - Potekla iz usta GOSPOĐICE KLAK - velika slova i za to ime, obrati pažnju - zarez posle imena - sestričine pokojnog ser Džona Verindera... trostruki prored... GLAVA JEDAN, rimskim brojem... dvostruki prored... Imam da zahvalim svojim dragim roditeljima koji su sada oboje mrtvi... ne, izmeni to... otvori zagradu, oboje su sada na nebu, zatvori zagradu. ..zato što sam se naučila redu i disciplini od malih... ne, gospođica Klak nikada nije bila mala, napiši... u najranijoj mladosti, tačka, počni nov pasus."

Zastenjao sam i klonuo dublje u znojem natopljeni jastuk. Drugi Vilki je strpljivo čekao, s podignutom olovkom.

Odspavao sam samo dva ili tri košmarna sata kada se na vratima moje spavaće sobe začula lupnjava. Dohvatio sam nekako časovnik s noćnog stočića i video da je skoro jedanaest pre podne. Lupnjava se nastavila, uz Kerolajn strogi, ali zabrinuti glas: „Vilki, pusti me unutra."

„Uđi“, rekao sam ja.

„Ne mogu. Vrata su zaključana."

Trebalo mi je nekoliko minuta da prikupim dovoljno snage, zbacim prekrivače sa sebe i oteturam se da smaknem rezu.

„Za ime sveta, zašto je bilo zaključano?", upitala je Kerolajn kada je nahrupila unutra i uzmuvala se oko mene. Vratio sam se u postelju i navukao prekrivač preko nogu.

„Radio sam", kazao sam ja. „Pisao."

„Radio?" Videla je malu hrpu stranica na drvenoj stolici i uzela ih. „Ovo je olovka", rekla je. „Kada si ti pa pisao olovkom?"

„Teško da mogu koristiti pero dok ležim na leđima."

„Vilki...", rekla je Kerolajn, pogledavši me čudno preko listova papira koje je držala u ruci, „...ovo nije tvoj rukopis." Dala mi je stranice.

To svakako nije bio moj rukopis. Reči žurno ispisane olovkom bile su iskošene na suprotnu stranu (kako i priliči levorukom piscu, shvatio sam), slova su bila drugačije oblikovana - oštrija, zašiljenija, gotovo agresivna u svojoj neumesnoj neukrašenosti - a čak su i razmaci i margine bili netipični za moj stil. Trenutak kasnije, rekao sam: „Videla si da su vrata bila zaključana. Od bola najveći deo noći nisam mogao da spavam, pa sam pisao. Ni ti, ni Keri, niti oni beskičmenjaci sekretari koje si dovodila niste bili kadri da beležite moj diktat, pa nisam imao drugog izbora i morao sam pisati sam. Novi nastavci moraju stići i u Ameriku i u Vilsovu kancelariju za nedelju dana. Zar mogu drugačije do da radim noću, da pišem olovkom levom rukom kada me desna ne sluša? Pravo je čudo što se to uopšte da čitati."

Bio je to najduži govor koji sam održao otkad sam pronađen u nesvesti na našem pragu 22. januara, ali gospođa G. nije izgledala naročito impresionirano.

„Čitkije je od tvojih uobičajenih rukopisa", rekla je Kerolajn. Obazrela se oko sebe. „Gde je olovka kojom si pisao?"

Neverovatno, ali pocrveneo sam. Drugi Vilki ju je sigurno odneo kada je otišao nešto pre zore. Kroz zaključana vrata i čvrste zidove. Rekao sam: „Sigurno sam je ispustio. Možda se otkotrljala pod krevet."

„Pa... po ovih nekoliko pasusa koje sam upravo pročitala", kazala je Kerolajn, „ moram reći da ti ni ova strašna nova bolest niti bolest tvoje majke nisu otupile sposobnost da pišeš. Čak naprotiv, sudeći po ovim delićima. Ova pripovest gospođice Klak je neviđeno zabavna. Mislila sam da ćeš je opisati kao jadniju i nadmeniju, puku karikaturu - ali već na prvih nekoliko strana čini se da je to uistinu komičan lik. Jedva čekam da uskoro pročitam ostatak."

Kada je otišla da naloži devojci da mi pripremi poslužavnik s doručkom, prelistao sam iznenađujuće debeo svežanj stranica. Prva rečenica je bila upravo onakva kako sam je izdiktirao. Za razliku od svega ostalog.

Kerolajn je bila u pravu kada je donela svoj žurni sud: ta gospođica Klak - nesnosna matora spisateljica pamfleta koja tura nos u tuđe stvari - bila je ocrtana s velikom energijom i spretnošću. Pasusi i opisi, s pogledom na staricu iz njene iskrivljene perspektive, naravno, pošto je ona bila pripovedač, tekli su s mnogo većom autorskom sigurnošću, ispisani lakom komediografskom rukom, od dužih, uvijenijih, složenije napisanih pasusa koje sam ja diktirao tokom noći.

Đavo da ga nosi! Drugi Vilki je pisao Mesečev kamen i ja tu nisam mogao ništa da uradim.

I bio je bolji pisac od mene.

TRIDESET DRUGO POGLAVLJE
drud

Majka mi je umrla devetnaestog marta.

Nisam bio tamo kada je umrla. Pošto nisam mogao da prisustvujem pogrebu, zamolio sam prijatelja Holmana Hanta, s kojim sam pre samo nedelju dana išao u pozorište da ponovo gledam svoj komad Bez prolaza, da ode umesto mene, napisavši: „Siguran sam da će osetiti veliku utehu...“ - pri čemu sam mislio na svog brata Čarlsa - „...kada bude video lice dragog starog prijatelja koga je moja mati volela, i koga volimo svi.“

Zapravo, dragi čitaoci, pojma nemam da li je mati volela Holmana Hanta, ni da li je on gajio bilo kakvu ozbiljnu naklonost prema njoj, ali on jeste nekoliko puta večerao s njom i sa mnom i nisam video nikakvog razloga da ne popuni moje prazno mesto na sahrani Harijet Kolins.

Možete pomisliti kako sam hladan ili bezosećajan zbog toga što nisam otišao na majčin pogreb ukoliko mi je bolest to mogla dozvoliti - a jeste - ali ne biste to mislili ako biste znali šta mi je u to vreme bilo na umu i u srcu. Sve je to bilo zastrašujuće logično. Da sam otišao u majčinu kuću sa Čarlijem i pogledao majčino telo, kako bi njen skarabej i moj reagovali jedan na drugog? Pomisao na to da buba nasrće, kopa i grebe po majčinom mrtvom telu bila je za mene nepodnošljiva.

A šta li bi mi se dogodilo - pre sahrane, dok je kovčeg još bio u salonu njene kuće, otvoren, da se prijatelji oproste od nje - da sam video (tim pre što sam jedini to mogao videti) kako skarabejeva klešta, glava i lub polako gamižu napolje između majčinih mrtvih, belih usana? Ili šta kada bi izašao na drugom mestu - kroz njeno uvo, oko, ili grlo? .

Moj razum to ne bi podneo.

A na samoj sahrani, dok joj sanduk spuštaju u zaleđenu raku kraj groba našeg oca, ja bih jedini tamo stajao nagnut, u iščekivanju, osluškujući, pa bih čekao i osluškivao još duže, čak i pošto prvi grumenovi zemlje udare u poklopac kovčega.

Ko je znao bolje od mene da posvuda ispod Londona postoje tuneli, i da se njima kreću grozna bića? Ko je znao kakvim je strašnim Drudovim porivima, postupcima i sredstvima kontrole bio podvrgnut taj ukopani skarabej, sada izrastao sasvim sigurno do veličine majčinog mozga, pošto je to hitinsko stvorenje proždralo svu umiruću i mrtvu moždanu materiju?

I tako sam ostao kod kuće, u postelji, da patim.

Krajem februara ponovo sam počeo da pišem i radio sam na Mesečevom kamenu za pisaćim stolom kada god sam mogao, ali sam najčešće pisao uspravljen u postelji. Kada sam radio sam u radnoj ili spavaćoj sobi, Drugi Vilki bi mi se pridružio i nemo zurio u mene, gotovo s prekorom. Palo mi je na pamet da možda smera da me zameni (u pisanju ove knjige i sledeće, u primanju pohvala za to, u Kerolajninom krevetu, i uopšte u društvu) ukoliko umrem. Ko bi pa znao? Zar nisam nedavno planirao da na vrlo sličan način ja zamenim Čarlsa Dikensa?

Shvatio sam da je iznenada otkrivena bolest (i još iznenadnija smrt) jednog od mojih likova - veoma voljene i poštovane ledi Verinder, koja nikada nije bila stožerni lik, ali je njeno nenametljivo prisustvo uvek bilo ohrabrujuće - gotovo sigurno potekla iz dubljih delova mog stvaralačkog uma i da sam tako iskazivao poštovanje preminuloj majci.

Treba ovde da pomenem to da skarabej očito nije čitao kroz moje oči; svake noći, pošto bi mi Frenk Bird ubrizgao morfijum, sanjao sam Neteru božanstva Crne zemlje i sve ceremonije posvećene njima, ali niti jednom nisam postao pisar kakav mi je Drud zapovedio da postanem; nikada nisam ništa napisao o tim mračnim i paganskim bogovima.

Izgleda da je buba u mom mozgu bila umirena kada sam pisao, očito prevarena pomišlju kako beležim svoje sne o tim drevnim ritualima. A sve to vreme ja sam zapravo pisao o radoznalom starom slugi Gabrijelu Beteridžu (i njegovoj opsednutosti Robinsonom Krusom, knjigom koju sam i ja duboko poštovao) te o odvažnoj (premda glupavo tvrdoglavoj) Rejčel Verinder, herojskom (mada neobično naivnom) Frenklinu Blejku, nakaznoj i na smrt u živom pesku osuđenoj sluškinji Rozani Spirman, nametljivoj, pobožnoj spisateljici pamfleta gospođici Klak (čija je urnebesna zloba bila doprinos Drugog Vilkija) i, naravno, o pametnom (ali za razrešenje misterije nikada suštinski važnom) naredniku Kafu. Parazit u meni je mislio da je sve to mahnito škrabanje tokom moje bolesti samo poslušni rad jednog ćate.

Glupi skarabej.

Prvi delovi mog romana u nastavcima naišli su na stalno i rastuće oduševljenje. Vils je izveštavao o tome kako se sve više i više ljudi okuplja u kancelarijama redakcije u Ulici Velington na dan izlaska svakog novog broja časopisa. Sada se isključivo pričalo o samom Mesečevom kamenu, dragocenom dijamantu, i o tome ko ga je ukrao, i kako. Naravno, niko nije znao s kolikom ću genijalnošću sročiti kraj, ali čak i pre pisanja tih poglavlja bio sam sasvim siguran da niko neće pogoditi neverovatan rasplet. Ako se uzme u obzir i to i trijumf mog komada, imaću čime da impresioniram Čarlsa Dikensa kada se vrati.

Ako poživi dovoljno dugo da se vrati.

Vilsu i meni je stizalo sve više i više vesti, iz različitih izvora (ali naročito iz iskrenih poruka koje je Džordž Dolbi slao Dikensovim kćerkama, o čemu je meni pričao Čarli), kako je Dikens zabrinjavajuće oronuo. Zbog influence koju je zakačio na svojim bezmalo svakodnevnim putovanjima po američkoj provinciji morao je ostajati u postelji sve do popodneva i nije smeo ništa jesti bar do tri sata. Svi smo se zapanjili kada smo pročitali da se Dikens - koji je uvek insistirao na tome da na turnejama boravi u hotelima, nikada u privatnim kućama - u Bostonu toliko razboleo da je morao odsesti kod svojih prijatelja Filđsovih umesto u kući Parker kao što je smerao.

Pored sve gore influence i katara, činilo se da će Dikensu smrsiti konce iscrpljenost i ponovna otečenost levog stopala. Čuli smo kako Dolbi mora pomagati Šefu da se penje na pozornicu pri svakom čitanju iako bi Dikens, čim se nađe ispred zavese, prišao pultu za čitanje u savršenoj imitaciji svoje stare žustrine i živahnosti. A čim nastupi pauza, Dolbi i ostali prihvatali su potpuno iscrpljenog pisca kako bi sprečili da se obeznani. Gospođa Filds je napisala Dikensovoj kćerki Mami da se Dikens za vreme čitanja u Bostonu, 8. aprila, hvalio kako mu se vraća stara snaga, ali i dalje nije bio u stanju da se presvuče posle čitanja, već je samo pola sata ležao na sofi „u stanju najveće moguće iscrpljenosti" i tek potom dozvolio da mu pomognu da se vrati u sobu.

Pored toga - ovo sam zapazio - Dolbi je napisao gotovo nehajno kako Jedinstveni ne može da usni pa je ponovo počeo da uzima laudanum svake noći - premda samo nekoliko kapi u čaši vina.

Je li to u Americi postojao nezajažljivi skarabej koga je takođe trebalo uspavati?

U svakom slučaju, Dikensove kćerke i sin Čarls bili su zabrinuti za oca, iako su pisma samog Jedinstvenog koja je slao kući bila ispunjena optimizmom i hvalisanjem o masama publike i obožavanja željnih posetilaca u svakom američkom gradu u kojem je čitao. Ali kako su prolazili mart i april, i kako sam pokazivao izvestan napredak i donekle savladavao bol i onesposobljenost (premda su me novi napadi bolesti na čitave dane vraćali u postelju), počeo sam da verujem kako se Čarls Dikens neće vratiti iz Amerike, ili da će se vratiti kao slomljen čovek na samrti.

Bilo mi je teško komunicirati s Martom R. za vreme moje bolesti. Na početku krize i za bdenja nad majkom na samrti, uspeo sam da joj pošaljem jednu pisanu poruku preko sluge Džordža, tobože kako bih se raspitao o mogućnostima zakupa nekretnina u Ulici Bolsover, ali to je bilo previše rizično da bi se nastavilo.

U februaru sam triput najavio Kerolajn i Keri da idem s Čarlijem u Tanbridž Vels, kod majke, a onda sam se vraćao sa stanice, pravdajući se Čarliju kako mi nije dovoljno dobro da nastavim pa ću uzeti dvokolice do kuće. Dva od ta tri puta proveo sam noč (ili noći) s Martom - iako sam bio previše bolestan da bih u tom vremenu propisno uživao - ali i to ratno lukavstvo bilo je previše rizično, pošto je Čarls u svakom trenutku mogao pomenuti Kerolajn ili u njenom prisustvu kako sam bio sprečen da otputujem kod majke.

Marta je mogla da mi piše u tom razdoblju (koristeći lažnu povratnu adresu na kovertima), ali više je volela da se ne dopisuje. U stvari, moja Marta je u to vreme bila nepismena, a ja ću je tek kasnije podučavati i naučiti dovoljno da čita jednostavne knjige i piše štura pisma.

Kada sam krajem marta ponovo bio pokretan, iznalazio sam razne načine da se vidim s njom, objašnjavajući Kerolajn, pa čak i svom lekaru, da se sam vozim kočijom (nisam se mogao praviti kako satima šetam) i promišljam o svom romanu, ili sam tvrdio kako moram provoditi vreme u svom klubu i njegovoj čudesnoj biblioteci u potrazi za novim knjigama potrebnim za moje istraživanje. Ali te posete gospođi Doson u Ulici Bolsover davale su nam, u najbolju ruku, nekoliko ukradenih sati i nisu zadovoljavale ni Martu ni mene.

Saosećanje Marte R. sa mnom u to za mene najteže vreme bilo je iskreno i opipljivo, za razliku od Kerolajnine nevoljne i često podozrive brige.

Maat daje značenje svetu. Maat uspostavlja red usred haosa stvaranja u Prvom dobu i održava red i ravnotežu kroza sve vreme. Maat upravlja kretanjem zvezda, nadzire rađanje i zalazak sunca, vlada poplavama i tokom Nila i njeno je kosmičko telo i duša ispod svih prirodnih zakona.

Maat je boginja pravde i istine.

Kada umrem, srce će mi biti iščupano iz tela i odneto u Dvoranu suda Tuata, gde će biti izmer eno uporedo s Maatinim perom. Ako mi srce bude najvećma lišeno strašne težine greha - greha protiv bogova Crne zemlje, greha protiv mojih dužnosti koje je Drud opisao, a sveti skarabej sprovodio u delo - biće mi dopušteno da nastavim putovanje i možda se pridružim samim bogovima. Ako moje grešno srce bude teže od Maatinog pera, dušu će mi proždrati i uništiti demonske zveri Crne zemlje.

Maat je davala značenje svetu, i još ga daje. Dan mog Suda u Dvorani Tuata dolazi, kao i vašeg, dragi čitaoci. Kao i vašeg.

Jutra su mi bila veoma teška. Pošto sam prestao da diktiram Mesečev kamen nepouzdanom pisaru, Drugom Vilkiju, u sitne noćne sate, često sam se budio iz laudanumskih ili laudanumsko-morfijumskih snova između dva i tri ujutro i samo sam stenjao i migoljio se sve do prolećnog praskozorja.

Obično sam bio u stanju da u rano popodne siđem do svoje velike radne sobe u prizemlju, gde sam pisao sve do četiri sata, a onda su me Kerolajn ili Keri izvodile napolje, makar do vrta, da se malo nadišem vazduha. Prijatelju koji je hteo da me poseti tog aprila napisao sam: „Ako želiš doći, to treba da bude pre četiri sata, pošto me tačno u 4 iznose n d. provetravanje.“

I upravo jednog takvog popodneva sredinom aprila, u dan tačno dva meseca od majčine smrti, Kerolajn je ušla u radnu sobu iza mene.

Prekinuo sam pisanje - i dalje s perom u ruci - i zagledao se kroz široke prozore na ulicu. Priznajem, pitao sam se kako bih mogao stupiti u vezu sa inspektorom Fildom. Iako sam ostao siguran u to da me Fildovi operativci nadziru, nikada nijednog nisam video, uprkos svojim najlukavijim naporima da nekoga od njih uhvatim. Želeo sam da znam šta se dešava s Drudom. Jesu li Fild i njegovih stotinu i kusur osvetnika paljevinom isterali Egipćanina ubicu na čistinu, ubili ga kao psa u kanalu isto onako kako je Baris ubio divljeg dečaka preda mnom? I šta je s Barisom? Da li je inspektor Fild kaznio grubijana zato što me je udario pištoljem?

Ali palo mi je na pamet koliko dan pre toga da nemam pojma gde je kancelarija inspektora Filda. Setio sam se njegove prve posete na Melkum plejsu broj 9, inspektor mi je poslao posetnicu - na njoj će svakako biti njegova poslovna adresa. Pošto sam ispreturao po stolu, pronašao sam je, ali na njoj je samo pisalo:

INSPEKTOR ČARLS Frederik FILD
Biro za privatne istrage

Pored toga što me je zanimalo šta se dogodilo u Donjem gradu, hteo sam takođe i da uposlim inspektora i njegove operativce za neke sopstvene ciljeve: želeo sam da znam kada se i gde Kerolajn sastaje s vodoinstalaterom Džozefom Čarlsom Klouom (jer nimalo nisam sumnjao da se zaista u potaji sastaju).

I baš su mi te misli bile na pameti, a pogled okrenut prema ulici, kada sam čuo kako se Kerolajn nakašljava iza mene. Nisam se okrenuo.

„Vilki, mili, htela sam da razgovaram sa tobom o nečemu. Prošla su več dva meseca otkad je tvoja draga mati preminula."

To je bilo neopozivo, pa nisam ni komentarisao. Napolju su protutnjala kola sa starim stvarima. Ragini bokovi bili su prekriveni krastama, a sedi kočijaš je i sada ošinuo bičem. Zbog čega bi, upitao sam se, kola sa starudijama morala bilo kuda da žure?

„Lizi zalazi u one godine kada će biti spremna da se predstavi društvu", nastavila je Kerolajn. „Spremna da pronađe gospodina koji će joj biti muž."

Primetio sam tokom godina ovo: kad god Kerolajn želi da govori o svojoj kćeri - Elizabet Harijet G. - kao o svojoj kćeri, ona je zove Lizi. Kada je govorila o njoj kao o nekome ko je naša zajednička briga, pominjala ju je po imenu Keri, a to je ime devojka zapravo više volela.

„Bilo bi daleko lakše za Lizi, što se tiče bračnih izgleda i društvenog prihvatanja, kada bi poticala iz ugledne i stabilne porodice", nastavila je Kerolajn. Još se nisam okrenuo prema njoj.

Na pločniku s druge strane ulice, neki mladić u vunenom odelu previše svetle boje, i pretankom za nepouzdano prolećno vreme, zastao je, pogledao prema našoj kući, bacio zatim pogled na časovnik i produžio. To nije bio Džozef Klou. Da nije neki agent inspektora Filda? Sumnjao sam da bi ijedan inspektorov čovek bio toliko drzak, pogotovo pošto sam ja sasvim neskriveno sedeo kraj izbočenih prozora u prizemlju.

„Ona bi trebalo da se preživa po svom ocu", rekla je Kerolajn.

„Ona se i preživa po svom ocu", kazao sam ja bezbojnim glasom. „Tvoj muž joj ga je dao, premda ni tebi ni njoj nije podario ništa drugo."

Pomenuo sam vam, dragi čitaoci, da me je Kerolajn zaista nadahnula za Ženu u belom. Kada su, u leto 1854, moj brat Čarli i moj prijatelj Džon Mile naišli na tu prikazu u beloj haljini koja je hrlila po mesečini iz bašte jedne vile u severnom Londonu - bila je to Kerolajn, naravno, i bežala je od svog muža grubijana koji ju je, kako mi je tada rekla, držao u zatočeništvu pomoću hipnoze - ja sam, jedini od sve trojice, pohitao za njom. I poverovao sam joj da je njen muž, izvesni Džordž Robert G., pijana, bogata bitanga, te da je ona živela s jednogodišnjom Keri u zarobljeništvu i mentalnom mučenju.

Nekoliko godina kasnije, Kerolajn me je izvestila da je Džordž Robert G. umro. Nisam znao niti pitao kako je saznala (premda sam shvatao koliko je neverovatno da ona dođe do tog podatka, pošto je živela sa mnom, sve te godine od noći kada je, uplakana, pobegla po mesečini preko Ulice Čarlton). Ali prihvatio sam tu vest i nikada je nisam propitivao o njoj. Sve ove godine, oboje smo se pravili da je ona gospođa Elizabet G. - ime Kerolajn nadenuo sam joj kada je postala moja štićenica - koju je muž mučio što hipnozom, što žaračem za kamin.

Tada sam mislio - a nisam imao nikakvog razloga da promenim mišljenje ni sada, četrnaest godina kasnije - kako istina glasi da je Kerolajn te letnje noći 1854. bežala od batina svodnika ili kakve mušterije.

„Uviđaš prednosti koje bi Keri imala sledečih nekoliko godina ako bi naša devojka mogla da kaže i pokaže kako potiče iz ugledne porodice", nastavila je Kerolajn da govori mojim leđima. Glas joj je sada malo podrhtavao.

To „naša devojka" razljutilo me je. Oduvek sam postupao prema Keri s ljubavlju i velikodušnošću, kao da je moja kći. Ali ona to nije bila. Niti će biti. Na sceni se izvodila svojevrsna učena, strategija koju je Kerolajn - imao sam razloga da to verujem - dobro poznavala u vreme pre nego što sam je izbavio, i nisam imao nameru da to imalo trpim.

„Vilki, najmiliji moj, moraš priznati da sam oduvek bila puna razumevanja kada si mi govorio kako je tvoja krhka i ostarela mati apsolutna prepreka za naš brak."

„Da", rekao sam ja.

„Ali pošto je Harijet preminula, sada si slobodan?"

„Da.“

„Slobodan da se oženiš ako to želiš?"

„Da.“ Lice mi je i dalje bilo okrenuto prema prozoru i ulici.

Sačekala je da kažem još nešto. Nisam to učinio. Posle dugog trenutka u kojem sam jasno čuo svaki zamah klatna na zidnom časovniku u hodniku iza nje, Kerolajn se okrenula i izašla iz moje radne sobe.

Ali ja sam znao da to nije kraj našeg razgovora. Imala je da odigra još jednu, poslednju kartu - kartu koju je smatrala pobedničkom. I znao sam da će je ubrzo odigrati. Samo, ona nije znala da i ja imam punu ruku karata koje mogu da odigram. I još koju u rukavu.

„Grebuckanje. Čuje se grebuckanje."

„Sta?"

Probudili su me mnogo ranije nego obično - pogledao sam na časovnik i video da još nije devet sati - i zabrinuo sam se zbog falange lica koja su se nadnosila iznad mene: Kerolajn, Keri, moj sluga Džordž, Džordžova žena Besi koja nam je bila kućna pomoćnica.

„Šta?", ponovio sam uspravivši se u postelji. Ovaj upad u moju spavaću sobu pre doručka bio je nedopustiv.

„Čuje se grebuckanje", ponovila je Kerolajn.

„O čemu ti to? Gde?“

„Na naškim stepenicama, ser", kazao je Džordž, lica crvenog od stida zbog toga što su ga doveli u moju sobu. Ovo je očito Kerolajn uredila.

„Na stepeništu za poslugu?", rekao sam ja, protrljavši oči. Prethodne noći nisam potražio pomoć morfijuma, ali glava me je svejedno bolela. Grozomorno.

„Čuju ga na svakom spratu kuće“, kazala je Kerolajn. Glas joj je bio glasan i škripav kao sirena. „Sada sam to čula i ja. Kao da unutra veliki pacov trčkara gore-dole.“

„Pacov?", rekao sam ja. „Pa istrebljivači su bili jesenas, kad smo obavili sve radove u kući i obnovili vodovodne instalacije.“ Namerno sam naglasio poslednje reči.

Kerolajn se udostojila toliko da pocrveni, ali nije odustala. „Ima nečega na stepeništu za poslugu."

„Džordže“, rekao sam ja, „jesi li proverio šta se to čuje?“

„Jesam, ser, gospodine Kolinse, jašta sam. Ušo sam, ser, i gori-doli sam išo za zvukom, ser. Ali kad god bi’ mu se približio, on bi... nisam ga našo, ser."

„Misliš li da su to pacovi?“

Džordž je oduvek malčice sporo mislio, ali retko je izgledao potpuno benavo kao dok se borio s tim pitanjem. „Zvuči ko jedan poveliki, ser“, kazao je konačno. „Ne bi’ reko da su pacovi, ser, već... jedna velika prokletinja od pacova, da me izvinete, gospoje."

„Ovo je apsurdno", kazao sam ja. „Svi napolje. Obući ću se i sići za minut, pa ću pronaći i ubiti tu vašu ’veliku prokletinju od pacova’. A onda ćete možda svi biti toliko ljubazni da ostavite bolesnog čoveka da se odmara."

Rešio sam da stupim na stepenište kod kuhinje, kako ne bi mogla da bude ispod mene.

Bio sam siguran da znam šta pravi tu buku. Zapravo, pitao sam se zbog čega nisam i ranije, za ovih osam meseci koliko smo u novoj kući, video ženu zelene kože i kljova umesto zuba. Drugi Vilki je došao s Melkum plejsa bez ikakvih problema.

Ali zašto je sada čuju i drugi?

Svih tih godina koliko je zelenokoža žena zauzimala moja stara stepeništa za poslugu u mraku, niko osim mene nikada je nije ni čuo ni video. Bio sam siguran u to.

Zar je Bogovi Crne zemlje čine stvarnijom, kao što su učinili i Drugog Vilkija?

Ostavio sam tu uznemirujuću pomisao po strani i podigao sveću sa stola. Naredio sam ostalima da ne ulaze u kuhinju sa mnom i da se klone svih vrata koja vode na stepenište za poslugu, na svim spratovima visoke kuće.

Žena zelene kože i kljova umesto zuba pustila mi je krv na grlu pre ovoga, mnogo pre nego što su Drud, skarabej i Bogovi Crne zemlje postali deo mog života. Nisam nimalo sumnjao da sada može da me ubije, samo li joj pružim priliku i pustim je blizu. Nisam imao nameru da joj omogućim niti jedno, niti drugo.

Otvorivši malčice vrata, izvadio sam teški pištolj detektiva Hačerija iz džepa sakoa.

Kada su se vrata zatvorila za mnom, stepenište za poslugu ostalo je u gotovo potpunom mraku. S te strane kuće nije bilo prozora, a malobrojne sveće u držačima nisu bile upaljene. Stepenište je bilo neobično - i uznemirujuće - strmo i usko, i dizalo se pravo tri sprata pa se posle kratkog odmorišta nastavljalo dva sprata u suprotnom smeru do tavana.

Oslušnuo sam načas pre nego što sam počeo da se penjem. Tišina. Sa svećom u levoj i pištoljem u desnoj ruci, na stepeništu toliko uskom da sam laktovima obe ruke dodirivao zidove, tiho sam krenuo uza stepenice.

Na pola puta između prizemlja i prvog sprata, zastao sam da upalim prvu zidnu sveću.

Tu nije bilo sveće, iako je jedan od poslova kćerke naše kućne pomoćnice bio da ih redovno menja. Nagnuvši se bliže, video sam ogrebotine i ulubljenja na čvrsto prikačenom starom držaču, kao da je odatle neko iščupao poludogorelu sveću kandžama. Ili zubima.

Zastao sam da ponovo oslušnem. Odnekud iznad mene začuo se jedva čujan zvuk trčkaranja.

Žena zelene kože: i zuba nalik na kljove nikada ranije nije načinila bilo kakav zvuk, shvatio sam. Uvek je klizila gore-dole po stepenicama, približavala mi se ili udaljavala, kao da joj bosi tabani jedva dodiruju stepenice.

Ali to je bilo u mojim drugim kućama. Možda je ovo stepenište za poslugu rezonantnije pa se takvi zli dusi bolje čuju.

Kako je ono Šernvoldova umrla? Pala je upravo niz ove stepenice i slomila šiju, ali zbog čega je uopšte bila na stepeništu za poslugu?

Istraživala je izvor pacovskih zvukova?

I zašto je pala?

A sveća nema u držačima kao da su pojedene?

Nastavio sam do prvog sprata, zastao načas pred tim ulazom - vrata su bila stara i debela i kroz njih nije dopirao nikakav zvuk, ali u dnu se videla ohrabrujuća pruga svetlosti - a onda nastavio naviše.

Ni druge sveće nije bilo u držaču.

Nešto je sada zatrčkaralo i zagrebalo veoma čujno nedaleko iznad mene.

„Halo?.“, pozvao sam tiho. Priznajem da sam osetio izvesnu moć dok sam pružao ruku s pištoljem. Ako je zelenokoža žena bila dovoljno telesna da mi ostavi ogrebotine na vratu - a jeste - onda je i dovoljno telesna da oseti dejstvo jednog od ovih metaka. Ili više njih.

Koliko je ono metaka bilo u burencetu?

Devet, setio sam se onog dana kada mi je detektiv Hačeri utisnuo revolver u ruku i rekao mi, dok sam silazio u jazbine Kralja Lazarija, kako bi trebalo da imam nešto čime bih se branio od pacova. Sećam se čak i šta je rekao za kalibar...

„To vam je kalibar četrdeset dva, gospodine. A devet bi trebalo da bude više nego dosta za pacove... bili oni na četiri, ili na dve noge.“

Sada sam prigušio kikot koji mi je narastao u grlu.

Kod vrata na drugom spratu, stepenište iza i ispod mene, tek slabo osvetljeno mojom treperavom svećom, izgledalo je toliko strmo kao da je sasvim vertikalno. Od toga sam osetio vrtoglavicu - a možda i zato što nisam doručkovao ili što su naknadno delovale tri jutarnje čaše laudanuma.

Iznad mene je zagrebalo nešto što je isuviše zazvučalo kao kandže na malteru ili drvetu.

„Pokaži se!“, viknuo sam u mrak, priznajem, tek da bih se ohrabrio, u nadi da će me Džordž, Kerolajn, Besi i devojčica čuti. Ali oni su, valjda, sada bili dva sprata ispod mene, A vrata su bila veoma debela.

Počeo sam da se penjem još sporije, s pištoljem isturenim ispred sebe tako da se klatio sjedne na drugu stranu kao kakav apsurdno teški vetrokaz izložen promenljivim vetrovima.

Grebanje sada ne samo što je bilo glasnije već se činilo i kao da se kreće određenim smerom. Nisam mogao da razaberem dopire li sa odmorišta na trećem spratu, gde se stepenište okretalo u suprotnom smeru, ili odnekud između mene i tog odmorišta. Pripamtio sam da neizostavno ugradim makar jedan prozor u debeli spoljni zid od cigala na odmorištu, ili na nekom drugom mestu.

Popeo sam se uz još tri stepenice.

Ne umem vam reći, dragi čitaoci, odakle je prvobitno došla prikaza te moje žene zelene kože i žutih kljova umesto zuba; bila je uz mene od mog najranijeg detinjstva. Sećam se da je ulazila u dečju sobu dok je Garls spavao. Sećam se da sam je viđao na tavanu očeve kuće kada sam s nekih devet ili deset godina bio toliko nesmotren da istražujem taj mračan prostor pun paučine.

Kažu da poznavanje situacije otklanja strah, ali to nije sasvim istinito. Ženturača zelene kože - njeno lice nije pripadalo niti jednoj živoj ženi koju sam poznavao, premda sam ponekad mislio da me malčice podseća na Čarlijevu i moju prvu guvernantu - nagonila me je da uzdrhtim kad god bih je sreo, ali znao sam iz iskustva da je mogu oterati od sebe kada nasrne.

Ali ranije je niko drugi nije čuo. Nikada pre nije načinila nikakav zvuk.

Popeo sam se uz još tri stepenice prema odmorištu na trećem spratu i stao.

Grebanje i trčkaranje sada je bilo mnogo glasnije. Činilo se da zvuk dopire tik iznad mene, iako se sada bledi krug svetlosti sveće pružao gotovo do samog odmorišta. Ali bilo je to veoma glasno i - shvatio sam sada Džordžov strah - veoma nalik na pacova. Greb-greb. Tišina. Greb-greb-greb-greb. Tišina. Greb-greb.

„Imam jedno iznenađenje za tebe“, rekao sam i sa izvesnim poteškoćama nategnuo veliki pištolj jednom rukom. Sećam se da je Hačeri rekao kako je velika donja cev neka vrsta sačmarice. Zažalio sam što mi nije dao patrone za nju.

Još dve stepenice uvis i ugledao sam odmorište. Bilo je prazno.

Grebuckanje se ponovo začulo. Činilo se da je iznad, čak i iza mene.

Podigao sam sveću iznad glave i zagledao se pravo gore.

Grebuckanje se pretvorilo u glasan vrisak, a ja sam stajao tamo, ukočen, i slušao to vrištanje čitav minut ili duže i tek sam onda shvatio da to vrištim ja.

Okrenuvši se da pobegnem, zatutnjao sam niza stepenice, došao do vrata na drugom spratu, prodrmao ih vrišteći, osvrnuo se i ponovo vrisnuo. Opalio sam iz pištolja najmanje dvaput, znajući da neće vredeti. I nije. Ponovo utrku, dižući larmu niza stepenice - vrata na prvom spratu takođe su bila zaključana s druge strane - vrisnuo sam kada je nešto vlažno i gnusno zakapalo... odozgo... i opet sam se stuštio niz stepenište, odbijajući se od zida do zida. Ispustio sam sveću i ona se ugasila. Nešto mi je očešalo kosu odozgo, obavilo mi se oko potiljka. Obrnuvši se na petama u apsolutnom mraku, opalio sam još dvaput iz revolvera, sapleo se i pao naglavačke niz poslednjih desetak stepenika.

Ni dan-danas ne znam kako nisam izgubio pištolj ili se ustrelio. Vrišteći još glasnije, ležao sam zguren u podnožju stepenica i lupao po vratima u prizemlju.

Nešto snažno, tanko i veoma dugačko obavilo mi se oko desne čizme i strglo mi je sa stopala. Da sam čizmu zakopčao kako treba pre nego što sam ušao, bio bih odvučen uza stepenice zajedno s njom.

Vrisnuvši ponovo, opalio sam poslednji put uvis u mrak, mahnito otvorio vrata i - zaslepljen svetlošću - pao na dugačke daske kuhinjskog poda. Ritajući se divlje obema nogama, šutnuo sam teška vrata iza sebe i zatvorio ih.

Džordž je utrčao uprkos mom ranijem nalogu da niko ne sme biti u prostoriji. Video sam kako Kerolajnino i druga dva ženska lica zure, bela, okrugla i otvorenih usta, sa ulaza u hodnik.

Umalo nisam povukao Džordža na pod kada sam ga žestoko dograbio za rever i pomahnitalo mu zašaptao: „Zaključaj! Zaključaj vrata! Zaključaj ih! Smesta!"

Džordž je tako i uradio, namaknuvši sasvim nedovoljnu malenu rezu na mesto. S druge strane se nije čulo ništa. Kuhinja kao da je bila ispunjena mojim dahtanjem i brektanjem.

Pridigao sam se na kolena, potom i osovio na noge, i dalje s podignutim i nategnutim pištoljem, a onda ponovo privukao Džordža blizu sebe i prošištao mu u uvo: „Nabavi drvene građe i dovedi koliko god treba ljudi. Želim da za pola sata sva vrata, prema stepeništu budu zakovana, a potom i prekrivena daskama. Je li ti jasno? Je li ti... jasno?"

Džordž je klimnuo glavom, oslobodio se mog stiska i potrčao po ono što mu je bilo potrebno.

Ja sam uzmaknuo iz kuhinje, ne skidajući pogled sa isuviše krhkih vrata stepeništa.

„Vilki..zaustila je Kerolajn i spustila mi ruku na rame, pa je trgla kada sam poskočio.

„Bili su to pacovi“, prodahtao sam, otpustivši oroz pištolja koji mi je najednom bio pretežak. Pokušao sam da se setim koliko sam metaka ispalio, ali nisam mogao. Prebrojaću preostale kasnije. „Bili su to samo pacovi."

„Vilki...", zaustila je Kerolajn ponovo.

Stresao sam njenu ruku sa sebe i popeo se u svoju sobu da povratim u lavor i pronađem pljosku.

TRIDESET TREĆE POGLAVLJE
drud

Kerolajn je odigrala svoj adut u sredu, dvadeset devetog aprila, dan pre nego što je Rusija, s Dikensom i Dolbijem, na poslednjem delu njihovog dugog putovanja, trebalo da baci sidro u luci Kvinstaun.

Kerolajn je znala da sam lepo raspoložen, premda nije znala sve razloge za to. A ti razlozi su meni bili sasvim jasni. Kada je Čarls Dikens prethodnog novembra otplovio za Ameriku, bio je majstor, a ja revnosni šegrt; sada je Mesečev kamen u nastavcima bio pravi pogodak u celoj zemlji, gužve pred redakcijom Preko cele godine u Ulici Velington rasle su sa svakim novim brojem, a i prost narod i plemstvo jedva su čekali svaki novi nastavak kako bi videli ko je to ukrao dijamant, i kako. A ja sam bio siguran i sasvim uveren kako čak ni najpametniji čitalac među njima nikada neće pogoditi.

Kada je Čarls Dikens prethodnog novembra otplovio za Ameriku, moj komad Bez prolaza - a on uistinu jeste bio moj komad, posle svih novih verzija, revizija i svežih zamisli koje sam u njega sasuo od prošle jeseni - u fazi prvih proba bio je puki san. Sad je i on bio pravi pravcati hit i već je imao u pozorištu „Adelfi“ više od stotinu i trideset rasprodatih predstava. U toku su bili živi pregovori za parišku produkciju.

Konačno, majčina smrt, premda me je ražalostila (i užasnula svojim insektoidnim aspektima i neizvesnošću uzroka), istovremeno me je i oslobodila. Sada, u četrdeset četvrtoj godini, konačno sam i sasvim postao svoj čovek.

I tako je Kerolajn naslutila da sam, uprkos incidentu na stepeništu za poslugu (ni posle dve nedelje nisam hteo da zalazim u kuhinju niti u bilo koji deo gornjih hodnika blizu čvrsto zakovanih, daskama prekrivenih i potpuno zaptivenih vrata), i uprkos čestom vraćanju bolesti i stalnom bolu zbog koga sam morao uzimati veće doze laudanuma i morfijuma samo da bih mogao raditi po nekoliko sati svakog dana, bolje raspoložen nego ikada u poslednjih nekoliko godina.

Dikens je otišao u novembru, smatrajući sebe majstorom, a mene štićenikom; vraćao se (po svim vestima sudeći, bolestan i onesposobljen) da ustanovi kako sam postao najprodavaniji romanopisac, uspešan pisac pozorišnih komada i potpuno nezavisan čovek. Ovog puta ćemo se sresti kao jednaki (u najmanju ruku).

A bio sam sve više ubeđen i u to da obojica nosimo Drudovog skarabeja u lobanji. I sama ta činjenica unosila je novu mračnu jednakost u naš odnos.

Kerolajn mi je došla te srede ujutro dok sam bio u kadi. Možda je mislila da ću tada biti najmekši... ili u najmanju ruku, najpodložniji sugestijama.

„Vilki, mili, razmišljala sam o našem pređašnjem razgovoru."

„Koji to razgovor beše?", upitao sam, iako sam to sasvim dobro znao. Naočari su mi se zamaglile od pare pa sam posegnuo za obližnjim peškirom i začkiljio brišući stakla. Kerolajn se pretvorila u veliku, beloružičastu, bucmastu mrlju.

„Onaj o Lizinom napredovanju u društvu i o budućnosti našeg odnosa pod ovim krovom", rekla je, veoma nervoznim glasom.

Ja sam bio potpuno smiren kada sam stavio malene naočari natrag na nos. „Da?“

„Vilki, ukoliko Lizi... Keri... treba da stekne odgovarajuće prednosti u životu, zaključila sam da njena mati zaista mora biti udata a ona sama mora pripadati stabilnoj porodici."

„Potpuno se slažem s tobom", rekao sam ja. Para iz moje kade dizala se do tavanice i kovitlala na sve strane pa se Kerolajnino lice zajapurilo.

„Zaista?" rekla je. „Slažeš se?“

„Apsolutno", odvratio sam. „Molim te, draga, dodaj mi taj peškir."

Bez reči, dodala mi je peškir i ja sam nastavio da brišem svoj prilično lep, zaobljeni stomak.

„Nisam znala... sve ovo vreme... bila sam sigurna...", istrtljala je Kerolajn. .

„Besmislice", rekao sam ja. „Tvoje dobro... i Kerino, naravno. .. oduvek mi je bilo na prvom mestu. I u pravu si. Vreme je zd venčanje."

„O, Vilki, ja..." Nije mogla da nastavi. Suze su joj potekle niz obraze porumenele od pare.

„Pretpostavljam da si još u vezi sa svojim vodoinstalaterom", rekao sam, bacio peškir u stranu i obukao somotski kućni ogrtač. „Gospodinom Klouom. Džozefom Čarlsom Klouom?"

Kerolajn se ukočila. Zajapurenost joj je iščilela iz obraza. „Da?"

„I pretpostavljam, draga moja, kako ti je gospodin Klou već predložio da pođeš za njega. U stvari, pretpostavljam da si smerala da mi tu činjenicu pomeneš koliko u ovom razgovoru."

„Da, ali, ja nisam... niti bih..."

Potapšao sam je po ruci. „Nema potrebe za daljim objašnjenjima između tako starih prijatelja", kazao sam veselo. „Vreme je za brak - zarad Keri, kao i zarad tebe - a naš gospodin Klou te je zaprosio. Moraš to odmah prihvatiti."

Kerolajn je sada prebledela sve do vršaka prstiju. Ustuknula je za dva koraka naslepo i naletela na lavabo.

„Reći ću Besi da ti odmah spakuje odeću“, nastavio sam. „Tvoje ostale stvari, knjige i sve drugo, poslačemo naknadno. Naložiču Džordžu da pozove kočiju čim budeš spakovana."

Kerolajnina usta su se dvaput pomerila pre nego što se iz njih začula reč. „Lizi... “

„Keri če, naravno, ostati sa mnom“, rekao sam ja. „O tome smo se Keri i ja več dogovorili. Tako je odabrala i to je njena konačna odluka. Koliko god bio strastven i poslušan taj tvoj vodoinstalater... gospodin Džozef Čarls Klou... i koliko god ugledan bio njegov otac, vlasnik destilerije, trenutna, perspektivna, ali povremeno i neizvesna buržoaska egzistencija tvog vodoinstalatera nije prikladna za Keri u ovom uzrastu. Kao što si sama istakla, Kerolajn će ubrzo stupiti u društvo. Odabrala je da to učini iz ove fine kuće, Gloster plejsa broj devedeset, sigurna u društvu pisaca, slikara, kompozitora i velikih ljudi. Pisaće ti često, naravno, ali ovo će ostati njen dom. Razgovarao sam o tome ne samo sa Keri, već i s tvojom majkom, i obe se sa tim slažu.“

Kerolajn je spustila obe ruke do ploče s lavaboom iza nje i činilo se da se pridržava i stoji uspravno samo zahvaljujući silini tih pravih, ukrućenih a drhtavih mišica.

Nisam posegnuo da je dotaknem dok sam se provlačio kraj nje u hodnik, a činilo se da Kerolajn tada ni u kom slučaju ne bi ni mogla da podigne ruku.

„Mislim da je tvoja odluka mudra, draga moja“, kazao sam tiho s vrata. „Ti i ja ćemo uvek biti prijatelji. Ako tebi ili gospodinu Džozefu Čarlsu Klou ikada bude zatrebala bilo kakva pomoć, potrudiću se da vas dovedem u vezu upravo sa onim ljudima koji bi vam mogli pomoći, ukoliko budu raspoloženi."

Kerolajn je i dalje zurila u prostor gde sam stajao kraj kade.

„Reći ću Besi da te pakuje", kazao sam. „I poslaću Džordža na ulicu po kočiju, što pre. Platiću kočijašu i da te sačeka, bude li potrebno. Ovakvo putovanje najbolje je započeti ujutro, kad je čovek još svež.“

Kao što sam već pomenuo, Dikensov i Dolbijev brod, Rusija, stigao je u luku Kvinstaun poslednjeg dana aprila, ali niko od prijatelja Jedinstvenog nije pohrlio u Liverpul da ih dočeka dobrodošlicom. Dolbi je u telegramima jasno naveo da Dikens želi „nekoliko dana samoće kako bi se aklimatizovao pre nego što se ponovo prepusti dužnostima i starim navikama."

Preveo sam to tako da iscrpljeni pisac neće otići pravo na imanje Gadshil, niti će odsesti u Londonu (premda je tuda prošao vozom 2, maja), već će pre nastaviti pravo u naručje Elen Ternan koja ga čeka u Pekamu. Ispostavilo se da sam bio savršeno u pravu, Po nehajnim Vilsovim komentarima u redakciji u Ulici Velington, znao sam da su se glumica i njena mati vratile iz Italije samo dva dana pre toga.

Baš zgodno za Jedinstvenog.

Prošla su još četiri dana pre nego što se Dikens stavio na raspolaganje za dobrodošlicu koju smo mu priredili Vils, Frenk Bird i ja, Došao je vozom iz Pekama, na ranu večeru s Fehterom i nama, a onda smo svi otišli u „ Adelfi" da Dikens konačno gleda Bez prolaza.

Bio sam sasvim spreman da iskažem saosećajnu brigu, pa čak i preneraženost zbog Dikensovog ostarelog, iscrpljenog stanja posle američke turneje, ali Bird je na stanici govorio za nas obojicu kada je uskliknuo; „Zaboga, Čarlse! Sedam godina mlađi!"

To je bilo tačno. Nije bilo ni traga šepanju i otečenom stopalu o kojem smo toliko toga čuli iz pisama, Malo je smršao u Americi, ali je zahvaljujući tome izgledao mlađi i boljeg zdravlja. Osmodnevno putovanje prolećnim morem očito je bilo pravi mali odmor od obaveza, a dugi sati na palubi podarili su Dikensovom licu, koje je i inače uvek brzo tamnelo, boju bronze; nekako su mu čak i kosa i brada izgledale tamnije i gušće. Dikensove oči bile su bistre. Osmeh mu je bio brz, a njegov smeh i zvonki pripovedački glas ispunjavali sti restoran u kojem smo obedovali i kočiju kojom smo se nas petorica kasnije odvezli u „Adelfi“.

„Pobogu, Vilki", rekao mi je Dikens nasamo, dok smo pružali šešire, rukavice i štapove devojci u teatru, „znao sam da si bolovao, ali izgledaš apsolutno grozno, momče dragi. Treseš se, bled si i vučeš noge kao Tekeri pred sam kraj. Za ime sveta, šta je to ušlo u tebe?“

Ušlo u mene. Bal pametno. Baš„. zabavno, Osmehnuo sam se Dikensu bledunjavo i oćtitao na to.

Tokom predstave, đoživeo sam krajnje neobično iskustvo. Naša mala grupa smestila se u piščevu ložu - bez Pehtera, naravno, koji je pohitao iza scene da se našminka, ispovraća i pripremi za nastup (iako je to zbog njegovih sve težih zdravstvenih problema mogao biti poslednji mesec kada će nastupati u Engleskoj kao zlikovac Obeisrajzer). Uprkos sopstvenoj bolesti, ja sam u toj loži bio mnogo puta za prethodnih pet meseci, ali: Dikens je prvi put prisustvovao komadu na kojem je sarađivao u početnim fazama. Naravno, Dikensa je čitava publika pozdravila ovacijama i na nogama još pre nego Što se zavesa podigla. Ali ja sam to očekivao i osećanja mi nisu bila nimalo povređena.

Ne, sama predstava je bila za mene neobično iskustvo. Ako ubrojim i probe, gledao sam svoj komad Bez prolaza od početka do kraja najmanje trideset puta. Znao sam napamet svaku rečenicu i svaku izmenu svake rečenice. Očekivao sam svaki ulazak i izlazak precizno, do delića sekunde.

Ali te večeri kao da sam predstavu gledao prvi put. Zapravo, dragi čitaoci, bilo je to kao da jedno oko posmatra predstavu prvi put. Glavobolja koja me ni na tren nije napuštala skrasila se, kako joj se ćefntilo, iza mog desnog oka, s takvom snagom da sam očekivao kako će mi zadnji deo očne jabučice zašištati poput dobrog groga kada momak u bokal stavi usijanu šipku da ga zagreje. Osećao sam tamo isto tako i pritisak skarabeja. Ponekad sam mislio da se on probio napred sasvim precizno, kako bi mogao da viri kroz moje oko.

I tako, dok sam sedeo tamo, držao se za slepoočnicu najpre desnom, a potom levom rukom, prekrivajući krišom prvo levo, a zatim desno oko, kao da sam prvi put gledao komad koji sam napisao i odgledao već mnogo puta.

Scena u sirotištu gde zamene pronađenu decu, video sam to smesta, bila je čista besmislica, umesto pravog patosa, uprkos očiglednoj emocionalnoj reakciji lakoverne publike. Činjenica da je Dikens najaktivnije sarađivao na toj patetičnoj postavci nije me mogla naročito utešiti dok je predstava tekla dalje.

Smrt našeg Voltera Vajldinga (od slomljenog srca i čiste krivice zbog pomisli da je slučajno nasledio tuđe ime i bogatstvo) naterala je publiku da zakuka kao i obično, ali meni se od nje povraćalo. Čista glupost. Apsolutno bulažnjenje. Kako je, upitao sam se, ijedan ozbiljan pisac mogao da smisli takvu scenu?

A sada se Fehter šepurio tamo-amo pod maskom zlikovca Obenrajzera. Kakav apsurdan lik. Kakvo apsurdno izvođenje.

Sećam se da sam Fehteru pokazao određeni pasus iz objavljene priče, kao ključan za prekretnicu u tajnoj motivaciji i psihologiji njegovog lika. Sad se sa žalošću prisećam tih reči:

Ali ono osobito kod Obenrajzera bilo je to što mu se oči prevuku neznanom skramom - očito zahvaljujući njegovoj volji - tako da neprobojno skriju, ne samo u tim ogledalima duše, već na celom njegovom licu, svaki izraz osim pažnje. Iz čega bi jamačno sledilo kako će svoju pažnju sasvim pokloniti sagovorniku, ili je čak potpuno usmeriti na zvuke ili predmete oko sebe. Umesto toga, bila je to posvemašnja posvećenost svemu što mu je bilo na umu i svemu zastaje znao, ili podozrevao, da obitava u glavama drugih...

Setio sam se da sam taj pasus napisao pre bezmalo godinu dana i isto tako sam se setio kako sam bio neskriveno zadovoljan sopstvenom sposobnošću da izrazim složene psihičke i fizičke osobine jednog zlikovca. Mislio sam u to vreme da tako prenosim sopstveni tajni način gledanja na svet koji sam prepoznavao kao neiskren i spreman da mi pokvari planove i stremljenja.

Ali sada sam shvatio da su bile šuplje te reči iz originalne Božićne priče - takozvani ključ za razumevanje Obenrajzerovog lika. Šuplje, glupave i prazne. A Fehter je moje reči koristio kako bi svom Obenrajzera podario manire čoveka koji neprekidno nešto krije, zajedno s manijakalnim pogledom - koji najčešće nije bio usmeren ni na šta - što meni više nije ličilo na osobine pametnog zlikovca, već pre na seosku ludu posle pretrpljenog ozbiljnog potresa mozga.

Publika je time bila oduševljena.

A bila je oduševljena i našim novim junakom Džordžom Vendejlom (koji je preuzeo herojsku štafetnu palicu od Voltera Vajldinga kada je ovaj umro od sramote koju ni najmanje nije zaslužio). Te večeri video sam da je Džordž Vendejl još veći kreten od pritajenog, podrugljivo osmehnutog, praznoglavo izbečenog Obenrajzera. I trogodišnje dete prozrelo bi beskrajne Obenrajzerove manipulacije i laži, a Vendejl je opet - zajedno sa još nekoliko stotina ljudi u publici - prihvatio našu blentavu premisu kako je junak zapravo slatka, lakoverna dušica.

Da je naša rasa iznedrila samo još nekoliko slatkih, lako vernih dušica poput Džordža Vendejla, ljudska vrsta bi izumrla zbog puke gluposti još pre više milenijuma.

Dok sam posmatrao sa skarabejevom pronicljivošću, shvatio sam kako je čak i mesto radnje u švajcarskim Alpima bilo glupo i nepotrebno. Skokovi radnje od Londona do Švajcarske nisu imali nikakve druge svrhe do da dočaraju malo spektakularnih prizora koje smo Dikens i ja videli prilikom našeg putovanja preko Alpa 1853. godine. Poslednje scene u komadu, u kojima.

Vendejlova voljena Margaret Obenrajzer (zlikovčeva lepa i bezgrešna sestričina) otkriva da Vendejl nije poginuo kada je godinu dana ranije bačen niz glečer, već ga je ona sve to vreme krišom negovala u prijatnoj švajcarskoj planinskoj vili, navodno u podnožju već pomenutog glečera, umalo me nisu nagnale da se posprdno nasmejem.

Scena u kojoj Obenrajzer Pametni (koji je pre godinu dana namamio Vendejla baš na taj ledeni most iznad ponora) polazi preko opasne strmine samo zato što svršetak komada zahteva od njega žrtvu ne samo što je rastegnuta moju novoprobuđenu skepsu do tačke pucanja već ju je potpuno prekinula. Pomolio sam se bogu da se Fehter zaista strmoglavi te noći u bezdan, umesto da samo padne dva i po metra niže na gomilu madraca skrivenih od očiju publike iza oslikanog drvenog ledenog tornja.

Morao sam da zatvorim oba oka u poslednjoj sceni, kada Obenrajzerovo beživotno telo donose u švajcarsko seoce gde je u toku Vendejlovo i Margaretino svadbeno slavlje (pobogu, zbog čega se nisu venčali u Londonu?); dok srečni par u oduševljenju izlazi s pozornice nadesno, Obenrajzerovo beživotno telo na nosilima unose na binu sleva, a publika istovremeno zviždi zlikovčevem pogrebu i jeca i kliče svadbi. Ta jukstapozicija, naizgled tako mudra kad smo je Dikens i ja opisali na stranicama, bila je đetinjasta i apsurdna pred mojim skarabejskim očima. Ali publika je i dalje zviždala i klicala dok su odnosili Fehterov leš nalevo i dok se naš tek venčani par odvozio svadbenom kočijom nadesno sa pozornice.

U publici je sve bio kreten do kretena. Predstavu su izvodili kreteni. A njen tekst bio je puki melodramatični kretenluk koji je kreten i napisao.

Posle predstave, u predvorju - i pošto se pet stotina ljudi tiskalo blizu nas kako bi se rukovali s Dikensom i rekli mu koliko je njegov komad divan (činilo se da je bezmalo zaboravljeno kako sam ja pravi pisac komada, što mi - u toj večeri otkrovenja - ni najmanje nije smetalo) - Dikens mi je kazao: „Pa, dragi moj Vilki, komad je trijumfalan. Tu nema nikakve sumnje. Ali, da se poslužim tvojim izrazom za Mesečev kamen, i dalje je nebrušeni dijamant. Ima u njemu odličnih stvari... odličnih stvari!... ali i dalje je malčice razvučen."

Zabuljio sam se u njega. Je li Dikens uopšte gledao istu predstavu kao ja?

„U ovoj produkciji nedostaje mnogo scenskih finesa", nastavio je Dikens. „Ima u ovoj verziji isuviše propuštenih mogućnosti da se pojača dramatika i Obenrajzerovo zločinstvo."

Bila mi je potrebna sva snaga da se ne nasmejem Jedinstvenom u lice. Više scenskih finesa, više dramatike, i više zločinstva poslednje je što je trebalo toj džinovskoj, vrućoj hrpi balege od melodramatičnog glumatanja. Njoj treba, pomislio sam, lopata i duboka rupa na nekom zabačenom mestu, gde bi se mogla zakopati.

„Tij naravno, znaš da će Fehter ubrzo možda morati da odustane od ove predstave iz zdravstvenih razloga", nastavio je Dikens, „a mi ozbiljno stremimo tome da novu verziju Bez prolaza postavimo u Cafe Vaudeville u Parizu početkom sledećeg meseca, i nadajmo se da će Fehter, pre ili kasnije, ponoviti svoj uspeh kao Obenrajzer."

Ponovio bi ovaj javni pad na našu kolektivnu guzicu, bilo je jedino što sam pomislio. „Lično ću nadzirati revizije i možda otići kao režiser u Vaudeville Theatre sve dok komad ne stane na noge", rekao je Dikens. „Zaista se nadam da ćeš poći s nama, Vilki. Trebalo bi da bude veoma zabavno."

„Plašim se da to neće biti moguće, Čarlse", kazao sam ja. „Zdravlje mi ne dozvoljava."

„Ah", rekao je Dikens. „Iskreno mi je žao zbog toga." Nisam čuo stvarno žaljenje u njegovom glasu, a gotovo izvesno sam čuo skriveni prizvuk olakšanja. „Pa", nastavio je, „Fehter će biti previše iscrpljen da izađe kasnije s nama, pa ću svratiti do njega iza scene i preneti mu naše čestitke zbog njegovog izvrsnog i verovatno poslednjeg izvođenja uloge Obenrajzera... makar u ovoj verziji komada!"

I s tim rečima, Dikens je pohitao da se udalji od mene, primajući usput i dalje čestitke gledalaca.

Bird, koji će kasnije izaći s nama, ćaskao je sa ostalima, pa sam ja izašao na ulicu. Vazduh je vonjao na konjsku balegu, kao i uvek pred pozorištima pošto kočije i karuce odvezu svečano odevenu večernju publiku. Taj smrad mi je delovao sasvim prikladno.

Kako se ispostavilo, Dikens je ostavio Birda i mene da ga čekamo duže od pola sata. Kasnije sam saznao da je pozajmio uplakanom Fehteru dve hiljade funti... što je bilo naročito razdražujuće pošto sam ja budalastom glumcu pre samo dve nedelje pozajmio hiljadu funti, a tu sumu sam jedva napabirčio.

Dok sam čekao sam u štalskoj mijazmi, otpio sam dobrano iz srebrne pljoske s laudanumom i shvatio da Dikens, uprkos . svoj toj priči o pozorišnom trijumfu u Francuskoj, neće tamo ostati duže od prve nedelje juna.

Drud i skarabej će ga vratiti u London 9. juna ili pre toga. Biće to treća godišnjica nesreće kod Stejplhersta. Čarls Dikens će te noći poći na sastanak, u to sam bio siguran, i zakleo sam se da ću ga ove godine i ja pratiti.

Progutao sam poslednju količinu laudanuma i osmehnuo se mnogo hladnije i zlobnije nego što je to Fehter u ulozi Obenrajzera ikada mogao da izvede.

TRIDESET ČETVRTO POGLAVLJE
drud

Krajem maja, saznao sam (od gospođe G., Kerolajnine ostarele svekrve, koja je sada dolazila s vremena na vreme da boravi kod nas na Gloster plejsu broj devedeset, pošto bi za Keri bilo neprilično da živi u domu jednog neženje bez makar povremene pratilje, ugleda radi) da Kerolajn sada živi s majkom Džozefa Čarlsa Kloua, udovicom vlasnika destilerije. Datum venčanja odredili su za početak oktobra. Ta vest me nije ni najmanje kosnula; naprotiv, činilo se da je to odgovarajući korak odgovarajućih ljudi u odgovarajuće vreme. A kad već govorim o tome šta je odgovarajuće, pošto sam od Kerolajn lično dobio donekle panično pismo, otpisao sam joj kako bih je uverio da ću joj pomoći da stvori i do kraja života održava svaku izmišljotinu o njenoj prošlosti ili porodici (pogotovo o mom odnosu s njom) koju odluči da predstavi donekle puritanskom i nižeburžoaskom klanu Klou.

U međuvremenu, pronašao sam za Keri prijatno zaposlenje - mesto guvernante s pola radnog vremena u jednoj porodici koju sam poznavao. Ona je volela da radi i uživala je u tome da ima i nešto sopstvenih para, ali najlepše u svemu bilo je to što ju je ta porodica često uvodila u društvo bezmalo kao da je njihova kći. Budući da se za mojom trpezom viđala s najboljim slikarima i književnicima i upoznala neke od najpoznatijih engleskih plemića i pripadnika političke i poslovne klase u salonu kuće koja ju je tako prihvatila, mlada Keri se na najbolji mogući način pripremala za svoj izlazak u društvo.

Keri je trebalo da navrši šesnaestu, a Marta R. još nije bila napunila dvadeset tri godine. Marta je bila mnogo srećnija sada, kad mi je bilo dovoljno dobro da joj s vremena na vreme svraćam u stan u Ulici Bolsover - naravno, u ulozi njenog muža, putnika-povratnika, gospođina Dosona. Marta je znala za Kerolajn i verovatno je bila svesna toga đa je Kerolajn više od kućepaziteljke, kako sam navodio u svojim godišnjim poreskim prijavama, ali nije pokazala nikakva osećanja niti bilo šta prokomentarisala kada sam joj rekao kako se gospođa G. odselila i smera da se uda na jesen.

Ali Martina strast, oduvek veoma snažna, kao da je procvetala tog kasnog proleća i leta. Rekla je kako želi dete, ali ja sam to privremeno odagnao smehom i šalama o tome kako „siroti gospodin Doson“ mora prečesto da putuje da bi zaradio dovoljno za izdržavanje svoje mile ženice, te ne bi bilo ni najmanje pošteno prema njemu da ima kod kuće porodicu a da nije u stanju da u njoj uživa.

Hodi, Izido, Kraljice neba! Naloži da se ovo dete začne u plamenovima Nebt-Heta, svete Neptis, Boginje smrti koja nije večita. Skrij se s detetom Ozirisa, Boga naših Otaca. Hrani i čuvaj ovo dete kako si hranila i čuvala Horusa, Gospoda Stvari Koje će Doći, na skrivenom mestu u trskama. Toj će devojčici udovi ojačati, kao i telo i duša, i ona će biti položena na oltar njenog oca i služiti Hramu koji pronosi istinu o Dve zemlje. Počuj nas, o Ozirise! Ti, čiji dah život znači! Počuj nas!

Probudio sam se iz morfijumskih snova i zatekao tu i slične stranice na stolu kraj moje postelje. Rukopis je bio Drugog Vilkija. Ne sećam se da sam mu to diktirao. Reči, bez sećanja na snove, nisu imale mnogo smisla.

Ali činilo se da je moj skarabej umiren.

Prvog dana kada sam pronašao takve stranice, naložio sam vatru u kaminu svoje spavaće sobe i tekst predao plamenovima. Dva dana posle toga ležao sam u postelji i vrištao. Otad pa nadalje, svakog jutra posle snova izazvanih večernjim morfijumskim injekcijama Frenka Birda, prikupio bih gusto ispisane stranice i odložio ih u zaključanu kutiju na visokoj polici ormara u mojoj radnoj sobi. Onda bih ormar zaključao. Jednog dana će sve to završiti u vatri, ali možda posle moje smrti. Nisam više imao nikakvih iluzija da bi mi skarabej tada mogao nauditi.

Negde u maju te godine, 1868, palo mi je na pamet kako to što nisam u kontaktu sa inspektorom Čarlsom Frederikom Fildom više škodi meni nego njemu.

Koliko god bila strašna ona poslednja noč u Donjem gradu - još sam sanjao košmare o Divljem dečaku koji pada licem napred u prljavu vodu, a na čelu sam, ispod linije gde raste kosa, imao ožiljak tamo gde me je Redžinald Baris odalamio cevlju svog pištolja - i dalje je stajala činjenica da sam, u vreme kada sam bio u kontaktu s inspektorom Fildom, dobijao mnogo više informacija od njega (o Dikensu, Drudu, Elen Ternan, o onome što se oko nas dešavalo) nego što je inspektor ikada dobio od mene. Pošto sam bio siguran da se sada bliži moje konačno suočavanje s Dikensom (posle čega više niko neće nimalo sumnjati u to da sam mu jednak ili i bolji od njega), shvatio sam da su mi potrebne upravo onakve informacije kakve mi je inspektor Fild dostavljao do januara.

I tako sam u maju počeo da tragam za njim.

Kao bivši novinski izveštač, znao sam da bi najsigurnije bilo stupiti u vezu s nekim na položaju u Metropoliten policiji ili njihovom detektivskom odseku. Iako je Fild bio u penziji, nije bilo nikakve sumnje da bi neko tamo znao i njegovu privatnu pa i poslovnu adresu. Ali imao sam ubedljive razloge da se ne obraćam policiji. Ponajpre, bila je tu činjenica da je Fild u neprestanom sukobu s policijom zbog penzije, njegovog petljanja u slučaj Palmer i trovanja pre više godina, te zbog drugih problema. Zatim, brinuo sam se da bi i s&m inspektor Fild mogao biti u nevoljama s policijom posle januarskih nereda, požara i ubistava kojima sam prisustvovao u Donjem gradu. Nisam ni najmanje želeo da budem povezan s takvim nezakonitim ponašanjem.

Konačno, i najubedljivije, znao sam da i Drud i Dikens imaju svoje veze u Metropoliten policiji i nisam smerao da im stavim do znanja kako tražim inspektora Filda. Potom sam pomislio da se obratim Tajmsu ili drugim novinama; ako iko zna gde je kancelarija starog inspektora, onda je to sigurno kakav preduzimljivi ulični izveštač.

Ali tu su opet smetnje bile veće od pozitivnih strana takvog pristupa. Koliko god sam nlalo želeo da me policija poveže sa inspektorom Čarlsom Frederikom Fildom, još manje sam hteo da to učine novine. Već se dugo nisam bavio izveštavanjem i više nisam imao nikakve kontakte u novinama ili časopisima kojima bih mogao da verujem.

Preostalo mi je zato da sam tragam. Čitavog maja radio sam to što sam bolje umeo - šetao sam ulicama kada sam se osećao dovoljno dobro za to, vozio se kočijom kroz centar grada i slao Džordža u izgledne zgrade i sokake da potraži Fildovu kancelariju. Možda zbog naših šetnji Strandom i po Linkolns in fildsu (ili možda zato što je tamo bila kancelarija drevnog advokata mladog Edmonda Dikensona), ili usled naših uzastopnih sastanaka na mostu Vaterlo, imao sam jak utisak da su kancelarije starog detektiva negde između Čering krosa i zatvora Flit, sasvim moguće u lavirintu starih građevina i pravosudnih kancelarija između ulica Druri i Čanseri.

Ali nedelje traganja nisu donele ni najmanji trag. Potom sam u svom klubu raširio glas da tražim (iz književnih razloga) bivšeg policajca o kome je Dikens pisao sredinom pedesetih, ali iako su mnogi pamtili da je Fild bio model za inspektora Bakita (niko ga još nije povezao s narednikom Kafom, koji je trenutno bio toliko popularan u mom romanu još objavljivanom u nastavcima), niko u klubu nije znao gde bi se on mogao naći. U stvari, većina onih s kojima sam razgovarao imala je utisak da je inspektor Fild umro.

Ja sam još bio sasvim uveren da će Fild ponovo stupiti u vezu sa mnom pre nego što se leto završi. Koliko god bio razočaran zbog toga što me je njegov potčinjeni odalamio pištoljem u januaru - pretpostavljao sam da se Fild plaši da ću ga tužiti i tražiti obeštećenje - bio sam siguran da su mu i dalje potrebne informacije od mene. Pre ili kasnije, neko njegovo derište sa ulice ili inače neugledni čovek u smeđem odelu (iako sam ozbiljno sumnjao u to da će za takvu uslugu koristiti Redžinalda Barisa kao svog agenta) prići će mi na ulici i ja ću nastaviti svoj odnos sa opsednutim inspektorom.

Do tada, shvatio sam, moraću da koristim sopstvene špijune kako bih se pripremio za obračun sa Čarlsom Dikensom.

Početkom juna, Dikens mi je gotovo svakodnevno pisao iz pariškog hotela Elder. Fehter mu se tamo pridružio kako bi nadzirao probe, ali pravi režiser predstave bio je Dikens lično - kao što je i obećao. Francuzi su moj komad nazivali VAbime („Ambis“) i premijera je trebalo da se održi 2. juna. Takođe me je izvestio kako je francuska verzija Bez prolaza (po rečima Fehtera i Didjea, Dikensovog tamošnjeg prevodioca, te njegovih pariških prijatelja i glumaca) mnogo bolja od londonske i da joj je suđen uspeh. Takođe mi je javio da će, po svemu sudeći, ostati u Parizu sve do sredine juna.

Pogodio sam da je njegovo predviđanje tamošnjeg ogromnog uspeha predstave samo pusta želja, a navodne namere da ostane još dve nedelje obična laž. Drud će, znao sam, pomoću skarabeja ili kako drugačije, dovući Dikensa natrag u London zbog godišnjice nesreće kod Stejplhersta, koja je padala devetog juna. U to nisam ni najmanje sumnjao.

U skladu s tim, aktivirao sam sopstvenu skromnu mrežu uhoda. Fehteru sam u Pariz napisao poverljivo pismo i zamolio ga da mi pošalje telegram istog trena kada Čarls napusti grad i krene kući. Objasnivši kako razmišljam o malom, ali prijatnom iznenađenju za Jedinstvenog pa moram znati kada se tačno vraća, zatražio sam da taj telegram ostane Fehterova i moja tajna. (Pošto mi je glumac dugovao više od hiljadu i po funti, bio sam siguran da će mi taj zahtev uslišiti.) Dalje, u poverenju sam zatražio sličnu uslugu od svog brata Čarlija, koji je sa Kejti provodio nekoliko nedelja u Gadshilu i oporavljao se od napada relativno jake trbobolje. (Čarli i Kejti su unajmili jednu sluškinju, ali ona je bila nepouzdana i loše je kuvala. Prijatnosti domaćeg života na imanju Gadshil bile su beskrajno pogodnije za rekonvalescenta od skučene i prezagrejane londonske kuće mladog para.) Što se tiče Čarlijevog mesta u mojoj špijunskoj mreži, samo sam ga zamolio da mi pošalje privatnu poruku i obavesti me kada Dikens stigne u Gadshil, a potom i kada bude pošao u London, što sam bio siguran da će uraditi ubrzo po povratku.

Isto tako sam znao da London, per se, neće biti stvarno odredište Jedinstvenog kad se iz Francuske vrati na imanje Gadshil. Dikens će ponovo otići u Pekam da poseti Elen Ternan. A iz Pekama, bio sam sasvim siguran u to, vratiće se u grad da se sastane s Drudom za godišnjicu.

I ja sam pomalo uhodio. Jedna moja postarija rođaka ~ više generacija moje majke nego moja - živela je u Pekamu, i ja sam staru usedelicu posetio dvaput u maju, posle više godina bez ikakvog kontakta. Tobožnji razlog bio je da je utešim posle smrti moje majke, ali ja sam zapravo tokom oba ta odlaska u Pekam vreme provodio u šetnji ili vožnji kočijom kraj kuće Ternanki - koju je plaćao Dikens pod pseudonimom Čarls Tringam, ako se sećate - na Linden grouvu broj šesnaest. Takođe sam odvajao vreme i za šetnju kraj mračnog stana koji je Dikens držao - u potaji - blizu gostionice Pet zvona na Nju Krosu, udaljenom samo dvadeset minuta peške od Linden grouva broj šesnaest.

U dvospratnicu koju je pisac obezbedio Elen i njenoj majci mogla je komotno da stane dobrostojeća petočlana porodica s prikladnim brojem slugu. Ta kuća u predgrađu - pre nalik na malu palatu nego na običan dom - bila je okružena dobro negovanim vrtom koji je, opet, bio okružen praznim poljanama, tako da je ostavljala gotovo blistav seoski utisak. Po svemu se videlo da je nagrada za intimno, ali tajno prijateljstvo s najslavnijim svetskim piscem bila izdašna. Palo mi je na pamet kako Marta R. možda i ne bi bila naročito zadovoljna svojim malim stanom u Ulici Bolsover ako bi videla dom koji je bio na raspolaganju Elen Ternan i njenoj majci.

Oba puta kada sam posetio rođaku u Pekamu, premerio sam najkraće rastojanje od kuće Ternanki do pekamske železničke stanice.

Konačno sam pretpostavio da će Dikens napustiti Pariz dan ili dva posle premijere svog komada.

Pogrešio sam samo u toj konačnoj pretpostavci. Kako se ispostavilo, i Dikens i Fehter su gotovo izludeli od napetosti 2. juna uveče, kada je bila premijera L’Abime, i premda je Dikens pokušao da uđe u teatar, ustanovio je da ne može. Stoga, umesto da prisustvuju predstavi, pisac i glumac su kloparali ulicama Pariza u karucama čitave večeri i često se vraćali u kafe blizu pozorišta odakle je Didje, prevodilac, izlazio između činova i dvojicu nervoznih ljudi izveštavao da je - zasada - komad izvanredno uspešan.

Za vreme poslednjeg čina, Dikens je ponovo pokušao da uđe u teatar - i ponovo izgubio hrabrost - pa je naručio kočiju i odvezao se na stanicu da uhvati kasni voz za Bulonj. Fehter i Dikens su se zagrlili i pozdravili, čestitali jedan drugom na uspehu, a onda se glumac vratio sam u njihov hotel, svrativši samo da mi pošalje telegram za koji sam ga zamolio.

Sutradan, u sredu trećeg juna, Dikens je bio kod kuće, na imanju Gadshil, a meni je brat poslao poruku da će pisac sledećeg jutra otići „u London". Ostavio sam svog slugu Džordža na pekamskoj stanici sa uputstvom da sledi Dikensa (koga je poznavao zahvaljujući čestim piščevim posetama mom domu) s diskretne udaljenosti (morao sam da objasnim Džordžu šta znači „diskretno"). A ukoliko Jedinstveni primeti Džordža, pripremio sam poruku za rođaku koju je moj nameštenik trebalo da joj dostavi, i to bi objasnilo otkud taj ne baš bistar čovek na tom mestu, ali kako se ispostavilo, Dikens na tako kratkoj udaljenosti nije ni primetio da ga neko prati. Postupivši po uputstvima, Džordž se uverio da je Dikens ušao u dom Ternanki, sačekao dva sata u blizini (nadajmo se, diskretno) kako bi se uverio da se pisac nije zaputio u sopstveni stan kod gostionice Pet zvona, a potom se vratio vozom u grad i došao pravo kući da me izvesti.

Naravno, niti jedna od tih mahinacija ne bi bila moguća da je Kerolajn G. još stanovala na Gloster plejsu broj devedeset. Ali nije. A njena kći Keri, budući guvernata, odsustvo vala je od kuće skoro po čitav dan i mnogih večeri.

Ali ako sam mislio da presretnem Dikensa kad pođe Drudu - a ovaj godišnji sastanak sa Egipćaninom nisam smerao da propustim - završni detektivski posao morao sam obaviti sam. (Tu sam najvećma želeo da još jednom imam pomoć inspektora Filda i mnogobrojnih njegovih agenata.) Dikens se vratio na imanje Gadshil kasno u sredu trećeg juna, otputovao u Pekam kod Elen u četvrtak, četvrtog, i verovatno se neće sastajati s Drudom sve do sledećeg utorka, devetog.

Ili će možda slediti svoj uobičajeni letnji raspored i doći u grad u ponedeljak pa odsesti u svom stanu u Ulici Velington, iznad redakcije časopisa, sve do četvrtka?

Dikens je bio stvorenje navike, što je ukazivalo na to da će u grad doći u ponedeljak, osmog, ujutro. Ali u ovom slučaju, on mi je ranije iz Francuske pismom saopštio kako će, najverovatnije, ostati u Parizu u najmanju ruku do sledeče nedelje, tako da je mnogo verovatnija bila njegova namera da sa Elen Ternan ostane sve do utorka, devetog juna, ne obaveštavajući nikoga od nas - ni Vilsa, ni Dolbija, nikoga - da se vratio u zemlju ili grad.

Bilo bi teško pronaći Dikensa na stanici Čering kros. A učiniti to tako da izgleda kao da sam slučajno naišao na njega bilo bi još teže. Gužve su velike, čak i utorkom uveče, i vlada opšta gungula. Trebalo je da odmamim Dikensa na večeru radi razgovora koji sam zamišljao. Za vreme te duge konverzacije, ja bih ga nagovorio da me povede sa sobom kada bude trebalo da se kasnije te noći nađe s Drudom. Da bih ga ubedio da mi se pridruži na večeri radi tog dugog razgovora, morao sam naleteti na njega ranije, bilo na pekamskoj stanici, bilo u samom vozu.

Ali opet, Dikens možda i neće krenuti iz Pekama ako ne bude odseo kod Ternanki, već u svom stanu kod gostionice Pet zvona. Tamo je najbliža stanica bila Nju kros. Morao sam da rizikujem i odaberem ili Pekam, ili Nju kros... ili da se oslonim na bezbedniju alternativu i pođem na Čering kros.

Odlučio sam da to bude pekamska stanica.

Ali kada će tog utorka Dikens poći u grad?

Prilikom prve i druge godišnjice Stejplhersta, Dikens je pobegao Fildovim agentima i izgleda da se sastao s Drudom kasno uveče. Ponoć je već bila prošla kada sam ga video u sopstvenoj radnoj sobi, kako razgovara s Drudom i Drugim Vilkijem.

Ako Jedinstveni ostane s Ternankama - ili makar sa Elen Ternan - dok ne dođe vreme za ovaj treći godišnji sastanak, pretpostavljao sam da će njihov dom napustiti negde između kasnog popodneva i kasne večeri, pa će uhvatiti voz do Čering krosa, večerati u nekom od uobičajenih restorana, a onda nestati kroz jedan od svojih tajnih ulaza u Donji grad nešto posle deset uveče.

Stoga mi je najbolje bilo da ostanem i osmatram na pekamskoj stanici od popodneva, pa do trenutka kada se Dikens pojavi.

Tu su postojali izvesni problemi. Na stanici Pekam, kako sam možda već pomenuo, nikada nije vladala naročito gužva, a pojava nekoga tako otmenog izgleda kao ja mogla bi da izazove pažnju zvaničnika, možda čak i pekamske policijske ispostave, ako bih stajao tamo sedam ili osam sati i propuštao vozove. Problem je takođe bilo i to kako da čekam Dikensa a da me on zauzvrat ne primeti. Ni najmanje nisam želeo da pisac sazna da ga uhodim.

Na svu sreću, u ranijem izviđanju pokazalo se rešenje za sve te poteškoće.

Iza pekamske stanice, između depoa i puta u predgrađe i do Linden grouva broj šesnaest, nalazio se mali javni park - tek nekoliko ravnodušno održavanih rondela, središnji vodoskok i nekoliko šljunčanih staza, unakrst i oko konture parka. Da bi parku i njegovim povremenim posetiocima (pretpostavljam, putnicima kojima je dosadilo da čekaju na stanici ili peronu) podarili kakvu-takvu privatnost, pekamski gradski oci posadili su živicu koja je potpuno ograđivala taj mali prostor i dosezala najveću visinu - nešto više od dva metra - između parka i skromnog druma. Iako se park otvarao prema prostoru s peronima kroz stazu koja je prolazila ispod nadstrešnice od letvica, gledao je samo u šlepu zadnju stranu stanične zgrade, gotovo bez ijednog prozora.

Kakav putnik koji ubija vreme u tom džepnom parku bio bi daleko neprimetniji od nekoga ko silne sate boravi na peronu. Naročito ako je taj putnik ugledan gospodin s naočarima koji sedi na suncu i radi na rukopisu - u ovom slučaju, na probnim otiscima poslednjeg nastavka Mesečevog kamena.

Dve kamene klupe bile su u hladovini mladih stabala, ali isto tako - na sreću - blizu živice kraj druma. Tu mi je na ruku išla čak i činjenica da je vrt neravnomerno održavan: u živici su bile uske pukotine kroz koje je gospodin, dok čeka, mogao osmatrati drum iz Pekama ne otkrivajući svoje prisustvo onima koji nailaze, peške ili kočijom.

Tako je to postao moj konačni plan - sačekaću Čarlsa Dikensa u malenom parku iza stanice Pekam, pustiću ga da se popne u voz i sam ću se krišom ukrcati, a onda naleteti na njega, sasvim „slučajno", i potom ga ubediti da mi se pridruži na večeri u Londonu.

U utorak, 9. juna ujutro, razboleo sam se od brige i bio sam ubeđen kako moj plan neće dovesti ni do čega, pa će u najmanju ruku morati da prođe još jedna godina dok me Dikens ne odvede Drudu. I još više od toga, sama ta večera i razgovor za njom trebalo je već odavno da se održe. Te noći sam smerao da zauvek svršim sa slikom Vilkija Kolinsa kao pokornog i prijaznog, ali molećivog štićenika književnog majstora Čarlsa Dikensa. Te noći će Dikens morati da prizna da sam mu jednak, ako ne i bolji od njega.

Ali šta ako te noći uopšte ne dođe u grad? Šta ako više ne boravi kod Ternanki, već je uhvatio voz na Nju krosu? Ili šta ako zaista krene na put iz Pekama, ali ga ja nekako ne primetim na stanici ili... još gore... ako me vidi kako ga tamo posmatram, pa priđe da ispita u čemu je stvar?

Sto puta sam razmišljao o tim činiocima i sto puta sam menjao planove, pa se iznova vraćao na plan sa stanicom Pekam. Bio je daleko od savršenog, ali činilo se da mi ipak pruža najveću šansu.

To popodne 9. juna bilo je prijatno. Posle više kišnih dana, zasijalo je sunce, cveće u mom vrtu je zablistaio, a vazduh je bio svež, s nagoveštajem lepog vremena, ali bez imalo teške vreline i vlage londonskog leta.

Za vožnju do Pekama i čekanje neznanog trajanja, spakovao sam u staru kožnu torbu - koju sam nosio preko ramena, o kaišu - probne otiske poslednjeg nastavka Mesečevog kamena, prenosivi komplet za pisanje s perom i mastilom, najnoviji Tekerijev roman (ukoliko pročitam sopstveno delo), laki ručak i užinu za kasno popodne: sir, keks, nekoliko šnicli i tvrdo kuvano jaje, te čuturicu vode, pljosku laudanuma i pištolj pokojnog detektiva Hačerija.

Uspeo sam da pregledam obrtno burence. Isprva sam se iznenadio kada sam video sve metke na mestu, sa okruglim mesinganim prstenovima i dalje u udubljenjima, i zapitao se jesam li to samo sanjao da sam pucao iz tog oružja na stepeništu za poslugu. Ali onda sam shvatio da u toj vrsti pištolja podnožje mesingane čaure ostaje unutra posle ispaljenja olovnog taneta.

Bilo je ispaljeno pet od devet metaka. Preostala su četiri.

Razmislio sam da li da izvadim utrošene čaure ili da ih ostavim tamo gde su - nisam znao kako se propisno rukuje pištoljem - ali sam odlučio da'prazne čaure povadim iz oružja (i rešim ih se krišom) te sam se tek kasnije setio da je trebalo proveriti jesu li preostali meci spremni za paljbu kada sledeči put povučem oroz. To se postizalo jednostavno: burence se okrene i vrati u položaj u kojem je bilo pre nego što su povađene prazne čaure.

Zapitao sam se hoće li četiri preostala metka biti dovoljna za ono što sam smerao te noći. Ali to je bilo akademsko pitanje, pošto pojma nisam imao gde bih mogao kupiti nove metke za taj čudan pištolj.

Dakle, četiri će morati da bude dovoljno. Najmanje tri za Druda. Setio sam se da mi je detektiv Hačeri rekao, jednog četvrtka kad smo izašli iz krčme i krenuli put groblja Svete mrtvačke glave, kako policajce uče da nanišane i opale najmanje dva metka posred trupa svoje ljudske mete i jedan u glavu, čak i kad pucaju iz pištolja tako velikog kalibra kao što je taj koji mi je poklonio (a ja nisam znao ni šta kalibar označava).

U noći kada sam čuo te reči, uzdrhtao sam od gađenja. Sada su mi zvučale kao zagrobni savet.

Najmanje tri za Druda. Dva posred trupa i jedan u tu čudnu, ćelavu, bledu, odvratnu i reptilsku glavu.

A četvrti i poslednji metak...

O tome ću odlučiti kasnije te noći.

TRIDESET PETO POGLAVLJE
drud

Početni delovi mog plana savršeno su se ostvarili.

Po podne i predveče sedeo sam pod sve zakošenijim sunčevim zracima u parkiću između stanice Pekam i seoskog druma. Kočije i pešaci dolazili su i odlazili. Jedan jedini pogled kroz živicu s mesta gde sam sedeo obično je bio dovoljan da otkrijem sve što je trebalo znati i uverim se da pridošlice nisu moja lovina. Jedini pločnik od prilaznog puta stanice do perona pružao se odmah kraj nadstrešnicom natkrivenog ulaza u moj mali park, jedva tridesetak koraka od klupe na kojoj sam sedeo, i shvatio sam da mogu koračati duž živice sa svoje strane i jasno čuti razgovor svih pešaka koji tuda prilaze stanici.

Kao što sam se nadao i planirao, ta živica mi je pružala i skrovište i mogućnost da osmatram kroz uske procepe koji su prilično podsećali na uspravne puškarnice. Jezikom naših dana pozajmljenim od engleskih lovaca na dobre škotske guske u letu ili bengalskog tigra u džungli, dragi čitaoci, bio sam u čeki.

Prijatno popodne pretvorilo se u prijatno veče. Dokrajčio sam ručak i užinu, i dve trećine laudanuma iz pljoske. Takođe sam dočitao probne otiske poslednjeg nastavka Mesečevog kamena pa sam dugačke listove odložio u torbu zajedno sa ogriskom jabuke, mrvama od kolača, isitnjenom ljuskom jajeta i pištoljem. Trebalo je da me razdire briga dok su sati prolazili, i muči izvesnost da je Dikens otišao na stanicu Nju kros ili tog dana uopšte ne namerava u London.

Ali što sam duže čekao, to sam smireniji bio. Čak ni bolno pomeranje skarabeja, koji mi se tog dana, izgleda, ukopao dole, ispod same kičme, nije remetilo sve veću sigurnost koja mi je živce umirivala bolje od svakog opojnog sredstva. Nikada u životu nisam bio toliko siguran u bilo šta kao u to da će Dikens te večeri tuda naići. Ponovo sam pomislio na iskusnog lovca na tigrove na izdignutoj i kamufliranoj streljačkoj platformi negde u Indiji, s podmazanim, smrtonosnim oružjem bezbedno ugnežđenim u prevoju njegove sigurne ruke. On je znao kada se približava opasni plen, premda nekom tamnoputom lovcu nije umeo da kaže kako to zna.

A onda, oko osam uveče, dok se junska večernja hladovina pretvarala u sveži suton, odložio sam Tekerija koji mi nije držao pažnju, provirio kroz živicu, kad eto njega tamo.

Začudo, Dikens nije bio sam. On i Elen Ternan su polako šetali prašnjavim drumom kraj parka. Ona je bila odevena kao za popodnevni izlet i, uprkos činjenici da je put sada potpuno bio u senci drveća i kuća sa zapadne strane, nosila je suncobran. Iza njih dvoje, drugom stranom ulice, sporo se kretala kočija - čas bi stala, čas polako krenula napred - i ja sam shvatio da ju je sigurno Dikens unajmio za Elen, da se odveze sa stanice kući. Golupčići su odlučili da Elen isprati Dikensa pa su se zajedno prošetali do stanice.

Ali tu nešto nije bilo u redu. Naslutio sam to u Dikensovom oklevajućem, gotovo bolnom hodu i njihovoj napregnutoj udaljenosti. Video sam to po načinu na koji je Elen Ternan svaki čas spuštala beskorisni suncobran, zatvarala ga, stezala čvrsto obema rukama i ponovo otvarala. To nisu bila dva golupčića. Bila su to dva povređena ptića.

Kočija se poslednji put zaustavila i sačekala kraj ivičnjaka s druge strane, trideset metara od prilaznog puta železničke stanice.

Dok su Dikens i Elen nailazili duž visoke živice, najednom sam obamro od straha. Zamiruća večernja svetlost i senka živice trebalo je da mi idu na ruku, tako da mestimično retka živica izgleda čvrsto i tamno svakome ko korača iza nje, ali na sekund sam bio siguran da sam ovim dvoma potpuno vidljiv. Za samo neki tren, Dikens i njegova ljubavnica će ugledati čovečuljka visokog čela, s malenim naočarima i razbarušenom bradom, zgurenog na klupi jedva pola metra od pločnika kojim prolaze. Srce mi je tako mahnito zalupalo da sam bio siguran kako će ga oni čuti. Ruke su mi bile upola pridignute prema licu - kao da ću pokušati da se sakrijem iza njih - i zaustavljene u položaju u kojem su se ukočile. Dikensu ću izgledati kao meki, bledi, razrogačeni i bradati zec uhvaćen u snopu svetlosti iz lovčevog fenjera.

Nisu ni pogledali prema meni dok su prolazili kraj živice. Glasovi su im bili tihi, ali ja sam ih sasvim dobro čuo. Voz nije stigao, drum u predgrađu bio je potpuno pust ako se izuzme parkirana kočija, i moglo se čuti još samo tiho gugutanje golubica pod staničnim gredama.

„.. .možemo ostaviti našu Tužnu Priču za sobom", govorio je Dikens.

Velika slova su se sasvim jasno čula u njegovom tonu. isto tako i molećivi prizvuk koji nikada... ali nikada... nisam čuo od Čarlsa Dikensa.

„Naša Tužna Priča je pokopana u Francuskoj, Čarlse", kazala je Elen veoma tiho. Njeni široki rukavi očešali su živicu dok je prolazila kraj mene. „Ali nikada neće ostati iza nas."

Dikens je uzdahnuo. Zvučalo je to gotovo kao stenjanje. Njih dvoje su stali na deset koraka ispred zavijutka prema stanici. Prevalili su tek šest koraka od moje čeke. Nisam ni mrdnuo.

„Šta onda činiti?", upitao je on. Reči su mu bile toliko pune jada da su mogle biti i iščupane iz usta čoveka podvrgnutog mučenju.

„Samo ono o čemu smo razgovarali. To je jedini častan put koji nam je preostao."

„Ali ja ne mogu to!“, prasnuo je Dikens. Učinilo mi se da je zajecao. Da sam se nagnuo još petnaestak centimetara prema živici, direktno bih pogledao u njega, ali to nije bilo moguće. „Nemam volje!", nadodao je.

„Onda imaj hrabrosti", kazala je Elen Ternan.

Začulo se šuštanje, tihi zvuk njenih malih cipela koje su malo zakačile pločnik, teži zvuk njegovih. Zamislio sam kako se Dikens nagnuo prema njoj, kako je ona nevoljno ustuknula, a Dikens se potom odmaknuo od nje na tu napetu udaljenost.

„Da", rekao je konačno. „Hrabrosti. Mogu prizvati hrabrost kad me sve drugo izda. I prizvati volju kad hrabrost posustane. Celog života mi je bilo tako."

„Ti si moj mili, dobri dečko", kazala je ona tiho. Zamislio sam da mu je dodirnula obraz rukom u rukavici.

„Budimo oboje hrabri", nastavila je, i glas joj je zapevušio usiljenom lakoćom kakva nimalo nije pristajala zreloj ženi koja će ubrzo navršiti tridesetu. „Promenimo se i budimo od današnjeg dana brat i sestra."

„Da nikad više ne budemo... zajedno... kao pre?", rekao je Dikens smireno i monotono, glasom čoveka osuđenog na giljotinu koji ponavlja sudijinu presudu.

„Nikad", kazala je Elen Ternan.

„Da nikad ne budemo muž i žena?", odvratio je Dikens.

„Nikad!"

Zavladala je tišina koja se protegla toliko dugo da sam opet došao u iskušenje da se nagnem napred i provirim kroz živicu kako bih proverio nisu li Dikens i Elen nekako isparili. Onda sam ponovo čuo kako Jedinstveni uzdiše. Glas mu je bio jači, snažniji, ali beskrajno šupalj kada je ponovo progovorio.

„Onda neka tako i bude. Adieu, ljubavi."

„Adieu, Čarlse."

Bio sam uveren da se nisu ni dotakli ni poljubili, premda ne umem da vam kažem, dragi čitaoci, zbog čega sam bio siguran u to. Sedeo sam nepomično i slušao Dikensove korake oko živice. Jednom je zastao na toj krivini - pouzdano, osvrnuo se za njom - a onda je produžio.

Tad sam se nagnuo, pribio lice uz granje živice i posmatrao Elen Ternan koja je prelazila ulicu. Kočijaš ju je video, pa je poterao zapregu napred. Njen suncobran ponovo je bio sklopljen, a ruke podignute do lica. Nije pogledala prema stanici dok se pela u kočiju - brkati stari kočijaš joj je pomogao da se popne i zauzme mesto, a onda blago zatvorio vrata za njom - i nije pogledala prema stanici kada je starac ponovo seo na svoje sedište niti kada je kočija polako počela da se okreće na praznom drumu, natrag prema Pekamu.

Tada sam okrenuo glavu ulevo i pogledao ispod nadstrešnice.

Dikens je prošao pravo ispred otvora, popeo se uz četiri stepenika do perona, i zastao.

Znao sam šta će se dogoditi. Okrenuće se da poslednji put pogleda preko parka i živice na otvorenu kočiju Elen Ternan koja nestaje niz ulicu. Moraće da se okrene. Taj imperativ se jasno video po napetosti njegovih ramena ispod letnjeg lanenog odela, bolno pognutoj glavi i polukoraku u kojem mu je telo zastalo na peronu.

A kad se bude okrenuo - za dve sekunde, možda i manje - ugledaće Vilkija Kolinsa, svog bivšeg saradnika i navodnog prijatelja, kako sav zguren viri kroz živicu poput kukavnog voajera, što je i bio, beskrvnog lica ispunjenog krivicom okrenutog tako da slepo zuri u Dikensa, sa očima kao običnim ovalima tamo gde mu se u naočarima vidi odsjaj izbledelog neba.

Ali - neverovatno, nezamislivo, neumitno - Dikens se nije okrenuo. Obišao je oko stanice i stupio na sam peron ne osvrnuvši se prema jedinoj i najvećoj ljubavi njegovog života opterećenog osećanjima i motivisanog romansom.

Nekoliko sekundi kasnije, voz za London ušao je u stanicu praćen groznim šištanjem nevidljive pare i metalnom škripom.

Rukama koje su mi se divlje tresle, izvukao sam časovnik iz prsluka. Ekspres je stigao tačno na vreme. Poći će iz stanice Pekam za četiri minuta i trideset sekundi.

Ustao sam, drhtavo, i uzeo torbu s klupe, ali sam ipak sačekao još puna četiri minuta da se Dikens popne i zauzme svoje mesto.

Hoće li sedeti u kupeu sa ove strane, zagledan kroz prozor u stanicu dok ja tuda hitam?

Toga dana su, bar do tada, bogovi bili milostivi prema meni. Znao sam da će i dalje biti takvi, a radi čega, nisam mogao da objasnim ni tada ni sada. Stisnuo sam torbu uz grudi i potrčao da se ukrcam pre no što moje isuviše promišljene mahinacije ne pokvari polazak beslovesne, ali voznim redom uslovljene mašine.

Naravno, vožnja tim ekspresnim prigradskim vozom od Pekama preko Nju krosa do Čering krosa nije trajala dugo. Gotovo sve vreme sam skupljao hrabrost da krenem napred iz zadnjeg kupea vagona u koji sam uleteo. Posle toliko putovanja s Dikensom, naravno da sam znao u koji će vagon ući, i u koji će deo gotovo praznog vagona sesti.

I opet sam se prenerazio kada sam, stiskajući torbu uz grudi, pošao napred i zatekao ga samog u kupeu kako zuri samo u sopstveni odraz u staklu. Bio je oličenje apsolutne tuge.

„Čarlse!“, uskliknuo sam, glumeći zadovoljstvo i iznenađenje. Ne tražeći dozvolu, provukao sam se i seo preko puta njega. „Neverovatno, i istovremeno sjajno što sam te ovde pronašao! Mislio sam da si u Francuskoj!"

Dikens je naglo okrenuo glavu kao da sam ga ošamario rukavicom. U sledečih nekoliko sekundi na obično nedokučivom licu Jedinstvenog jasno su se mogle pročitati emocije u munjevitom nizu: najpre apsolutna preneraženost, zatim ljutnja na granici besa, pa bolni izraz povređenosti, te povratak jadu koji sam načas ugledao u njegovom odrazu i najzad... ništa.

„Šta ćeš ti ovde?“, upitao je neuvijeno. Nije bilo ni tobožnjeg pozdrava, niti najmanje simulacije dobrodušnosti.

„Ma bio sam u poseti svojoj staroj rođaki. Sigurno se sećaš da sam ti pričao o njoj, Čarlse. Ona stanuje između Nju krosa i Pekama, a otkad mi je majka umrla, ustanovio sam da...“

„Jesi li se popeo u Pekamu?", upitao je. Njegove oči, obično tople i živahne, bile su hladne i ispitivačke, gledao je prodorno, hipnotički poput islednika.

„Ne nego bliže Gadshilu", odgovorio sam i osetio kako mi se riskantna laž zaglavljuje u grlu kao riblja kost. „Rođaka mi živi između Pekama i Nju krosa. Povezao sam se kočijom do Pet zvona i tamo se ukrcao."

Dikens je i dalje zurio u mene.

„Dragi moj Čarlse“, izustio sam posle trenutka te tišine. „Pisao si mi da ćeš ostati u Francuskoj. Neverovatno mi je da sam te pronašao ovde. Kada si se vratio?"

Njegova tišina potrajala je još strašnih, beskrajnih deset sekundi, a onda je ponovo okrenuo lice prema staklu i kazao: „Pre nekoliko dana. Trebao mi je odmor."

„Pa naravno", odvratio sam. „Naravno da ti je trebao. Posle Amerike... posle premijere tvog komada u Parizu! Ali baš divno što sam naleteo na tebe ove tako važne noći."

Polako je ponovo okrenuo lice prema meni. Uočio sam da izgleda deset godina starije nego pre mesec dana, kada sam ga pozdravio po njegovom povratku iz Amerike. Desna strana lica izgledala mu je neobično mrtvo, voštano, opušteno i oklembešeno. Rekao je: „Važne noći?"

„Deveti je jun“, kazao sam ja tiho. Osetio sam da mi srce ponovo ubrzava. „Treća godišnjica..."

„Godišnjica...“, podstaknuo me je Dikens da nastavim.

„Strašnog događaja kod Stejplhersta", dovršio sam. Usta su mi bila veoma suva.

Dikens se tada nasmejao. Bio je to strašan zvuk.

„Zar postoji bolje mesto da se obeleži godišnjica takvog pokolja", rekao je, „od ovog zaljuljanog, zveketavog vagona postavljenog tačno na isto mesto u nizu vagona kao tog smrtonosnog, sudbonosnog popodneva. Pitam se... koliko ćemo starih mostova večeras preći dok ne stignemo na Čering kros, dragi moj Vilki?“ Pogledao me je veoma oprezno. „Šta hoćeš ti, čoveče?"

„Hoću da te izvedem na večeru", odgovorio sam.

„Ne, nemoguće", kazao je Dikens. „Moram da..Zaćutao je, a onda me ponovo pogledao. „Ali na kraju krajeva, što da ne?“

Ostatak puta do Londona proveli smo u tišini.

Večerali smo kod Verea, gde smo proteklih godina uživali u mnogobrojnim slavljeničkim obrocima. To nije bila jedna od prijatnijih večeri koje smo tamo proveli.

Kada sam planirao ovo sučeljavanje, nameravao sam da započnem obrok i pregovore neposredno sa: Moram se ponovo videti s Drudom. Moram poći s tobom večeras kada siđeš u Donji grad.

Ako bi Dikens počeo da navaljuje da mu otkrijem razlog za to, opisao bih mu bol i užas koji trpim od skarabeja. (Imao sam razloga da verujem kako on i sam ponešto zna o takvom bolu i užasu koji iz tog izvora potiče.) A ako ne bi pitao za razloge, jednostavno bih te noći pošao s njim.

Nisam nameravao da mu kažem kako hoću da smestim dva metka u telo čudovišnog Druda i jedan u njegovu ružnu glavu. Dikens bi možda ukazao na to da bi nas tad rastrgli Druđovi podzemni poslušnici - laskari, Mađari, Kinezi, crnci, pa čak i mladi Edmond Dikenson obrijane glave. Pa neka bude tako glasio bi moj odgovor, iako nisam očekivao da dotle dođe.

Ali zbog onoga što sam čuo u Pekamu od razgovora između Jedinstvenog i glumice (bivše glumice), shvatio sam da bi za ostvarenje mog ciljanog odlaska zajedno s njim do Druda više koristio suptilniji i zaobilazniji pristup. (Inspektor Fild i njegovi agenti nikada nisu uspeli da prate Dikensa u Donji grad, iako su ga videli kad je ulazio u raznorazne podrume i kripte u centralnom Londonu. Sama skrovita vrata, prolazi i pristupna mesta ostali su tajna poznata jedino Dikensu i Drudu.)

Popričali smo o jelovniku sa Anrijem, koji je bio maitre d’hotel, i razgovor se prebacio na taj strani jezik (koji sam toliko voleo), jezik sosova, preliva i predjela. Onda smo natenane birali vina, kao i liker pre vina. A potom smo razgovarali.

Nismo imali potpuno privatnu prostoriju - Vere je njih sada rezervisao samo za veće grupe gostiju - ali kao i da jesmo: dobili smo sto za bankete između crvenih zidova sa aplikacijama, i teških zastora, na podijumu udaljenom od glavne prostorije. Bili smo zaštićeni čak i od zvukova drugih gostiju.

„Pa“, rekao sam konačno kada su Anri, drugi kelneri i sommelier otišli, i kad su se crvene somotske draperije zatvorile, „čestitke za uspešnu premijeru L’Abime!“

Ispili smo u to ime. Prenuvši se iz misli, Dikens je rekao: „Da, bila je veoma uspešna. Pariška publika je umela da ceni revidiranu priču onako kako londonska nije.“

Kao da si bio ovde posle januara da vidiš i čuješ reakciju londonske publike, pomislio sam a izgovorio: „Londonska produkcija još traje, ali opet, sve počasti neka idu svežoj krvi, pariškoj verziji."

„Mnogo je poboljšana", progunđao je Dikens.

Mogao sam da otrpim tu aroganciju zato što sam iz Feherovih tajnih pisama znao da je i pored Dikensove iluzije o trijumfalnoj pariškoj premijeri francuska kritika i publika shvatila kako je to puki succes d’estime. Jedan pariški kritičar napisao je - „Samo je saosečajno poštovanje Francuza sprečilo da ovaj Abime proguta sopstvene tvorce."

Drugim rečima, Dikensov i Fehterov voljeni Ambis bio je upravo to.

Ali nisam mogao dozvoliti da Dikens sazna da ja to znam. Ako bi postao svestan toga da potajno komuniciram s Fehterom, shvatio bi isto tako i to da sam znao kako je otišao iz Pariza u noći premijere, te da se prošle nedelje skrivao sa svojom ljubavnicom. Tako bi moje tobožnje iznenađenje što sam ga sreo u vozu bilo raskrinkano kao puka laž, što je i bilo.

„Za još takvih uspeha", nazdravio sam, kucnuli smo se i ponovo otpili.

Trenutak ili dva kasnije, rekao sam: „Mesečev kamen je gotov. Iščitao sam probne otiske za poslednji broj.“

„Znam", rekao je Dikens bez ikakvog prizvuka interesovanja. „Vils mi ih je poslao."

„Jesi li video gužvu u Ulici Velington?" Mislio sam na gomilu pred vratima svakog petka, kada se rulja tiskala da kupi najnoviji nastavak Mesečevog kamena.

„Nego šta", kazao je Dikens suvo. „Krajem maja, pre polaska za Francusku, morao sam da probijam put kroz tu navalu štapom, kao kakvom mačetom, kako bih došao do svoje kancelarije."

„Vala baš", rekao sam ja. „Kada sam lično donosio ispravke ili poslovne papire Vilsu, video sam da nosači i kolporteri stoje na sve strane, s paketima još na leđima, i čitaju nastavke."

„Hmmm", kazao je Dikens.

„Koliko shvatam, po ulicama se klade - baš kao i u nekim boljim gradskim klubovima, uključujući i moj Ateneum - hoće li dijamant na kraju biti pronađen, i ko će biti razotkriven kao kradljivac."

„Englezi će se kladiti zbog bilo čega", rekao je Dikens. „Viđao sam gospodu koja su se kladila u hiljadu funti na to kojim smerom će ih sledeće jato gusaka preleteti."

Naša Tužna Priča je pokopana u Francuskoj, to je bila fraza koja mi je prolazila mislima, glasom Elen Ternan. Je li to bilo muško ili žensko dete, pitao sam se. Umoran od Dikensove beskrajne snishodljivosti, osmehnuo sam se i rekao: „Vils me je izvestio da je prodaja Mesečevog kamena nadmašila i Našeg zajedničkog prijatelja i Velika očekivanja

Dikens je podigao glavu i pogledao me prvi put. Sporo - veoma sporo - tanak osmeh mu se raširio ispod proređenih brkova i posedele brade. „Zar?“, tiho je proslovio.

„Da.“ Pogledao sam na tren svoj liker boje ćilibara i rekao: „Radiš li na nečem novom, Čarlse?"

„Ne. Ustanovio sam da ne mogu započeti novi roman, pa čak ni priču, iako mi zamisli i slike lete i zuje glavom kao i uvek.“

„Naravno."

„Bio sam... rastrojen", kazao je tiho.

„Naravno. Američka turneja čitanja sama bi sprečila svakog autora da nastavi pisanje."

Ponudio sam američku turneju čitanja kao mogućnost da Dikens promeni temu, pošto je nedeljama po povratku a pre odlaska u Pariz, sa svojim prijateljima, uključujući i mene, s velikim užitkom raspredao o tamošnjim raznim trijumfima.

Ali on je odlučio da ne prihvati izlaz koji sam mu ponudio.

„Pročitao sam probne otiske tvojih poslednjih nastavaka", rekao je.

„O?“, kazao sam ja. „Da li si njima bio zadovoljan?" Bilo je to retoričko pitanje, koje sam postavio prvi put otkad se znamo. Dikens nije bio moj urednik - Vils je obavio taj nepotreban zadatak u mesecima Dikensovog odsustva - i mada je nominalno bio moj izdavač preko svog časopisa, ja sam već pronašao pravog izdavača, Vilijama Tinslija, za prvo knjiško izdanje od hiljadu i po primeraka i dobio obećanje da će honorar iznositi sedam i po hiljada funti.

„Zaključio sam da je završena knjiga izuzetno zamorna", rekao je Dikens tiho.

Na trenutak sam samo bio kadar da držim čašu obema rukama i zurim u njega. „Kako, moliću lepo?“, izustio sam najzad.

„Čuo si me, čoveče. Meni je Mesečev kamen krajnje zamoran. Konstrukcija mu je nesnosno nespretna, a kroz čitavu priču provlači se žica tvrdoglave uobraženosti koja od čitaoca stvara neprijatelja."

Nisam mogao poverovati da mi to govori moj dugogodišnji prijatelj. Bilo me je sramota zbog toga što sam osetio kako mi je krv navalila u obraze, slepoočnice i uši. Konačno, rekao sam: „Zaista mi je žao, Čarlse, ako te je roman razočarao. Svakako nije razočarao mnogo hiljada svojih željnih čitalaca."

„Kao što si mi već više puta rekao“, kazao je Dikens.

„Šta ti je to konkretno zamorno u konstrukciji? Ona upravo sledi strukturu tvoje Sumorne kuče... samo s poboljšanjima."

Možda sam već pomenuo, dragi čitaoci, da je konstrukcija Mesečevog kamena bila u najmanju ruku briljantna, jer se sastojala od niza epistola, a njih je jedan od sporednih likova prikupio od većine stožernih likova, koji svoje različite priče pripovedaju jedan za drugim kroz raznorazne dnevnike, beleške i pisma.

Dikens je bio toliko drzak da mi se nasmeje u lice.

„Sumorna kuća“, rekao je tiho, „ispripovedana je iz perspektive ograničenog broja trećih lica, uvek pod nadzorom autorskog oka, s naracijom drage gospođice Emili Samerson, u prvom licu. Ona je konstruisana kao simfonija. Mesečev kamen napada uvo svakog čitaoca kao izveštačena kakofonija. Nivo izveštačenosti u beskrajnom nizu pisanih svedočanstava iz prvog lica jeste, kao što rekoh, neuverljiv i zamoran toliko da se to rečima opisati ne da.“

Trepnuo sam nekoliko puta i spustio čašu. Anri i dva kelnera upali su s prvim jelom. Vinski poslužitelj je uneo prvu bocu - Dikens je probao i klimnuo glavom - i svi ti frakovi i uštirkani okovratnici odlepršali su ponovo napolje. Kada su otišli, rekao sam: „Da znaš da su svedočenje i karakter gospođice Klak glavna tema u gradu. Neko u mom klubu nedavno mi reče da se nije tako dobro nasmejao još od Pikvikovog kluba ."

Dikens je žmirnuo. „Poređenje gospođice Klak sa Semom Velerom ili ma kojim drugim likom iz Pikvikovog kluba, dragi moj Vilki, može se izjednačiti samo s poredenjem rahitične, otromboljene mazge i čistokrvnog trkaćeg konja. Likovi u Pikviku su - kako će te izvestiti generacije čitalaca i publike ako ih samo priupitaš - ocrtani okom punim ljubavi i sigurnom rukom. Gospođica Klak je zlobna karikatura loše urađene skice. Na ovom svetu ili na ma kojoj zemlji koja je delo ma kog duševno zdravog Tvorca, gospođice Klak naprosto ne postoje."

„Tvoja gospođa Dželibi iz Sumorne kuće...", zaustio sam.

Dikens je podigao ruku. „Poštedi nas poređenja s gospođom Dželibi. Ne vredi, momče dragi. Uzaman ti trud.“

Pogledao sam svoju hranu.

„A tvoj lik Ezre Dženingsa koji niče niotkuda da odgovori na sva nerazrešena pitanja u poslednjim poglavljima", nastavio je Dikens, ravno, mirno i neumoljivo, poput glasanja mašine za prokopavanje tunela koje rade duž Ulice Flit.

„Šta sa Ezrom Dženingsom? Čitaoci ga smatraju krajnje fascinantnim likom."

„Fascinantnim...", rekao je Dikens s tim s trašnim osmehom. „I poznatim."

„Kako to misliš?"

„Zar smatraš da ga se ne bih setio?"

„Nemam pojma o čemu govoriš, Čarlse."

„Govorim o iekarevom pomoćniku koga smo sreli dok smo pešačili po Severu septembra 1857 - zaboga, pre bezmalo devetnaest godina - kad smo se popeli na Karik Fel, pa si se ti okliznuo i iščašio gležanj, a ja sam morao da te nosim niz planinu i potom odvežem karucama do najbližeg sela gde ti je taj lekar zavio gležanj i nogu. Njegov pomoćnik je imao baš takvu čilatastu kosu i kožu kakva krasi tvoje čudovište po imenu Ezra Dženings.“

„Pa zar ne pišemo o onome što vidimo u stvarnom životu?", upitao sam ja. Glas mi je i samom zvučao molećivo i to mi je bilo nepodnošljivo.

Dikens je odmahnuo glavom. „Iz stvarnog života, da. Ali svakako ti nije promaklo da smo obojica stvorili tvog Ezru Dženingsa u obličju gospodina Lorna, albina i čilatastog pomoćnika doktora Spedija u našem zajedničkom delu Lenjoputovanje dva dokona šegrta u božičnom broju te iste godine."

„Ne vidim nikakve sličnosti", rekao sam kruto.

„Ma nije valjda? Vrlo neobično. Priča o gospodinu Lornu - o mrtvacu u postelji koji se vratio u život u sobi prepune gostionice koju je delio s doktorom Spedijem - zauzela je najveći deo tog prilično neupečatljivog kratkog romana. Ista tragična prošlost. Isti progonjeni izraz i način govora. Isti albinski ten i čilatasta kosa. Ja se sasvim jasno sećam tih scena."

„Ezra Dženings i gospodin Lorn su dva sasvim različita lika", rekao sam ja.

Dikens je klimnuo glavom. „Svakako se razlikuju po teksturi. Gospodin Lorn je imao tragičnu prošlost i lik. A tvoj Ezra Dženings, od svih bolesnih i neprirodnih likova koje si stvorio u svojoj potrazi za senzacionalnim, najodbojniji je i najviše uznemirava."

„A kako to uznemirava, ako smem da pitam?"

„Smeš da pitaš i ja ću ti odgovoriti, dragi moj Vilki. Ezra Dženings, pored toga što je najgori od najgorih opijumskih zavisnika - a tu osobinu dele baš mnogi tvoji likovi, momče moj dragi - pokazuje sve znake inverzije."

„Inverzije?" Još pre koji minut podigao sam punu viljušku, ali ona mi još nije dosegla do usta.

„Da ne okolišamo", rekao je Dikens tiho, „svakome ko čita Mesečev kamen, očigledno je da je Ezra Džemng sodomit."

Viljuška mi je ostala podignuta, a usta otvorena. „Besmislica!", kazao sam konačno. „Uopšte mi nije bila namera da tako nešto impliciram!"

Ili možda jeste? Shvatio sam da je Drugi Vilki napisao najveći broj nastavaka sa Ezrom Dženingsom - kao i poglavlja s gospođicom Klak - dok sam ja pokušavao da diktiram pod najdubljim dejstvom morfijuma i laudanuma.

„A onaj tvoj sprud, takozvani Drhtavi pesak...“, izustio je Dikens.

„Treperavi pesak“, ispravio sam ga.

„Kako god želiš. Kao što moraš da znaš, on ne postoji."

Tu sam ga imao. Tu sam ga imaol „E vala postoji", rekao sam podigavši glas. „To zna svaki jahtaš kao što sam ja. Postoji sprud baš nalik na Treperavi pesak u estuaru Temze, petnaest kilometara severno od zaliva Hern."

„Tvoj Drhtavi pesak ne postoji kraj obale Jorkšira", rekao je Dikens, smireno sekući i jedući meso. „Svako ko je ikada bio u Jorkširu zna to. Svako ko je ikada čitao o Jorkširu zna to.“

Otvorio sam usta da progovorim - da kažem nešto zajedljivo - i ništa mi nije palo na pamet. U tom trenutku sam se setio punog revolvera u torbi koja se nalazila kraj mene u odeljku za bankete.

„A mnogi smatraju, kao ja, kao Vils, da je scena s tvojim Drhtavim peskom pride i nepristojna", rekao je Dikens.

„Pobogu, Dikense, kako duševno zdrav čovek može smatrati nepristojnim jedan plićak, jedan sprud, plažu sa živim peskom?"

„Možda", rekao je Dikens, „zbog piščevog izbora jezika i insinuacija. Citiram iz pamćenja - i zapažanja tvoje sirote, na propast osuđene gospođice Spirman - ’Njegovo smeđe lice polako se nadulo, zatim uleglo i potpuno uzdrhtalo.’ Smeđe lice, dragi moj Vilki, smeđa koža koja se uleže, a onda sva drhti i potom, citiram, usisava čoveka u sebe - što upravo i čini sa sirotom gospođicom Spirman. Očigledan i nespretan opis onoga što neki zamišljaju fizičkim vrhuncom žene u ljubavnom činu, zar ne?“

Ponovo sam samo zurio, otvorenih usta.

„Ali upravo je kraj, to tvoje toliko željno iščekivano razrešenje misterije koja je izazvala toliko divljenje, za mene vrhunac i krajnji domet izveštačenosti, dragi momče", nastavio je Dikens.

Shvatio sam da možda nikada neće prestati da govori. Zamislio sam desetine gostiju u drugim separeima i većoj sali Verea kako prekidaju obrok i svi slušaju, preneraženo ali s pažnjom.

„Zar zaista veruješ", drvio je dalje Dikens, „ili očekuješ da mi, čitaoci, poverujemo kako jedan čovek, pod dejstvom nekoliko kapi opijuma u maloj čaši vina, može da hoda u snu, uđe u sobu svoje verenice - što je krajnje nepristojna scena sama po sebi, zbog nedoličnosti takvog opisa - ispretura njen ormarić s dragocenostima i stvari, a potom ukrade dijamant i sakrije ga na drugom mestu a da se kasnije uopšte ne seća tog događaja?“

„Siguran sam u to“, rekao sam hladno, kruto.

„O? Kako možeš biti siguran u nešto tako smešno, momče dragi?"

„Svako pominjanje ponašanja pod uticajem laudanuma, čistog opijuma ili drugih droga u Mesečevom kamenu lično sam pažljivo istražio i iskusio pre nego što sam to zapisao", rekao sam ja.

Dikens se tada nasmejao. Bio je to dugačak, pun, lagodan i surov smeh i potrajao je predugo.

Ustao sam, bacio platnenu salvetu, podigao torbu i otvorio je. Ogromni pištolj sasvim se jasno video ispod savijenih listova s probnim otiscima i ostataka ručka.

Zatvorio sam torbu i izašao krutim koracima, umalo ne zaboravivši šešir i štap u žurbi. Čuo sam kako Anri upada u separe da upita „gospodina Dikensa" nedostaje li nešto hrani ili usluzi.

Zaustavio sam se tri ulice od Verea, još zadihan, još stežući štap za šetnju kao ćekić, ne primećujući saobraćaj niti ulice koje behu pune te lepe junske večeri, pa čak ni prijateljice noći koje su me posmatrale iz senki uličice preko puta.

„Đavo da ga nosi!“ jeknuo sam glasno, prepavši dve dame koje su šetale sa starijim, pogurenim gospodinom. „Đavo da ga nosi!“

Okrenuo sam se i pohitao natrag u restoran.

Sada je razgovor zaista prestao, kad sam protrčao kroz glavnu salu i povukao zastore separea.

Dikensa, naravno, više nije bilo. Zajedno s njim nestala je moja poslednja prilika u 1868. godini da ga pratim do Drudovog legla.

TRIDESET ŠESTO POGLAVLJE
drud

U julu, moj brat je, zbog zdravlja, dugo boravio na imanju Gadshil. Čarli je bio veoma bolestan, imao je strašne stomačne grčeve i povraćao je danima. Njegovoj ženi Kejti i dalje je bilo lakše da ga neguje u očevoj kući nego u njihovom domu u Londonu. (Verujem takođe da joj je bilo udobnije da i nju tamo dvore.)

Tog dana, Čarliju je bilo malo bolje, pa je sedeo u kućnoj biblioteci i razgovarao s drugim Čarlijem - Dikensovim sinom - koji je tamo nešto radio. (Mislim da nisam pomenuo, dragi čitaoci, kako je u maju Vilijam Henri Vils, moj urednik i Dikensov neumorni pomoćnik urednika u časopisu Preko cele godine, pao s konja u lovu, pa je ozbiljno povredio lobanju. Vils se donekle oporavio, ali je izjavljivao kako i dalje sve vreme čuje da neko lupa vratima. To je umanjilo njegovu uredničku efikasnost, i još više njegov učinak na mestu Dikensovog upravnika, računovođe, menadžera, šefa prodaje i uvek odanog čoveka za sve poslove, tako da je Dikens - pošto me je u maju zamolio da se vratim u redakciju i ostao bez pozitivnog odgovora - postavio prilično neefikasnog i razočaravajućeg sina Čarlsa na položaj gde je trebalo da obavlja makar neke Vilsove mnogobrojne dužnosti dok se Jedinstveni brine za ostalo. To je praktično značilo da njegov sin odgovara na pisma u redakciji i kod kuće, ali čak je i za takvu aktivnost bilo neophodno najmanje 110 procenata slabašnih sposobnosti Čarlsa Dikensa mlađeg.)

I tako je tog julskog dana u Gadshilu moj brat Čarli bio u biblioteci s Čarlijem Dikensom, kada su najednom oba mladića čula kako se dvoje ljudi, muškarac i žena, deru i prepiru, a sve jača buka dopirala je odnekud s travnjaka i van vidokruga, ispod i iza kuće. Bila je to prepoznatljiva larma svađe koja će se izroditi u nasilje. Ženini krici, kako mi je brat kasnije rekao, bili su zastrašujući.

Oba Čarlija su pohitala dole i napolje, pa oko kuće, s tim što je Dikensov sin stigao čitavih pola minuta pre mog brata koji se oporavljao od bolesti.

Na livadi iza dugačkog dvorišta, gde smo Dikens i ja pre nekolikp Božića videli kako mlađani Edmond Dikenson hoda u snu, Čarls Dikens je sada koračao gore-dole, govorio i vikao u dva različita glasa, jednim muškim, jednim ženskim, mlatarajući sve vreme rukama, pa je nasrnuo na nevidljivu žrtvu i napao... napao nju... velikom, nevidljivom močugom.

Dikens se pretvorio u siledžiju i razbojnika Bila Sajksa iz Olivera Tvista i sada se izgubio u krvavom činu Nensinog ubistva.

Ona je pokušala da pobegne, vapeći za milost. Nema milosti, grmnuo je Bil Sajks. Zavapila je Bogu da joj pritekne u pomoć. Bog nije odgovorio, ali Bil Sajks jeste, vikom, psovkama i udarcima teške močuge po njoj.

Pokušala je da ustane, podižući ruku da odbije udarac. Dikens/Sajks je udario opet, i opet, slomivši joj nežne prste, smrskavši kosti njene podignute podlaktice, a onda je svom težinom obrušio močugu na njenu krvavu glavu. I opet. I opet.

Čarli Dikens i Čarli Kolins su mogli da vide kako lete krv i tkiva. Mogli su da vide sve veću lokvu krvi ispod opružene žene na samrti, dok je Bil Sajks i dalje mlatio močugom po njoj. Mogli su da vide kako krv prska po Sajksovom vrištećem, iskrivljenom licu. Čak su i šape i noge Sajksovog psa bile krvave!

A on je i dalje mlatio po njoj, iako je već umrla.

Još poguren iznad leša zamišljene žene, s nevidljivom močugom i dalje u obema šakama, podignutom iznad izudarane i krvave mase u travi, Čarls Dikens je pogledao u svog sina i mog brata. Lice mu je bilo iskrivljeno i zgrčeno u izrazu trijumfa. Oči su mu bile razrogačene, mahnite i bez trunke razuma. Moj brat Čarli je kasnije rekao da je bio siguran kako vidi čistu ubilačku zlobu u očima te izobličene, ozarene pojave.

Jedinstveni je, konačno, pronašao svoje ubistvo za sledeću rundu javnih čitanja.

Tog dana sam postao siguran da moram ubiti Čarlsa Dikensa.

On će glumiti kako ubija svoju izmišljenu Nensi na pozornici, ispred hiljada ljudi. Ja ću ga ubiti u stvarnom životu. Videćemo koje je ritualno ubistvo efikasnije za izbacivanje Drudovog skarabeja iz ljudskog mozga.

Da bih sebi pripremio put, napisao sam mu pismo izvinjenja, iako ja nisam imao zbog čega da se izvinjavam, a Dikens je imao sve razloge da traži oproštaj. Nije bilo važno.

Gloster plejs broj 90

subota, 18. jul 1868.

Dragi Čarlse:

Pišem ti kako bih ponudio iskreno i potpuno izvinjenje za neprijatnost koju sam izazvao prošlog meseca na našem omiljenom mestu za obedovanje, kod Verea. Moj propust da uvažim to što si preumoran od mnogih putovanja i napora nesumnjivo je izazvao privid neslaganja među nama, a moja ne tako neuobičajena nespretnost u izražavanju dovela je do nesrečnih posledica zbog kojih se još jednom izvinjavam i skrušeno tražim da mi oprostiš. (Svaki slučajni pokušaj s moje strane da poredim svoje jadne trenutne književne napore s tvojom neuporedivom Sumornom kućom bio je drzak i pogrešan. Niko nikada neće pomisliti za ovog skromnog štićenika da je Cher Maitre.)

Malo mi je teže da primam goste u svom domu otkadje gospođa Kerolajn G. istupila iz moje kuće i službe, ali se i dalje nadam da ćeš me posetiti pre nego što prođe još koji dobar deo godine. Takođe, siguran sam da si primetio, uprkos poslu s časopisom. Preko cele godine u odsustvu našeg sirotog prijatelja Vilsa, kako se naš divni uspeh, Bez prolaza, više ne izvodi u teatru „Adelfi". Priznajem,počeo sam da pravim okvirne beleške za drugi komad - mislim da ću ga nazvati Crno i belo pošto će se možda baviti jednim francuskim plemićem koji se obreo na aukciji na Jamajci, gde ga prodaju kao roba. Naš dragi zajednički prijatelj Fehter je pre nekoliko meseci predložio tu zamisao - nameravam da o tome do tančina razgovaram s njim u oktobru ili novembru - i voleo bi da igra glavnu ulogu. Pripremajući to delo, bio bih ti izuzetno zahvalan ako bih mogao računati na tvoje savete i kritike, kako bih izbegao nečuvene greške kakvih je u izobilju bilo u mojim - doprinosima komadu Bez prolaza. U svakom slučaju, bio bih počastvovan ako biste ti i cela tvoja porodica bili moji gosti na premijeri u „Adelfiju" ukoliko to skromno sočinjenije ikada bude postavljeno na scenu.

S poslednjim i poniznim izvinjenjem i najiskrenijim željama da popunimo ovaj neočekivani i neželjeni jaz nastao u našem dugotrajnom i srdačnom prijateljstvu...

Privržen i odano tvoj,

V. K. Kolins

Gledao sam tu poruku neko vreme, unosio tu i tamo sitne izmene, uvek tako da zvučim što skrušenije i servilnije. Nimalo se nisam plašio da će to pismo jednog dana biti otkriveno posle Dikensove iznenadne i tajanstvene smrti, te da će podstaći radoznalost biografa koji ga bude pročitao. Dikens je i dalje imao naviku da svake godine spaljuje sva pisma koja je primao. (Taj bi spalio i svako koje je poslao, samo da je mogao, ali većina nas koji smo se dopisivali sa slavnim čovekom nismo delili njegove piromanske sklonosti kada je posredi prepiska.)

Onda sam naložio Džordžu da to pošalje poštom i izašao da kupim bocu dobre rakije i kučence.

Sledećeg popodneva sam poneo rakiju, najnovije izdanje Preko cele godine i bezimeno kučence i krenuo vozom u Ročester. Na stanici sam unajmio kočiju da se odvežem do katedrale.

Ostavio sam kučence u kočiji, ali sam poneo rakiju i novine i pošao grobljem sve do zadnje strane visoke, glomazne katedrale. Ročester je oduvek bio obalski grad uskih ulica, sa zgradama od crvene cigle, zbog čega je ta kolosalna drevna katedrala od sivog kamena izgledala još impresivnije i zlokobnije.

To je upravo bio pejzaž detinjstva Čarlsa Dikensa. I upravo ga je svest o katedrali nagnala da mi pre mnogo godina kaže kako za njega Ročester predstavlja odraz „univerzalne ozbiljnosti, misterije, propadanja i tišine".

Tog vrelog, vlažnog julskog dana bilo je sasvim dovoljno tišine. A osećao sam i smrad propadanja sa obližnjih ravnih obala. Čak i sa onim što je Dikens jednom nazvao „prskanjem i šumom plime" u blizini, tog dana nije bilo nikakvog prskanja, još manje šuma, a vetra ni za lek. Sunce je čitavom težinom naleglo na usijane stare nadgrobne ploče i požutelu travu kao nepodesni zlatni prekrivač.

Ni u hladu tornja katedrale nije bilo mnogo bolje. Zabacio sam glavu i pogledao uvis prema sivom tornju, setivši se Dikensovog utiska o njemu iz dečačkih dana - „...koliko sam sebi ličio na kratku, malu neslanu šalu, dragi moj Vilki, u poređenju s njegovom čvrstinom, veličinom, snagom i dugovečnošću."

Pa, dragi čitaoci, da je bilo po mome - a potpuno sam nameravao da zaista bude tako - katedrala je mogla stajati još vekovima ili milenijumima, ali je zato životni vek tog dečačića koji je izrastao u starog pisca bio gotovo na samom svršetku.

Na drugom kraju groblja, iza nadgrobnih ploča, hodajući jedva vidljivom prilaznom stazom, pronašao sam jamu sa živim krečom koja je i dalje bila nepokrivena, i gnusna kao i pre. Oči su mi zasuzile kada sam se vratio kroz groblje, prošavši kraj upravo onog kamenja, zida i ravne nadgrobne ploče koja je poslužila kao sto za kojim je Dikens, pre toliko vremena, priredio morbidni ručak za Elen Ternan, Eleninu mati i mene.

Pratio sam tiho TIP TAP TIP TAP oko katedrale, pored parohove kuće, pa u dvorište s druge strane. Između kamenog zida i niske straćare od kamenja i krovine, gospodin Drejdls i neki mladi pomoćnik koji je izgledao kao kreten radili su na nadgrobnqj ploči višoj od obojice. U mermer su bili uklesani samo ime i datumi - DŽAJLS BRENDL GIMBI, 1789-1866.

Kada se gospodin Drejdls okrenuo prema meni, video sam da mu je lice, pod slojem kamene prašine ispresecane potočićima znoja, crveno kao da će se rasprsnuti. Obrisao je čelo dok sam mu prilazio.

„Verovatno me se ne sećate, gospodine Drejdls", prozborio sam. „Ali pre izvesnog vremena sam bio ovde u društvu...“

„Seća se Drejdls vas, gos’n Bili Vilki Kolinse, imenjače nekog plemićkog molera ili tako nešto“, zastrugao je čovek crvenog lica. „Bili ste ovdi s gospodinom Čarlsom D. što je piso sve one knjige i tako to, a zanimo se za one stare, u njinim mračnim posteljama."

„Baš tako“, rekao sam ja. „Ali mislio sam da sam vam možda tada malo nagazio na žulj.“

Drejdls je spustio pogled na izlizane i izbušene čizme koje, kako sam primetio, izgledahu potpuno istovetne, to jest, nije se znalo koja je leva, a koja desna, kako je već bio običaj pre više decenija. „Drejdls ne zna da ima nikak’i žulj“, rekao je on. „Pa tako niste mogli ni da ga nagazite."

Osmehnuo sam se. „Istina, istina. Ali bilo mi je krivo što ste možda stekli pogrešan utisak. Doneo sam vam ovo..." Pružio sam mu bocu dobre rakije.

Drejdls je pogledao u nju, ponovo obrisao lice i vrat, izvadio čep iz flaše, onjušio je, otpio, začkiljio u mene i rekao: „Ovo j’ ovdi bolje piće nego što je Drejdls naviko da pije kod Krovine i dvoparca ili kojekude." Otpio je ponovo. Njegov pomoćnik, lica jednako crvenog od vrućine i rada kao u Drejdlsa, zurio je glupavo, ali nije zatražio piće.

„Kad smo već kod Krovine i dvoparca", napomenuo sam nehajno. „Nešto ne vidim u blizini onog vašeg đavolka što se hita kamenjem. Kako ste ga ono nazivali? Zamenik? Zar je još prerano da vas kamenčićima tera kući?“

„To prokleto derle je pokojno", rekao je Drejdls. Video mi je izraz na licu, pa se zacerekao. „O, nije ga Drejdls ubijo, mada je smer6 to još odavno. Jok, ubile ga boginje, one su se šnjim pogostile." Otpio je još jedan dobar gutljaj i začkiljio u mene. „Nijedan gos’n, pa ni gos’n D., nikad nije došo iz Londona da donese Drejdlsu skupo piće bez razloga, gos’n Bili Vilki Kolinse. Gos’n D. je ’teo da mu otvorim vrata s mojim silnim ključevima i kuc-kuc-kuckam dok ne nađem gdi stari leže u sanducima. A šta gos’n Bili V. K. ’oće od Drejdlsa na ovaj vruć dan?“

„Možda ste upamtili da i ja pišem“, kazao sam. Pružio sam kamenorescu i čuvaru kripti katedrale časopis Preko cele godine. „Ovo je, kao što vidite, broj od prošlog petka sa završnim poglavljima mog romana Mesečev kamen." Otvorio sam nedeljnik na odgovarajućoj stranici.

Drejdls se zapiljio u masu slova, ali je samo zaroktao. Pojma nisam imao ume li taj čovek uopšte da čita. Pretpostavljao sam da ne ume.

„Kako se ispostavilo", rekao sam, „ujedno se bavim i književnim istraživanjem u vezi s velikom katedralom nalik ovoj. Sa velikom katedralom i njenim kriptama."

„’Oće taj ključeve, to Drejdls misli", rekao je Drejdls. „’Oće ključeve za mesta ’de stari leže." Činilo se da se obraća svom kretenskom, klempavom pomoćniku sa frizurom koja kao da je bila ošišana makazama za striženje ovaca, ali izgleda da je momak bio gluvonem.

„Taman posla", lagodno sam se nasmejao. „Za ključeve ste vi odgovorni i tako mora i ostati. Samo bih voleo da s vremena na vreme navratim i možda iskoristim vašu veštinu kuckanja i traganja za šupljinama. Svakako da nikada ne bih došao praznih ruku.“

Drejdls je otpio ponovo. Boca je već bila ispijena više od polovine, a prljavo kamenoreščevo lice, čak i tako prekriveno slojem prašine kao mrtav Marli, ¹⁷ bilo je crvenije nego ikada (ako je tako nešto uopšte bilo moguće).

„Drejdls uvek pošteno odradi svoje povremeno pićence", rekao je nerazgovetno.

„Baš kao i ja“, odvratio sam i vedro se nasmejao.

Tada je klimnuo glavom i vratio se klesanju - ili tačnije, nadziranju mladog kretena i njegovog klesanja. Razgovor je očigledno bio završen, a ugovor stupio na snagu.

Brišući i sam lice zbog vrućine, krenuo sam polako ka kočiji. Kučence - ružno ali živahno stvorenje dugih nogu, kratka repa i pegavo - skakalo je od radosti na sedištu kada me je ugledalo.

„Samo još malo sačekajte, kočijašu", zatražio sam. Starac, koji je utonuo u laki dremež, progunđao je nešto i pustio da mu brada padne natrag na livrejisane grudi.

Poneo sam kučence i pošao kroz groblje, pored mesta našeg piknika. Prisetivši se kako nas je Dikens sve zasmejavao kada je presavio peškir preko ruke i savršeno oponašao ponašanje efikasnog, ali uštogljenog kelnera, donosio nam jela sa zida do stola od nadgrobne ploče i stručno nam svima sipao vina, smešio sam se u hodu. Kučence mi se skrasilo u prevoju ruke i s vremena na vreme mahalo repom, zagledano krupnim očima u mene sa obožavanjem. Kerolajn, Keri i ja imali smo u protekloj deceniji ili duže nekoliko pasa. Naš poslednji voljeni ljubimac bio je uginuo pre samo nekoliko meseci.

S kvrgavog starog drveta kraj zadnje međe dvorišta katedrale pala je grana nešto duža od metra. Držeći i dalje kučence levom rukom, mazeći mu pri tom odsutno palcem potiljak i vrat, podigao sam granu, nogom odvalio s nje druge grančice i upotrebio je umesto štapa za šetnju.

U korovu iza groblja zastao sam i obazreo se. Kočija i drum se nisu videli. Niko i ništa nije se kretalo po samom groblju. Daleko iza katedrale, gde je Drejdls - ili tačnije, Drejdlsov šegrt - radio pažljivo po vrućini, čulo se TIP-TAP-TIP-TAP. Uz to, čulo se samo još zujanje i zrikanje insekata na ledini zarasloj u korov i visoku travu što se pružala na istok do ravnih obala koje je oblikovala plima. Čak su i more i reka koja se u njega ulivala bili tihi pod tim bleštavim suncem.

Jednim lakim pokretom, zavrnuo sam kučencetu šiju. Prasak je bio čujan, ali ne i glasan. Maleno telo klonulo mi je u rukama.

Ponovo sam se obazreo, a onda ispustio truplo kučenceta u krečnu jamu. Nije bilo nikakvog dramatičnog šištanja niti klobučenja. Malo crno-belo obličje samo je ležalo tamo, tek nešto više od dopola uronjeno u gustu sivu kašu živog kreča. Sagnuo sam se i granom pažljivo bocnuo kučencetu rebra, glavu i zadnjicu, tako da je telašce potonulo tik ispod površine. Onda sam bacio granu u visoku travu i upamtio mesto na koje je pala.

Dvadeset četiri sata? Četrdeset osam? Odlučio sam da sačekam sedamdeset dva sata - i još malo više, pošto sam smerao da čekam do sumraka - pa. da se vratim te istom onom granom izvučem i analiziram ostatke.

Zviždeći tiho melodiju koja je tog leta bila popularna u varijeteima, odšetao sam se natrag kroz groblje do kočije koja me je čekala.

TRIDESET SEDMO POGLAVLJE
drud

Tri dana kasnije, primio sam prijatnu poruku od Dikensa, koji mi je zahvalio na pismu, uvijeno prihvativši moja izvinjenja, i pozvao me da dođem na imanje Gadshil čim mi to bude odgovaralo. Takođe je ljubazno predložio da tamo posetim svog brata, pošto je Čarli i dalje bio previše bolestan da bi se vratio u London.

Prihvatio sam poziv i krenuo istog dana za Gadshil. Bio je to odličan trenutak, pošto sam ionako smerao da te večeri odem do krečne jame na ročesterskom groblju.

Kejti Dikens me je dočekala na prednjem travnjaku kao i pre nekoliko godina. Dan je bio topao, ali prijatan lahor pirkao je i donosio zdrav miris okolnih polja. Na tom lahoru lelujalo se pažljivo gajeno grmlje, drveće i crveni zdravac, pa i Kejtina dugačka, prozračna letnja haljina. Primetio sam da je kosu prikačila šnalama sa obe strane lica i pustila je niz leđa: izgledala je neuobičajeno, ali ne i neprijatno.

„Čarls spava", rekla je „Proveo je strašnu noć i premda znam da želiš da ga vidiš, mislim da je bolje da ga niko ne uznemirava."

Znao sam da govori o mom bratu, ne o svom ocu. Klimnuo sam glavom. „Moram poći natrag do večere, ali nadam se da će se Čarli dotle probuditi."

„Možda“, rekla je Kejti, ali po njenom izrazu zaključio sam suprotno. Uhvatila me je pod ruku. „Otac radi u vili. Otpratiču te kroz tunel. “

Podigao sam obrve. „Radi u vili? Imao sam utisak da trenutno ne piše nikakvu prozu.“

„I ne piše, Vilki. Zauzet je pripremom tog svog novog groznog čitanja sa ubistvom.“

„Ahh.“ Prešli smo lakim korakom preko uređenog travnjaka i spustili se u tunel. Kao gotovo uvek u letnje doba, prohladan vazduh u dugačkom, tamnom prolazu donosio je pravo olakšanje posle spoljne sparine.

„Vilki, da li si se ikada zapitao nije li moj otac u pravu?“

Ne, pomislio sam. Nikad. Rekao sam: „U vezi sa čim, draga moja?

„U vezi s tvojim bratom."

Osetio sam kako me prožima izvesna zabrinutost. „Misliš na ozbiljnost njegove bolesti?"

„Mislim na sve."

Nisam mogao verovati da ona to pita mene. I dalje se, zahvaljujući zlobnim Dikensovim komentarima, govorkalo kako Kejt i Čarli nisu konzumirali svoj brak. Ako je bilo verovati insinuacijama njenog oca, moj bratje bio prikriveni sodomit, impotentan, ili i jedno i drugo.

Svakako nisam hteo da prihvatim pitanja o tome.

Potapšao sam je po ruci. „Kejti, tvom ocu je najteže od svega palo to što te je izgubio. Oduvek si mu bila najbliža. Bio bi gnevan na ma kog prosca ili muža.“

„Tako je“, saglasila se Kejti. Skromnost nikada nije bila jedna od jačih strana njenog šarma. „Ali Čarli i ja provodimo toliko vremena ovde, na imanju Gadshil, da se čini gotovo kao da nisam ni napustila dom."

Na to nisam imao šta da kažem, tim pre što su svi znali da je ona odlučila da stanuju tu kada je Čarli toliko bolestan - a . to je sada bilo gotovo neprestano.

„Da li si se ikad zapitao, Vilki, kako bi bilo da sam se udala za tebe, a ne za tvog brata?"

Umalo nisam stao. Srce mi je, već ubrzano obilatom podnevnom dozom laudanuma, zalupalo pod rebrima.

U jednom periodu razmišljao sam o tome da se udvaram mladoj Kejt Dikens. Za vreme zbivanja koje su svi osim Dikensovih smatrali „razvodom" - za vreme strašne i stalne rastave, kada je Čarls Dikens svoju ženu Ketrin praktično poslao u neprekidno izgnanstvo - mlada Kejt, od sve dece, izgledala je najviše povređena i dezorijentisana zbog iznenadnog rastakanja njihove porodice koju je većina ljudi smatrala tipično engleski savršenom. Imala je osamnaest godina kada je u toku bila sva ta zbrka i razmeštanje - za mog brata se udala u dvadesetoj - i ja sam priznavao da me na suptilan način i dalje privlači. Čak i tada sam naslutio da ona neće, poput svoje sestre Mami, postati punačka i tetkasta kao njena mati.

Ali pre nego što sam uopšte stigao da istražim svoje interesovanje za Kejti, ona se zaljubila u Dikensovog i mog prijatelja Persija Ficdžeralda, ili je bila očarana njime. Kada je Ficdžerald hladno odbio njeno devojačko udvaranje, Kejti se najednom okrenula mom bratu Čarlsu, Dikensovom ilustratoru i u to vreme čestom posetiocu Gadshila.

Možda sam već pomenuo, dragi čitaoci, da nas je sve zabezeknuto to Kejtino romantično interesovanje. Čarli se tek odselio iz doma naše majke nekoliko nedelja pre toga i nikada se nije ozbiljno zanimao za devojke ili udvaranje.

A sada ovo. Dok smo hodili skrovitim tunelom, nije mi promaklo da Kejti sigurno zna, ako nikako drugačije, ono zahvaljujući očevoj sklonosti da tračari, da sam oterao Kerolajn G. od kuće pa sam sada (što se njih tiče) uspešan i donekle slavan neženja koji živi sam sa svojim slugama i, povremeno, s „nećakom" Keri.

Osmehnuo sam se kako bih pokazao da znam da se Kejt šali i rekao: „Siguran sam da bi to bilo izuzetno zanimljivo zajedničko pregnuće, draga moja. Zahvaljujući tvojoj jedinstvenoj volji i mojoj neumoljivoj beskompromisnosti, naše svađe bile bi legendarne."

Kejti se nije osmehnula. Stala je prema kraju tunela, pretvorivši ga u luk svetlosti, i pogledala me. „Ponekad pomislim kako svi u životu završimo s pogrešnim ljudima - moj otac s mojom majkom, Čarls sa mnom, ti sa... - možda svi osim Persija Fiedžeralda i one njegove priproste gospođe."

„I Vilijama Čarlsa Makridija", rekao sam ja prijatnim, šaljivim tonom. „Ne smemo zaboraviti drugu ženu starog glumca. Čini se da je taj brak zaista samo nebo blagoslovilo."

Kejti se nasmejala. „Bar jedna Kejt je pronašla sreću", kazala je, uzela me za ruku, povela u svetlost i pustila da odem.

„Dragi moj Vilki! Sjajno od tebe što si došao!", uskliknuo je Dikens kada sam se popeo na prostrani sprat vile. Skočio je na noge, obišao oko svog jednostavnog pisaćeg stola i stegao mi ruku obema svojima. Umalo nisam ustuknuo u strašnom iščekivanju zagrljaja. Kao da se naša noč kod Verea pre više od mesec dana nikada nije dogodila.

Letnja radna soba Jedinstvenog u vili bila je prijatna kao i uvek, naročito dok je taj lahor pirkao s dalekog mora i šuštao u granju dva kedra ispred otvorenih prozora. Dikens je postavio stolicu od trske sa zakrivljenim naslonom s druge strane stola i mahnuo mi da sednem tamo dok se vraćao svojoj udobnoj, teškoj pisaćoj fotelji. Pokazao je na kutije i bokal na stolu. „Cigaru? Malo ledene vode?"

„Ne, Čarlse, hvala ti."

„Ne mogu ti opisati koliko mi je drago što je sve oprošteno i zaboravljeno", kazao je on toplo. Nije naveo ko je to trebalo da prašta i zaboravlja.

„I ja jednako mislim."

Pogledao sam gomile stranica na njegovom stolu. Dikens je primetio moj pogled i pružio mi nekoliko njih. Već sam video taj metod. Iscepao je stranice iz jedne svoje knjige - u ovom slučaju, bio je to Oliver Tvist - postavio stranice na tvrdu lepenku, i neumorno škrabao izmene i dodatke, precrtavao te zapisivao komentare na marginama. To je potom slao štamparima, a otud dobijao odštampanu konačnu verziju - s trostrukim proredom, veoma krupnim slovima i širokim marginama gde će dodati nove scenske komentare u vezi sa čitanjem. Taj će tekst čitati na nastupajućoj turneji.

Promene u tekstu bile su sasvim zanimljive i pretvarale su roman namenjen čitanju u scenario koji treba da se čuje, ali meni su za oko zapale didaskalije zapisane na marginama: „Klimni glavom... Pokaži... Zadrhti... Obazri se oko sebe užasnuto... Sledi ubistvo...“

A na sledečem kartonu stajalo je:

...udario je dvaput po uvis okrenutom licu koje umalo nije dodirivalo njegovo... dograbio je tešku močugu i oborio je udarcem!. ..lokva krvi koja je drhturila i poigravala u sunčevom svetlu na tavanici... ali takvo meso, i toliko krvi!!! ...Ipseće šape bile su okrvavljene!!!! ...prosuo mu mozak!!!!

Trepnuo sam na to. Prosuo mu mozak. Zaboravio sam da je Sajks ubio i Nensi i psa.

„Užas do krajar, bilo je naškrabano najmanje pet puta na različitim marginama stranice.

Vratio sam ih na sto i osmehnuo se Dikensu. „Konačno, tvoje ubistvo", rekao sam.

„Konačno", saglasio se Dikens.

„A mislio sam da ja pišem senzacionalističke romane, Čarlse." „Ovo ubistvo neće biti puka senzacija, dragi moj Vilki. Želim da ostavim u onima koji budu prisustvovali mojim poslednjim, oproštajnim čitanjima osećaj nečeg veoma strasnog i dramatičnog, nečeg urađenog jednostavnim sredstvima, a opet sa složenim emotivnim svršetkom."

„Razumem", odvratih. Zapravo, razumeo sam da Dikens namerava da trajno prenerazi svoju publiku. „Zar će ta čitanja uistinu biti oproštajna?"

„Hmmm", progunđao je Dikens. „Tako mi kaže naš prijatelj Bird. Tako mi kaže Dolbi. Tako mi kažu lekari specijalisti u Londonu, pa i u Parizu. Tako mi kaže čak i Vils, premda on od samog početka nije odobravao turneje sa čitanjem."

„Pa, Čarlse, dragog Vilsa možemo donekle otpisati. Njegova mišljenja u poslednje vreme filtrirana su kroz neprekidne zvuke lupanja vratima u njegovoj lobanji."

Dikens se zakikotao, ali je rekao: „Avaj, siroti Vils, poznavao sam ga, Horacio."

„I to u lovu", kazao sam, glumeći tugu. I kao poručen, jahač u crvenom žaketu za lov na lisice, belim čakširama i blistavim visokim čizmama, na leđima ogromnog, jedva zauzdanog konja sa sivim šarama, projahao je Grejvsendskim drumom. Odmah posle te plemenite prikaze, protutnjala su teretna kola sa štalskim đubrivom. Dikens i ja smo se zgledali i istog trenutka nasmejali. Bilo je to kao nekada.

Osim činjenice da sam sada želeo njegovu smrt.

Kada je naš smeh zamro, Dikens je rekao: „Još sam razmišljao o tvom Mesečevom kamenu, Vilki."

Čitavo telo mi se napelo. Ali uspeo sam da se neuverljivo osmehnem.

Dikens je pružio prema meni obe ruke, dlanovima okrenute uvis. „Ne, ne, dragi prijatelju. Mislim o tom delu s potpunim divljenjem i profesionalnim poštovanjem."

Zadržao sam osmeh na licu.

„Možda nisi svestan toga, dragi Vilki, ali moguće je da si tim senzacionalističkim romanom stvorio potpuno nov prozni žanr."

„Naravno da sam svestan“, rekao sam uštogljeno. Pojma nisam imao o čemu on to govori.

Dikens kao da me nije čuo. „Zamisao o tome da se čitav roman vrti oko jedne jedine misterije, sa zanimljivim i trodimenzionalnim likom detektiva - možda pre onog za privatne istrage nego formalnog, policijskog detektiva - na stožernom mestu, i s razvojem lika i nijansama svakodnevne uverljivosti koja proističe iz sporednih efekata i naknadnih efekata zločina koji je poslužio kao pokretač središnje priče romana... ama, pa to je revolucionarno!"

Klimnuo sam skromno glavom.

„Odlučio sam da i sam maznem taj štos", rekao je Dikens, upotrebivši jedan od odvratnijih američkih izraza koje je pokupio na poslednjoj tamošnjoj turneji.

U tom trenutku, mrzeo sam ga bez ikakve zadrške. „Imaš li već naslov za to svoje nameravano delo?", čuo sam sebe kako pitam sasvim normalnim glasom.

Dikens se osmehnuo. „Mislio sam na nešto sasvim direktno, dragi moj Vilki... na nešto kao Misterija Edmonda Dikensona."

Priznajem da sam se trgao na svojoj stolici. „Zar ti se mladi Edmond javio?"

„Ma kakvi. Ali tvoja pitanja o njemu od prošle godine nagnala su me da pomislim kako bi ideja da neki mladić naprosto nestane, bez ikakvog traga o boravištu ili razloga za odlazak, mogla dovesti do zanimljivih komplikacija ako bi tu bilo umešano i ubistvo."

Osetio sam da mi srce lupa i poželeo da otpijem gutljaj laudanuma iz pljoske u grudnom džepu sakoa. „Zar misliš da je mladi Edmond Dikenson ubijen?", upitao sam.

Setio sam se Dikensona obrijane glave, oštrih zuba i fanatičnih očiju, u odori sa kapuljačom, kako poje u ceremoniji kada je Drud pustio skarabeja u moju utrobu. Na samo to sećanje, skarabej se promeškoljio i pomerio u zadnjem delu mog mozga.

„Ni najmanje!", nasmejao se Dikens. „Imam sve razloge da verujem mladom Edmondu koji je rekao da će uzeti novae i putovati, a možda se i preseliti u Australiju. A svakako ću promeniti ime i titulu lika. To je poslužilo samo da dočara zamisao o sveukupnoj priči.“

„Zanimljivo", slagao sam ja.

„I hipnoza", rekao je Dikens, spojivši vrške prstiju kada se zavalio i osmehnuo mi se.

„Šta s njom, Čarlse?"

„Znam da se zanimaš za nju, Vilki. Tvoje interesovanje za hipnozu je bezmalo jednako staro kao i moje, iako je nikada nisi primenjivao kao ja. A uveo si je, suptilno, u Mesečev kamen, mada više kao metaforu nego kao stvarnost, ali nisi uspeo da je upotrebiš valjano."

„Kako to?"

„Govorim o razrešenju tvoje takozvane misterije", rekao je Dikens tim izluđujućim učiteljskim tonom kojim mi se tako često obraćao. „Tvoj gospodin Frenklin Blejk krade dijamant u opijumskom snu, ali ne zna da ga je ukrao..."

„Kao što sam već rekao", kazao sam hladno, „to je krajnje izvodljivo i sasvim moguće. Lično sam to istraživao i...“

Dikens je odmahnuo nato. „Ali, dragi moj Vilki, pronicljivi čitalac - kao možda i svi ostali čitaoci - mora da pita: zašto je Frenklin Blejk ukrao dijamant svoje ljubljene?"

„A odgovor je očigledan, Čarlse. Zato što se plašio da ga neko ne ukrade i stoga je, pod uticajem opijuma, ne znajući ni da ga je uzeo, hodao u snu i... ukrao ga." Začuo sam neuverljivost u sopstvenom glasu.

Dikens se osmehnuo. „Upravo tako. To nateže verodostojnost i ugrožava uverljivost. Ali da si napisao kako je jedan od tvojih likova hipnotisao Frenklina Blejka i naredio mu da ukrade dijamant, uz nestašno sipanje opijuma u njegovo vino pride (premda bih ja napravio da i hipnoza i opijum budu hotimični deo zapleta, pre urota nego puki slučaj)... pa, onda bi se sve uklopilo, dragi moj Vilki, zar ne?“

Sedeo sam i na trenutak razmišljao o tome. Bilo je prekasno da se unesu izmene. Poslednji deo romana u nastavcima već se pojavio i u Preko cele godine, i u časopisu braće Harper u Americi, besplatni trotomni primerci Tinslijevog izdanja u kožnom povezu već su bili završeni i spremni da ih po kuririma dostave Dikensu i drugima.

Rekao sam: „Ali, Čarlse, ja i dalje mislim da to krši pravila hipnoze. I ti i ja znamo da su profesor Eliotson i drugi podučavali kako čovek podvrgnut uticaju magnetnih sila neće učiniti ništa što inače ne bi učinio - u moralnom smislu - pri punoj svesti."

Dikens je klimnuo glavom. „Zaista, ali Eliotson je pokazao - i ja sam pokazao - da pod magnetnim uticajem subjekt može menjati svoje ponašanje na duži rok ako mu se kaže kako je nešto istinito, iako nije."

Nisam to razumeo, pa sam tako i rekao. .

„Jedna žena možda nikada ne bi iznela svoje dete noću na ulicu", nastavio je Dikens, „ali ako je hipnotišeš i kažeš joj da kuća gori - ili da će goreti, recimo, u devet uveče - ona će, bilo dok traje hipnotički trans, bilo mnogo kasnije pod uticajem sugestije, dograbiti bebu i pohrliti napolje iako se nikakvi plamenovi ne daju videti. Na taj način, tvoji Indusi u Mesečevom kamenu mogli su da hipnotišu Frenklina Blejka kada ih je susreo na imanju, a tvoj nasrtljivi lekar... gospodin Dendi?"

„Gospodin Kendi", pomogao sam mu.

„Gospodin Kendi bi potom u potaji dao laudanum sirotom Frenklinu Blejku u sklopu šire zavere, a ne iz puke nasumične zlobe zbog koje bi ga mogli strpati u zatvor."

„Hoćeš da kažeš kako je i dragi stari gospodin Kendi bio pod hipnotičkim uticajem Indusa?" Najednom sam uvideo kako sve te veze spajaju razdvojene i sasvim različite niti koje sam ja ostavio tako razdvojene i sasvim različite u svom romanu.

„To bi bilo elegantno”, rekao je Dikens, i dalje sa osmehom. „Ili je možda gnusni zavisnik od droge Ezra Dženings učestvovao u zaveri za kradu Koh-i-nura."

„Mesečevog kamena", ispravio sam ga odsutno. „Ali moj Ezra Dženings je svojevrstan junak. Upravo on objasni misteriju, a zatim je prikaže ponovo Frenklinu Blejku u kući Blejkove tetke u Jorkširu..."

„Taj prikaz događaja vrlo zgodno razrešava tvoju priču", rekao je Dikens tiho, „ali može dovesti u pitanje poverenje čitaoca više od bilo kog drugog elementa."

„Zbog čega to?"

„Zbog uslova koji su vladali te prve noći kada je dijamant ukraden, i koji se nisu mogli ponoviti, dragi moj Vilki. Jedan suštinski element je promenjen i on bi sprečio svaku šansu da se mesečarenje i krađa ponovo dogode."

„Koji je to element?", upitao sam ja.

„U takozvanom eksperimentu, gospodin Frenklin Blejk zna da je bio drogiran; zna da Dženings misli kako je on ukrao dijamant; zna za niz događaja koji su se desili i koji ponovo treba da se dese. To samo po sebi eliminiše svaku šansu da ista količina opijuma..

„Napisao sam da je Dženings sipao u vino veću dozu od one koju je upotrebio gospodin Kendi", prekinuo sam ga.

„Nevažno", rekao je Dikens razbesnevši me ponovnim odmahivanjem kojim je to odbacio. „Stvar je u tome da ponavljanje samih događaja nije moguće. A tvoj gospodin Ezra Dženings - verovatno sodomit, zavisnik od opijuma... njegovo obožavanje De Kvinsijevih Ispovesti uživaoca opijuma bezmalo tera na povraćanje - jadan je kao junak i zamena Frenklina Blejka. Ovako Blejk izgleda kao nekakav kreten. Ali da si iskoristio Induse kako treba, da uvedeš hipnozu kao deo krađe, i upotrebio davanje opijuma kao sredstvo za ispunjenje zavere umesto pukog slučaja..."

Dikens je zaćutao. Nisam imao šta da kažem. Teška kola na drumu otutnjala su van vidokruga, sudeći po zvucima, sa zapregom od četiri konja.

„Ali tvog detektiva - narednika Kafa - smatram gotovo briljantnim", rekao je Dikens iznenada. „To je ono što me nagoni da napišem sopstveni roman misterije, ako ikako može, s tako oštrim umom u središtu. Kaf je čudesan... tako vitke građe, hladnog, prodornog pogleda i gotovo mehanički savršenog uma. Divan izmišljeni lik!“

„Hvala ti, Čarlse", kazao sam tiho.

„Samo još da si ga upotrebio kako treba!"

„Kako, moliću lepo?“

„Naslikao si ga briljantno, uveo briljantno, i on se briljantno i ponaša... sve do onog mesta gde odluta s puta, nestane nadugačko iz pripovesti, donese sve pogrešne pretpostavke uprkos mnoštvu dokaza za suprotno, a onda postane nedostupan, zaputivši se u Brajton da uzgaja pčele...“

„U Dorking da gaji ruže", ispravio sam ga u neobičnoj navali osećaja već viđenog.

„Naravno. Ali lik narednika Kafa - ta zamisao, kao što rekoh, da u središtu romana misterije imaš privatnog umesto državnog detektiva - pravo je čudo. Verujem da će čitaoci divno reagovati na takvog majstora dedukcije, možda jednako vitkog i autoritativnog kao što je Kaf, ekscentričnog, gotovo potpuno bezosećajnog, ako mu prošlost i karakter budu još malo dorađeniji. Sa uživanjem čekam da vidim hoću li moći da stvorim takav lik za svoju Misteriju Edmonda Dikensona, ako se ikada svrtim toliko da napišem nešto takvo."

„Možeš vratiti u život svog inspektora Bakita iz Sumorne kuće“, rekao sam mrzovoljno. „On je bio veoma popularan. Mislim da je Bakitov lik bio čak i na kartončićima iz cigara."

„Jeste", zakikotao se Dikens. „On je bio možda najpopularniji lik u knjizi i priznajem da sam veoma uživao u scenama s njim. Ali inspektor Bakit je bio svetski čovek i čovek iz sveta... nedostajala mu je tajnovitost i privlačnost tvog vitkog, hladnog, ravnodušnog narednika Kafa. Osim toga, posto uzor za Bakita, inspektor Čarls Frederik Fild, više nije među živima, najprikladnije bi bilo da i njegovu kopiju ostavim da počiva na mim.“

Učinilo mi se da je prošlo mnogo vremena dok nisam postao kadar da progovorim. Morao sam da se usredsredim na to da dišem i da izrazom lica ne pokažem svu zbrku misli i emocija koje su me prožimale. Konačno sam rekao, što sam smirenije mogao: „Inspektor Fild je mrtav?"

„O, da! Umro je zimus, dok sam ja bio na turneji u Americi. Džordžina je primetila tu vest u Tajmsu i isekla mi čitulju, znajući da bih želeo da je imam u svojoj arhivi."

„Ja nisam čuo ništa o tome", kazao sam. „Pamtiš li kojim slučajem datum njegove smrti?"

„Da“, odgovorio je Dikens. „Bilo je to devetnaestog januara. Moja dva sina - Frenk i Henri - rođena su petnaestog januara, sećaš se, pa sam tako upamtio i datum Fildove smrti."

„Neverovatno", kazao sam ja, mada pojma nemam jesam li to komentarisao Dikensovo pamćenje ili smrt inspektora Filda. „Da li je u čitulji u Tajmsu pisalo kako je umro?"

„U krevetu, kod kuće, mislim, od bolesti", odvratio je Dikens. Očigledno mu je bilo dosadno da priča o inspektoru.

Devetnaesti januar je bio dan posle naše ekspedicije u Donji grad ili možda upravo noč kad smo bili tamo. Ja sam bio bez svesti do 22. januara i nisam bio u stanju da čitam novine još nekoliko nedelja zatim. Nije ni čudo što sam to obaveštenje propustio. I nije ni čudo što u mesecima koji su usledili nikada više nisam stupio u kontakt s Fildovim ljudima. Inspektorova kancelarija za privatne istrage očito je bila zatvorena, a agenti raspušteni da se bave drugim poslovima.

Osim ako me Dikens nije slagao.

Setio sam se kako sam lane zaključio da Dikens, Drud i inspektor Fild igraju neku komplikovanu igru sa tri učesnika, usred koje sam ja uhvaćen kao pion. Da nije možda ovo laž i deo nekakvog Dikensovog trika?

Sumnjao sam u to. Lako sam mogao proveriti kod nekog svog poznanika u Tajmsu je li čitulja stvarno objavljena. A ako je smrt zaista nastupila u januaru, negde postoji i grob jadnog starog Čarlsa Frederika Filda. I to sam mogao da proverim. U jednom bezumnom trenutku, zapitao sam se nije li to bio još jedan trik samog inspektora Filda - koji je izlažirao sopstvenu smrt kako bi bio bezbedan od Drudovih poslušnika - ali to je bilo isuviše neverovatno čak i ako se imaju u vidu događaji iz protekle tri godine. Odmahnuo sam glavom kako bih iz nje izbacio tu zamisao.

„Je li ti dobro, dragi moj Vilki? Najednom si strašno prebledeo.“

„Samo me žestoko muči giht“, rekao sam ja. Obojica smo ustali.

„Ostačeš na večeri? Tvom bratu nije dovoljno dobro da prisustvuje redovnim obrocima, ali možda večeras, ako si ti tu..

Pogledao sam na časovnik. „Drugi put, Čarlse. Treba da se vratim u grad. Kerolajn nam sprema nešto posebno za večeras i idemo u pozorište...“

„Kerolajn?", uskliknuo je Dikens iznenađeno. „Vratila se?“

Odmahnuo sam glavom, osmehnuo se i kucnuo sa tri prsta po čelu. „Mislio sam na Keri", kazao sam. I to sam slagao. Keri je čitavu nedelju provodila kod porodice u kojoj je radila kao guvernanta.

„Ah, dobro, drugi put, što pre", rekao je Dikens. Ispratio me je napolje, niza stepenice i kroz tunel.

„Reći ću nekom slugi da te odveze na železničku stanicu."

„Hvala ti, Čarlse."

„Drago mi je što si danas došao u Gadshil, dragi moj Vilki."

„Kao i meni, Čarlse. Bilo je krajnje poučno."

Nisam se vratio pravo u London. Na stanici sam sačekao da Dikensov sluga i karuce s ponijem nestanu sa vidika, a onda se popeo u voz za Ročester.

Nisam poneo sa sobom rakije, pa sam sačekao sve dok groblje kod katedrale nije izgledao sasvim i uistinu prazno - duge senke letnjeg popodneva puzale su od nadgrobnih ploča - a onda žustro otišao do krečne jame. Na potklobučenoj sivoj površini nije bilo ni traga kučencetu. Nakratko sam tražio po travi dok nisam pronašao granu koju sam već koristio. Posle tri ili četiri minuta čačkanja i mešanja, izvukao sam ostatke - ostale su mahom kosti, zubi, kičma i hrskavica, ali i nešto dlaka i kože. Bilo mi je teško da tim štapom izvučem na površinu ono što je preostalo od malog trupla.

„Drejdls bi reko kako bi gos’n Biliju Vilkiju Kolinsu dobro došo jedan ovaki instrument", začuo se neki glas tik iza mene.

Skočio sam tako silovito da se umalo nisam preturio u jamu sa živim krečom.

Drejdls me je pridržao uhvativši me za podlakticu šakom tvrdom kao kamen. U drugoj ruci je držao bodljikavu gvozdenu šipku nešto kraću od dva metra. Možda je to nekada bio deo gvozdene ograde katedrale, ukras na tornju ili gromobran s jedne od kula.

Drejdls mi je to pružio. „Lakše se mulja s tim, ser.“

„Hvala", rekao sam ja. I zaista, zahvaljujući dužini i bodljama, savršeno je poslužila. Preokrenuo sam izjedeno truplo kučenceta, zaključio kako bi neko veće telo valjalo da leži pet ili šest dana u krečnoj jami, i gvozdenom šipkom potisnuo ono što je preostalo od telašca natrag ispod površine. Na sekund sam sebe video kao kakvog groznog kuvara koji meša sebi kašu, i morao sam suzbiti poriv da se zacerekam.

Vratio sam gvozdenu šipku Drejdlsu. „Hvala“, ponovio sam.

„Drejdls kaže nema na šta“, rekao je prljavi kamenorezac. Lice mu je izgledalo jednako crveno te sveže večeri kao i u vrelini i poslu pre nekoliko dana.

„Danas sam zaboravio rakiju", rekao sam sa osmehom, „ali hteo sam da vas častim nekim pićencem kod Krovine i dvoparca kad tamo odete sledeći put." Pružio sam mu pet šilinga.

Zvecnuo je novčićima na zaprljanom i žuljevitom dlanu i široko mi se osmehnuo. Imao je ukupno četiri zuba.

„Blagodarim, gos’n Bili Vilki Kolinse, ser. Drejdls će svakako da popije vama u zdravlje kad tamo ode.“

„Vrlo dobro“, osffiehnuh se ja i klimnuh glavom. „Treba da pođem.“

„Gos’n Č. Dikens, slavni pisac, upotrebio je isti taj instrument pre godinu dana, kad je bio ovde", rekao je Drejdls.

Ponovo sam se okrenuo prema njemu. Od isparenja iz krečne jame, suze su mi telde niz obraze, ali Drejdlsu ona kao da nisu smetala. „Kako, moliću lepo?“, zapitah.

Drejdls se ponovo osmehnuo. „Upotrebio je isti instrument kad sam mu ga dao, da promeša kašu ko i vi, ser“, rekao je on. „Ali gos’n Č. Dikens, slavni pisac, dono je, vala, veće crknuto kuče.“

TRIDESET OSMO POGLAVLJE
drud

Dvadeset devetog oktobra te 1868. godine, obukao sam svoje najbolje svečano odelo, unajmio kočiju i odvezao se do parohijske crkve svete Merilebon na venčanje Kerolajn G. i Džozefa Čarlsa Kloua.

Na nevesti se videla svaka od njenih trideset osam godina, možda i koja više. Đvadestsedmogodišnji mladoženja je izgledao još mlađe. Kakvom slučajnom namerniku koji bi u crkvi posmatrao svadbenu ceremoniju ne poznajući srečni par mogla bi se oprostiti pomisao da je Kerolajn nevestina ili ženikova majka.

Mladoženjina majka je bila tamo - debeo, glupavi kepec od žene u budalastoj kestenjastoj haljini koja je izašla iz mode još pre deset godina. Preplakala je čitavu ceremoniju i kratki prijem posle toga, i morali su joj pomoći da se popne u svoju kočiju pošto se srećni par odvezao, ne na dobro isplanirani medeni mesec, već natrag u maleni dom koji će kasnije ponovo deliti s njegovom majkom.

Bilo je malo gostiju, sa obe strane. Nimalo iznenađujuće, gospođa G., Kerolajnina svekrva, nije prisustvovala (iako je čeznula da se njena snaha ponovo uda). Drugi razlog za to što je bivša Kerolajnina svekrva odlučila da ne dođe (ukoliko je starica uopšte bila dovoljno svesna događaja i kadra da učini takav izbor) postao je jasan kada sam bacio pogled na matičnu knjigu: Kerolajn je za svog oca izmislila lažno ime - izvesnog Džona Kortnija, džentlmena. Bio je to deo njenog potpunog preinačavanja sebe, porodice, prošlosti, čak i prvog braka, a ja sam pristao da to podržim u svim pojedinostima (kao njen „bivši zvanični poslodavac") ako ikada to budem morao.

Iskušenje da se dotera sopstvena ličnost bilo je zarazno. Primetio sam da je mlada Keri, potpisujući se kao svedok, sebe navela kao Elizabet Harijet G. na istom sertifikatu, izmenivši pri tom način na koji je pisala svoja imena. Ali možda je najveću laž u dokument o zaključenom braku upisao mladoženja, koji je kao zanimanje naveo jednostavno: džentlmen.

Pa, ako je jedan vodoinstalater, večito sa utrljanom zemljom iza ušiju i prljavštinom pod noktima, sada bio engleski džentlmen, Engleska je postigla to divno socijalističko stanje za koje su toliki reformatori tako marljivo agitovali.

Moram reći da je na tom venčanju srečna bila jedino Keri; što zahvaljujući mladalačkom neznanju, što pukoj odanosti prema majci, ne samo što je izgledala prelepo već se i vladala kao da svi mi prisustvujemo radosnom događaju. Ali kada kažem „mi", mislim tek na šačicu ljudi. Sa strane Džozefa Kloua u crkvi je bilo samo njih dvoje: uplakana majka umotana u krep i nepredstavljeni, neobrijani muškarac koji je mogao biti Klouov brat ili možda samo još jedan vodoinstalater koji je došao u nadi da će posle službe biti hrane.

Na Kerolajninoj strani bili smo samo Keri, Frenk Bird i ja. Naša grupa je bila toliko mala da se Bird morao potpisati uz Keri u svojstvu jednog od dva neophodna svedoka. (Bird je predložio da potpišem ja, ali ipak nisam bio toliko sklon ironičnom apsurdu.)

Džozef Klou je izgledao obamro od straha i napetosti tokom čitave ceremonije. Kerolajnin osmeh je bio toliko širok, a lice toliko zajapureno da sam bio siguran kako će svakog trena briznuti u plač i pasti u histeriju. Izgleda da je čak i glavni paroh osetio nešto čudno, pa je često dizao pogled sa svog misala, kratkovido zagledajući maleni skup kao da čeka da neko kaže kako je ipak samo reč o šali.

Tokom obreda, osećao sam neobičnu otupelost tela i uma. Možda je to bilo zbog dodatne doze laudanuma koju sam uzeo kako bih lakše prebrodio taj dan, ali mislim da sam pre bio istinski ravnodušan. Dok su nevesta i mladoženja ponavljali svoje poslednje zavete, gledao sam Kerolajn koja je stajala tako napeto i uspravno u loše krojenoj i prilično jeftinoj venčanici, i sećao se precizno dodira i teksture svake meke - sada isuviše meke - obline i ispupčenja ispod te tkanine. Za vreme čitave ceremonije nisam osećao ništa osim čudne, sve veće praznine koja me je prvi put skolila proteklih nedelja kada sam se vraćao na Gloster plejsu broj devedeset gde nije bilo ni Kerolajn, ni Keri, pa čak ni mojih troje slugu koji su često izbivali (s dozvolom) zbog bolesti u Besinoj porodici. Bila je to prevelika kuća za takvo odsustvo ljudskih glasova i zvukova.

Kada se venčanje završilo, gotovo da nije ni bilo hrane ili prijema vrednog pomena - samo kratko i neprijatno zadržavanje u ledenom dvorištu parohijske crkve. Onda su novopečeni mladenci otišli otvorenom kočijom - dan je bio previše hladan za otvorenu kočiju i počela je kiša, ali par očito nije bio u mogućnosti da doplati za pokrivenu kočiju. Slika srećnog para koji se zaputio prema blaženstvu bila je malo pokvarena kada je Frenk Bird ponudio da svojom kočijom odbaci Keri i majku Džozefa Kloua u istu onu kuću prema kojoj su se mladenci upravo odvezli. (Kerolajn se činilo važnim da u prvih nekoliko nedelja njenog bračnog života i Keri bude s njom u toj pretrpanoj, spartanskoj kućici, iako će devojka i dalje raditi kao guvernanta i ubrzo se vratiti da živi sa mnom na Gloster plejsu.)

Konačno, pošto se glavni paroh povukao iskreno zbunjen u svoju mračnu crkvu, ispred crkve smo, na poznooktobarskom ledenom vetru, ostali samo taj drugi vodoinstalater (zaključio sam da nije ni u kakvom srodstvu s Džozefom) i ja. Nakrivio sam šešir u znak pozdrava gladnom čoveku i uputio se peške sve do doma mog brata Čarlija u ulici Saut Odli.

Čarlijevo zdravlje se donekle poboljšalo kada se okončalo vrelo leto i sredinom septembra on i Kejti su uglavnom obitavali u svojoj londonskoj kuči. Čarls je crtao različite ilustracije kad god je mogao, iako je često trpeo stomačne bolove i patio od opšte slabosti.

No kad sam tog četvrtka, 29. oktobra, pokucao na njihova vrata, iznenadio sam se što ga ne zatičem kod kuće. Kejti je bila kod kuće i pozdravila me je u njihovom malom i prilično mračnom salonu. Znala je za Kerolajnino venčanje i tražila je da joj ispričam „sve čudesne atrakcije” koje su se dogodile. Ponudila mi je konjaka - što sam zadovoljno prihvatio; nos, obrazi i šake bili su mi crveni od jesenje hladnoće - i imao sam snažan utisak da je ona već pila pre mog dolaska.

U svakom slučaju, ispričao sam joj o „svim čudesnim atrakcijama", ali definiciju „atrakcija" proširio sam sa svadbene ceremonije na čitavu moju prošlost s gospođom Kerolajn G. Ta priča je sablažnjiva, naravno, za buržoaske nazore, ali ja sam odavno već znao da Kejt ne pati mnogo od očevih iluzija karakterističnih za srednju klasu. Ako je bilo verovati mnogim glasinama i izveštajima, Kejti je odavno našla ljubavnika - ili više njih - kako bi nadoknadila nedostatak žara kod mog brata (ili njegovu nesposobnost da ga izrazi). Ta svetska žena je pijuckala konjak sasvim blizu mene, u mračnom salonu čiji su prozori bili prekriveni kapcima, tako da je slabu svetlost uglavnom davala samo vatrica u kaminu, i ja sam shvatio da joj iznosim pojedinosti iz svoje prošlosti s Kerolajn koje nisam pričao gotovo nikome, pa čak ni njenom ocu.

A dok sam govorio, shvatio sam da postoji još jedan razlog - pored moje potrebe da konačno rasteretim dušu - zbog kojeg sve to pričam Kejti Dikens.

Nevoljno, krišom i bolno, saglasio sam se s predviđanjem njenog bezosećajnog oca da moj brat neće još dugo biti na ovom svetu. Istina je bila da se Čarlijeva boljka, premda uz povremene predahe, sveukupno pogoršava. Sada se činilo verovatnim, čak i meni (njegovom odanom i privrženom bratu), da bi Čarls mogao umreti za godinu ili dve, a ova u godine zašla (bilo joj je dvadeset osam) ali još privlačna žena postala bi udovica.

Kejti je i sama iskazala indiskreciju rekavši: „Iznenadilo bi te ono što je moj otac kazao za brak gospođe G.“

„Ispričaj mi“, rekao sam i nagnuo se bliže.

Nasula nam je oboma po još jedan konjak, ali je odmahnula glavom. „To bi moglo da te uvredi.“

„Besmislice. Tvoj otac ne može reći ništa što bi me uvredilo. On i ja smo predugo već prisni prijatelji. Šta je to rekao za današnju ceremoniju?"

„Pa, nije rekao ništa meni, naravno. Ali slučajno sam čula kako govori tetka Džordžini... ’Vilkijevi poslovi prkose svim predviđanjima. Ko zna, možda je čitava ta gluma oko braka bila samo laž te žene, s ciljem da natera njega da se njom oženi i - suprotno njenim očekivanjima - konačno se slomi.’"

Sedeo sam zapanjen. Jesam bio uvređen. I preneražen. Zar je to moglo biti istina? Zar je čak i venčanje moglo biti samo još jedan od Kerolajninih trikova da me namami u bračnu klopku? Zar se nadala da ću osetiti toliki gubitak da ću doći po nju u dom Džozefa Kloua, prkoseći svim bračnim obavezama i poričući ih, pa je preklinjati da mi se vrati... da se uda za mene? Koža mi se naježila od nečeg nalik na odvratnost.

Zgromljen, samo sam stegnuta grla izustio: „Tvoj otac je veoma mudar čovek."

Začudo - i uzbuđujuće - posegnula je za mnom i stegnula mi ruku.

Uz treći konjak, čuo sam sebe kako cvilim pred Kejti i izgovaram reči koje ću, mnogo kasnije i u mnogo drugačijem kontekstu, gotovo doslovce podeliti sa samim Čarlijem.

„Kejt... ne sudi prestrogo o meni. Usled bolesti, majčine smrti i usamljenosti, ovo je za mene bila strašna godina. To što sam danas video kako se Kerolajn udaje, premda neobično zadovoljavajuće u određenom smislu, istovremeno me je neobično uznemirilo. Ipak je ona bila deo mog života duže od četrnaest godina, a član mog domaćinstva duže od deset. Mislim, draga moja Kejti, kako čoveka u mom položaju valja sažaljevati. Ja nisam... dugo nisam bio... nisam navikao da živim sam. Navikao sam da imam kraj sebe dobru ženu s kojom ću razgovarati, baš kao sada s tobom, Kejt... ženu koja će se brinuti o meni, razmaziti me možda malčice s vremena na vreme. Svi muškarci uživaju u tome, ali ja možda i više od većine. Teško je jednoj ženi, supruzi kao što si ti, da zna kako je čoveku naviknutom da uvek gleda lepo stvorenje u svom domu... nekoga uvek odevenog lepo, nekoga uvek u sobi ili blizini, da unese malo svetla i topline u život starog neženje... a onda, najednom, bez imalo sopstvene krivice, ostane sam kao ja sada, bude ostavljen... napolju, na hladnoći i u mraku.“

Kejti je veoma napregnuto zurila u mene. Činilo se da se nagnula bliže meni dok sam sve to objašnjavao. Njeno koleno ispod dugačke, zelene svilene haljine bilo je samo nekoliko centimetara od mog. Osetio sam iznenadni poriv da kleknem na pod, zagnjurim joj glavu u krilo i zaplačem kao dete. Bio sam u tom trenutku siguran da bi me ona zagrlila, potapšala po leđima i glavi, možda čak i pridigla moje suzno lice svojim grudima.

Umesto toga, samo sam se nagnuo još bliže. „Čarli je veoma bolestan", šapnuo sam.

„Da." U tom samotnom slogu kao da nije bilo naročite tuge, samo saglasnosti.

„I ja sam bolovao, ali sigurno ću se oporaviti. Moja je boljka prolazna. Čak ni sada ne ugrožava moje sposobnosti ili... potrebe."

Pogledala me je, kako mi se učinilo, sa uzbuđenim iščekivanjem.

Tada sam rekao tiho, ali gotovo očajnički: „Kejt, pretpostavljam da se ne bi mogla udati za muškarca koji je.

„Ne, ne bih“, rekla je Kejt odlučno. Ustala je.

Povevši se zbunjeno, ustao sam i sam.

Kejt je pozvala sluškinju da mi donese kaput, štap i šešir. Obreo sam se na hladnoj verandi pre nego što sam smislio šta da kažem. Čak ni tada nisam mogao da progovorim. Vrata su se zalupila za mnom.

Kad sam stigao na pola puta do sledeče ulice, pognut spram hladnog vetra koji mi je nanosio kišu u lice, ugledao sam Čarlija na naspramnom pločniku. Pozdravio me je, ali ja sam se napravio da ga ne vidim i odbrzao sam, držeći šešir i skrivajući lice nadlanicom.

Dve ulice dalje, zaustavio sam pokrivenu kočiju i rekao kočijašu da me odveze u Ulicu Bolsover.

Marta R., kod koje u to vreme nije bilo slugu, sama mi je otvorila vrata. Na njenom iskrenom licu videlo se da je istinski zadovoljna što me vidi.

Te noći smo začeli naše prvo dete.

TRIDESET DEVETO POGLAVLJE
drud

U novembru, Dikens je održao pretpremijeru ubistva pred intimnom publikom od stotinu najbližih prijatelja.

Sada već duže od godine, Jedinstveni je pregovarao s Čapelovom kompanijom o još jednoj turneji sa čitanjem - što je on nazivao svojom „oproštajnom serijom čitanja". Čapel je predložio sedamdeset pet nastupa, ali je Dikens - čija se bolest, slabost i lista oboljenja pogoršavala bezmalo iz dana u dan - insistirao na stotinu nastupa za iznos od osam hiljada funti okruglo.

Njegov najstariji prijatelj Forster oduvek se protivio turnejama s čitanjem iz veoma realnog razloga, smatrajući kako to sprečava Dikensa da piše romane i uvek ga ostavi iscrpljenog, slabog i bolesnog, pa je rekao Jedinstvenom da bi ga, u sadašnjem zdravstvenom stanju, pokušaj da sto puta nastupi i čita zasigurno ubio. Frenk Bird i drugi lekari s kojima se Dikens češće viđao protekle godine, potpuno su se slagali s Forsterom. Čak je i Dolbi, koji je bio uz Dikensa samo na tim turnejama, smatrao kako je loša zamisao da ovaj krene i na jednu, a grozna zamisao pokušati sa stotinu zasebnih nastupa.

A niko iz Dikensovog porodičnog kruga, niti bilo koji njegov stari prijatelj, lekar ili pouzdani savetnik, nije smatrao da on treba da uključi Nensino ubistvo u nastupe na oproštajnoj turneji. Neki, kao Vils i Dolbi, smatrali su da je to preterano senzacionalističko za tako poštovanog i obožavanog pisca. Večina drugih, poput Birda, Persija Ficdžeralda, Forstera - i mene - bila je sasvim sigurna da če ga to ubiti.

Nastupajuču iscrpljenost od putovanja i predstava, da ne pominjemo duševnu patnju usled svakodnevne vožnje železnicom (kako je rekao Dolbiju) - Dikens je perverzno smatrao „olakšanjem za misli“.

Niko nije razumeo Dikensov stav prema tome osim mene. Znao sam da je Čarls Dikens neka vrsta muske sukube - ne samo što je podvrgavao stotine i hiljade ljudi svojoj ličnoj, hipnotičkoj, magnetnoj kontroli na tim nastupima več je pri tom isisavao energiju iz njih. Bez te potrebe i sposobnosti, bio sam siguran da bi Dikens umro od svojih boljki još pre nekoliko godina. On je bio vampir i trebali su mu javni nastupi i publika iz koje če crpsti energiju neophodnu da se protetura kroz još jedan dan.

I tako se Čapel saglasio s Dikensovim uslovima: održače oko stotinu nastupa za osam hiljada funti. Na američkoj turneji Jedinstvenog - koja ga je, kako mi je poverio, dovela do ivice potpune izmoždenosti - bilo je ugovoreno osamdeset nastupa, ali je broj sveden na sedamdeset šest, usled nekoliko otkaza. Kejti mi je rekla (mnogo pre našeg sastanka od 29. oktobra) da je Dikensu trud u Americi doneo ukupan prihod od 228.000 dolara, a potrošio je nepunih 39.000 - uglavnom za putovanja, zakup dvorana, hotelski smeštaj i na petoprocentnu proviziju za američke agente Tiknora i Fildsa. Dikensovi prvobitni troškovi u Engleskoj iznosili su 614 funti, i naravno, bila je tu i Dolbijeva provizija od 3.000 funti.

To ukazuje da je Dikensova zarada od američkih čitanja tokom 1867-68. trebalo da bude pravo malo bogatstvo - ozbiljan imetak za svakoga,od nas koji se bavimo pisanjem - ali on je odlučio da na tu turneju pođe samo tri godine po završetku Američkog građanskog rata. Taj rat je svuda snizio vrednost dolara i početkom leta 1868. američka valuta je tek trebalo da dostigne raniju, normalniju vrednost. Samo da je njen otac uložio svoju zaradu sa američke turneje u hartije od vrednosti u toj zemlji i sačekao da se dolar vrati na svoj predašnji nivo, njegova zarada iznosila bi bezmalo 38.000 funti, objasnila mi je Kejti. On to nije učinio nego je platio četrdeset posto takse za konverziju dolara u zlato. „Moja zarada", hvalio se kćerki, „bila je 20.000, stotinak funti gore-dole."

Impresivno, ali nedovoljno za sva ta putovanja, trud, iscrpljenost i umanjenje spisateljskog elana koje je turneja donela.

Stoga je možda njegovu sadašnju pogodbu sa Gapelom, na kraju krajeva, podjednako podstakla obična pohlepa koliko i njegove teorijske vampirske potrebe.

Ili je možda hteo da pokuša samoubistvo pomoću turneje s čitanjem.

Priznajem, dragi čitaoci, potonja mogućnost ne samo što mi je pala na pamet kao suvisla već me je i zbunila. U to vreme, ja sam hteo da budem taj koji će ubiti Čarlsa Dikensa. Ali možda će biti čistije ako mu samo pripomognem da na ovaj način izvrši samoubistvo.

Dikens je započeo turneju na svom omiljenom mestu, u Dvorani sent Džejmsa u Londonu, još 5. oktobra, ali nije u predstavu uključio i ubistvo. Znao je da će nastati neophodan prekid u njegovim putovanjima i čitanju - opštenarodni izbori trebalo je da se održe u novembru, i on je morao da odloži turneju za vreme te kampanje, ako ni zbog čega drugog, ono zbog činjenice da neće biti na raspolaganju odgovarajućih javnih dvorana ili pozorišta za iznajmljivanje dok političari budu divljali po zemlji. (Nije bila nikakva tajna da je Jedinstveni podržavao Gledstona i liberalnu stranku, ali više - to su njegovi najbliži prijatelji znali - zato što se oduvek gnušao Dizraelija nego zbog velikih nada u to da će liberali sprovesti reformu za kakvu se on, Dikens, oduvek zalagao u svojoj prozi, publicistici i javnim nastupima.)

Ali čak i ta lakša čitanja, ubistva lišena oktobarska čitanja, u Londonu, Liverpulu, Mančesteru, ponovo u Londonu, Brajtonu, pa u Londonu - bila su za njega veoma teška.

Početkom oktobra, Dolbi mi je rekao da je Šef dobro raspoložen i radostan zbog toga što ponovo kreće s nastupima, ali posle dve nedelje turneje, priznao je kako njegov obožavani gazda ne spava na putu, pati od strašnih naleta melanholije, i užasnut je svaki put kad se popne u železnički vagon. I najmanja smetnja ili zanošenje u putu, po Dolbijevim rečima, nagnala bi Šefa da jekne u strahu da će izgubiti život.

Frenka Birda je više brinulo to što je Dikensu ponovo oteklo levo stopalo - što je uvek bio znak ozbiljnijih nevolja - a njegovi stari problemi, bolovi u bubrezima i krv u stolici, vratili su se žešće nego ikada pre.

Možda su još rečitiji bili izveštaji od Kejti, preko mog brata, o tome da Dikens često plače, te da je povremeno za vreme tih prvih putovanja bio gotovo neutešan. Istina je da je tog leta i rane jeseni Dikens pretrpeo velike lične gubitke.

Njegov sin Plorn - kome je sada bilo gotovo sedamnaest godina - otplovio je krajem septembra za Australiju, kod svog brata Alfreda. Dikens se slomio i zajecao na stanici, što nije bilo ni najmanje u skladu s hladnoćom kakvu je Jedinstveni obično pokazivao na porodičnim rastancima.

Krajem oktobra, kada je turneja počela strahovito da ga zamara, Dikens je saznao da je umro njegov brat Frederik, od koga se otuđio pre mnogo godina. Forster mi je rekao da mu je Dikens napisao: „Bio je to straćen život, ali bože sačuvaj da se neko namršti na to, kao i na bilo šta drugo na ovom svetu što nije hotimično i hladno pogrešno."

Meni je, na jednoj od retkih večera kod Verea u Londonu, u periodu kada je prekinuo s nastupima, Dikens jednostavno rekao: „Vilki, srce mi se pretvorilo u groblje."

Prvog novembra, kada je preostalo još dve nedelje do izvođenja Nensinog ubistva, moj brat je rekao Kejti da je čuo kada je Jedinstveni kazao Džordžini: „Ne mogu dovesti u red svoju unutrašnjost i provodim besane noći kao bolesnik."

A Forsteru je ponovo napisao: „Nije mi dobro i veoma sam umoran. Međutim, nemam na šta da se požalim - ništa to nije, ništa; ipak, kao Marijana, umoran sam."

Forster, koji je i sam tih dana bio umoran, krišom je prepričao tu poruku nama, krugu Dikensovih najprisnijih prijatelja, koji smo zabrinuto pratili njegovo zdravstveno stanje - ali, priznao mi je, nije dokučio kakva se to Marijana pominje.

Ja jesam, odmah. I teško mi je bilo da suzbijem osmeh dok sam deklamoyao Forsteru Marijanine stihove iz Tenisonove pesme na koju je, siguran sam, Dikens mislio:

Umorna sam, tako umorna,
O Bože, da mi je da sam mrtva!

Prilikom jednog oktobarskog nastupa u Londonu, u Dvorani sent Džejmsa, na koji sam otišao ne rekavši Dikensu da ću biti tamo, video sam kako je započeo čitanje sa uobičajenom energijom, pokazujući po svemu lično oduševljenje zbog toga što se vratio Pikvikovom klubu - a ta činjenica, ili iluzija, uvek bi oduševila i samu publiku - ali posle samo nekoliko minuta, kao da uopšte nije mogao da izgovori Pikvik.

Piksnik, nazvao je svog junaka, zatim zastao, umalo se nije nasmejao, pa potom pokušao ponovo. „Pekviks... Izvinjavam se, dame i gospodo, mislio sam, naravno, da kažem... Piknik! To jest, Pakric... Peksnif... Pikstik! “

Posle još nekoliko tako sramotnih pokušaja, zaćutao je i pogledao odozgo u svoju prijatelje koji su sedeli na prednjim sedištima, rezervisanim za njih (ja sam bio te večeri daleko iza, na balkonu), s nečim nalik na razveseljenost u izrazu lica. Ali bio je to ujedno i izraz izvesnog očajanja, pomislio sam, kao da ih moli za pomoč.

I čaktamo, pozadi, usred gomile obožavalaca koji su se smejali, gotovo sam osetio miris nagle navale njegove panike.

Tih nedelja, Dikens je sređivao scenario za Nensino ubistvo, ali nije ga koristio. Na večeri kod Verea poverio mi se: „Plašim se da to pročitam, dragi moj Vilki. Nimalo ne sumnjam da mogu okameniti publiku... ako pročitam samo osminu teksta! .. .ali hoće li taj utisak biti toliko užasan, toliko potpuno zastrašujući, da ljudi ne dođu sledeči put na moje čitanje, pitanje je na koje sebi ne umem da odgovorim."

„Znaćeš to kada ih budeš oprobao posle još nekoliko nastupa, dragi moj Čarlse", rekao sam ja te noći. „Znaćeš kada je pravi trenutak. Uvek to znaš."

Dikens je primio taj kompliment i samo klimnuo glavom, a onda je rastrojeno otpio gutljaj vina.

Potom sam čuo, od Dolbija, kako ja treba da budem specijalan gost - zajedno sa još oko sto petnaest drugih „specijalnih gostiju" - na privatnom čitanju (u vreme prekida kampanje) u Dvorani sent Džejmsa u subotu, 14. novembra.

Dikens će tada konačno umlatiti Nensi.

U rano popodne tog dana, otišao sam u Ročester. Gospodin Drejdls me je sačekao ispred katedrale i ja sam obavio svoj uobičajeni ritual darivanja. Rakija koju sam kupovao tom prašnjavom starcu bila je skuplja od one koju sam obično kupovao za sebe i posebne goste.

Drejdls je to prihvatio s gunđanjem i brzo strpao flašu negde ispod obilatih slojeva debelog platna, flanelskih kaputa, pamuka i flanelskih prsluka. Toliko je bio sav ispupčen i glomazan od tog flanela, pamuka i platna da nisam video izbočinu tamo gde je boca nestala.

„Drejdls veli, ovuda, gazda", rekao je i poveo me pozadi, oko katedrale i tornja do ulaza u kripte. Nosio je fenjer sa spuštenim poklopcem i načas ga je odložio na pod pa je, lupkajući se, pronašao odgovarajući ključ. Iz bezbroj džepova koje je imao, izvlačio je bezbroj ključeva i privesaka dok nije pronašao pravi.

„Paz’te na glavu, gos’n Bili Vilki Kolinse", opomenuo me je kada je podigao fenjer s poklopcem a mi ušli u mračni lavirint. Novembarski dan bio je toliko oblačan da gotovo nikakvo svetlo nije dopiralo dole kroz trapezoidna okna bez stakla ugrađena u zasvođenu tavanicu. Korenje drveća, grmlje, a na nekim mestima i pravo busenje prekrivali su nekadašnji svetlarnik nekropole koju su načinili odavno mrtvi graditelji katedrale. Pratio sam ga uglavnom po zvuku, opipavajući sebi put po glatkom škriljcu. Vlaga je narastala.

TIP-TAP-TAP-TAP-TAP-TIP-TIP-TAP. Izgleda da je Drejdls pronašao odjek koji mu se dopadao. Skinuo je poklopac s fenjera i pokazao mi spoj zidova tamo gde je hodnik skretao i sledio uske stepenice niže u kriptu.

„Da l' gos’n Bili V. K. vidi?", upitao je. Isparenja ruma iz njegovog daha ispunila su hladan prostor između nas.

„Srušeno je, postavljeno je novo kamenje, i novi malter", rekao sam ja. jedva sam se suspregao da ne zacvokoćem zubima. Pričalo se da su pećine toplije od hladnog novembarskog vetra kakav je tog dana duvao, i da je u njima stalna temperatura od preko deset stepeni ili koliko već ne. Ali to nije važilo za ovu kriptu-pećinu.

„Jesje, Drejdls je sam to uradio pre manje od dve godine", prodahtao je na mene. „Nema tog, ni glavnog paroha, ni horovođe, čak ni drugog nekog zidara, koji bi vido - posle dana ili tri - je li novi malter noviji. Ne ako Drejdls to uradi."

Klimnuo sam glavom. „A ovaj zid se otvara pravo u kriptu?"

„Jok, jok“, nasmejao se natrontani kamenorezac. „Tu su još dva zida između nas i matorog. Ovi zid se otvara tek u prvi prostor između njega i starijeg zida. Četeres’ santima, najviše."

„Dovoljno?", upitao sam ja. Nisam mogao da prikladno završim rečenicu prikladno rečima: za les?

Drejdlsove vodnjikave crvene oči zasijale su prema meni u svetlu fenjera. Činilo se da mu je sve ovo veoma zabavno, ali je isto tako izgledalo i da savršeno dobro čita moje misli. „Ne, za telo jok", rekao je preglasno. „Ali za obične koske, kičmu, karlicu, stopala, sat il’ lanac il’ zlatan zub ili dva, i za lepu, čistu, osmehnutu lobanju... više nego dovoljno mesta, ser. Više nego dovoljno. Onaj matori dublje unutra ne bi se bunio zbog novog stanara, jok vala, gos’n Bili Vilki Kolinse, ser."

Osetio sam kako mi se diže želudac. Ako ubrzo ne odem odatle, ispovraćaču se na prljave, jednoobrazne čizme tog zidara i kamenoresca. Ali zadržao sam se dovoljno da upitam: „Je li ovo isto ono mesto koje ste vi i gospodin Dikens odabrali za kosti koje če on doneti?"

„O, ne, ser. Ne, ser. Naš gos’n Čarls Dikens, slavni pisac, taj je odabro mračnije, dublje mesto za koske što će Drejdlsu da donese, evo tu niz stepenice, ser. Da l' bi gos’n Vilki volo da pogleda?"

Odmahnuo sam glavom i - ne sačekavši pratnju svetla iz malog fenjera - nekako uspeo da se ispentram napolje, na vazduh.

Te večeri, dok sam sedeo u Dvorani sent Džejmsa sa još stotinak najprisnijih prijatelja Čarlsa Dikensa, upitao sam se koliko je puta Jedinstveni stajao na toj pozornici i nastupao - bilo kao pozorišni glumac, bilo kao prvi od pisaca novog kova koji čitaju svoja dela. Stotinama puta? Najmanje toliko. On jeste - ili je bio - taj „pisac novog kova". I izgleda da mu niko nije bio ravan, niti je mogao da ga zameni.

To javno ubijanje Nensi biće još jedno zastranjenje bez presedana za čoveka koji se bavi pisanjem.

Forster mi je rekao kako je baš on ubedio Dikensa da zatraži od Čapelovih mišljenje o toj - kako je Forster smatrao - opasnoj zamisli da uključi Nensino ubistvo u program nastupa. A Čapelovi su predložili da nastupi privatno, samo pred znancima, kako bi se proverila reakcija na tako mračno i grozno čitanje.

Neposredno pre predstave, čuo sam kako jedan veoma poznati londonski lekar (ne naš dragi prijatelj Bird) kaže Jedinstvenom: „Dragi moj Dikense, možeš se pouzdati u to da će, samo li jedna žena krikne kada budeš ubijao devojku, nastupiti zarazna histerija u čitavoj sali.“

Dikens je samo skromno pognuo glavu i osmehnuo se, a svakome ko ga poznaje taj osmeh bi izgledao pre zlobno nego nestašno.

Kada sam zauzeo svoje mesto u drugom redu, kraj Persija Ficdžeralda, primetio sam da je pozornica postavljena malo drugačije nego za uobičajene Dikensove nastupe. Uz neizostavan, karakterističan okvir sa umerenim gasnim osvetljenjem i ljubičastokestenjast paravan koji mu je omogućavao da tako efektno započne nastup na zamračenoj sceni, Dikens je dodao još dva bočna paravana iste tamne boje, pa čak i zavese sličnih nijansi iza njih, koji su suzili široku pozornicu i usredsredili pogled na maleni, dramatično osvetljeni prostor neposredno oko njega.

Priznajem, očekivao sam da Dikens započne nastup čitanjem nečeg manje senzacionalnog - vero vatno skraćene verzije dugogodišnje i uvek popularne scene suđenja iz Pikvikovog kluba („Zovem Sema Velera!“) - pa da zatim pređe na Sturm und Drang Nensinog ubistva i svima nam pokaže kako bi senzacionalističko finale donekle bilo ublaženo čitanjem drugih odlomaka u sklopu celovečernje predstave.

Ali on to nije uradio. Smesta je prionuo na ubistvo.

Znam, dragi čitaoci, da sam opisao beleške samog Jedinstvenog na nacrtu scenarija za čitanje te scene nastalom još s početka leta, ali ne mogu vam objasniti koliko su neadekvatne bile te beleške - ili moja jadna sposobnost opisivanja, koliko god bila izoštrena stvaranjem proze - da dočaraju sledečih četrdeset pet minuta.

Dragi čitaoci, možda ste u svojoj neverovatno dalekoj budućnosti krajem 20. ili početkom 21. veka (ako se i dalje uopšte gnjavite merenjem vremena godinama gospodnjim), zahvaljujući naprednoj naučnoj alhemiji, stvorili durbin kojim možete zaviriti natrag kroz vreme i gledati i slušati Propoved na Gori, Periklove govore ili Šekspirova izvođenja njegovih sopstvenih komada. Ako je tako, predlažem da svom spisku ’lstorijskih nastupa koji se ne smeju propustiti’ pridodate i predstavu izvesnog Čarlsa Dikensa u kojoj on dočarava kako je Bil Sajks ubio Nensi.

Naravno, nije odmah skočio na ubistvo.

Možda pamtite moje ranije opise Đikensovih nastupa - smirena pojava, otvorena knjiga u jednoj ruci, iako nikada zaista ne čita iz nje, element teatralnosti koji potiče prevashodno iz širokog raspona glasova, narečja i položaja tela dok Dikens deklamuje. Ali on nikada nije potpuno odglumio scenu koju je čitao.

Scenu ubistva Dikens počinje polako, ali s mnogo više teatralnosti nego što sam to ikada video kod njega (ili ma kojeg pisca koji čita svoja dela). Fejgin, taj zli Jevrejin, oživeo je kao nikad pre - kršeći ruke na način koji je ukazivao istovremeno i na iščekivanje ukradenog novca i na krivicu, kao da pokušava da spere larv Hristovu dok smišlja spletke. Noa Klejpol je ispao još veća kukavica i glupak nego u romanu. Ulazak Bila Sajksa nagnao je publiku da zadrhti u iščekivanju - retko je muška brutalnost bila tako verno dočarana na nekoliko stranica dijaloga, a to važi i za dramatični portret lopova pijanice i njegovo siledžijsko ponašanje.

Nensina užasnutost bila je odmah opipljiva, ali kada se začuo prvi od njenih mnogobrojnih krikova, publika je bila bleda i potpuno zanesena.

Kao da nam pokazuje granicu između svih svojih ranijih čitanja tokom decenija (da ne pominjemo slabe i inferiorne pokušaje njegovih imitatora) i ove nove ere senzacionalizma, Dikens je bacio u stranu knjigu sa scenarijem, ostavio pult za čitanje i bukvalno skočio u scenu koju nam je dočaravao.

Nensi je kreštala i preklinjala.

Bil Sajks je režao u neumornom besu. Neće biti milosti i pored njenih krikova - „Bile! Mili Bile! Za Boga miloga, Bile! Za Boga miloga!"

Dikensov glas toliko je ispunio Dvoranu sent Džejmsa da smo čak i Nensine poslednje molbe, prošaputane na samrti, čuli kao da je svako od nas iz publike bio na pozornici. Za vreme malobrojnih (ali zato strašnih) stanki i tišine, moglo se čuti i šuškanje miša na praznom balkonu iza nas. Čuli smo kako Dikens dašće od napora dok je obrušavao nevidljivu (a tako vidljivu!) močugu na lobanju drage devojke... i opet! I opet! I opet!

Dikens je zadivljujuće dobro koristio moćno osvetljenje. Sad kleči kao Nensi, svetlost obasjava samo zabačenu glavu i dve blede ruke podignute u beskorisnoj molbi. Sad se uzdiže unazad kao Bil - s močugom podignutom iza ramena i tela najednom, nemoguće, krupnijeg, glomaznijeg i višeg od Dikensovog, s dubokim senkama koje su mu ispunile očne duplje izuzev zastrašujućih beonjača Sajksovih bezumnih očiju.

A onda mlaćenje - i udaranje močugom - i opet mlaćenje - pa još gori udarci močugom. Zamirući glas mile devojke, sve nerazumljiviji i slabiji dok je napuštaju i nada i život, nagnao je publiku koja je ostala bez daha da zasopće. Neka žena je zaječala.

Kada su Nensine molbe prestale, na časak je nastupilo olakšanje - nada čak - da je grubijan poslušao njeno preklinjanje, da će nešto života preostati u izubijanom telu, pa su mnogi u publici rešili da upravo tog trena otvore oči, i tada je Dikens zaurlao najglasnijim i najbezumnijim Sajksovim urlicima i počeo ponovo da mlati po devojci na samrti, zatim po mrtvoj devojci, a onda po bezobličnoj masi izubijanog i okrvavljenog mesa i kose ispod njega.

Kada je završio, čučeći iznad tela u istom onom strašnom položaju koji su njegov sin i moj brat prvi ugledali na livadi iza Gadshila, Dikensovo teško gutanje vazduha ispunilo je dvoranu poput zvuka mehova kakve pomahnitale parne mašine. Pojma nisam imao je li to dahtanje stvarno ili samo deo njegovog nastupa.

Završio je.

Žene u publici su jecale. Najmanje jedna je bila histerična. Muškarci su sedeli kruto, bledi, pesnica stisnutih, dok su im se pomerali vilični mišići. Uočio sam da se i Persi Ficdžerald kraj mene s jedne strane, i Dikensov stari prijatelj Čarls Kent s druge, bore da dođu do daha.

Skarabej-jelenak iza mojih očiju poludeo je za vreme čitanja, okretao se, kopao i probijao iz jednog dela mog mozga u drugi. Bol je bio neopisiv, a ja opet nisam mogao da zatvorim oči niti zapušim uši kako bih odstranio ubistvo, toliko me je hipnotisalo. Čim je Nensi bila sasvim i uistinu mrtva, izvadio sam srebrnu pljosku i otpio četiri dugačka gutljaja laudanuma. (Primetio sam da i drugi muškarci otpijaju iz sličnih pljoski.)

Čak i pošto je Dikens završio, vratio se svom pultu, ispravio revere i kravatu, i blago se naklonio, publika je na jedan dugi trenutak ostala nema.

U tom trenutku, pomislio sam kako neće biti nikakvog aplauza i Nensino ubistvo više nikada neće biti izvedeno na pozornici. Čapelovi će čuti presudu u preneraženoj tišini. Pokazaće se da su Forster, Vils, Ficdžerald i svi drugi Dikensovi prijatelji koji su ga savetovali da ovo ne radi ipak bili u pravu.

Ali onda je aplauz započeo. I pojačao se. I nastavio da jaca kako su ljudi poustajali u celoj sali. I kraja mu nije bilo.

Sav oznojen, ali sada osmehnut, Dikens se još dublje poklonio, istupio iza svog pulta za čitanje i zamahnuo rukom kao mađioničar.

Članovi njegove scenske ekipe istrčali su na binu i paravani su uklonjeni za tili čas. Kestenjastoljubičaste zavese su se otvorile.

Na pozornici se ukazao dugačak, blistavi sto za bankete krcat delikatesima. Boce šampanjca hladile su se u bezbroj srebrnih posuda s ledom. Mala vojska kelnera u svečanim uniformama stajala je spremna da otvori ostrige i potera zapušače od šampanjca uvis. Dikens je ponovo mahnuo i pozvao (usred drugog naleta oduševljenog aplauza) sve da se popnu na scenu i prionu na osveženje.

Čak je i taj deo večeri bio pažljivo režiran. Dok su se prvi muškarci i žene nesigurno peli na pozornicu, snažne gasne svetiljke čudesno su obasjavale njihova zajapurena lica, zlatnu mušku dugmad za manžete i ženske živopisne haljine. Kao da je predstava još trajala, ali smo sada svi mi učestvovali u njoj. U strašnom, ali mračno uzbudljivom šoku, shvatili smo da smo svi došli na daću ubijenoj Nensi.

Konačno i sam na pozornici, odmaknuo sam se od banketskog stola i stao da prisluškujem šta ljudi govore Dikensu, koji se sav pretvorio u osmeh iza maramice kojom je i dalje usplahireno brisao mokro čelo, obraze i vrat.

Glumice, madam Selest i gospođa Kili, prve su došle do njega.

„Vi ste mi i sudija i porota", rekao im je Dikens zadovoljno. „Da izvodim to, ili ne?“

„O, da, da, da, oni, da“, prodahtala je madam Selest. Izgledala je kao da će se za koji tren onesvestiti.

„Ma naravno da izvodite!", uskliknula je gospođa Kili. „Kad već postižete takav efekt, to se mora izvoditi. Mora. Ali...“ I tu je glumica zakolutala krupnim crnim očima veoma polako, veoma dramatično, i okončala rečenicu na unapred pripremljen, spor način, „...javnost već pedesetak godina traga za senzacijom i, tako mi svega, sada je ima!“

A onda je gospođa Kili udahnula duboko, isprekidano, ispustila vazduh i ostala da stoji kao da više ne zna šta da kaže.

Dikens se duboko poklonio, i poljubio joj ruku.

Čarli Dikens je naišao s praznom ljušturom ostrige u ruci.

„Pa, Čarli", rekao je Dikens, „šta sada misliš?" (Čarli, jedan od Dikensovih najbližih, odvraćao ga je od ovoga.)

„Još je bolje nego što sam očekivao, oče", rekao je Čarli. „Ali ja i dalje kažem, ne radi to.“

Dikens je trepnuo, naizgled iskreno iznenađen.

Edmund Jejts je prišao sa svojom drugom čašom šampanjca.

„Šta ti misliš o ovome, Edmunde?", upitao je Dikens. „Evo Čarlija, mog rođenog sina, koji veli da je ovo nešto najbolje što je ikad čuo, ali me i dalje uporno bez objašnjenja ubeđuje da to ne izvodim!"

Jejts je pogledao Čarlija i - ozbiljnim, gotovo pogrebnim glasom - rekao: „Slažem se sa Čarlijem, ser. Ne izvodite to."

„Pobogu!" uskliknuo je Dikens i nasmejao se. „Okružen sam nevernim Tomama. Ti... Čarlse!", povikao je, pokazavši na Kenta koji je stajao kraj mene. Niti jedan od nas dvojice još se nije poslužio osveženjem. Gomile oko nas bila je sve bučnija i razuzdanija.

„I ti, Vilki", dodao je Dikens. „Šta moja dva stara prijatelja i profesionalna saradnika misle? Slažete li se vi sa Edmondom i Čarlijem da nikada ne smem ponoviti ovaj nastup?"

„Ni najmanje", rekao je Kent. „Moja jedina primedba je tehničke prirode."

„Q?“, rekao je Dikens. Glas mu je bio sasvim ravan, ali ja sam znao koliko on malo mari za „primedbe tehničke prirode" kada je reč o njegovom čitanju ili pozorišnom radu. Dikens je sebe smatrao majstorom režije i tehničkih efekata.

„Ti završavaš čitanje... nastup... tako što Sajks odvlači psa iz sobe u kojoj je počinio ubistvo i zaključava vrata za sobom , rekao je Čarls Kent. „Ja mislim da je publika spremna za još toga... Možda za Sajksovo bekstvo? Gotovo sigurno za Sajksov pad s krova na Džejkobovom ostrvu. Publika želi... treba da vidi da je Sajks kažnjen."

Dikens se na to namrštio. Njegovu tišinu shvatio sam kao poziv.

„Saglasan sam s Kentom", rekao sam. „Ono što si nam pružio zadivljujuće je. Ali kraj je... zbrzan? Prerano nastupio? Ne znam šta misle žene iz publike, ali mi muškarci ostavljeni smo žedni Sajksove krvi i smrti podjednako kao što je on žudeo da ubije sirotu Nensi. U dodatnih deset minuta, premestilo bi svršetak iz sadašnjeg stanja praznog užasavanja u žestok i strastven juriš prema kraju!“

Dikens je prekrstio ruke na grudima i odmahnuo glavom. Video sam da mu je uštirkano lice košulje natopljeno znojem i da mu šake podrhtavaju.

„Veruj mi, Čarlse“, kazao je on, obrativši se Kentu, „nema te publike na svetu koja bi mogla da se zadrži još deset minuta - ili pet! - posle devojčine smrti. Uzdaj se u to da sam tu u pravu. Stojim ovde...“ Mahnuo je prema pultu i niskoj platformi za čitanje, „...iznam."

Kent je slegnuo ramenima. Dikensov ton apsolutne ubeđenosti - glas Majstora, kojim je on često razrešavao diskusije o književnim ili pozorišnim pitanjima - rekao je svoje. Ali ja sam tada znao, i kasnije se neću iznenaditi kada vidim da je Dikens razmislio o tom predlogu i potom produžio čitanje, dodajući najmanje tri stranice pripovesti, kako bi učinio upravo ono što je Kent predložio.

Otišao sam po ostrige i šampanjac i pridružio se Džordžu Dolbiju, Edmundu Jejtsu, Forsteru, Čarliju Dikensu, Persiju Ficdžeraldu, Čarlsu Kentu, Frenku Birdu i drugima koji su stajali bliže zadnjem delu bine, odmah izvan pravougaonika blistave svetlosti. Dikens je sada bio okružen damama koje je pozvao na taj događaj, a one su, kao i glumice, bile podjednako uzrujane i željne da ponovo vide njegovo ubijanje Nensi. (Dikens mi je rekao da dovedem Batlera - misleći na Keri - ali ja joj nisam preneo taj poziv i bilo mi je drago što ona nije tu. Mnogi smo, prolazeći pozornicom s pićem i ostrigama, nesvesno spuštali pogled da proverimo ne stajemo li uglačanim crnim cipelama u lokve Nensine krvi.

„Ovo je ludilo“, govorio je Forster. „Ako bude ovo radio na iole značajnijem broju od preostalih sedamdeset devet nastupa, ubiće se.“

„Slažem se“, rekao je Frenk Bird. Obično žovijalni lekar mrštio se na staklenu čašu za šampanjac koju je držao u ruci, kao da se piće ukvarilo. „To će za Dikensa biti samoubistvo. Neće preživeti."

„Pozvao je i novinare", rekao je Kent. „Čuo sam ih kako pričaju. Dopalo im se. Sutra će napisati divne prikaze za novine. Svaki muškarac, žena i dete u Engleskoj, Irskoj i Škotskoj biće spremni da prodaju rođene zube kako bi dobavili ulaznicu."

„Većina je već prodala sve zube koje su imali", kazao sam ja. „Moraće nešto drugo da nose u jevrejske zalagaonice."

Ljudi oko mene učtivo su se nasmejali, ali mahom su produžili da se mršte u tišini koja je usledila.

„Ako novinari to budu nahvalili", grmnuo je Dolbi, taj medved od čoveka, „onda će Šef to i raditi. Najmanje četiri puta nedeljno sve do sledećeg leta."

„To će ga ubiti", ponovio je Frenk Bird.

„Mnogi među vama poznaju mog oca duže nego ja“, rekao je Čarji Dikens. „Da li vi znate kako da ga odvratimo od ovoga kada shvati kakvu je senzaciju stvorio i tek je može ovim stvoriti?"

„Plašim se da nema načina", kazao je Persi Ficdžerald.

„Uopšte ne postoji", rekao je Forster. „Neće taj da se urazumi. Možda ćemo se sledeći put sresti u Vestminsterskoj opatiji na Dikensovom državnom pogrebu."

Umalo nisam prosuo šampanjac zbog toga.

Već nekoliko meseci, otkad je Dikens najavio kako namerava da izvodi Nensino ubistvo na većini predviđenih zimskih i prolećnih nastupa, pomišljao sam kako je takvo samoubistvo puko sredstvo da sve dođe do onakvog svršetka kakav sam već predano priželjkivao. Ali Forster me je nagnao da shvatim nešto što je gotovo sasvim izvesno istina - kako god Dikens prirodno umro, bilo zahvaljujući samoubistvu preko čitanja ili ako ga pregaze kola na Strandu, ogroman broj ljudi tražiće državnu sahranu. Londonski Tajms ili neki drugi otrcani list koji je bio politički protivnik Čarlsa Dikensa i toliko godina ga kritikovao kao književnika prednjačiće u zahtevu da se Jedinstveni sahrani u Vestminsterskoj opatiji. Narod - sentimentalan kao i uvek - okupiće se oko te zamisli.

Gužva će biti nezamisliva. Dikens će počivati zajedno s drugim najvoljemjim kostima engleskih književnih genija.

Postavši siguran da će biti tako, umalo nisam zaurlao tu, na pozornici.

Dikens mora umreti, to svakako. Ali ja sam sada spoznao ono što sam u mračnijim, dubljim mislima sigurno već shvatio i započeo to da planiram pre više meseci - ne samo što Dikens mora umreti, već mora i da nestane.

Ne sme biti državnog pogreba, niti sahrane u Vestminsterskoj opatiji. Pomisao na to bila mi je nepodnošljiva.

„Šta ti misliš, Vilki?", upitao je Jejts.

Izgubljen u užasu svog otkrovenja, nisam pažljivo pratio razgovor, ali znao sam neodređeno da još razmatraju načine i sredstva da Dikensa odvrate od toga da javno ubija Nensi još desetine i desetine puta.

„Mislim da će Čarls učiniti ono što smatra da mora“, kazao sam tiho. „Ali upravo mi - njegovi najmiliji prijatelji i članovi porodice - moramo sprečiti da bude sahranjen u Vestminsterskoj opatiji."

„U skorije vreme, misliš", rekao je Ficdžerald. „Da ne bude tamo sahranjen u skorije vreme, na to misliš."

„Naravno. Upravo na to mislim." Izvinio sam se i otišao po još šampanjca. Gužva se sada malo razredih, ali je buka postala intenzivnija. Zapušači su i dalje pucali, a kelneri sipali.

Neki pokret iza bine, gde je ekipa uklanjala pult i opremu, zapao mi je za oko i nagnao me da stanem.

Tamo se nije kretao niko iz ekipe. Tamo je stajala jedna jedina ljudska prilika, gotovo sasvim zaogrnuta tamnim, glupavim operskim plaštom koji je hvatao slabi odsjaj s pozornice. Čovek je na glavi imao staromodni cilindar. Lice i neobično dugoprste šake bili su mu apsolutno beli.

Drud.

Srce mi je poskočilo u grlu, a skarabej u mom mozgu pohitao je na svoje omiljeno osmatračko mesto, iza mog levog oka.

Ali to nije bio Drud.

Čovek se teatralno poklonio prema meni i skinuo cilindar. Ugledao sam plavu, proređenu kosu koja je ponovo rasla i prepoznao Edmonda Dikensona.

Nije valjda Dikens pozvao Dikensona na ovo probno čitanje? Kako ga je našao? I zašto bi...

Ljudska prilika se uspravila i osmehnula. Činilo se, čak i s te udaljenosti, da mladi Dikenson nema kapke. I da su mu zubi zašiljeni i oštri.

Obrnuo sam se na petama da vidim jesu li Dikens i ostali uočili tu prikazu. Činilo se da je niko drugi nije primetio.

Kada sam se okrenuo natrag, obličja u crnom operskom plastu više nije bilo.

ČETRDESETO POGLAVLJE
drud

Na dan Nove godine spavao sam do podneva i probudio se sam i u bolovima. Nedelja uoči prvog dana 1869. bila je neobično topla i bez snega, bez oblaka, nimalo nalik na to godišnje doba, te konačno - za mene - bez ljudskog društva. Ali ovaj dan je bio hladan i mračan.

Moje sluge, bračni par Džordž i Besi, tražili su od mene dozvolu da odu u Vels, kod Besine porodice, na barem nedelju dana. Izgleda da su i njen senilni otac i - donedavno - zdrava mati odabrali da istovremeno umru. Bilo je nečuveno (i sasvim smešno) da istovremeno raspustim čitavu svoju poslugu - pretpostavljao sam da če njihova tupava i ružnjikava sedamnaestogodišnja kći Agnes poći s njima - ali ja sam im dozvolio da odu zato što sam meka srca (pošto sam ih obavestio, naravno, da ih neću platiti dok su na tom velškom odmoru). Ali planirao sam da priredim novogodišnji prijem na Gloster plejsu i naterao ih da odlože putovanje za nedelju dana; otišli su konačno na sam dan Nove godine, dva dana posle mog povratka sa imanja Gadshil, gde sam proveo celu sedmicu.

Keri je boravila kod mene skoro celog decembra (kod majke i svog novog očuha, koji je, kako mi je došapnula, bio težak pijanac, bila je kraće od dve nedelje), ali porodica koja ju je zaposlila (i još se prema njoj ophodila pre kao prema gošći nego kao prema guvernanti) išla je za Badnje veće na selo, da tamo provede najmanje dve sedmice, pa sam je podsticao da ode s njima. U ponoć, za doček Nove godine, biće prijema, maskenbala i vatrometa, izleta saonicama, klizanja na ledu po mesečini, biće mlade gospode... ja joj nisam mogao ponuditi ništa od svega toga.

Bilo je vrlo malo ičega što sam ikome mogao ponuditi tog prvog dana Nove 1869. godine.

Posle Kerolajninog venčanja, izbegavao sam prazan petospratni dom na Gloster plejsu broj devedeset što sam više mogao i u novembru sam boravio kod Lemanovih i Birdovih onoliko dugo koliko su ti ljubazni ljudi hteli da me trpe. Čak sam provodio vreme s Forsterom (koji me nikako nije podnosio) u njegovoj smešnoj (ali udobnoj) palati kod Palas gejta. Forster je postao uobraženiji i dosadniji nego ikad pošto se oženio bogatom udavačom, a njegova nenaklonost prema meni (ili ljubomora, trebalo bi da kažem, pošto se Forster oduvek ljuto takmičio sa svakim ko je s Dikensom bio prisniji nego on) rasla je jednako brzo koliko i njegovo bogatstvo i trbušina, ali ipak je i u svojim i u tuđim očima još bio isuviše veliki džentlmen da bi me odbio ili pitao zbog čega sam odlučio da ga u to doba posetim. (Da me jeste pitao, iskren odgovor stao bi u četiri reči - zbog tvog vinskog podruma.)

Ali niko ne može doveka da sedi kod prijatelja, pa smo nekih dana u decembru samo Keri i ja bili u velikoj staroj kući na Gloster plejsu broj devedeset, sa Džordžom, Besi i stidljivom Agnes koji su još užurbano trčkarali unaokolo u pozadini, trudeći se bezuspešno da izbegavaju moju mrzovolju i neraspoloženje.

Kada mi je Dikens poslao poziv da dođem sa Kejt i Čarlijem na još jedan Božić na imanju Gadshil, oklevao sam - bilo bi gotovo nepošteno prihvatiti takvo gostoprimstvo od nekoga koga smerate da ubijete čim dođe pravi trenutak za to - ali na kraju sam pristao. Kada je kuća na Gloster plejsu bila prazna, bila je previše prazna.

Dikens je bio nedelju dana kod kuće i odmarao se pripremajući se za ostatak svoje turneje čitanja - nameravao je da svoje prvo javno Nensino ubistvo izvede 5. januara, ponovo u Dvorani sent Džejmsa - ali već je bio iscrpljen i bolan od ono nekoliko čitanja koja je izveo u decembru. U kratkom pismu koje mi je napisao u decembru dok je putovao u Edinburg „Letećim Škotlanđaninom", kazao je:

Dragi moj Vilki,

Dolbi gromoglasno spava kraj mene iako smo upravo preskočili preko nekoliko procepa u šinama koji će verovatno jednom izazvati nesreću, ali to ni na tren nije prekinulo hrkanje našeg prijatelja medveđeg stasa, tako da sam iskoristio samo nekoliko minuta da izračunam neverovatan podatak: prilikom prevaljivanja udaljenosti kao na ovakvoj turneji doživi se više od trideset hiljada zasebnih i jasnih udara na živce. A moji živci, kao što znaš, u poslednje vreme nisu baš u najboljem stanju. Sećanje na Stejplherst uvek mi je na pameti, a kada se malo i pritaji, jedan od tih trzaja ili udara ponovo me podseti. Čak i kada se ne krećem, nema mi mira. Nedavno sam rekao svom cenjenom američkom prijatelju gospodinu Fildsu da najveći deo preostalih i sve kraćih sati svog života putujem prema zamornom izlaganju pod specijalnim gasnim lampama napodijumu, te da je gotovo ponovo kucnuo čas kada ću morati da sepodvrgnem sumpornom i mrskom gasu.

Dikens je nalazio još načina da se iscrpljuje i pored ove turneje i ove uvijene sintakse. Iako je konačno odustao od prokletog božičnog izdanja časopisa Preko cele godine (po mom mišljenju, mnogo godina pošto je ovaj trebalo da bude ugašen), on je još provodio mnoge sate u redakciji u Ulici Velington, petljajući oko izgleda i sloga časopisa, isprobavajući slova različite veličine pred svakim ko bi slučajno naišao i pišući poletne „Urednikove beleške" o novom serijalu koji će započeti, uveravajući čitaoce zabrinute zbog izostanka božičnog broja da će njegovi saradnici i on „biti na svojim starim mestima, u društvu onih mlađih drugova koji su svima priređivali toliko zadovoljstvo pripomažući s vremena na vreme, i čiji se broj mora uvećavati, što predstavlja jednu od najprijatnijih uredničkih dužnosti..."

Nisam siguran ko su bili ti drugi, „mlađi drugovi" u časopisu, pošto sam ja odbio da se više angažujem, njegovom sinu Čarliju bilo je dopušteno jedva nešto više od toga da odgovara na pisma i bavi se tu i tamo oglašavanjem, a Vils je, iako se vratio na svoje radno mesto, samo sedeo u svojoj kancelariji i zurio u prazno dok mu uništenom lobanjom odjekuje lupnjava vratima. Vils se ionako teško mogao ubrajati u „mlađe drugove".

Časopis Preko cele godine bio je - kao i oduvek - gotovo telepatski produžetak uma i ličnosti Čarlsa Dikensa.

I kao da sav taj rad u kancelariji, čitanje u Škotskoj i stalne probe za mnogostruka ubistva Nensi nisu bili dovoljni, Dikens je svakodnevno satima ispunjavao zahteve iz testamenta pokojnog prijatelja Čonsija Hera Taunsenda, koji je u svom samrtničkom delirijumu zahtevao da Jedinstveni objedini njegove različite i raštrkane spise na temu vere. Dikens je to radio uporno i do praga još dublje iscrpljenosti. Na Badnje veče, uz neobaveznu čašicu konjaka, čuo sam kako ga Persi Ficdžerald pita: „Vredi li to imalo kao pogled na veru?"

„Ni najmanje, po mom mišljenju", rekao je Dikens.

Kada Dikens nije radio u svojoj sobi, za vreme mog jednonedeljnog boravka na imanju Gadshil, koristio je blago vreme pa je šetao po trideset i više kilometara svakog popodneva umesto da pravi uobičajene izlete od po tričavih dvadeset. Persi i još nekolicina pokušavali su da ga prate na tim usiljenim marševima, ali meni reumatski giht i egipatski skarabej nisu dozvoljavali da u tome učestvujem. I tako sam jeo, pio konjaka, vina i viskija, pušio prilično razočaravajuče cigare Jedinstvenog, povećavao dozu laudanuma kako bih se izborio s melanholijom, čitao knjige koje su Dikens 4 Džordžina uvek ostavljali posebno za svakog gosta u njihovim sobama (bez imalo suptilnosti, na moj noćni stočić su ostavljene De Kvinsijeve Ispovesti uživaoca opijuma, ali ja sam ih već bio pročitao i zapravo sam odrastao uz De Kvinsija) i uglavnom dokoličio pre dočeka Nove godine i planirane večere na Gloster plejsu za Lemanove, Čarlija i Kejt, Frenka Birda i još nekoliko drugih.

Ali sedmicu u Gadshilu nisam potpuno protraćio.

Čarls Fehter ovog Božića nije držao u džepu skrivenu kompletnu švajcarsku planinsku vilu, ali doneo je okvirni scenario za komad Crno i belo koji je u najopštijim crtama predložio pre nekoliko meseci.

Fehter je kao prijatelj umeo da bude zamoran i dosadan; uvek je bio usred nekakve finansijske katastrofe i njegova sposobnost da upravlja novcem (ili da ga zadrži) mogla se porediti s veštinom kakvog naročito nemarnog četvorogodišnjaka. Opet, činilo mi se da njegova zamisao o francuskom plemiću sa osminom crnačke krvi u venama, koji se nađe na jamajčanskoj aukciji gde ga prodaju kao roba, ima velikog potencijala. Možda još važnije bese to što je Fehter obećao da će mi pomoći da izbegnem probleme u pozorišnom ritmu, svedenosti zapleta, sažetosti dijaloga i tako dalje, probleme od kojih je - po mišljenju Dikensa i skarabeja iza mog levog oka - patio komad Bez prolaza.

Fehter je održao reč i sledeča dva meseca on će sasvim bukvalno najčešće biti tik uz mene dok ja budem radio na Crnom i belom - glumac će seckati, sažimati dijalog da bude precizniji i življi, popravljače nezgrapne ulaske i izlaske, ukazivaće na propuštene mogućnosti za uzbudljive scenske trenutke. Zajednički (i nimalo neprijatan) rad na Crnom i belom započeli smo uz Dikensov konjak i cigare u biblioteci našeg domaćina, uoči Božića 1868.

Onda se poseta završila i svi smo se vratili sopstvenom poslu _ Dikens ubijanju Nensi, Fehter kamčenju uloga i predstava dostojnih, kako je sam smatrao, njegovog velikog talenta, a ja praznoj zgradurini na Gloster plejsu broj devedeset.

Moj brat Čarli došao je kod mene na novogodišnju večeru, uprkos pogoršanju stomačne bolesti. Kako bih sve razvedrio, častio sam Birda, Lemanove i Čarlija i Kejt (koja je bila živahna ali zvanična posle moje zlosrećne posete 29. oktobra) - neposredno pre večere poveo sam ih na pantomimu u „Teatru veselja" koji je ponovo otvoren.

Trebalo je da moj prijem za doček Nove godine bude uspešan: pomogao sam Nini Leman da pronađe novu kuvaricu i ona mi ju je pozajmila, da za sve nas pripremi dobar francuski obrok; obezbedio sam mnogo šampanjca, vina i džina; pantomima nas je sve manje-više opustila.

Ali duga noč usiljene zabave bila je grozomorno neuspešna. Kao da je svako od nas nekako odjednom stekao sposobnost da zaviri kroz veo vremena i vidi sve ono loše što će nam se dogoditi u nastupajućim godinama. A našim očito nategnutim pokušajima da se veselimo nimalo nije pripomogla jednako očigledna želja mojih slugu Džordža i Besi da završe sa svojim obavezama i ujutro otputuju u Vels, do Besinih roditelja na samrtnim posteljama. (Njihova kći Agnes bila je na spratu, u krevetu zbog teškog napada gušobolje, tako da se nije vukla onako nespretna niti učestvovala u služenju večere).

Stoga sam se probudio u podne na prvi dan nove godine sa strahovitom glavoboljom, pozvonio Džordžu da mi donese čaja i napuni kadu vrelom vodom, a kada niko nije došao, setio sam se uz psovku da su njih dvoje već otišli u Vels. Zašto sam ih pustio da idu kad mi trebaju njihove usluge?

Dok sam se vukao u kućnom ogrtaču po hladnoj kući, ustanovio sam da su ostaci sinoćne zabave počišćeni, da je sve sređeno i odloženo na svoje mesto, čajnik spreman da se stavi na vatru, a raznovrsna hrana postavljena za mene na kuhinjskom pultu za doručak. Zastenjao sam i samo pripravio čaj.

Kamini su bili pripremljeni, ali ne i upaljeni, pa sam morao da petljam oko zaboravljenih dimnjaka pre nego što sam potpalio vatru u salonu, radnoj sobi, spavaćoj sobi i kuhinji. Sunce i neobično toplo vreme zbog kojeg je čitava Božična nedelja izgledala tako čudno nestali su s dolaskom nove godine - kad sam rastvorio zastore i provirio, napolju je bilo sivo, vetrovito i padala je susnežica.

Završio sam taj podnevni doručak i razmislio šta ću i kuda ću. Rekao sam Džordžu i Besi da ću tu nedelju verovatno provesti u svom klubu, ali iz Ateneuma su me pre dva dana obavestili kako nemaju na raspolaganju soba za izdavanje članovima sve do šestog ili sedmog tog meseca.

Uvek sam mogao poći na imanje Gadshil, ali Dikens će prvi put izvoditi svoje ubistvo pred zatečenom publikom u Dvorani sent Džejmsa u utorak, 5. januara, a onda nastavljao turneju po Irskoj i dalje - taj užasni dan Nove godine koji me je mučio bio je u petak - i ja sam znao da će do tada čitavo njegovo domaćinstvo biti uzmuvano zbog priprema i proba. Trebalo je da pišem Crno i belo, Fehter je bio u Londonu, a odvraćanje pažnje i izolacija u Gadshilu ni najmanje mi nisu trebali.

Ali trebala mi je posluga, pripremljena hrana i žensko društvo.

I dalje mrzovoljan zbog toga, tumarao sam po praznoj kući i konačno svratio u radnu sobu.

Drugi Vilki je bio tamo u jednoj od dve kožne fotelje kraj vatre. Čekao me je. Baš kao što sam i očekivao.

Ostavio sam otvorena vrata radne sobe, pošto toga dana u kući više nije bilo nikoga, i zauzeo drugu fotelju. Drugi Vilki mi se sada retko obraćao, ali umeo je da sluša i povremeno je klimao glavom. U drugim prilikama bi možda odmahnuo glavom i pogledao me učtivo, neutralno, isto onako kako je nekada Kerolajn opisivala moj izraz koji je oličavao neslaganje.

Sa uzdahom, počeo sam da mu izlažem svoj plan ubistva Čarlsa Dikensa.

Pričao sam uobičajenim glasom desetak minuta i baš sam došao do onog dela kada gospodin Drejdls puni prazan prostor između zidova kripte ispod Ročesterske katedrale i do efikasnosti krečne jame s truplom kučenceta, kada sam video kako se drogirani pogled Drugog Vilkija podiže i usmerava prema nečemu iznad mog ramena. Brzo sam se okrenuo u naslonjači.

Agnes, Džordžova i Besina kći, stajala je tamo u svom kućnom ogrtaču, spavaćici i iskrzanim papučama. Njeno okruglo, pljosnato, ružnjikavo lice bilo je toliko bledo da su joj čak i usne bile bele. Pogled joj je šetao između Drugog Vilkija i mene. Male šake sa izgrizenim noktima bile su joj podignute kao zečje šapice. Nisam ni najmanje sumnjao da je bila tu već neko vreme i da je čula svaku moju reč.

Pre nego što sam stigao da progovorim, okrenula se i potrčala uza stepenice i čuo sam šljapkanje njenih papuča po đrvetu dok se pela prema svojoj sobi na trećem spratu.

Uspaničen, ponovo sam pogledao u Drugog Vilkija. Zavrteo je glavom, pre tužno nego zabrinuto. Izraz njegovog lica mi je dovoljno rečito saopštio šta moram da uradim.

Ako se izuzme svetlost iz kamina, kuća je bila u mraku. Božična nedelja koja je bila toliko topla okončala se krajem prvog dana nove godine ledenom olujom. Kucao sam na Agnesina vrata. „Agnes, izađi, molim te. Treba da razgovaram s tobom.“

U odgovor, čuo sam samo njeno jecanje. Vrata su bila zaključana. Sveće su bile upaljene u njenoj sobi, a po obliku senki koje sam video u procepu ispod vrata, zaključio sam da je zabarikadirala vrata teškom komodom ili ormarićem sa umivaonikom.

„Izađi, Agnes, molim te. Nisam znao da si ovde, u kući. Izađi i razgovaraj sa mnom.“

Novi jecaji. Zatim - „Izvin’te, gos’n Kolinse... nisam obučena. Nije mi dobro. Ništa loše nisam mislila. Nije mi dobro.

„U redu", rekao sam mirno. „Razgovaraćemo ujutro,"

Sišao sam u mračni salon, upalio nekoliko sveća i pronašao na polici iznad kamina Džordžovu poruku koja mi je ranije tog dana promakla.

Gospodine Kolinse, Ser:

Naša kći Agnes je bolesna. Trebalo je da pođe sa Besi i sa mnom za Vels ali Jutros smo se predomislili, jer Siroto Dete ima Temperaturu. Neće biti Dobro, mislimo mi, da Temperaturu dovedemo dvema Samrtničkim Posteljama.

Stoga s vašom dozvolom, Ser, ostavljamo Agnes vama na Brigu i Zaštitu do idućeg Utorka, kad se ja (Džordž) nadam Vratiti u Vašu Službu, kakvo god Stanje i Sudbina Besinih roditelja bili.

Ona vam može kuvati, Ser, (Agnes) Donekle. I mada to neće biti u skladu s Vašim Standardima, održavaće Čistoću u kući ukoliko se odlučite da ne provodite vreme u Svom Klubu. U najmanju ruku, gospodine Kolinse, ona će Provalnicima staviti do znanja, dok se Oporavlja i obavlja svoje Skromne Dužnosti, kako Kuća nije Prazna u vašem Odsustvu.

Vama uvek na usluzi,

Džordž

Kako to da nisam primetio tu hartiju ranije, dok sam se rvao s dimnjakom i palio vatru? Krenuo sam da bacim poruku u plamen, ali onda sam se predomislio. Pazeći da je ne izgužvam, vratio sam je na policu gde sam je i pronašao. Šta činiti?

Sada je bilo prekasno. Moraću za ovo da se pobrinem koliko sutradan ujutro. A za to će mi trebati novac.

Probudio sam se u subotu, sledećeg jutra, u zoru i razmislio o situaciji. Dok je siva svetlost jačala u sobi - ostavio sam teške zastore razmaknute prošle noći upravo zbog toga - primetio sam urednu hrpu beležaka Drugog Vilkija na stolici uspravnog naslona blizu vrata. Nisam ih primetio prethodnog dana, ali verovatno su bile napisane te noći, pošto mi je ljubazni Frenk Bird ubrizgao morfijum pre nego što je u sitne sate otišao s naše večere za doček Nove godine. Moji drudovski snovi i diktiranje zbivali su se mahom dok sam bio pod dejstvom morfijuma.

Nema preše. Neprestano sam to sebi govorio. Šta god da je tupava devojka čula, bezbedno je unutar ovih zidova sve do povratka njenih roditelja - ili makar dok se ne vrati Džordž.

Dok sam ležao tako u krevetu i posmatrao kako svetlost jača, razmišljao sam koliko je fascinantna činjenica da godinama gotovo nisam ni zapažao Agnesino prisustvo. Ona je isprva samo predstavljala još jedna mala usta koja je trebalo nahraniti (ali ne i plaćati) - uzgredni uslov kada sam angažovao Džordža i Besi, koji su i sami bili svojevrstan kompromis kada je posluga u pitanju: nikad naročito efikasni, ali uvek vrlo jeftini. Novcem koji sam godinama zakidao Džordžu i Besi uvek sam mogao da najmim dobru kuvaricu kad mi je bilo neophodno. Zapravo, kirija koju sam još dobijao za konjušnice iza velike kuće na Gloster plejsu broj devedeset pokrivala je plate Agnesinih roditelja, i još je dobrano preostajalo.

Agnes - izgrizenih noktiju, pljosnatog, okruglog lica, uvek trapava, pomalo mucava - bila je toliko uobičajen deo ovdašnjeg dekora (pa i Melkum plejsa pre toga) da sam na nju gledao kao na komad nameštaja. Godinama je takođe za mene postojala manje kao sluškinja, a više kao kontrapunkt Kerine inteligencije i lepote, iako su se devojčice igrale zajedno kada su bile mlađe. (Ali Agnes je bila previše dosadna i nemaštovita drugarica da zadrži Kerino interesovanje kada su obe stasale.)

No šta činiti sada, kada je devojka videla Drugog Vilkija i čula kako opisujem svoje planove da ubijem Dikensa?

Trebao mi je novac, to sigurno. Pao mi je na pamet iznos od trista funti. Ako bi ležao vidljiv i opipljiv u novčanicama i zlatnicima, predstavljao bi neverovatno bogatstvo za jednu priprostu devojku, ali opet ne toliko da joj izgleda apstraktno. Činilo se da je trista funti otprilike odgovarajuća suma za ono što sam namefavao da ponudim.

Ali gde da dođem do njih?

Potrošio sam poslednju gotovinu te ispisao previše čekova u proteklih nekoliko dana: da nabavim karte za pantomimu, kupim džin i šampanjac za zabavu i unajmim novu kuvaricu Nine Leman da spravi gozbu. Banke će ostati zatvorene do ponedeljka i premda sam poznavao upravnika svoje banke, nisam mogao da se pojavim na vratima njegovog doma usred vikenda i zamolim ga da mi unovči lični ček na trista funti.

Dikens bi mi pozajmio taj iznos, naravno, ali trebalo bi mi pola dana da stignem do Gađshila i vratim se. Nisam želeo da toliko dugo Agnes ostavljam ovde samu. Ona nije imala s kim da razgovara pošto tu nisu bili ni njeni roditelji ni Keri, ali nije bilo garancije da ne bi napisala i poslala pismo za vreme mog odsustva. To bi bilo katastrofalno.

Isto tako, nisam želeo da podstičem Đikensovu radoznalost pa da nagađa zašto mi tog vikenda treba trista funti.

Isto je važilo i za druge ljude u Londonu koji bi mogli da mi pozajme toliki novac iz istih stopa - za Freda ili Ninu Leman, Persija Ficdžeralda, Frenka Birda, Vilijama Holmana Hanta. Niko me od njih ne bi izneverio, ali svi bi se pitali. Fehter me nikad ne bi pitao zašto mi treba baš toliki iznos i nikada se ne bi zabrinuo za to na šta je ovaj utrošen niti hoće li ga ikada dobiti natrag, ali Fehter je bio - kao i uvek - i sam bez novca. Uistinu, prošle godine sam mu pozajmio toliko para i bacio toliko svog novca na „pozorišne troškove" (još nevraćene), najpre za Bez prolaza, a sada već i za Crno i belo (iako je pisanje tog komada tek počelo), da sam i ja dospeo u izvesne finansijske poteškoće s početkom godine.

Pošto sam se okupao i izuzetno lepo obukao, začuo sam odozdo, iz kuhinje, nekakvo komešanje.

I Agnes se obukla što je bolje, onako sirota, umela - pomisao na to da je u svojoj najboljoj odeći za putovanje izazvala je u meni nalet panike - a kada sam ušao u kuhinju, pripremala mi je bogat doručak.

Devojka se neskriveno trgla i ustuknula u ćošak.

Uputio sam joj svoj najtopliji i naj pokrovitelj skiji osmeh, podigavši obe ruke, dlanovima okrenute jbrema njoj, i stao na vratima da joj pokažem kako ne gajim nikakve agresivne namere.

„Dobro jutro, Agnes. Danas izgledaš izuzetno lepo.“

„D-d-d-d-dobro jutro, g-g-g-g...gospodine Vilki. Blagodarim, ser. Vaša jaja sa slaninom i t-t-t-tost samo što nisu g-g-g-gotovi, ser.“

„Divno“, rekao sam ja. „Smem li sesti ovde u kuhinju s tobom da doručkujem?"

Ta zamisao ju je očigledno užasnula.

„Kad bolje razmislim, ješću u trpezariji, kao i uvek. Je li stigao Tajms?"

„J-j-j-jeste - s-s-s-ser“, izustila je. „Na trpezarijskom stoluje, kao i uvek.“ Radije je izostavila drugo „ser“ nego da se na njemu opet zaglavi. Lice joj je bilo rumeno. Slanina je zagorevala. „Ž-želite li jutros kafu... gospodine Vilki... ili čaj?“

„Kafu, rekao bih. Hvala ti, Agnes."

Ušao sam, pročitao novine i sačekao. Sve što je donela, na svakom tanjiru, bilo je ili zagorelo ili presno, ili - nekako - oboje odjednom. Čak je i kafa imala prepržen ukus, a devojka mi je prosula malo u tacnu dok je sipala. Jeo sam i pio iskazujući na svaki način koliko uživam.

Kada je došla da mi dopuni šolju, ponovo sam se osmehnuo i rekao: „Hoćeš li načas sesti i popričati sa mnom, Agnes?“

Pogledala je prazne stolice za stolom i još jednom me užasnuto osmotrila. Da sedne za sto svog gazde? Takve se stvari ne rade.

„Ili ostani da stojiš, ako ti je tako zgodnije", nadodao sam prijazno. „Ali mislim da treba da proćaskamo o..

„Ništa ja nisam sinoć čula", navrli su žurni slogovi. Prvu reč je izgovorila kao nešta. „Baš n-n-ništa, gospodine Vilki, ser. A nisam ništa ni vid’la. Nisam vid’la nikog drugog u vašoj radnoj sobi s vama, gospodine Vilki, kunem se da nisam. I nisam čula ništa..." Nešta. „...o gospodinu Dikensu ili ičem drugom."

Na silu sam se nasmejao. „U redu je, Agnes. U redu. Bio mi je u poseti rođak..."

Rođak, da. Moj rođak - istovetni blizanac. Moj rođak - dvojnik. Savršeno istovetni rođak o kome nikada nisam govorio, niti ga pominjao Džordžu ili Besi. Istovetan do naočara, odela, prsluka, trbuha i naznaka sedih vlasi u bradi.

„... i upoznao bih te s njim da nisi tako žurno otišla", završio sam. Bilo je teško držati tako širok i blag osmeh na licu toliko dugo, pogotovo dok sam govorio.

Devojka je drhtala od glave do pete. Morala se pridržati za naslon stolice kako bi ostala uspravna. Primetio sam da joj već izgrizeni nokti sada krvare.

„Moj... rođak... on je takođe gospodin od pera", kazao sam tiho. „Moguće je da si čula sam kraj neverovatne priče koju smo izmislili... o ubistvu pisca koji donekle podseća na gospodina Dikensa, za koga znaš da nas je često posećivao i da bi mu naša priča bila zabavna. Podseća na gospodina Dikensa - koristili smo njegovo ime kao skraćenicu - ali ne odnosi se zaista na gospodina Dikensa, naravno. Ti, Agnes, znaš da ja pišem senzacionalističke priče i komade, zar ne?"

Devojčine oči su treptale. Šta da radim ako se onesvesti, vrisne ili istrči na ulicu tražeći pozornika?

„U svakom slučaju", dovršio sam ja, „ni moj rođak ni ja nismo želeli da stekneš pogrešnu predstavu."

„Izvinite, gospodine Vilki. Nisam ništa ni vid’la ni čula." Ponovila je to četiri puta.

Spustio sam novine i odgurnuo stolicu. Mala Agnes je poskočila uvis petnaestak centimetara.

„Izaći ću na nekoliko minuta", rekao sam kratko. Više neću pominjati prošlu noć. Nikada. „Ubrzo se vraćam. Hoćeš li biti toliko ljubazna da mi opeglaš najbolje košulje za večernje odelo?"

„Mama ih je ispeglala pre nego što je otišla", izustila je Agnes, stegnutog glasa. Na reči „mama" i „otišla" oči su joj ovlažile i ruke su joj se još žešće zatresle.

„Jeste", rekao sam gotovo grubo, „ali nisu ispeglane dovoljno dobro. Ove nedelje idem nekoliko puta u pozorište i te košulje moraju biti savršene. Počni odmah da peglaš, molim te."

„Hoću, gospodine Vilki." Pognula je glavu i izašla s lončićem za kafu. Dok sam prilazio ormaru u predvorju da uzmem kaput, čuo sam kako se pegla zagreva u kuhinji.

Morao sam da je ostavim uposlenu sledeći sat. Morao sam da budem siguran kako neće imati vremena da napiše i pošalje pismo, niti dovoljno vremena da razmisli, a onda pobegne.

Ako budem uspeo da je zadržim tu još jedan sat, ništa mi se loše neće dogoditi.

Nešta.

Marta R. je bila srečna što me vidi na svojim vratima. Ona je uvek bila srečna što me vidi na svojim vratima. A njena vrata bila su nedaleko od Gloster plejsa i ja sam imao toliko sreće da pronađem praznu kočiju koja je polazila sa Portman skvera, blizu mog doma. Uz još malo takve sreće, vratiću se pre nego što Agnes ispegla prvu košulju, mnogo pre nego što bude imala vremena da napiše pismo i pošalje ga.

Na prvi pogled, reklo bi se da je Marta - koju su njena gazdarica i stanovnici Ulice Bolsover poznavali kao gospođu Doson - poslednja osoba kod koje bih pronašao trista funti, uprkos činjenici da sam joj mesečno davao krajnje velikodušan džeparac od dvadeset funti. Ali ja sam znao Martine navike. Ona gotovo ništa nije kupovala za sebe. Hranila se štedljivo, sama sebi šila haljine i veoma malo trošila. Uvek je ostavljala sa strane od novca koji sam joj davao svakog meseca i nešto ušteđevine je donela iz Portsmuta.

Rekao sam joj šta mi treba.

„Naravno", kazala je, otišla u drugu sobu i vratila se sa trista funti u različitim banknotama i kovanom novcu.

Savršeno.

Nisam skinuo kaput već sam strpao novac u džep i otvorio vrata. „Hvala ti, mila. Vratiću ti ovaj iznos odmah u ponedeljak, kada se otvore banke. Možda i pre toga.“

„Vilki ?"

Njen glas me je zaustavio. Retko me se obraćala imenom.

„Da, mila?" Morao sam se potruditi da suzbijem nestrpljenje u glasu.

„Nosim dete.“

Zatreptao sam brzo iza malih, okruglih naočara. Osetio sam iznenadnu toplotu i bockanje na potiljku.

„Jesi li si me čuo, Vilki? Nosim dete.“

„Da, čuo sam te.“

Otvorio sam vrata da pođem, ali sam zastao. Nije imala pojma koliko su dragocene bile te sekunde i minuti koje sam joj darovao. „Koliko već dugo?", upitao sam tiho.

„Mislim da će se naše dete roditi krajem juna ili početkom jula,"

Dakle, nešto više od dva meseca. To se desilo one noći u oktobru - na dan Kerolajninog venčanja.

Osmehnuo sam se. Znao sam da treba da se vratim tri koraka i zagrlim je - znao sam da Marta to očekuje, iako je obično očekivala ili tražila tako malo - ali nisam mogao. Umesto toga, osmehnuo sam se.

„Moraću d;a ti povećam džeparac kada kucne čas", rekao sam. „Možda sa dvadeset na dvadeset pet funti,"

Klimnula je glavom i spustila pogled na izlizani tepih.

„Vratiću ti ovih trista funti čim budem mogao", rekao sam. A onda sam otišao.

„Hodi u salon, dete", pozvao sam.

Kada sam se vratio, Agnes mi je peglala treću košulju. Ostavio sam kočiju da čeka napolju. Za vreme vožnje iz Ulice Bolsover, podrobno sam razmislio o tome gde bi devojka i ja trebalo da razgovaramo. Kuhinja je bila previše neformalna... i nisam još želeo da ona bude tamo. Obično, tražio bih da sluga s kojim hoću da razgovaram dođe u moju radnu sobu, ali to bi Agnes sada preplašilo. Zato sam je pozvao u salon.

„Sedi, molim te", kazao sam joj. Zauzeo sam veliku kožnu fotelju blizu vatre i pokazao joj rukom na neudobniju drvenu stolicu koju sam tamo dovukao. Sada je moj ton sprečavao svaku neposlušnost.

Sela je. Pogled je oborila na crvene šake sklopljene u krilu.

„Agnes, odskora mnogo razmišljam o tvojoj budućnosti..."

Nije podizala pogled. Čitavo telo joj je podrhtavalo.

„Ti znaš da sam nedavno smestio Keri... gospođicu G... na divan položaj guvernante u jednoj sjajnoj porodici?"

GĆutala je.

„Govori, molim te. Ti znaš za novi položaj gospođice Keri?"

„Da, gospodine." Njeni slogovi bili su toliko tihi da ih je moglo nadjačati mrvljenje žara.

„Došlo je vreme, zaključio sam, da i ti stekneš istu mogućnost", rekao sam.

Tada je podigla pogled. Oči su joj bile crvene kao i nokti. Zar je plakala dok je peglala?

„Molim te, pročitaj ovo." Na to sam joj pružio joj pismo koje sam napisao prošle noći na svom najboljem papiru.

Težak papir bež boje vibrirao joj je u rukama dok je čitala - polako, sričući reči. Konačno je završila i pokušala da mi ga vrati. „To je... veoma ljubazno od vas... gospodine. Veoma ljubazno."

Makar je to prokleto mucanje nestalo.

„Ne, zadrži to, dete. To je tvoja preporuka, i to izvanredno sročena, kad moram sam to da kažem. Odabrao sam porodicu za koju ćeš raditi. Oni imaju imanje blizu Edinburga. Javio sam im da dolaziš i da ćeš sutra stupiti na dužnost."

Oći su joj se raširile, i nastavile da se šire. Pomislio sam da će se onesvestiti.

„Ja ne znam ništa o poslu guvernante, gospodine Vilki.“

Nešta.

Osmehnuo sam se očinski. Osetio sam poriv da se nagnem i potapšem je po rukama koje su joj se tresle, ali plašio sam se da bi skočila i pobegla ako to uradim. „To uopšte nije važno, Agnes. Gospođica Keri nije znala ništa o poslu guvernante pre nego što je stupila na posao. I vidi samo kako je to sve divno ispalo."

Agnes je brzo pogledala u svoje sklopljene šake. Kada sam iznenada ustao, ponovo se trgla. U tom trenutku sam počeo da shvatam zbog čega siledžije tuku svoje žene; kada se neko ponaša kao zec, poriv da ga umlatite kao zeca izuzetno je jak. Bio sam i te kako svestan teškog gvozdenog žarača kraj kamina.

Razmaknuo sam zavese. „Pogledaj napolje, molim te", zapovedio sam joj.

Podigla je glavu, ali oči su joj bile razrogačene i mahnite.

„Ustani, Agnes. Tako je, budi dobra. Pogledaj tamo. Šta vidiš?"

„Pokrivenu kočiju, gospodine."

„To je kočija, Agnes. Tebe čeka. Kočijaš će te odvesti na železničku stanicu."

„Ja se nikad nisam vozala u kočiji, gospodine."

„Znam", uzdahnuo sam i pustio da se teška zavesa ponovo zatvori. „Tebe čekaju raznorazna nova iskustva, dete drago. Ovo će biti prva od mnogih divnih stvari."

Prišao sam obližnjem stolu i prineo joj tablicu za pisanje, list papira i olovku. Zbog stanja u kojem je bila, nisam mogao da joj poverim pero i mastilo.

„Agnes, sada ćeš napisati kratku poruku svojim roditeljima, saopštiti im kakva ti se divna mogućnost ukazala i reći da si zato otišla iz Londona. Nemoj navoditi pojedinosti... jednostavno im reci da ćeš im pisati kada počneš da radiš."

„Gospodine... ja... ja... ne mogu... ja ne...“

„Samo piši ono što ti ja diktiram, Agnes. Uzmi sad lepo olovku. Tako je, budi dobra. “

Izdiktirao sam kratku poruku - četiri rečenice jednostavne toliko da bi i to tupavo dete moglo da ih napiše - i pogledao je kada je završila. Nezgrapna slova bila su napisana sitnim, nervoznim rukopisom, velika slova je stavila nasumice, a nekoliko jednostavnih reči ispisala je pogrešno, ali to bi u svakom slučaju bilo tako.

„Vrlo dobro, Agnes. Sad se potpiši. Poruči im da ih voliš i potpiši se.“

Učinila je to.

Vratio sam tablicu za pisanje i olovku na mesto, presavio poruku i stavio je u džep.

Stavio sam trista funti na otoman između nas.

„Ovo je za tebe, dete. Porodica kojoj sam te preporučio plaćaće ti, naravno... zapravo, plaćaće ti veoma dobro, čak više i od onoga što gospođica Keri trenutno zarađuje (stare porodice u Škotskoj umeju biti veoma velikodušne)... ali od ove svote koja je, moraš priznati, veoma velika, moći ćeš da kupiš novu odeću, prikladniju za tvoje novo zaposlenje i dužnosti, čim stigneš u Edinburg. Čak će ti preostati dovoljno novca za prvu godinu ili dve.“

Nikada nisam primetio devojčine pege. Sada kad je podigla pogled prema meni, okruglo lice bilo joj je toliko bledo da su te pege ličile na reljef. „Moja mama...“, rekla je. „Moj tata... Ne mogu... oni...“

„Oni će se oduševiti“, rekao sam ja srdačno. „Ja ću im sve objasniti čim se vrate i oni će svakako doći da te posete cim to budu mogli. Idi sada gore i spakuj sve što želiš da poneses u novi život. Ne zaboravi najlepše haljine. Biće tamo zabava i balova.“

Ostala je da sedi.

„Polazi!“, naredio sam. „Ne! Vrati se! Ponesi novae. Idi sad!“

Agnes je pohitala uza stepenište da spakuje odeću i malobrojne, bedne lične predmete.

Pošao sam gore za njom da proverim je li poslušala. Onda sam sišao u podrum do radne tezge i kutije sa alatom koju je Džordž tamo uredno držao. Odabrao sam veliki čekić kojim su se mogli vaditi ekseri i težak pajser, a potom se vratio gore.

Dragi čitaoci iz drugog vremena, ako ste u ovom trenutku u iskušenju da me osuđujete, zamoliću vas da to ne radite. Da ste me poznavali uživo, a ne tek kroz puke reči, znali biste koliko sam blag čovek.

Oduvek sam bio blagog držanja i ponašanja. Moja proza jeste - bila je - senzacionalistička, ali živim - živeo sam ~ tiho i obzirno. Žene su to oduvek slutile u meni, te sam zato ja, niski, pomalo bucmasti džentlmen s naočarima, i bio toliko uspešan s damama. Čak se i naš prijatelj Čarls Dikens šalio na račun moje blagosti, kao da je nedostatak agresivnosti sam po sebi razlog da se bude predmet poruge.

Dok sam se vozio kući od Marte, ponovo sam shvatio kako sam nesposoban da mladoj Agnes taknem makar vias s glave, koliko god njena indiskrecija mogla biti razorna po moj život i karijeru. Ja nikada u gnevu ni na koga nisam podigao ruku.

Ali, ah!, kažete vi, dragi čitaoci, a šta je s tvojim namerama da ubiješ Druda i Dikensa?

Smem li vas podsetiti na to da Drud nije ljudsko biće ako se meri po tome kako mi sagledavamo druge ljude? Ubio je desetine, ako ne i stotine nedužnih. On je Stvorenje iz Crnih zemalja koje sanjam svaki put kada mi Frenk Bird ubrizga morfijum.

A Dikens... pokazao sam vam šta mi je Dikens uradio. Vi možete tamo biti porota, dragi čitaoci. Koliko biste godina arogancije i snishodljivosti vi trpeli od tog čoveka... od tog samozvanog Jedinstvenog.... pre nego što biste konačno podigli ruku (ili oružje) u pravednom gnevu?

Ali morate razumeti da nikada ne bih digao ruku na siroto, tupavo dete kao što je Agnes.

Sišla je odevena u svoju najbolju jeftinu odeću i kaput koji je napolju ne bi grejao ni deset minuta u Engleskoj, ili ni dva minuta u Škotskoj. Nosila je dva jeftina kofera. I plakala.

„De, de, draga moja prijateljice mlada, nećemo tako", rekao sam i potapšao je po leđima. Ponovo se trgla i ustuknula od mene. Naložio sam: „Proveri da li kočija još čeka.“

Pogledala je kroz kapke koji su zaklanjali svetlost sa obe strane ulaznih vrata. „Čeka, gospodine." Ponovo je zaplakala. „Ne znam kako d-d-da platim čoveku koji v-v-vozi kočiju. N-n-ne znam kako da pronađem svoj vagon na st-stanici. Ne znam kako da uradim b-bilo šta.“ Jadno dete samo što se nije prepustilo histeriji.

„De, de, Agnes. Kočijašu je već plaćeno. I dodatno sam mu platio da ti pomogne da pronađeš vagon i sedište. Pre nego što te ostavi, postraće se da se popneš u svoj voz, nađeš svoj vagon i udobno se smestiš na svom sedištu. Zamolio sam ga da ostane na stanici i pobrine se da budeš na sigurnom sve dok voz ne krene. A toj finoj porodici kod koje ćeš služiti poslao sam telegram.. . oni će te sačekati na stanici u Edinburgu."

„Moji mama i tata..zaustila je ponovo kroza suze.

„Biće oduševljeni što si bila toliko hrabra da iskoristiš ovu jedinstvenu i divnu mogućnost." Krenuo sam da otvorim vrata, a onda stao. „Zaboravio sam. Treba još nešto da mi pomogneš pre nego što pođeš."

Zurila je u mene crvenim, razrogačenim očima, ali video sam kako se tamo javlja i tračak nade. Možda je pomislila kako je ovo odlaganje polaska.

„Ovuda“, pozvao sam i poveo je natrag u kuhinju.

Isprva nije primetila da su daske i ekseri uklonjeni s vrata stepeništa za poslugu, ali kada jeste, ukopala se u mestu.

„Odlučio sam da ponovo koristim zadnje stepenište, Agnes, i treba da mi se upale sveće na svim odmorištima do gore. Ali moje umorne stare oči slabo vide pri tom mutnom svetlu unutra. ..“ Ponovo sam joj se osmehivao.

Odmahnula je glavom. Njeni jeftini koferi pali su na pod. Usta su joj bila otvorena, a izraz - iskren da budem - veoma blizu izraza onih maloumnih žena koje zatvaraju u ludnice.

„Ne... gospodine", rekla je konačno. „Tata je rekao da ne smem...“

„O, unutra više nema ni pacova ni miševa!", prekinuo sam je uz smeh. „Odavno već! Tvoj otac zna da otvaram stepenište. Treba ti samo minut da popališ sveće u držačima na svakom odmorištu, a onda krećeš u svoju pustolovinu."

Samo je odmahnula glavom.

Ja sam već upalio sveću. Sada sam joj je tutnuo u ruku i stupio iza nje. „Ne budi tvrdoglava, Agnes", šapnuo sam joj na uho. Još dok sam to radio, zapitao sam se ne zvuči li mi glas pomalo nalik na Drudovo šuštanje i vrskanje. „Budi dobra."

Pomerio sam se napred i ona je morala da se pomeri ispred mene kako bi izbegla moj dodir. Nije pokušavala da se opire dok su se vrata otvarala i dok sam je gurkao u crni pravougaonik.

Tada je ustuknula i okrenula se, očiju jednako tužnih i ispunjenih nevericom kao u Dikensovog irskog krvoslednika Sultana za vreme poslednje šetnje na koju je pošao sa nama.

„Neću...", zaustila je.

„Upali sve sveće, draga Agnes, i pokucaj kada budeš htela napolje", rekao sam, gurnuo je unutra i zaključao vrata.

Onda sam uzeo čekić, daske i eksere s pulta gde sam ih ostavio, i počeo da zakucavam sve onako kako je i bilo, starajući se o tome da ekseri budu zabijeni u iste rupe na dovratku kako bi sve izgledalo netaknuto kada se Džordž i Besi vrate.

Vrištala je, naravno. Veoma glasno, iako su zidovi Gloster plejsa broj devedeset bili veoma debeli, baš kao i vrata. Krici su joj bili jedva čujni u kuhinji, na samo metar odatle, i svakako se nisu mogli čuti, kako sam se uzdao, napolju, na pločniku ili ulici.

Lupala je s druge strane debelih vrata od hrastovine, potom grebala (sudeći po zvucima), a onda prekinula otprilike u vreme kada sam prikovao i poslednju dasku u dnu. To je moralo zaprečiti da i poslednji ostaci svetlosti koja je dopirala iz kuhinje prodru ispod vrata u to mračno okno sa stepeništem.

Prislonio sam uvo uz daske i učinilo mi se da čujem korake kako se - sporo i sa oklevanjem - penju uza stepenice. Bar donekle je sigurno bila uverena kako je ovo samo neka moja surova igra, pa ću je pustiti napolje kada bude upalila sveće na svakom odmorištu.

Poslednji krici bili su veoma glasni. Ali nisu potrajali dugo. Prestali su - baš kao što sam znao da će prestati - iznenada, strašno, usred vriska.

Tada sam se popeo na sprat i pogledao u njenu sobu, pažljivo, nimalo zabrinuto zbog kasnog sata ili zbog kočijaša kome sam plaćao da me čeka napolju. Kada sam bio siguran da devojka nije ostavila poruku u svojoj sobi, roditeljskoj sobi ili ma gde u kući, proverio sam da li je sva njena važna odeća i imovina spakovana u dva jeftina kofera.

Na njenom pažljivo nameštenom krevetu, ispod prekrivača, nalazila se bezoblična mala krpena lutka bez očiju. Da li bi ona toponela u svoj novi život u Edinburg? Zaključio sam da možda i bi, pa sam lutku poneo dole i strpao je u veći kofer.

Sa zakovanog stepeništa za poslugu nije dopirao nikakav zvuk.

Uzeo sam čekić i pajser i spustio se u podrum. Uzeo sam i pripasao dugačku gumenu kecelju koju je Džordž nosio kada je tu obavljao prljave poslove. Pozajmio sam takođe i njegove debele radne rukavice.

Za samo nekoliko minuta lopatom sam raščistio zadnji zid polupraznog bunkera za ugalj. Zazidan otvor u zidu još se uočavao, ali malter između cigala i kamenih blokova se trunio. Počeo sam pajserom da izvaljujem cigle.

Potrajalo je duže nego što sam očekivao, ali opet, nisam žurio. Konačno se ukazao procep kroz koji je Drud prošao tog devetog juna pre dve godine. Pružio sam ruku sa svećom u otvor.

Plamen je zatreperio od dalekih i vlažnih struja, ali nije sasvim utrnuo. Sve iza kruga svetlosti bilo je crnilo, i dugački ponor koji je vodio u još crnila.

Gurnuo sam oba Agnesina prepuna kofera kroz otvor i oslušnuo ne bih li čuo pljesak, tresak ili udar, ali nije se čulo ništa. Kao da jama ispod moje kuće nije imala dna.

Još mi je više vremena trebalo da se izborim nekako s kamenjem i ciglama i uglavim ih natrag u otvor, a potom da nanesem mistrijom novi malter između njih. Te jednostavne zidarske veštine pokazao mi je stric i njima sam se ponosio kada sam bio mali. Sada su mi svakako dobro došle.

Potom sam lopatom nabacao ugalj na mesto, odložio sav alat, kecelju i rukavice, popeo se, pažljivo umio, stavio u brodski putni kovčeg dovoljno odeće za nedelju ili dve - pa i dve sveže ispeglane košulje za večernje odelo - ušao u radnu sobu i spakovao sve materijale za pisanje i istraživanje koji su mi trebali (uključujući i rukopis sa početkom komada Crno i belo), otišao u Agnesin sobičak i ostavio njenu poruku tamo gde će je roditelji lako naći, poslednji put pregledao kuću i uverio se da je zaključana i da se sve nalazi na svom mestu - naravno, sa zadnjeg stepeništa nije dopirao nikakav zvuk i, verovao sam, nikada neće više ni dopreti - a potom sam izašao napolje s velikim sandukom i kožnom mapom, te zaključao ulazna vrata za sobom.

Kočijaš je pohitao da snese sanduk niza stepenice, preko ivičnjaka, pa u prtljažnik kočije.

„Mnogo vam hvala što ste me sačekali", rekao sam, i sam bez daha, ali dobro raspoložen. „Pojma nisam imao da ću se toliko dugo pakovati. Nadam se da vam hladnoća i čekanje nisu previše smetali."

„Ni najmanje, gospodine", odvratio je kočijaš veselo. „Malčice sam odremo gore, na kutiji, ser." Po njegovim crvenim obrazima i nosu, reklo bi se da se počastio još nečim pored dremeža.

Pridržao mi je vrata dok sam se peo u kočiju. Kada se popeo iznad mene, otvorio je kapak i doviknuo: „A kuda ovog popodneva, ser?"

„U hotel Sent Džejms“, rekao sam ja.

Bilo je to malčice luksuzno - Čarls Dikens je tamo smeštao goste poput Longfeloua i Fildsa kada bi posetili London, a povremeno je i sam tamo odsedao - i cena je bila viša od one koju sam obično bio spreman da platim za običan smeštaj, ali ovo je bila posebna prilika.

Mali kapak se zatvorio s treskom. Podigao sam štap sa zlatnom drškom, oštro kucnuo po tavanici kočije i mi smo se odvezli.

Kasnije sam se malo oneraspoložio kada sam se setio da sam zaboravio da uzmem natrag trista funti pre nego što sam zauvek zatvorio vrata stepeništa za poslugu.

ČETRDESET PRVO POGLAVLJE
drud

U utorak, 5. januara uveče, Dikens je ubio Nensi u Dvorani sent Džejmsa prvi put pred publikom koja je za to platila kartu. Desetine žena su vrištale. Najmanje četiri su se obeznanile. Jedan stariji muškarac viđen je kako se tetura iz dvorane i guta vazduh, a pomažu mu dvojica prebledelih prijatelja. Ja sam otišao pre nego što je započeo buran aplauz, ali on me je ipak progonio po snegom zavejanoj ulici punoj kočija koje su čekale da publika izađe. Dah umotanih kočijaša zgurenih na visokim sedištima mešao se s većim oblacima iz konjskih nozdrva i dizao se kao para u hladnom sjaju gasnih svetiljki.

Istog tog popodneva, 5. januara, prvi put sam iz hotela otišao kući. U predvorju me nije dočekao nikakav gadan zadah sa stepeništa za poslugu. Nisam ga ni očekivao, i to ne samo zato što me nije bilo tek tri dana.

Neće se osećati nikakav gadan zadah sa stepeništa, bio sam siguran u to. Ispalio sam pet metaka na tom stepeništu, ali to je bilo beskorisno, beznadežno. Meta tih metaka za njih nimalo nije marila; ona je već proždrala ženu zelene kože s kljovama umesto zuba, ne ostavivši ni parče materijala njene haljine niti opiljak slonovače. Tamo od Agnes nije ostalo ništa.

Bio sam u svojoj spavaćoj sobi i pakovao u kofer nove košulje (hteo sam da se vratim u hotel, gde mi se Fehter pridružio pre nekoliko dana) kada sam čuo korake u hodniku i tiho nakašljavanje.

„Džordže? Već si se vratio? Zaboravio sam da se vraćaš", rekao sam zadovoljno, zagledan u njega. Lice mu je bilo smračeno od neke emocije toliko da je posivelo.

„Da, ser. Gospođa će ostati još dva dana. Njena mati je prva preminula - očekivali smo da to bude njen otac, al’ ne, majka je bila prva. I on samo što nije, u vreme kada sam kreto, al’ nismo mogli da vas ostavimo ovde bez odane kućne posluge, ser, pa sam došo kući."

„Pa, žao mi je što to čujem, Džordže, i..." Pogledao sam u poruku koju je držao u ruci. Uperio ju je u mene kao da je pištolj. „Ama, šta ti je to, Džordže?"

„Poruka od naše male Agnes, ser. Niste je vid’li?"

„Ne, nisam. Mislio sam da je Agnes u Velsu, s vama."

„Da, ser. Valjda niste vid’li našu poruku na polici iznad kamina u salonu, pošto je još tamo ’de smo je ostavili. Verovatno niste ni znali da je Agnes te noći bila s vama u kući, ser. To jest, ako je uopšte bila te noći u kući... ako je otišla tog jutra, pre nego što ste se probudili i sami napustili kuću, a ne tokom noći."

„Otišla? Za ime sveta, o čemu ti to govoriš, Džordže?"

„O ovome, ser", rekao je on i pružio mi poruku.

Pročitao sam i odglumio iznenađenje, razmišljajući sve vreme: Je li ovo zamka? Da nije mala glupača nekako uspela da izmeni rukopis ili učini nešto sporukom da me oda roditeljima? Ali reči su bile upravo one koje sam joj izdiktirao. Greške u pisanju izgledale su nepatvoreno.

„Druga mogućnost?", rekao sam i spustio poruku. „Šta sad pa to znači, Džordže? Zaposlila se na nekom drugom mestu a da sa mnom nije razgovarala? Niti s tobom ili sa Besi?"

„Ne, ser“, rekao je Džordž ozbiljno. Pogled njegovih tamnih očiju kao da je svrdlao po meni. Gledao me je netremice. „Ta poruka nije ono na šta liči, ser.“

„Nije?“ Stavio sam poslednji komad čistog rublja u kofer i zalupio ga.

„Ne, ser. Nema tu nikak’e druge mogućnosti, gospodine Kolinse. Ko bi pa uz’o jedno lenjo, trapavo dete ko što je naša Agnes? To ništa nije u redu, ser. Uopšte nije u redu.“

„Pa šta onda ovo znači?", upitao sam, vrativši mu poruku.

„Vojnik, ser."

„Vojnik?"

„Jedan mladi nevaljalac, vojnik iz škotskog puka, koga je u decembru upoznala na pijaci, gospodine Kolinse. Kaplar. Deset godina stariji od Agnes, ser, s kvarnim sitnim očima, mekim šakama i brcima ko da mu se neka masna gusenica uspuzala na usnu da crkne, ser. Besi je vid’la kako naša devojka priča s njim i brzo se umešala, možete već to da zamislite. Ali ona se nekako opet vid’la s njim kad je izlazila da obavi svoje poslove. Priznala je to pred Božić kad smo je zatekli kako rida ko benava u svojoj sobi."

„Hoćeš reći..."

„Jeste, ser. To blentavo, glupavo dete je pobeglo s tim vojnikom jednako izvesno ko što je Besina mama u hladnoj zemlji, a po svemu sudeći, i tata. Naša mala porodica sad je skroz nestala i raštrkala se."

Podigavši kofer, stegao sam Džordžu rame i pošao prema vratima. „Besmislice, dragi moj. Vratiće se ona. Uvek se vrate kad ih razočara prva ljubavi Veruj mi to, Džordže. A ako se ne vrati... pa, unajmićemo nekoga da je pronađe i dovede je pameti. Slučajno poznajem nekoliko detektiva koji rade privatno. Nema nikakvih razloga za brigu, Džordže."

„Da, ser", rekao je on glasom jednako sivim kao lice.

„Boraviću još nekoliko dana u hotelu Sent Džejms. Molim te, budi ljubazan pa mi tamo svakog dana donosi poštu, a kuću provetri i spremi do subote i pripremi obrok planiran za to veče - možda će doći i odsesti gospodin Fehter i drugi gosti."

„Da, ser.“

Zajedno smo sišli niza stepenice.

„Glavu gore“, rekao sam i potapšao ga po leđima poslednji put, a zatim otišao do kočije koja me je čekala. „Na kraju će sve ispasti kako treba."

„Da, ser.“

Možete misliti kako je teško bilo Dikensu, čiji su kod Stejplhersta razoreni živci bili sve gori umesto da se zaceljuju, kada se ponovo bacio na iscrpljujuću turneju, pri čemu je morao da putuje železnicom gotovo svakodnevno. Kejti me je izvestila preko mog brata da je 6. januara, po čitanju u Dvorani sent Džejmsa, Dikens bio previše iscrpljen da ustane iz postelje i istuširao se, po običaju, hladnom vodom. Za nekoliko dana moraće da održi poslednje nastupe u Dablinu i Belfastu, pa je odlučio da povede Džordžinu i svoju kćerku Mami kako bi taj događaj pre ličio na kakav praznile nego na oproštaj. I gotovo odmah je morao da se suoči s bezmalo tragičnim događajem koji ga je strašno pogodio.

Dikens, Dolbi, Džordžina, Meri i ostali iz uobičajene putne pratnje vraćali su se iz Belfasta na poštanski brod do Kingstona, kada je nešto strašno krenulo po zlu. Vozili su se vagonom prve klase odmah iza lokomotive i najednom se začuo neverovatan prasak s tavanice njihovog vagona. Pogledali su napolje taman na vreme da vide nešto nalik na ogroman zavitlani gvozdeni srp koji je sekao telegrafske bandere kao da su od trske.

„Dole!“, kriknuo je Dikens i svi su se bacili na pod. Pljusak ogromnih cepki, šljunka, blata, kamenja i vode zasuo je prozore na strani na kojoj su sedeli. Vagon je zadrhtao kao da su udarili u nešto čvrsto, a onda je nastupio niz udara tako jakih da je Dikens kasnije priznao kako je bio siguran da su ponovo iskočili iz šina i da lete preko nedovršenog železničkog mosta.

Vagon se zaustavio i iznenadnu tišinu remetilo je samo dahtanje pare iz velike lokomotive i poneki krik iz vagona niže klase. Dikens je prvi bio na nogama i smesta je tiho progovorio s mašinovođom dok su se Dolbi i drugi pribrani muškarci okupljali oko njih.

Mašinovođa, koji je (po onome što je Dolbi napisao Forsteru) bio mnogo potreseniji od Dikensa, objašnjavao je i drhtavim rukama dočaravao kako je metalni obruč na ogromnom zamajcu pukao - eksplodirao - i kako su njegovi komadi poleteli u vazduh posekavši telegrafske bandere. Veliki komad tog zamajca tresnuo je u krov Dikensovog vagona. „Da je bio malo veći“, rekao je mašinovođa, „ili da je leteo malo niže i malo brže, prosekao bi krov vašeg vagona, sasvim sigurno, i vama, sirotim putnicima, učinio isto što su drugi njegovi delovi učinili tim telegrafskim banderama."

Dikens je umirio Meri, Džordžinu i druge saputnike - čak je i Dolbi priznao da je bio duboko uzdrman, a potrebno je zaista mnogo da se uzdrma Džordž Dolbi - ali sledeče večeri, kada Jedinstveni bude ponovo ubio Nensi, Dolbi će morati da pomogne Šefu da siđe s pozornice na kraju večernje predstave.

Dikens je ugovorio da nastupi u Čeltenamu kako bi njegov dragi, ostareli prijatelj Makridi čuo ubistvo. Posle čitanja, onemoćali sedamdesetpetogodišnjak došao je iza bine, oslanjajući se drhtavo o Dolbijevu ruku, i bio je u stanju da progovori tek posle dve čaše šampanjca. Starac se toliko uzbudio kada je video ubistvo da je Dikens pokušao da sve okrene na šalu, ali Makridi to nije hteo da prihvati. Naznaka njegove stare scenske jarosti vratila se u taj oronuli glas, i on je grmnuo: „Ne, Dikense - ovaj - ovaj - NEĆU - ovaj - ovaj - da se - ovaj - manem toga. U moje - ovaj - najbolje vreme - ovaj - pamtiš ti to, momče dragi - ovaj - prošlo je to, prošlo! - ne!“ I tuje grmljavina glasa prerasla u urlik. „Svodi se na ovaj - ovaj - DVA MAKBETA!“

To poslednje je bilo izgovoreno toliko glasno i prožeto osečanjima da su Dikens i Dolbi mogli samo da zure u starog glumca koji je od Makbeta stvorio svoju karakterističnu ulogu i koji se ničim drugim nije toliko dičio, čak ni svojom ženom niti ljupkom odraslom kćerkom. A činilo se da hoće reći kako je, što se tiče čistog užasa i emocije, Dikensovo ubijanje Nensi bilo jednako - kako u glumi, tako i u učinku - najboljem od njegovih najboljih Makbeta.

Onda je stari div ostao da stoji i pilji u Dolbija kao da mu je upravnik (koji ni reč nije zucnuo) protivrečio. Zatim je naprosto... otišao. Telo mu je još bilo tu, treća čaša šampanjca i dalje u ruci, velika vilica i profil još istureni uvis i napolje u prkosu, ali sam Makridi je nestao, ostavivši za sobom, kako je Dikens kasnije rekao Dolbiju i Forsteru, samo vešto izvedenu, bledu optičku varku samog sebe.

U Kliftonu je ubistvo izazvalo ono što je Dikens radosno nazvao zaraznom nesvesticom. „Mislim da su u različitim trenucima iznosili između deset i dvadeset žena, krutih i nepomičnih. Sve je postalo prilično smešnoJedinstvenog je to oduševilo.

U Batu, Dikens je bio taj koji se umalo nije onesvestio, jer ga je to mesto bukvalno proganjalo. „Taj grad meni liči na groblje na kojem su se mrtvi digli i zauzeli ga“, kazao je Dolbiju. „Pošto su sagradili ulice od svojih starih nadgrobnih ploča, sada tumaraju tamo-amo i trude se da izgledaju kao da nisu mrtvi. Propast živa.“

Persi Ficdžerald mi je u februaru natuknuo da je Elen Ternan ponovo s njim pošto su se Džordžina i Meri vratile u Gadshil, ili sam ja tako pretpostavio (Persi nikada ne bi bio toliko indiskretan da to otvoreno kaže). Ali Ficdžerald se ženio, konačno, i kada je bez daha to saopštio Dikensu na stanici, pisac je rekao: „Moram o tome obavestiti osobu koja je sa mnom." Osobu koja je sa mnom... Teško da bi Dikens tako okolišno opisao Dolbija ili svog stručnjaka za osvetljenje ili gas. Zar je Elen odsela u istom hotelu u kome i Dikens, ali sada kao sestra, ne kao ljubavnica? Možete samo misliti koliko je dodatnih muka imao Jedinstveni zbog toga.

Kažem „dodatnih muka“ sasvim namerno, pošto nije bilo nikakve sumnje u to da Čarlsa Dikensa ne mori samo loše zdravlje. I pored njegovih radosnih izveštaja o nesvestici desetina žena, ubistvo Nensi očigledno je strašno mučilo njegovu psihu, ali i telo. Svi s kojima sam razgovarao - Ficdžerald, Forster, Vils, svi - saglasno su izjavljivali da su pisma Jedinstvenog ispunjena ubistvom i samo ubistvom. Čitao ga je najmanje četiri puta nedeljno, zajedno sa svojim uobičajenim, najpopularnijim tekstovima, i kao da je bio opsednut - ne samo time da pretvori svaku dvoranu u kojoj je čitao u Pozorište strave, već i da oseti krivicu Bila Sajksa prilikom ubistava.

„Ubijam Nensi.

„Moje pripreme za izvesno ubistvo...

„Često mislim na svoje kolege kriminalce..."

„Ubijam opet, i opet, i opet..."

„Dok šetam ulicama, imam maglovit osećaj da sam na poternici..."

„Ponovo prljam ruke nevinom krvlju... “

„Još me čeka silno ubijanje, a imam tako malo vremena za to...

Sve te fraze, i još njih, zasipale su nas koje je ostavio u Londonu. Dolbi je pisao Forsteru kako Dikens više ne trpi dalji boravak u varoši ili gradu gde je završio s čitanjem; odavno napravljeni planovi za putovanje železnicom morali su se preinačavati, karte menjati, dodatni iznosi plaćati, kako bi iscrpljeni Jedinstveni, jedva u stanju da peške dođe do stanice, mogao koliko iste noći da umakne iz grada, kao čovek sa poternice.

„Ljudi me gledaju drugačije pošto ubijem Nensi“, rekao je Dikens praznoglavom Vilsu za jedne pauze u Londonu. „Mislim da me. se plaše. Drže se podalje u prostoriji... ne zato što se srame slavne osobe, već pre iz straha i, možda, gađenja i gnušanja."

Dragi put, Dolbi je ispričao Forsteru kako je došao iza bine posle nastupa da bi obavestio Dikensa da ga čeka kočija kojom će na stanicu, i zatekao ga gde pere ruke petnaest minuta ili duže. „Ne mogu sprati krv, Dolbi“, rekao je iscrpljeni pisac, pogledavši ga progonjenim očima. „Ostaje mi ispod noktiju i u koži.“

U London, u Bristol, u Torki, u Bat - Dikens je već napamet znao hotele, stanice, dvorane, čak i lica u publici - a onda natrag u London u pripremi za odlazak u Škotsku. Ali Dikensovo levo stopalo je toliko oteklo da mu je Frenk Bird apsolutno zabranio škotsku turneju, pa je nakratko odložena. Ali pet dana kasnije, Dikens je ponovo putovao, uprkos tome što su ga usrdno molili da to ne radi Džordžina, njegove kćeri, sin Čarli i prijatelji kao što su Persi, Vils i Forster.

Odlučio sam da odem u Edinburg i vidim kako Dikens ubija Nensi. I možda kako ubistvo ubija Čarlsa Dikensa.

Sada sam bio gotovo siguran kako Dikens pokušava da počini samoubistvo iscrpavši se na turneji čitanja, ali moj pređašnji gnev zbog takve zamisli malo je izbledeo. Da, Dikensu će tako ostati slava i biće pogreben u Vestminsterskoj opatiji, tvrdio je jedan deo mog uma, ali će makar biti mrtav. Ali neka samoubistva ne uspeju, podsetio sam se sa izvesnim zadovoljstvom. Kugla začangrlja unaokolo po lobanji i izbuši tunele kroz mozak, ali potencijalni samoubica ne umre, već se samo pretvori u obalavljenog kretena i ostane takav do kraja života. Ili se žena obesi, ali joj uže ne slomi kičmu pa je neko spusti, doduše prekasno da se omogući dovoljan priliv krvi u mozak.

I do kraja života ona ima ožiljak na grlu, gadno iskrivljen vrat i prazan netremični pogled.

Samoubistvo turnejom čitanja, rekao sam sebi, može omanuti na istovetan, izvrstan način.

Stigao sam ranije i uzeo sobu, pa se Dikens iznenadio i oduševio kada je video da ga čekam na stanici.

„Dobro izgledaš, dragi moj Vilki“, uskliknuo je. „Zdravo. Zar si bio na jednoj od svojih unajmljenih jahti za vreme poslednje februarske oluje?"

„I ti divno izgledaš, Čarlse“, rekao sam ja.

Dikens je izgledao grozno - mnogo stariji i sav posiveo, gotovo sasvim bez kose na temenu, s nekoliko prosedih vlasi začešljanih preko ćele - a čak mu je i brada bila retka i loše negovana. Oči su mu bile zakrvavljene, s ljubičastim podočnjacima. Obrazi upali. Dah užegao. Ćopao je kao veteran iz Krimskog rata s drvenom nogom.

Znao sam da izgledam jedva nešto bolje od njega. Frenk Bird je morao da mi poveća broj injekcija morfijuma - uvek ih je davao tačno u 10 uveče - sa dve ili tri nedeljno na po jednu svake večeri. Naučio me je da punim špric i sam sebi dajem injekciju (što nije bilo toliko teško ili tegobno kao što zvuči) i ostavio mi ogromnu bocu morfijuma. Udvostručio sam večernje doze, a istovremeno sam uzimao dvostruko veću dozu laudanuma preko dana.

Tolike količine su kod mene izazvale povećanu produktivnost, kako preko dana, tako i noću. Kada je Dikens upitao šta pišem, iskreno sam mu odgovorio da se Fehter praktično preselio kod mene u Gloster plejs broj devedeset i da svakodnevno radimo do kasno na našem komadu Crno i belo. Kazao sam mu da imam zamisao za novi roman, zasnovanu na izvesnim čudnim aspektima engleskih zakona o braku, te ću gotovo sigurno početi na njemu da radim posle premijere komada predviđene za kraj marta.

Dikens me je potapšao po leđima i obećao da će doći na premijeru sa čitavom svojom porodicom. Zapitao sam se hoće li biti živ još mesec dana, do kraja marta.

Ali nisam rekao Dikensu da se sada svake noći, posle kratkog morfijumskog sna, budim oko jedan ili dva po ponoči i diktiram svoje snove Drugom Vilkiju. Naša zajednička knjiga o staroegipatskom ritualu bogova Crne zemlje sada je mogla da se pohvali sa više od hiljadu rukom ispisanih stranica.

Te noći u Edinburgu, Dikens je briljantno izveo ubistvo. Priznajem da sam se i sam naježio. Prostorija nije bila pregrejana kao možda u Kliftonu, ali desetak žena se ipak onesvestilo.

Kasnije, Dikens je neko vreme proveo s ljudima iz publike pa se oteturao u svlačionicu, a kada se tamo obreo, ponovio je Dolbiju i meni da se ljudi neobično ustežu da mu priđu i obrate mu se, ili da stoje u njegovom društvu posle nastupa. „Slute moje ubilačke nagone", rekao je i žalosno se nasmejao.

Tu je Dikens predao Dolbiju spisak preostalih nastupa, a Dolbi umalo nije načinio gršku, fatalnu po svoje zaposlenje, i učtivo predložio da se ubistvo možda izostavi iz programa za manje varoši, te da se ostavi samo za velike gradove.

„Gledaj, Šefe - pogledaj pažljivo gradove koje si mi ovde naveo i kaži mi primećuješ li nešto čudno u vezi s njima.

„Ne. Šta to?“

„Pa, od četiri nastupa nedeljno, isplanirao si da na tri izvodiš ubistvo."

„Šta s tim?", odbrusio je Dikens. „Za ime sveta, šta hoćeš da kažeš?" Mislim da je zaboravio da sam i ja u prostoriji. Kao svojevremeno stari Makridi, i ja sam stajao uspravljen i zanemeo s čašom šampanjca koji mi se zagrevao u ruci.

„Samo ovo, Šefe", kazao je Dolbi tiho. „Uspeh tvoje oproštajne turneje je siguran, obezbeđen na svaki mogući način, koliko se ljudski može predvideti... nije važno šta odabereš da čitaš. Stoga nije ni najmanje važno koja ćeš dela koristiti. Ovo čitanje sa Sajksom i Nensi strašno te iznuruje, Šefe. Ja to vidim. Drugi to vide. I sam to vidiš i osećaš. Zašto to ne bi sačuvao za velike gradove - ili potpuno ostavio po strani do svršetka turneje?

Dikens se obrnuo na svojoj stolici, i odmaknuo se od ogledala pred kojim je uklanjao ono malo šminke što je nanosio pre čitanja. Tako jarosnog sam ga video samo kada je glumio Bila Sajksa. „Jesi li završio, čoveče?"

„Rekao sam sve što mislim o toj stvari", kazao je Dolbi ravno, ali čvrsto.

Dikens je đipio, uzeo tanjir na kojem je bilo nekoliko ostriga, a onda tresnuo po njemu drškom svog noža. Razbio se u paramparčad. „Dolbi! Proklet da si! Tvoj prokleti pakleni oprez doneče ti pre ili kasnije propast - kao i meni!“

„Moguće, Šefe", rekao je Dolbi. Taj čovek nalik na medveda sav je pocrveneo i mogao sam se zakleti da mu vidim suze u očima. Ali glas mu je ostao tih i čvrst. „U ovom slučaju, nadam se da ćeš biti toliko pravedan i reći kako je taj pakleni oprez ispoljen u tvom sopstvenom interesu."

Zaprepašćen, i dalje s čašom šampanjca u ruci, shvatio sam da prvi put otkad ga znam vidim Dikensa kako diže glas na drugog čoveka (ako se izuzme pozorišna gluma). Čak i kada je one noći kod Verea mene onako uvredio, glas mu je ostao blag, gotovo nežan. Utisak koji je Dikensov vidljiv i čujan bes ostavljao u stvarnosti, a ne samo tokom nastupa, bio je strašniji nego što sam mogao zamisliti.

Dikens je stajao u tišini. Ja sam ostao ukočen u zadnjem delu prostorije, zaboravljen od oba sagovornika u tom jedinstvenom dijalogu. Dolbi je vratio spisak scena i gradova turneje u tašnu s dokumentima, zakrenuvši se kao da želi poštedeti Šefa svog uvređenog lica. Kada se ponovo okrenuo natrag, ugledao je ono što sam video i ja.

Dikens je nemo plakao.

Dolbi se ukočio i pre nego što je stigao da pomeri makar jedan mišić, Dikens se - neumitno, karakteristično - pomerio napred da ga zagrli naizgled sa apsolutnom privrženošću. „Oprosti mi, Dolbi", zagrcnuo se. „Nisam tako mislio. Umoran sam. Svi smo umorni. I znam da si u pravu. Razgovaraćemo ujutro o tome na miru."

Ali ujutro - bio sam tamo za doručkom - Dikens je ostavio ubistvo u sva tri čitanja i dodao još jedno.

Do svog povratka u London, primetio sam ili čuo i sledeče činjenice:

Dikens je krvario i krivio je za to svoj stari problem sa šuljevima, ali Dolbi nije bio toliko siguran da samo zbog toga stalno ima krvav proliv.

Levo stopalo i noga Jedinstvenog ponovo su se naduli toliko da su mu morali pomagati da uđe u kočiju i u železnički vagon. Činilo se da hoda normalno samo kada se penje na scenu ili odlazi sa nje.

Bio je melanholičan, po sopstvenom priznanju, toliko da se to rečima nije moglo opisati.

U Česteru je Dikens imao vrtoglavicu i priznao je da pati od blage paralize. Kada su pozvali lekara, njemu je ispričao kako mu se „vrti, kao da bi išao unazad, pa ukrug". Dolbi mi je kasnije rekao da je Dikens pokušao da stavi neki mali predmet na sto, ali je samo nespretno gurnuo čitav stočić napređ, umalo ga ne preturivši.

Dikens je pričao o čudnom osećaju u levoj šaci i ruci. Ukoliko želi da koristi tu šaku - recimo, da spusti ili podigne neki predmet - mora je, priznao je, pažljivo pogledati i voljno primorati da uradi ono što on želi.

Tog poslednjeg jutra u Edinburgu, Dikens mi je rekao - sav nasmejan - kako više nije siguran kada podiže rođene šake do glave, naročito svoju buntovnu levu šaku, pa će ubrzo možda morati da unajmi nekoga da mu očešlja preostalih nekoliko vlasi pre nego što izađe u javnost.

Ali posle Čestera, nastavio je sa čitanjem u Blekbernu, pa u Boltonu, ubijajući pri tom Nensi.

Dvadeset drugog aprila, Dikens se slomio. No, sada već brzam, dragi čitaoci.

Nedugo po povratku iz Edinburga, primio sam pismo od Kerolajn. U njenoj poruci nije bilo ni patetike ni banalnosti - pisala je gotovo bez ikakvih emocija, kao da popisuje ponašanje vrabaca u svom vrtu - ali izvestila me je kako za šest meseci braka njen muž Džozef nije uspeo da zaradi dovoljno za život, da životare od mrvica koje im daje njegova mati (zapravo, od očeve male, nevoljno dodeljene zaostavštine), i da je on tuče.

Pročitao sam to s pomešanim osećanjima, od kojih je primarno bilo - priznajem - izvesno malo zadovoljstvo.

Nije zahtevala novae niti bilo kakvu pomoć, čak ni uzvratno pismo, ali potpisala se sa „Tvoja veoma stara i iskrena prijateljica".

Neko vreme sam sedeo u radnoj sobi i razmišljao kakav bi to mogao biti lažni prijatelj ako je Kerolajn G., sada gospođa Harijet Klou, primer iskrene prijateljice.

Istog tog dana, stiglo je pismo za Džordža i Besi, koji su tugovali svako na svoj način - tiho, svakako, ali Besi je naročito teško povredio Agnesin odlazak (više nego smrt roditelja, koji im nisu ostavili nimalo novca) - a ja nisam video koverat kada je stigao, inače bi mi rukopis (zapravo, nevešto ispisana štampana slova) svakako zapao za oko.

Sutradan se Džordž pojavio na vratima moje radne sobe, nakašljao se i ušao sa izrazom izvinjenja na licu.

„Izvin’te, gospodine, ali pošto ste blagoizvoleli iskazati tako ljubazno interesovanje za sudbinu naše kćeri, drage Agnes, mislio sam da biste voleli da vidite ovo, ser.“ Pružio mi je parče papira sa suvim žigom nekog hotela.

Dargi Mamo i Tato - dobra sam i nadam se da vas ovo Pismo zatiče u Jednakom Stanju. Moja Mogućnost je ispala Jako Dobro. Kaplar MakdonalD, moj Volejni, i Ja smeramo da se Venčamo Devetog Juna. Pisaću Jopet posle tog Srećnog Zbivanja. Voli vas i Grli vaša Ćerka, AGNES

Trenutak posle čitanja, moje lice, usne i mišići bili su obamrli i ukočeni kao u onim malobrojnim prilikama kada sam sebi dao previše morfijuma ili laudanuma. Podigao sam pogled prema Džordžu, ali nisam mogao da progovorim.

„Da, ser“, rekao je on vedro. „Vel’ke vesti, je l' da?"

„Taj kaplar Makdonald je momak s kojim je pobegla?", izustio sam konačno. Glas mi je zvučao, čak i u sopstvenim ušima otupelim od šoka, kao da je prošao kroz cediljku.

Morao sam to da znam. Džordž mi je to sigurno rekao. Bio sam siguran da jeste. Zar nije?

„Jest, ser. I moram da promenim svoj strogi sud o momku, ako će već da napravi poštenu ženu od naše slatke Agnes."

„Svakako se nadam da će se ispostaviti da je tako, Džordže. Ovo je veoma lepa vest. Izuzetno se radujem što čujem da je Agnes bezbedna, da joj je dobro i da je srećna." Vratio sam mu poruku. Po zaglavlju jeftinog papira videlo se da je iz hotela u Edinburgu, ali ne iz onog u kojem sam boravio kad sam obišao Dikensa.

Zar nismo te noći otišli na većeru u drugi hotel pošto se Dikens požalio da je govedina loša u hotelu u kojem smo odseli? Siguran sam da jesmo. Je li to bio taj u ćiji sam papir još zurio dok ga je Džordž trpao u džep pamučnog prsluka? Bio sam gotovo siguran da jeste. Zar sam uzeo koji list papira u predvorju kada sam bio tamo - možda i jesam. Sasvim je moguće da jesam.

„Samo sam mislio da bi vas zanimale naše lepe vesti, ser. Hvala vam, ser." Džordž se nespretno naklonio i izašao unatraške.

Spustio sam pogled na pismo koje sam pisao svom bratu Čarliju. Onako uzbuđen, napravio sam veliku krmaču od mastila preko poslednjeg pasusa.

Posle svađe između Dikensa i Dolbija te noći, uzeo sam neobično veliku količinu laudanuma. Izašli smo na večeru. Malo pamtim od te večeri posle naših prvih pića i čaša vina. Jesam li se vratio kući i napisao „Agnesino“ pismo? Svakako sam znao gde greši u pisanju zahvaljujući poruci koju sam joj izdiktirao u januaru. Zar sam posle sišao usred noći i poslao pismo Džordžu i Besi s recepcije?

Moguće.

Mora da jesam.

To je bilo jedino, i jednostavno objašnjenje.

Radiosam i pod uticajem opijuma i laudanuma druge stvari koje sam zaboravljao sutradan i sledećih dana. Otud rasplet u Mesečevom kamenu.

Ali, zar sam znao kako se zove prokleti škotski kaplar? .

Sa iznenadnom vrtoglavicom, brzo sam prišao prozoru i podigao ga. Unutra je pohrlio vazduh ranog proleća, donoseći smrad uglja, konjske balege, daleke Temze i njenih pritoka koje su već počele da zaudaraju na stidljivom prolećnom suncu. Počeo sam da ga gutam i naslonio se na prozorski ram.

Na pločniku preko puta kuće bio je muškarac u apsurdnom operskom ogrtaču. Koža mu je bila bela kao pergament, a oči upale kao u mrtvaca, Čak i s te udaljenosti video sam kako mi se osmehuje i primetio čudnu tminu između veštački zašiljenih zuba.

Edmond Dikenson.

Ili živi leš u Drudovoj službi koji je nekada bio mlađi Edmonđ Dikenson.

Ta prilika je nagnula visoki, sjajni, staromodni cilindar, pošla pločnikom, osvrnuvši se samo jednom prema meni, sa osmehom, i potom skrenula kod Portman skvera.

ČETRDESET DRUGO POGLAVLJE
drud

Premijera mog komada Crno i belo bila je u nedelju 29. marta 1869. Muvao sam se iza scene poprilično tankih živaca, isuviše uzbuđen čak i da bih merio reakcije publike po zvuku ili odsustvu smeha i aplauza. Čuo sam samo udare svog srca i pulsiranje bila u bolnim slepoočnicama. Želudac mi se često bunio tokom pažljivo izračunatog devedeset i jednog minuta koliko je predstava trajala (ne predugo da publici dosadi, niti prekratko da se oseća prevarenom, sve u skladu s proračunima prokletog, stalno prisutnog Fehtera). Pozajmivši tu zamisao od Fehtera - koji je istog momka pozvao ranije, pre nego što se zavesa podigla - naložio sam dečaku da me prati okolo s lavorom. Bio sam prisiljen da mu pribegnem nekoliko puta pre svršetka III čina.

Kada sam provirio kroz zavese, video sam porodicu i prijatelje okupljene u piščevoj loži - Keri, naročito ljupku u novoj haljini koju je dobila od porodice Vord (za koju je još radila), mog brata Čarlija i njegovu ženu Kejti, Frenka Birda i njegovu ženu, Freda i Ninu Leman, Holmana Hanta (koji je umesto mene išao na sahranu moje majke), i ostale. U nižoj omnibus-loži bliže pozornici bili su Čarls Dikens i čitava njegova porodica; naravno, izuzev onih članova koji su bili raštrkani po Australiji, Indiji ili u samotnom izgnanstvu (Ketrin) - Džordžina, njegova kćerka Mami, sin Čarli sa ženom, sin Henri koji je došao kući za raspust iz Kembridža, i još njih.

Nisam mogao da posmatram njihove reakcije. Vratio sam se iza bine da se krijem, a dečak s lavorom me je pratio u stopu.

Konačno se zavesa spustila poslednji put, teatrom „Adelfi" prolomio se aplauz, a Fehter i njegova glavna partnerka, Karlota Leklerk, izašli su da se poklone, a potom i da pozovu ostale glumce. Svi su se osmehivali. Ovacije su trajale i trajale, a ja sam čuo i povike: „Pisac! Pisac"

Fehter se vratio da me izvede i ja sam izašao na pozornicu skromno i sa onoliko samopouzdanja koliko sam bio u stanju da prikupim.

Dikens je stajao i činilo se da predvodi neobuzdani aplauz gomile. Imao je naočari i bio je toliko blizu scene da mu je odsev reflektora u njima pretvarao očne duplje u krugove plave vatre.

Predstava je uspela. Svi su tako govorili. Novine su mi sutradan čestitale zato što sam - konačno - pronašao savršenu formulu za teatarski uspeh ovladavši, kako je pisalo, „suštinski važnom veštinom: sastavljanjem uredne, čvrste dramske konstrukcije".

Komad Bez prolaza se izvodio šest meseci. Očekivao sam sasvim da Crno i belo igra (pred punim gledalištem) godinu dana, možda i osamnaest meseci.

Ali posle tri nedelje, prazna sedišta počela su da se pojavljuju kao kraste na gubavčevom licu. Šest nedelja kasnije, Fehter i njegova trupa su glumili pred polupraznom salom. Komad je skinut s repertoara posle samo šezdeset dana, duplo brže nego mnogo nezgrapniji Bez prolaza.

Okrivio sam za to londonsku pozorišnu publiku magareće pameti. Položili smo im čisti biser pod noge, a oni su se pitali kud se dede užeglo meso iz školjke. Takođe sam okrivio one elemente u Fehterovom prvobitnom scenariju koje sam (baš poput izvesnih francuskih novina) nazvao preteranom čičatomovštinom u komadu. Engleska je početkom šezdesetih godina devetnaestog veka (baš kao i Amerika neposredno pre nje) potpuno poludela za Čiča Tominom kolibom - ko god je u Engleskoj imao bar pohabano večernje odelo, gledao je to najmanje dvaput - ali interesovanje za ropstvo i njegove surovosti otad je izbledelo, naročito posle Američkog građanskog rata.

A u međuvremenu, Fehterov „trijumf" umalo me nije doveo do dužničkog zatvora - premda je sam dužnički zatvor u Sautvarku bio zatvoren i delimično srušen pre više decenija. Kada je obećao „izdašnu podršku" za Crno i belo, imao je praktično samo mene na umu. A ja sam ispunio njegove zahteve - i u potaji bacio pravo bogatstvo na troškove, plate glumaca, honorare slikarima za kulise, naknade za muzičare i tako dalje.

Takođe sam pozajmljivao sve više i više novca uvek nesolventnom Čarlsu Albertu Fehteru (koji je uprkos tome stalno živeo na visokoj nozi) i nije me ni najmanje tešilo saznanje da je i Dikens finansirao ekstravagantni glumčev životni stil (sveukupno, sada to znam, sa više od 20.000 funti).

Pošto se Crno i belo prestalo igrati posle šezdeset dana, Fehter je slegnuo ramenima i krenuo u potragu za novim rolama. Meni su stigli računi. Kad sam najzad pritisnuo Fehtera zbog duga, on mi je odgovorio detinjasto lukavo, kao i obično: „Dragi moj Vilki, znaš da te ja volim. Zar misliš da bih te voleo da nisam sasvim ubeđen kako bi se ti na mom mestu poneo baš isto ovako?"

Taj odgovor me je podsetio na to da i dalje posedujem pištolj sirotog Hačerija s preostala četiri metka.

I tako, da bih poplaćao račune i počeo da se izvlačim iz duga koji je tako brzo zamenio stvarnu finansijsku sigurnost (pošto su majčino nasledstyo i zarada od Mesečevog kamena i drugih projekata gotovo sasvim nestali), uradio sam ono što bi svaki drugi pisac učinio u takvoj situaciji: pio sam više laudanuma, davao svake noći sebi injekcije morfijuma, pio mnogo vina, češće spavao s Martom, i započeo novi roman.

Dikens je možda đipio na noge kako bi tapšao na premijeri mog Crnog i belog, ali mesec dana kasnije njegova turneja čitanja oborila ga je u krevet.

U Blekbernu je osećao vrtoglavicu, u Boltonu se zateturao i umalo nije pao, mada sam mesecima kasnije čuo kako saopštava svom prijatelju iz Amerike, Džejmsu Fildsu: „.. .samo je Neli primetila da sam se zateturao i da me je oko izdalo, i samo se ona usudila da mi to kaže.“

Neli je bila Elen Ternan, koju je Dikens još nazivao i Pacijent zbog lakih povreda koje je zadobila kod Stejplhersta pre četiri godine. Sada je on bio pacijent. A ona je još s vremena na vreme putovala s njim. To je bila zanimljiva vest. Kako je samo strašna i konačna prekretnica u životu svakog ostarelog muškarca kada mu nekadašnja mlada ljubavnica postane negovateljica.

Od Frenka Birda sam saznao da je Dikens osećao potrebu da mu piše o tim simptomima. Bird je, zauzvrat, bio dovoljno zabrinut da vozom otputuje u Preston istog popodneva kada je pismo primio.

Bird je stigao, pregledao Dikensa i objavio da na ovoj turneji više ne sme da čita.

„Jeste li sigurni?", upitao je Dolbi, koji je bio u prostoriji. „Sala je rasprodata i prekasno je da se vraća novac od ulaznica."

„Ako insistirate da se Dikens večeras popne na pozornicu", rekao je lekar, namrštivši se na Dolbija s bezmalo jednakom žestinom kao svojevremeno Makridi, „garantujem da će kroz život dalje ići vukući nogu."

Bird je vratio Dikensa u London iste noći, a sledećeg jutra je ugovorio da pođu slavnom lekaru, ser Tomasu Votsonu. Posle vrlo iscrpnog pregleda i ispitivanja Jedinstvenog o njegovim simptomima, Votson je izjavio: „Ovako opisano stanje jasno pokazuje da je Č. D. bio na ivici napada paralize leve strane tela, a moguće i apopleksije."

Dikens je odbacio ta ozbiljna predviđanja i sledečih meseci je govorio kako samo pati od preteranog zamora. Ipak je privremeno prekinuo turneju, održavši sedamdeset četiri od planiranih stotinu nastupa (bilo je to samo za dva manje od broja nastupa koji je doveo do toga da umalo ne kolabira u Americi).

A opet, nekoliko nedelja posle kakvog-takvog odmora na imanju Gadshil i u Londonu, Jedinstveni je počeo da navaljuje na doktora Votsona da mu dopusti da spase preuređenu turneju. Ser Tomas je odmahnuo glavom, upozorio pisca na njegov preterani optimizam, propisao mu izuzetan oprez i rekao: „Preventivne mere su uvek individualne, jer se manje uviđa koliko su potrebne upravo onda kada su najuspešnije."

U toj raspravi pobedio je Dikens, naravno. Uvek je pobeđivao. Ali pristao je da njegovih poslednjih nastupa - istinski oproštajnih nastupa - ne bude više od dvanaest, da uopšte ne putuje železnicom, te da ih mora odložiti za 1870. godinu, do koje je ostalo još osam meseci.

I tako se Dikens vratio u London, da stanuje - preko nedelje, pošto je vikende uglavnom provodio u Gadshilu - u svom stanu iznad redakcije Preko cele godine u Ulici Velington, i bacio se svom snagom na uređivanje, obnovu, pisanje i planiranje časopisa. Čim nije imao šta drugo da radi (to sam video i sam kada sam otišao tamo po ček), odlazio je u Vilsovu sada često praznu kancelariju, da čisti, sređuje papire, dovodi nameštaj u red i briše prašinu.

Takođe je naložio svom advokatu Uvriju da napiše i ozvaniči njegovu poslednju volju, što je urađeno brzo i potpisano 12. maja.

Ali u tim mesecima kasnog proleća i ranog leta, malo se dalo videti od melanholije koju je pokazivao u iscrpljujućim danima turneje. Dikens je očekivao da mu na duže dođu prijatelji iz Amerike, Džejms Filds i njegova žena Eni, onako grozničavo kako to može samo dečak željan da se poigra i podeli s drugima svoje igračke.

I pošto je potpisao svoju poslednju volju, dok su mu lekari predviđali neumitnu apopleksiju i smrt, dok se preko Londona navaljivalo najtoplije i najvlažnije leto otkad je sveta i veka kao mokro konjsko ćebe koje zaudara na Temzu, Dikens je počeo da razmišlja o novom romanu.

Do leta, ja sam već započeo svoju novu knjigu, istraživao sam za nju i pisao je s puno volje.

Odlučio sam se sa sigurnošću za formu knjige i smer priče jednog vikenda krajem maja, dok sam bio kod Marte R. (Marte Doson za njenu gazdaricu) u ulozi Vilijama Dosona, putujućeg pravnog zastupnika. Bila je to jedna od retkih prilika kada sam, udovoljavajući Marti, ostao dve noći. Poneo sam svoju pljosku s laudanumom, naravno, ali odlučio sam da morfijum i špric ostavim kod kuće. To mi je donelo dve besane noći (čak ni uz dodatnu dozu laudanuma nisam spavao duže od nekoliko žudno željenih minuta). I tako sam druge noći sedeo na stolici i gledao Martu R. kako spava. Rano leto je bilo toplo pa sam otvorio prozor i širom povukao zavese, pošto je ta spavaća soba gledala samo na privatnu baštu. Široka, bela pruga mesečine obojila je pod, postelju i Martu.

E sad, neki kažu kako žena koja nosi dete postane naročito privlačna. I istina je da oko svih, osim onih najbolesnijih, lebdi čudan sjaj radosti i zdravlja, makar neko vreme u trudnoći. Ali mnogi muškarci, barem oni koje ja poznajem, zastupaju takođe i čudnu teoriju da je žena koja je zanela erotski privlačna (izvinjavam se zbog ovih iskrenih i možda vulgarnih reči, dragi čitaoci iz budućnosti - možda je moje vreme bilo neposrednije i iskrenije), ali ja to ne vidim.

U stvari, dragi čitaoci, dok sam sedeo tamo u najsitnije sate te tople i lepljive majske noći, premećući jastuk po rukama, gledao sam Martu kako spava i nisam video nevinu mladu devojku koja me je toliko privlačila pre samo nekoliko godina, već u godine zašlu, nezgrapnu, plavim venama prošaranu, prsatu i zaobljenu priliku koja, za moje oštro oko romanopisca, nije izgledala sasvim ljudski.

Kerolajn nikada nije izgledala tako. Naravno, Kerolajn je bila toliko pristojna - makar sa mnom - da nikad ne zatrudni. Ali više od toga, Kerolajn je oduvek izgledala kao dama kakva je želela da bude i trudila se toliko da postane. Ovo obličje koje je hrkalo, obojeno širokom trakom mesečine ličilo je na... kravu.

Valjao sam jastuk po rukama i razmišljao o svemu tome s jasnoćom kakvu umu već izoštrenom obrazovanjem i logikom može doneti samo odgovarajuća doza laudanuma.

Gospođa Vels, Martina gazdarica (ne treba je mešati s mnogo lijkavijom gospođom Vels iz Tanbridž Velsa koja je bila poslednja kućepaziteljka moje majke), nije videla kada sam došao. Bila je, kako mi je Marta rekla, već više od nedelju dana vezana za svoju sobu na spratu, zbog gušobolje. Dečak iz komšiluka donosio joj je supu uveče, i tost i čaj ujutro, ali ja dečaka nisam video ni kad sam došao, ni dok sam boravio u Martinim privatnim prostorijama. Gospođa Vels je bila budalasta starica koja nije ništa čitala, niti znala o savremenom svetu. Mene je poznavala samo kao gospodina Dosona i razgovarali smo tek nekoliko puta, u prolazu. Mislila je da sam pravni zastupnik. Bio sam siguran da nikada nije ni čula za pisca Vilkija Kolinsa.

Stegao sam jastuk čvrsto, sabio ga, a onda rastegao svojim naizgled mekim ali (kako verujem) snažnim šakama.

Naravno, bio je tu i agent za nekretnine s kojim sam se pre tri godine dogovorio da zakupim ove sobe od gospođe Vels. Ali i on me je poznavao samo kao gospodina Dosona, i dao sam mu lažnu adresu.

Marta gotovo nikada nije pisala roditeljima, i to ne samo zato što se od njih otuđila kada se vezala za mene. I pored toga što sam Martu strpljivo podučavao, ni ona kao ni njena mati nisu bile pismene - umele su da pišu slova i da se potpisuju, ali nisu znale da čitaju niti su trošile vreme na sastavljanje pisartia. Njen otac je to umeo, ali nije hteo. Marta je povremeno odlazila kući - više nije imala pravih prijatelja u rodnom gradu ili obližnjem Portsmutu, samo porodicu - ali uvek me je uveravala da nije pričala pojedinosti o tome kako živi ovde: nije im rekla na kojoj je adresi, u kakvom je položaju zaista, a pogotovo ne da je u izmišljenom braku s gospodinom Dosonom. Koliko je njena porodica mogla saznati, na osnovu poslednje posete pre izvesnog vremena, Marta je bila neudata, sobarica u neimenovanom londonskom hotelu, a stanovala je u jeftinom stanu s još tri mlade radnice, dobre hrišćanke.

Jesam li se mogao pouzdati u to da im nije rekla istinu?

Da, bio sam siguran da je tako. Marta me nikada nije lagala.

Jesam li ikada video ikoga u gradu kada sam bio s Martom R. u društvu - ili još važnije, je li iko video nas?

Bio sam gotovo sasvim siguran da nisam. Koliko god London povremeno izgledao mali, i koliko god se često ukrštali putevi prijatelja i poznanika iz višeg sloja društva, ja nikada Martu nisam odveo - naročito ne po danu - tamo gde bi oni iz mog društva mogli naleteti na nas. U tih nekoliko prilika kada smo Marta i ja šetali zajedno, uvek sam je vodio u zabačene delove grada - daleke parkove, slabo osvetljene gostionice ili restorane u sporednim uličicama. Bio sam siguran da je svaki put prozrela moje objašnjenje kako želim da istražujem, tragam za novim delovima grada poput deteta koje se igra žmurke, ali nikada se nije požalila.

Ne, niko nije znao - a sve i da su nas videli, pojma nisu imali ko bi ta mlada žena mogla biti i ne bi tome pridavali nikakav značaj. Samo još jedna mlada glumica koja pod ruku drži tog nevaljalca Vilkija Kolinsa. Sa tolikima sam provodio vreme. Samo još jedna mladica. Čak je i Kerolajn znala za mladice.

Ustao sam sa stolice i seo na ivicu kreveta.

Marta se promeškoljila, upola okrenula prema meni i načas prestala da hrče, ali nije se probudila.

Jastuk mi je bio u krilu, ali i dalje sam ga držao. Sada je mesečina prekrila moje dugačke, osetljive prste kao da ih premazuje belom farbom. Svaki prst bio je belji od platna jastučnice i oni najednom kao da su se stopili s tim delikatnim materijalom, utonuli u njega, spojili se s tkaninom. Postale su to šake leša zagnjurene u kredu.

Ili jamu sa živim krečom.

Nagnuo sam se napred i podigao jastuk iznad Martinog usnulog lica. Skarabej iza mog desnog oka potrčao je napred da bolje vidi.

Frenk Bird! .

Pre dva meseca, rekao sam lekaru za udatu ali napuštenu prijateljicu jednog mog poznanika - žena je trenutno sama i nosi dete, a nema mnogo novca. Može li on da preporuči neku babicu?

Bird me je pogledao donekle veselo, donekle prekorno i rekao: „Znaš li kada bi ta prijateljica tvog poznanika trebalo da se porodi?"

„Mislim, krajem juna“, rekao sam i osetio kako mi se uši žare. „Ili možda početkom jula.“

„Onda ću je lično pregledati kada bude u devetom mesecu... a najverovatnije i posle porođaja. Ima babica koje su divne. Ali mnoge su prave ubice. Daj mi damino ime i adresu,"

„Nemam takve informacije pri sebi", odgovorio sam ja. „Ali pitaću poznanika i poslaću ti njeno ime i adresu u pismu."

Što sam i uradio. A onda zaboravio na to.

Ali Frenk Bird možda ne bi zaboravio ako bi pročitao ove nedelje novine i...

„Do đavola!", kriknuo sam i bacio jastuk na drugu stranu spbe.

Marta se istog trena probudila i podbočila na krevetu kao kakav levijatan koji se uzdiže sa površine mora prekrivača, „Vilki! Šta je bilo?"

„Ništa, draga moja. Samo reumatski giht i strašna glavobolja. Izvini što sam te probudio."

Glavobolja je bila sasvim stvarna dok se skarabej - iz nekog razloga besan - ponovo ukopavao u najdublje kutke mog mozga.

„O, mili moj dečko“, uskliknula je Marta R. i stegla me uz grudi. Nešto kasnije, zaspao sam s glavom na njenoj nabrekloj dojci.

Knjiga koju sam pisao u tom periodu nosila je naslov Gospodin i gospođa. Bavila se time kako muškarac može upasti u zamku strašnog braka.

Nedavno sam bio pročitao izveštaj o braku u našem kraljevstvu koji je godinu dana ranije objavila Kraljevska komisija; začudo, Komisija je sankcionisala škotski zakon kojim su legalizovani brakovi uz saglasnost, a zatim branila te brakove isticanjem kako su oni način da „žena kojoj je učinjeno nažao" zarobi muškarca koji je prema njoj imao nečasne namere. Podvukao sam to i napisao na marginama izveštaja - „One se, u određenim slučajevima, ponašaju tako kako bi uhvatile raskalašnog muškarca!!!!"

Dragi čitaoci, možda će vam se učiniti da, sam preterao sa četiri uskličnika, ali uveravam vas da ni oni nisu dovoljno iskazivali moju emociju izazvanu tim apsurdnim i skarednim izvrtanjem zakona u korist ženturača gladnih muškaraca. Pomisao da budem uhvaćen u zamku braka - i to uz saglasnost i pomoć Krune! - bila je za mene nezamisliv užas. Bio je to užas gori od stvorenja na stepeništu za poslugu na Gloster plejsu.

Ali ja sam znao da neću nikada moći da napišem knjigu sa stanovišta muškarca kao žrtve. Čitalačka publika godine 1869 - ne, opšte javno mnjenje - nikada ne bi uvidelo patos i tragediju jedne takve zamke spremljene za muškarca koga bi svi dvolično nazivali podlacem (premda se većina takvih muških čitalaca i pripadnika javnog mnjenja i sama ponaša jednako „raskalašno").

Stoga sam mudro svoju mušku žrtvu pretvorio u krhku damu plemenitog porekla zarobljenu - zahvaljujući tek trenutnoj indiskreciji - u prisilnom braku s jednim grubijanom.

Opisao sam grubijana ne samo kao svršenog studenta s Oksforda (o, kako sam samo mrzeo Oksford i sve što on predstavlja!) već kao oksfordskog sportistu.

Taj poslednji aspekt grubijanovog lika bio je genijalan potez, ako smem sam to da kažem. Morate razumeti, dragi ćitaoci iz nemoguće daleke budućnosti, da se u moje doba u Engleskoj idiotluk fizičkih vežbi i aspurd sportova stopio s dvoličnošću religije stvorivši čudovište po imenu Mišićavo hrišćanstvo. Zamisao da dobri hrišćani treba da budu mišićavi i da se bave svakojakim besmislenim grubijanskim sportovima bila je strahovito u modi. I više od mode, Mišićavo hrišćanstvo predstavljao je isto tako vežbu koja će dokazati zaključke gospodina Darvina i objašnjenje zbog čega Engleska imperija ima prava da vlada svetom i svim tim tamnoputim slabićima u njemu. Bila je to superiornost ovaploćena u tegovima, trkačkim stazama i terenima na kojima su budale skakale, trčkarale, podizale se i spuštale. Prozelitizam tog Mišićavog hrišćanstva rigao je iz novina, časopisa i s propovedaonica. A Oksford i Kembridž - ta velika stara engleska obdaništa za pedantske tikvane - prigrlili su sve to sa svojom uobičajenom arogantnom prilježnošću.

Stoga uviđate zbog čega sam s toliko radosti bacio tu prolaznu modu pravo u lice svojim nepripremljenim čitaocima. Možda sam ja jedini znao da je moja zarobljena i zlostavljana junakinja zapravo zarobljeni muškarac, ali moj oksfordski grubijan će i sam biti sasvim dovoljno kontroverzan.

Čak i u ranim fazama pisanja Gospodina i gospođe, stekao sam, zahvaljujući toj knjizi, neprijatelje. Deca Frenka Birda i Freda Lemana - koja su me sva odreda volela i koju sam mnogo puta zabavljao pričajući im o klasičnim borbama za nagrade i opisujući masivne bicepse engleskog šampiona Toma Sejersa - čula su za mog oksfordskog grubijana i razbesnela se na mene. Za njih je to bila izdaja.

To me je samo nagnalo da se još više smejem dok sam navaljivao na Frenka Birda da me vodi u raznorazne kampove gde se treniralo pesničenje i ekipni sportovi i gde je on povremeno pružao lekarske usluge. Tamo sam gnjavio trenere i druge kako bih čuo priče o tome koliko je zapravo nezdrav taj mišićavi život - kako sportiste pretvara u grubijane jednako koliko i povratak Darvinovom svetu džungle - a preko Birda sam propitivao lekare u kampovima o fizičkom i mentalnom slomu izazvanom takvim treninzima. Boravak na suncu i hvatanje takvih beležaka za mene su bili težak posao, ali izborio sam se s tim pijuckajući iz pljoske s laudanumom najmanje svakog sata.

Sekundarna tema Gospodina i gospođe (pored nepravednog braka izazvanog padanjem u zamku) bila je to da svaka moralnost potpuno zavisi od sposobnosti čoveka da se kaje, sposobnosti koja potpuno nedostaje jednoj životinji (ili sportisti).

Bird, koji je i sam bio veliki poklonik sporta, nije rekao ništa o mojim teorijama dok me je vodio iz jedne nezdrave znojave jazbine u drugu. Dana 4. jula 1869, Frenk je je porodio Martu u njenom stanu; donela je na svet žensko dete. Frenk je obavio donekle nezgodne formalnosti pri upisivanju u matičnu knjigu majčinog imena (gospođa Marta Doson), imena bebe (Marijan, po mom najpopularnijem ženskom liku) i očevog imena (Vilijam Doson, gospodin, putujući pravni zastupnik).

Usled zgusnutih obaveza u cilju pisanja i istraživanja, nisam bio prisutan na porođaju, ali sam posle nedelju-dve obišao majku i cičavu bebu. Kao što sam obećao one oktobarske večeri, kada se udala moja ljubavnica i kada sam zaprosio ženu svog brata koji je bio na samrti, sada sam podigao mesečni džeparac Marte R. sa dvadeset na dvadeset pet funti. Žena mi je plačući zahvaljivala.

Ali odgalopirao sam predaleko u ovoj priči i preskočio jednu mnogo važniju pojedinost, dragi čitaoci. Da biste sasvim razumeli svršetak ove priče, morate biti sa mnom u sredu, 9. juna 1869. uveče - na četvrtu godišnjicu Dikensove nesreče kod Stejplhersta i njegovog prvog susreta s Drudom. U sasvim stvarnom smislu,'bila je to poslednja takva godišnjica koju če Čarls Dikens doživeti.

ČETRDESET TREĆE POGLAVLJE
drud

Koliko god bile ozbiljne Dikensove fizičke boljke i koliko god sumorna bila predviđanja njegove falange lekara, on se ponovo pretvorio u dečaka kada su mu u posetu došli dobri prijatelji iz Amerike.

Džejms i Eni Filds su bili prijatelji Jedinstvenog još od 1842. godine, kada je održao prvu trijumfalnu američku turneju. Džejms mi je jednom pomenuo da se, i pre nego što su se on i Dikens upoznali, pridružio grupi poklonika književnosti koja je pratila „čudno odevenog Engleza" po Bostonu u tim opojnim danima prvog Dikensovog boravka tamo. Dubina Dikensove privrženosti prema njima dvoma delimično se videla i po činjenici da je upravo ljupki dom Fildsovih u Bostonu postao njegovo utočište kad je za vreme druge američke turneje konačno morao prekršiti svoje gvozdeno pravilo da nikad ne odseda u privatnim kućama.

S njima su u Englesku došli i Čarls Eliot Nortons i Mejbel Lovel, kćerka Dikensovog starog prijatelja Džejmsa Rasela Lovela. U pratnji su bili i doktor Fordis Barker i Sol Ejting, koji je ilustrovao divno američko izdanje Dikensovih dela u ediciji „Zvečarka".

Velike pustolovine planirane su za period kada to društvo bude na imanju Gadshil (prekobrojne neženje odsešće u najboljim sobama gostionice Falstaf preko puta), ali prva stanica Fildsovih bila je u Londonu i Dikens je odmah uzeo sobe u hotelu Sent Džejms na Pikadiliju - istom onom gde sam ja prošlog januara potrošio toliki novae gosteči i dvoreći Forstera - da bude blizu hotela na Hanover skveru, gde su odseli Fildsovi.

Ja sam se prerušio: stavio sam šešir širokog oboda i ogrnuo tamnu letnju pelerinu, pa sam ih sve sledio iz hotela i kasnije, sa imanja Gadshil. Kupio sam mornarski durbin i unajmio kočiju (s kočijašem i konjem jednako neupadljivim kao i odeća kojom sam se prerušio). Svi ti dani detektivskog rada, maskiranja i praćenja, neumitno su me podsetili na sirotog, mrtvog inspektora Filda.

U prvim danima boravka u Londonu, Fildsovi i kompanija su se manje-više otisnuli u stranice Dikensovih romana; posle žustrih šetnji kraj Temze (kao da želi da dokaže kako je mlad i zdrav kao što je uvek bio), Jedinstveni im je pokazao prostorije u gostionici Furnival u kojima je započeo rad na Pikvikovom klubu, pokazao im je sobu u Templu gde je živeo Pip iz Velikih očekivanja i glumio Magviča smandrljavši se niz upravo ono mračno stepenište gde se ta scena zbiva.

Dok sam išao za njima kočijom ili peške, video sam kako Dikens pokazuje ovu ili onu staru kuću ili sokak gde su razni njegovi likovi živeli ili umirali, i setio sam se sličnog obilaska s njim pre čitave decenije, kada sam mu ja bio prijatelj.

Nisam bio pozvan u njihovu ekspediciju tokom dana i noći 9. juna, na godišnjicu - premda je Dolbi bio pozvan da se pridruži Fildsu i Ejtingu u noćnom delu pustolovine - ali ja sam čekao u blizini hotela Fildsovih kada su njihove kočije krenule. Te tople srede po podne, njihova prva stanica izvan grada bilo je groblje Kuling.

To je, naravno, ono seosko groblje s grobovima u obliku romba koje je Dikens tako dobro opisao na početku Velikih očekivanja (razočaravajuće knjige, ako mene neko pita). I dok sam posmatrao kroz svoj pouzdani durbin s udaljenosti od stotinak metara, zaprepastio sam se kada sam video da je Dikens ponovio isti onaj morbidni grobljanski obed s pantomimom kojim je zabavio Elen Ternan, njenu majku i mene pre toliko meseci na groblju kod ročesterske katedrale.

Tamo je odabrao i upotrebio istu vrstu ravne nadgrobne ploče kao sto za večeru; bila je tu ista ona transformacija Čarlsa Dikensa, Pisca, u Čarlija Dikensa, šefa sale; isto je zid bio šank s pićem za gospodu; isti kristal i beo stolnjak, te savršeno ispečeni golubići iz korpi donetih iz prtljažnika kočija, koje je pisac-kelner poslužio sa salvetom preko ruke.

Čak su i nedaleki ritovi i miris obližnjeg mora bili isti, iako je ovaj deo obalske močvare bio izolovaniji i napušteniji od ročesterskog groblja.

Zašto je Dikens ovo ponavljao sa svojim prijateljima Amerikancima? Čak i kroz pomalo drhtav krug durbina, video sam da je Džejmsa Fildsa donekle prenerazilo to usiljeno veselje usred groblja. Dame su izgledale kao da su u potpunom šoku i vrlo malo su jele.

Samo se ilustrator Ejting, video nasmejan i predan veselju tog grobljanskog pozorišta s Dikensom, a i to je verovatno bilo zato što je uživao u tri čaše vina i pre nego što su golubići posluženi.

Je li na ovaj način Dikens, smrtnik, nekako iskazivao svoj stav suočen sa predstojećom paralizom ili smrću koje su predvideli Bird i njegovi drugi lekari?

Ili je Dikensa skarabej u mozgu konačno sasvim oterao u ludilo?

Te noći su dame i gotovo svi ostali gosti ostavljeni kada je Dikens poveo Džejmsa Fildsa, još pijanog Sola Ejtinga i veoma treznog Džordža Dolbija u londonsku Veliku pećnicu. (Ali mene nije ostavio za sobom, i pored toga što mi nije poslao pozivnicu - kada su izašli iz svoje kočije, ja sam ih krišom sledio peške.) Načas su zastali kod policijske stanice na Ratklifskom drumu da pokupe detektiva, policajca koji će ih štititi tokom noćnih istraživanja. Meni takav telohranitelj nije trebao: pištolj detektiva Hačerija bio je u velikom džepu moje tamne letnje pelerine.

Ono što je svakako bilo tako egzotično, zastrašujuće čak, za Fildsa koji je rodom bio iz Bostona, meni je posle više od dve godine redovnog špartanja tim ulicama s Hačerijem bilo toliko poznato da mi je bezmalo davalo osećaj sigurnosti.

Bezmalo.

Spremala se oluja, munje su sevale na sve strane oko krivih, naherenih krovova iznad uskih ulica, grmljavina je tutnjala kao neprekidna topovska vatra oko grada pod opsadom, ali kiša nikako nije htela da padne. Samo je bivalo sve vrelije i mračnije. Živci su bili na ivici svim Londoncima, ali dole, u toj gnojnoj jami sirotinje bez nade, na košmarnoj pijaci žena bez muževa, dece bez roditelja, kineskih, laskarskih i induskih razbojnika te nemačkih i američkih mornara-ubica odbeglih sa svojih lađa, u vazduhu se osećalo ludilo gotovo jednako vidljivo kao i električni plavi plamenovi koji su poigravali oko nakrivljenih vetrokaza i skakali između gvozdenih potpornih sajli spuštenih poput zarđalih lanaca za sidro sa zgrada što su odavno zaboravile kako da same stoje uspravno.

Obilazak koji su Dikens i njegov policijski detektiv priredili dvojici Amerikanaca i Dolbiju bio je praktično isti kao i ono što su inspektor Fild i Hačeri pokazali Jedinstvenom i meni pre toliko vremena: najubogiji ćumezi Vajtčepela, Šadvela, Vopinga i Nju korta izvan Blugejt fildsa; jeftine kuće za izdavanje ispred kojih su pijane majke bešćutno držale prljave bebe (posmatrao sam iz mraka, s daljine, kako Dikens uzima jedno od te dece iz naručja pijane majke i unosi bebu sam u kuću); apsane pune razbojnika i izgubljene dece; podrumi u kojima su desetine i stotine zgurenih i prokaženih stanovnika Londona spavale u prljavštini i slami usred neprekidnog mijazmičnog zadaha reke. Te vrele noći činilo se da se plimno blato gotovo potpuno sastoji od konjske balege, goveđih creva, kokošje utrobe, leševa lipsalih pasa, mačaka, tu i tamo i svinje ili konja, i hektara i hektara ljudskog izmeta. Ulice su bile pune dokonih muškaraca koji su nosili nož i još opasnijih dokonih žena koje su nosile boleštine.

Obožavani Vavilon Čarlsa Dikensa. Njegova sopstvena Velika pećnica.

U jednom od svojih manjih romana (mislim u onoj katastrofalnoj priči koju je naslovio Mala Dorit) Dikens je uporedio decu beskućnike što trčkaraju raštrkana ispod lukova Kovent gardena s pacovima i upozorio na to da će ti pacovi, koji neprestano grizu temelje grada i društva koje je odlučilo da na njih ne obraća pažnju, jednog dana možda „srušiti Englesku imperiju". Njegov gnev je bio nepatvoren, kao i njegova samilost. Te noći 9. juna, dok sam gledao kroz svoj mali durbin pola ulice dalje, video sam kako Dikens uzima krastavo i prljavo dete odeveno, izgleda, u same dronjke. Činilo se da Džejms Filds i Dolbi brišu oči, dok je Ejting to posmatrao nezainteresovanim pogledom pijanog ilustratora.

Pošto je bilo leto - ili makar vrelo kao da je leto - vrata Stambenih zgrada bila su otvorena, prozori podignuti, a grupe i gomile muškaraca i žena nalazile su se napolju u prljavim dvorištima i na ništa manje prljavim ulicama. Iako je to bilo usred radne nedelje, većina muškaraca (i nemali broj žena) bila je pijana. Nekoliko puta su te grupe posrnule za Dikensovim društvom pa uzmakle kada bi ih policijski detektiv obasjao fenjerom i pokazao im palicu i uniformu.

Prvi put sam se uplašio za sebe. Iako su mi jeftina pelerina i šešir širokog oboda skrivali lice i dopuštali da se umešam u većinu takvih gomila, neki muškarci su me primetili i krenuli za mnom, dovikujući pijano da stanem i popijem koju s njima. Požurio sam za Dikensovom grupom. I dok su se oni obično držali sredine ulice gde je bilo najsvetlije, ja sam se prikradao po najtamnijim senkama ispod nadstrešnica, iskrzanih tendi i samih naherenih zgrada.

Neko vreme, bio sam siguran da me prate.

Neki sitni bradonja u ritama - kao da je odeven u prljave trake od morske trave - posrtao je za mnom, skretao kad bih i ja skrenuo sledeći Dikensovu grupu, zastajkivao kada bih ja zastao.

U jednom mahnitom trenu, bio sam siguran da me to prati Drugi Vilki i da je umakao jednom zasvagda iz kuće u kojoj je bio zatočen.

Ali premda je ta ljudska prilika (nikada je nisam jasno video) bila jednako niska kao i ja (i Drugi Vilki), shvatio sam da je ispod dronjaka taj čovek pre prsat i stamen nego bucmast na vilkijevski način.

Kada smo ušli u sam Nju kort, na mračnom Blugejt fildsu, više ga nisam video kako me prati i pripisao sam to slučajnosti i svojim živcima. Potegao sam nekoliko dugih gutljaja iz pljoske, ohrabrio se dodirnuvši pištolj u džepu pelerine, i pohitao da se malo više približim policajcu, Dikensu, Dolbiju, Fildsu i Ejtingu.

Svratili su u jazbinu stare Opijumske Sal, baš kao što sam i očekivao. Tu sam mogao da pronađem put i vezanih očiju, ali usled jarkih bleskova munja - artiljerijska baraža je postala glasnija, ali i dalje nije bilo nikakve naznake osvežavajuće kiše - sačekao sam da se oni popnu u gornji deo trošne zgrade pa sam se prikrao do odmorišta na prvom spratu i tamo zavukao u dublju tminu. Zahvaljujući otvorenim vratima i povišenim glasovima, čuo sam delove Dikensovih i policajčevih objašnjenja, kao i razgovor turista dok su obilazili opijumsku jazbinu.

U vazduhu se osećao sagoreli opijum, taman toliko da me telo i mozak u kojem se nastanio skarabej zasvrbe željni droge. Da bih ublažio tu čežnju, otpio sam dobrano iz pljoske.

„Otrovna princeza... čuo sam kako Dikensov glas dopire kroz gusti vazduh između dve tutnjave grmljavine. Tek sam mesecima kasnije shvatio na šta je mislio.

„Čini se da joj je lula napravljena od stare jeftine flašice za mastilo...", čuo sam kako izgovara Filds.

Između svih tih razumljivih odlomaka, čuo sam poznato ali nerazgovetno cerekanje, kreket, šištanje i molbe Opijumske Sal. Policajac je viknuo nekoliko puta na nju da je ućutka, ali cerekanje bi se ponovo pojačalo i doprlo dole do mene jednako sigurno kao i miris opijumskog dima. Video sam iz svog skrovišta na podu ispod njih (baš kao što sam i pamtio) da je taj opijum lošijeg kvaliteta i da nema nikakve veze sa onom izvrsnom vrstom koja je gorela u divnim lulama dole, u kripti i jazbini Kralja Lazarija. Srknuo sam iz pljoske.

Dikens i policajac su pošli prvi niz ulegle, trule stepenice i ja sam morao da uzmaknem nekoliko koraka u dublju tamu tog praznog odmorišta na prvom spratu.

Kuda li sada idu, upitao sam se. Neće valjda da ih vodi sve do groblja Svete mrtvačke glave i ulaza u kripti za prve nivoe Donjeg grada?

Ne, shvatio sam, Dikens to nikada ne bi uradio. Ali ovo je bio datum godišnjice, kada se uvek sastajao s Drudom. Kako misli to sada da uradi, s Fildsom i ostalima u pratnji, pa još i s policajcem pride?

Bučno društvo je nestalo iza ćoška zgrade i ja sam taman načinio nekoliko koraka da i sam siđem niza stepenice kada me je iznenada debela, snažna ruka uhvatila oko vrata i vreli dah mi šapnuo u uvo: „Ne mrdajte."

Mrdnuo sam - grčevito, pošto sam bio ispunjen stravom, ali brzo - i nekako slobodnom rukom izvukao Hačerijev pištolj iz džepa dok me je snažna podlaktica gušila.

Bradonja mi je oteo pištolj iz ruke i smestio ga u džep svog sakoa od prnja nalik na morsku travu podjednako lako kao što bi neko uzeo igračku od malog deteta.

Moćna šaka gurnula me je uza zid i prljavi bradonja je kresnuo šibicu. „Ja sam to, gospodine Kolinse", zastrugao je.

Na trenutak nisam mogao da prepoznam ni glas ni lice, ali onda sam primetio snagu njegovog pogleda kao i prljavu i neurednu bradu.

„Baris“, zabrektao sam. Njegova snažna ruka još me je držala prikovanog za rascepljeni zid.

„Da, gospodine", rekao je čovek koga sam poslednji put video, kada me je mlatnuo pištoljem pošto je hicem ubio dečaka u reci koja je proticala kanalom Donjeg grada. „Pođite ovamo..."

„Ne mogu...“

„Pođite ovamo", naredio je bivši detektiv Redžinald Baris. Dograbio me je za rukav ogrtača s pelerinom i grubo povukao za sobom. „Dikens se već sastao s Drudom. Večeras ne možete videti više ništa novo."

„Nemoguće...", zaustio sam dok sam posrtao u njegovom stisku.

„Nije nemoguće. Čudovište se sastalo s Dikensom u njegovoj sobi u hotelu Sent Džejms jutros u praskozorje. Vi ste još spavali kod kuće. Hodite sad i pazite kako stupate kroz ovaj mračni hodnik. Pokazaću vam nešto izvanredno."

Baris me je odvukao apsolutno crnim hodnikom - tamo nije prodirao čak ni blesak munja - do bočne terase zgrade koju nikada nisam zapazio u vreme kada sam bio redovna mušterija gore, kod Opijumske Sal. Tu su, na četiri i po metra iznad sokaka širokog jedva metar i dvadeset, bile postavljene dve daske preko rupe u truloj ogradi, do oronule terase sledeće stambene zgrade.

„Ne mogu...", zaustio sam.

Baris me je gurnuo na daske i ja sam na prstima prešao preko uskog, uleglog mostiča.

Na toj mračnoj terasi koja je obilazila oko stare građevine, pomerali smo se pažljivo (pošto su u istrulelom podu bili procepi) sve dok nismo došli do strane okrenute reci. Tu je zadah bio mnogo jači, ali sevanje munja nam je osvetljavalo put dok me je Baris vodio u drugi hodnik, a potom uz tri stepeništa. Tu se ispod vrata zatvorenih soba nije videla nikakva naznaka svetla. Kao da je čitava zgrada - u delu sirotinjske četvrti gde su svaki smrdljivi podrum i nekadašnja štala za stoku bili puni siromašnih porodica ili čitavih legija zavisnika od opijuma - bila napuštena.

Stepenice su bile uske i strme poput merdevina od debelih dasaka i kada smo stigli na sam vrh, pet visokih spratova iznad tla, dahtao sam i šištao. Tu je balkon bio potpuno otpao, ali kroz krzavi otvor desno od sebe video sam reku, bezbroj krovova prekrivenih crepom i dimnjaka koji bi se načas treperavo pojavili kad bi blesnula kanonada munja, a onda smesta potonuli u mrak za vreme kratkih intervala između sevanja.

„Ovuda“, zarežao je Baris. Na silu je otvorio iskrivljena, škripava vrata, a onda upalio šibicu.

Činilo se da je soba napuštena pre mnogo godina. Pacovi su trčali po podnim daskama i iščezavali u susednoj sobi ili trulim zidovima. Jedan jedini prozor bio je prekriven zakovanim daskama i unutra nije dopirao ni najmanji trag svetla čak ni kada su grmljavina i munje prosecale mrak kroz vrata iza nas. Tamo nije ostalo nikakvog nameštaja, več se videlo samo nešto nalik na polomljene merdevine bačeno u ćošak s druge strane.

„Pomozite mi s ovim“, naredio mi je bivši detektiv.

Zajedno smo preneli tu rešetku od debelih dasaka do središta sobe i Baris je - i pored dronjave odeće, prljavštine, brade i raščupane, neočešljane kose kao u izgladnelog čoveka, još neverovatno jak - nabio vrh tih merdevina u napuklu i uleglu tavanicu.

Podboden vrhom merdevina, skriveni kapak u toj tavanici poleteo je uvis i otvorio se, otkrivši pravougaonik crnila.

Baris je prislonio merdevine uz unutrašnji rub tog otvora i rekao: „Popnite se prvi.“

„Neću", odvratio sam ja.

Upalio je novu šibicu i video sam da su mu beli zubi blesnuli usred te tamne brade. Svakome ko je video te zdrave zube moralo je biti jasno da Redžinald Baris sa svojim naglaskom iz Kembridža nije istinski stanovnik tih opakih ulica Nju korta i Blugejht fildsa. „U redu, onda", kazao je tiho. „Ja ću se popeti prvi i upaliti tamo još jednu šibicu. Imam mali policijski fenjer u džepu - odmah do vašeg pištolja. Kada se budete popeli, ja ću ga upaliti. Verujte, gospodine, gore je sasvim bezbedno. Ali po vas neće biti bezbedno ako pokušate da pobegnete natrag niz te stepenice i ako ja budem morao da silazim kako bih vas sustigao."

„Vidim da ste ostali siledžija", rekao sam s prezirom.

Baris se lagodno nasmejao. „O, da", potvrdio je. „Više nego što možete da zamislite, gospodine Kolinse."

Uskobeljao se uz merdevine i video sam sjaj plamena šibice gore u mraku. Na sekund sam pomislio da srušim merdevine, a onda potrčim prema hodniku i stepeništu. Ali osećao sam strašan Barisov stisak na vrhu merdevina i pamtio sam snagu kojom me je pogurao preko onog mostiča od dasaka, a potom i uza stepenice.

Nespretno - jer sam se prethodne godine dodatno ugojio - popeo sam se uz merdevine, kleknuo gore u mraku koji je smrdeo na plesan, a onda se, otresavši sa sebe ruke detektiva koji je hteo da mi pomogne, osovio na noge. On je upalio fenjer.

Ispred mene se istog trena nadneo bog Anubis sa abonosnom glavom šakala. Okrenuo sam se natrag. Nepuna dva metra odatle, Ozirisov kip visok preko dva metra zurio je odozgo u mene. Bog je bio propisno odeven u belo, s visokom belom kapom, i držao je obavezni pastirski štap i mlat.

„Ovuda", rekao je Baris.

Krenuli smo sredinom nekadašnjeg dugačkog tavana. Ispod greda sa obe strane bilo je još visokih kipova. Levo od mene bio je Horus s glavom sokola; desno se nalazio Set sa životinjskom glavom i dugačkom, zakrivljenom gubicom. Prošli smo između Tota s glavom ibisa i Bastet mačjeg lica i ušiju. Video sam mesta na kojima je ulegli pod bio ojačan skorijim stolarskim radovima. Čak su i krovovi niša u kojima su bogovi obitavali bili izmenjeni, sagrađeni poput prozora u kosom krovu kako bi statue bogova stajale uspravno.

„Od gipsa su“, rekao je Baris, njišući fenjerom tamo-amo dok je išao dalje kroz tavan. „Kameni kipovi bi propali čak i kroz ojačan daščani pod."

„Kuda idemo?", upitao sam ja. „Šta je sve ovo?“

Na kraju tavana bila su četvrtasta vrata gde je Baris povukao u stranu komad platna ostavljen da zadrži napolju nevreme i golubove. Dovratak oko tog relativno skorijeg prolaza bio je od novog drveta. Munja je obasjala otvor i gust noćni vazduh potekao je oko nas kao nekakav gnusni sirup. S praga tih vrata, jedna jedina daska - široka jedva dvadeset pet centimetara - pružala se tri metra ili duže, do mračnog otvora s druge strane sokaka koji je bio petnaest ili dvadeset metara ispod nas. Vetar se digao najavljujući oluju i platno na vratima zalepetalo je poput teških krila grabljivice.

„Ne idem ja preko toga“, rekao sam.

„Morate", kazao je Baris. Zgrabio me je ispod ruke i podigao na prag, a onda gurnuo na dasku. Drugom rukom je uperio fenjer tako da obasja nemoguće uzak drveni mostič. Vetar je zapretio da me obori pre nego što načinim makar jedan korak.

„Pođite!", naredio je on i gurnuo me preko smrtonosnog ponora. Zrak svetla je načas nestao i ja sam shvatio da je Baris upola čučnuo na dasku i ponovo zakačio platno iza nas na eksere.

S rukama opruženim niz bokove, uz lupanje srca, spuštao sam nogu pred nogu i vukao se napred kao nekakav klovn koji u cirkusu nastupa pre pravih akrobata. Munja je blesnula negde u blizini i tutnjava grmljavine koja je usledila tresnula me je kao džinovski šamar. Vetar koji je jačao nabacio mi je pelerinu preko lica kada sam prešao polovinu nemogućeg mostića-daske.

Onda sam se nekako obreo kraj prozora s druge strane, ali tamo je platno bilo zategnuto kao koža doboša - nisam mogao unutra. Čučnuo sam sa strepnjom i uhvatio se za drveni ram od pola cola oko otvora, dok je daska ispod nas vibrirala gore-dole pa počela da klizi - i spada sa praga - kada se Baris pojavio iza mene.

Njegova široka ruka pružila se preko mog ramena (da sam tada pomerio makar jedan mišić, obojica bismo se strmoglavili u smrt), slobodna šaka mu je zapetljala oko nekakve rupe u platnu, a onda je nestalni zrak svetla iz fenjera otkrio otvor. Bacio sam se napred u taj drugi, prostraniji tavan.

Tu je čekao Geb, zeleni bog Zemlje; Nut, s krunom od plavog neba i zlatnih zvezda i Sekmet, bog uništenja, lavljih čeljusti razjapljenih u rici. Sveti Ra je bio u blizini, s glavom sokola, Hator s kravljim rogovima, Izida s prestolom na glavi, Amon ovenčan perjem... svi su bili tamo.

Shvatio sam da su mi noge toliko slabe da više ne mogu da stojim. Seo sam na stazu od novih dasaka koja se pružala središtem tog većeg tavana. Novi prozor, okrugao, prečnika najmanje tri i po metra, bio je ugrađen u - kako sam pretpostavljao - južni krov okrenut prema Temzi, a krug od stakla i drveta nalazio se neposredno iznad drvenog oltara. Prozor je bio dobro izrađen, s debelim, kvalitetnim olovnim staklom koje sila teže još nije izobličila, a u staklu su se nalazili i metalni krugovi unutar krugova, prilično nalik na moje ranije predstave o egzotičnom topovskom nišanu na pomorskoj lađi.

„To je upereno prema Psećoj zvezdi, Sirijusu“, rekao je Baris, koji je ponovo prikačio platno i ugasio fenjer. Gotovo neprekidno sevanje munja bilo je dovoljno da osvetli taj prostrani tavan koji je sada bio prazan, ako se izuzmemo mi, Bogovi Crnih zemalja i oltar zaogrnut crnim platnom. „Ne znam zbog čega je Sirijus toliko važan u njihovim ritualima - usuđujem se da kažem kako biste vi to možda znali, gospodine Kolinse - ali takav prozor propisno okrenut prema toj zvezdi može se naći u svim njihovim londonskim tavanskim gnezdima."

„Gnezdima?“ Moj zapanjeni glas verno je odslikavao ono što sam osećao. Skarabej se toliko uzbudio da je probijao kružne krzave tunele po izbušenoj sivoj masi u koju se moj mozak pretvorio tih dana. Bol je bio neizdrživ. Očne jabučice kao da su mi se polako punile krvlju.

„Drudovi sledbenici imaju na desetine tavanskih gnezda poput ovog po čitavom Londonu", rekao je Baris. „A neka su povezana sa po pet ili šest tavana."

„Dakle, London ima i Gornji, a ne samo Donji grad“, zaključio sam.

Baris na to nije obraćao pažnju. „Ovo gnezdo je napušteno pre nekoliko nedelja", kazao je. „Ali vratiće se oni."

„Zašto ste me doveli ovamo? Šta hoćete?"

Baris je ponovo upalio fenjer i obasjao zrakom iz švetiljke deo zida i kose tavanice. Ugledao sam ptice, očne jabučice, talasaste linije, još ptica... ono što je moj prijatelj koji je službovao u Britanskom muzeju nazivao hijeroglifima.

„Možete li to pročitati?", upitao je Baris.

Zaustio sam da mu odgovorim, a onda shvatio, duboko preneražen, da mogu da pročitam slikovne reči i fraze. „I Djevti stupi napred! Djevti, čije rečipostaše Ma’at...“

Bio je to deo rituala davanja imena i blagoslova novorođenčetu. A reči su bile usečene u trulo drvo tavanice, ne naslikane, tik iznad statue Ma’at - boginje Pravde - koja je stajala tamo sa perom u kosi.

Rekao sam: „Naravno da ne mogu da čitam te besmislice. Ja nisam muzejski vodič. Šta to hoćete da me pitate?"

I dan-danas verujem da mi je ova laž te noći spasla život.

Baris je ispustio dah i naizgled se opustio. „I mislio sam da je tako, ali toliki su već postali Drudovi robovi i sluge..."

„O čemu vi to govorite?"

„Gospodine Kolinse, sećate li se one noći kad smo se poslednji put videli?“

„A kako bih mogao da zaboravim? Ubili ste nedužno dete. Kada sam se okrenuo da vam zbog toga prigovorim, krvnički ste me mlatnuli po glavi - mogli ste me ubiti! Danima sam ležao bez svesti. Šta znam, možda ste i pokušali da me ubijete."

Baris je odmahivao prljavom, bradatom glavom. Njegovo lice koje sam nazreo kroz prljavštinu i raščupanu kosu izgledao je tužno. „Nije to bilo nedužno dete, gospodine Kolinse. Taj Divlji dečak je bio Drudov agent. Više nije bio ljudsko biće. Da je pobegao i javio da smo tamo, Drudove horde bi nas zaskočile u tom kanalu za samo nekoliko minuta."

„Apsurdno", rekao sam ja hladno.

Baris se osmehivao toliko široko da je ta slika ostala na mojoj mrežnjači između dva seva munje. „Zar jeste, gospodine Kolinse? Zar zaista jeste? Znači, vi ne znate - i na tome sam izuzetno zahvalan - za bube u mozgu."

Usta su mi se najednom osušila. Primorao sam sebe da se ne trgnem kada sam osetio bol od uboda klešta iza desnog oka. Na svu sreću, jak nalet grmljavine okončao je razgovor i dao mi trenutak da se oporavim. „Za šta?", uspeo sam da upitam.

„Bube u mozgu, tako smo ih nazivali inspektor Fild i ja", rekao je Baris. „Drud ubacuje te egipatske insekte - zapravo engleske, obučene u skladu s njegovim neznabožačkim egipatskim običajima - u telo i mozak svojih robova i preobraćenika. Ili ih tera da misle kako je to uradio. Naravno, sve je to samo rezultat hipnoze koju izvodi nad njima. Oni ga godinama slušaju u posthipnotičkom transu, a on tu kontrolu pojačava kad god mu se ukaže prilika. Bube u mozgu su hipnotički simbol te kontrole nad žrtvom."

„Čista budalaština", kazao sam glasno između dva treska groma. „Ja sam krajnje iscrpno proučavao hipnozu i magnetne veštine. Nije moguće kontrolisati nekoga s daljine i u dugom periodu kako vi to nagoveštavate - a kamoli stvoriti od njega roba pomoću takve obmane kao što je ta... buba u mozgu."

„Zar?", upitao je Baris. Video sam pri nestalnom svetlu kako se lupež još osmehuje, ali taj je osmeh sada bio strašan i ironičan. „Niste bili tamo, gospodine Kolinse, da vidite užas koji se zbio u Donjem gradu samo jedan sat pošto sam vas obeznanio - za šta se izvinjavam, ser, krajnje iskreno, ali u tom trenutku sam pomislio da ste jedan od njih, Drudov agent pod kontrolom bube."

„Kakav se to užas zbio pošto ste me mlatnuli i onesvestili, detektive Barise?"

„Više nisam detektiv, gospodine Kolinse. Tu titulu i zanimanje zauvek sam izgubio. A ono što se dogodilo, ser, nekoliko sati pošto ste vi izneti iz Donjeg grada, bila je zaseda i pokolj, ser."

„Preterujete", rekao sam ja.

„Zar je devetorica mrtvih dobrih ljudi preterivanje, ser? Tragali smo za Drudovim leglom, za Drudovim hramom i, naravno, za Drudom... ali on nas je sve vreme samo uvlačio sve dublje u svoju zamku."

„Apsurdno", kazao sam ja. „Te noći ste tamo imali sigurno stotinu ljudi."

„Sto trideset devetoricu, gospodine Kolinse. Gotovo su svi bili policajci van dužnosti ili bivši policajci, i bezmalo svi su poznavali Hiberta Hačerija, pa su sišli tamo s nama da uhvate njegovog ubicu. Manje od dvadesetorice nas znalo je kakvo je Drud zaista čudovište - da nije običan ubica, čak ni ljudsko biće - i petorica od tih ljudi poginula su te noći od ruku Drudovih robova-ubica, onih desetina i desetina razbojnika i pripadnika kulta koji jesu bili pod kontrolom magnetnog uticaja tih buba u mozgu koje po vama ne postoje. A inspektor je ubijen sutradan."

Oklembesio sam vilicu kada sam čuo tu tvrdnju. „Ubijen? Ubijen? Ne lažite me, Barise. Ne prihvatam to. Znam da nije bilo tako. Londonski Tajms - razgovarao sam sa izveštačima koji su pripremili čitulju, ser - izvestio je da je inspektor Fild umro prirodnom smrću. Umro je u snu.“

„O? A jesu li ti izveštači bili prisutni onog jutra posle njegove smrti i videli užas skamenjen na mrtvom licu sirotog starca, gospodine Kolinse? Ja jesam. Žena inspektora Fildsa prvo je mene pozvala kada ga je pronašla mrtvog. Njegova razjapljena usta i iskolačene oči nisu odavale izraz čoveka koji je umro mirno u snu od srčanih problema, gospodine Kolinse. Oči su mu bile pune krvi.“

Rekao sam: „Koliko znam, upravo takvi mogu biti simptomi moždane kapi."

Munja je sevnula i sada više nije bilo pauze između bleska i grmljavine. Oluja je stigla. „A ostavlja li moždana kap svileno uže sa dva čvora, gospodine Kolinse?"

„O čemu vi to govorite?"

„Govorim o posetnici pripadnika induskog kulta ubica koji je ugušio jadnog Čarlsa Frederika Filda u snu, ser. Ili, u ovom slučaju, o trojici ili četvorici takvih. Jedan je pritiskao jastuk preko napregnutog lica mog poslodavca i prijatelja, te su ga najmanje dvojica - ali pretpostavljam trojica, pošto je Filds bio snažan čovek, i pored starosti - držali dok se omča stezala. Teško se rastao s dušom, gospodine Kolinse. Veoma teško."

Nisam znao šta da kažem.

„A inspektor je u svojoj agenciji imao sedam stalno zaposlenih operativaca, uključujući i mene", nastavio je Baris. „Ti ljudi - u koje spadam i ja - bili su među najboljim i najprofesionalnijim bivšim policajcima u celoj Engleskoj. Od januara, petorica su umrla pod tajanstvenim okolnostima. Šesti je napustio porodicu i pobegao u Australiju, premda će mu to malo vredeti. Drud ima agente u svim svetskim lukama. Ja sam preživeo samo tako što sam se spustio u podzemlje, na gnusnu teritoriju samog Druda - i opet sam morao da ubijem trojicu njegovih ubica koji su me napali u proteklih šest meseci. Kada uopšte spavam, spavam s jednim okom otvorenim, u to vas uveravam, ser."

Kao da se nečeg setio, Baris je zavukao ruku u džep i vratio mi Hačerijev pištolj.

Bol od skarabeja blesnuo mi je iza pulsirajućeg desnog oka i palo mi je na pamet da bih u tom trenutku mogao ubiti Barisa i njegov leš bi ležao neotkriven nedeljama ili mesecima, dok se Drudovi sledbenici ne vrate ovamo. Da li bih tako stekao malo njihove naklonosti?

Trepćući očima od bola toliko jakog da mi se vrtelo u glavi, odložio sam kretensko oružje u džep pelerine.

„Zašto ste me doveli ovamo?“, rekao sam promuklo.

„Ponajpre da vidim da li ste postali... jedan od njih", rekao je Baris. „Zaključio sam da niste."

„Niste morali da me dovlačite čak u ove prljave neznabožačke tavane da biste to ustanovili", viknuo sam kako bih nadjačao grmljavinu.

„U stvari, jesam", rekao je Redžinald Baris. „Ali još važnije, želeo sam da vas upozorim."

„Više mi ne trebaju upozorenja", rekao sam ja ravnodušno.

„To upozorenje se ne odnosi na vas, ser", kazao je Baris. Načas je zavladala tišina - bila je to prva poduža stanka u grmljavini otkad smo otišli iz zgrade Opijumske Sal - i ta tišina nekako je bila strasnija od zvukova oluje koji su joj prethodili.

„Upozorenje se odnosi na Čarlsa Dikensa", nastavio je Baris.

Došao je red na mene da se nasmejem. „Rekli ste da se Dikens u praskozorje sastao s Drudom. Ako je on već jedan od Drudovih - kako ste ih ono nazvali? - robova koji su to postali zbog usađenih buba, čega pa ima da se plaši?"

„Ja mislim da on nije rob, gospodine Kolinse. Mislim da je vaš prijatelj sklopio neku vrstu faustovske pogodbe s Drudom - ali Kakvu tačno, ne mogu da pretpostavim."

Setio sam se da mi je Dikens jednom rekao kako je obećao da će napisati Drudovu biografiju, ali to je bilo previše glupavo i pomisliti, a kamoli pomenuti.

„U svakom slučaju", nastavio je Baris, koji je iznenada izgledao iscrpljeno ispod skrame od prljavštine, „saznao sam od jednog ubice koga je Drud poslao za mnom da če Dikens umreti 1870. godine.“

„Mislio sam da ste ubili sve ubice koje je Drud poslao za vama“, rekao sam ja.

„I jesam, gospodine Kolinse, uistinu jesam. Ali dvojicu sam naterao da progovore pre nego što su napustili ovaj svet.“

Na tu pomisao osetio sam kako mi je koža postala vlažna i lepljiva. Kazao sam: „Do 1870. ostala je još godina."

„Zapravo, jedva nešto više od šest meseci, ser. Ubica mi nije rekao kada će tokom te godine napasti gospodina Dikensa."

U tom trenutku, kao na kakav teatarski šlagvort, oluja se obrušila svom silinom. Obojica smo se trgli kada je kiša najednom zalupala po starim crepovima tik iznad nas neverovatnom žestinom. Barisov ponovo upaljeni fenjer poskočio je divlje i obasjao zidove kada je on odskočio, a zatim povratio ravnotežu. Načas sam ugledao niz urezanih hijeroglifa i skarabej u mojoj glavi je to nekako preveo - „...podari čvrstinu našim udovima, o Izido, i budi magija koja će nas zasigurno opravdati kad ubrzo nastupi Sudnji dan.“

Kući sam stigao mokar do gole kože. Keri me je dočekala u predvorju i primetio sam da je još potpuno odevena, a ne u kućnom ogrtaču, iako je već toliko kasno, te da izgleda zabrinuto.

„Šta je bilo, devojko moja draga?"

„Došao ti je u posetu neki čovek. Stigao je još pre devet i uporno je zahtevao da te čeka. Da Džordž i Besi nisu bili kod kuće, nikada ga ne bih pustila unutra - izgleda zastrašujuće - a nije imao ni posetnicu. Ali kazao je da je hitno..

Drud, pomislio sam. Bio sam preumoran da bih se uopšte uplašio. „Nema razloga za zabrinutost, Keri", rekao sam tiho. „Verovatno neki majstor kome smo zaboravili da platimo račun. Gde si ga smestila?"

„Pitao je sme li da te sačeka u radnoj sobi. Rekla sam da sme.“

Do đavola, pomislio sam. Moja radna soba bila je poslednje mesto gde bih želeo Drudovo prisustvo. Ali potapšao sam je po obrazu i rekao: „Budi dobra i pođi sad na spavanje."

„Smem li da ti okačim ogrtač?"

„Ne, hoću da ostanem neko vreme u njemu", rekao sam, ne objašnjavajući Keri zbog čega hoću da zadržim na sebi sasvim natopljenu, jeftinu pelerinu.

„Zar ne želiš da večeraš? Rekla sam kuvarici da pripremi tvoju omiljenu francusku govedinu pre nego što pođe kući...“

„Pronaći ću je sam i podgrejati, Keri. Idi sada gore i lezi. Pozvaću Džordža ako mi bilo šta zatreba."

Sačekao sam da se uspne uz glavno stepenište, a onda pošao hodnikom, kroz salon, i otvorio vrata svoje radne sobe.

Uvaženi gospodin Edmonđ Dikenson nije sedeo u kožnoj fotelji za goste, već za mojim radnim stolom. Drsko je pušio jednu od mojih cigara, a noge je podigao na otvorenu donju fioku.

Ušao sam i čvrsto zatvorio vrata za sobom.

ČETRDESET ČETVRTO POGLAVLJE
drud

Početkom oktobra, Dikens me je pozvao da provedem nekoliko dana u Gadshilu, dok su Fildsovi poslednji put tamo pred povratak u Boston. Prošlo, je izvesno vreme otkad sam poslednji put bio pozvan da provedem noč u domu Dikensovih. Zapravo, posle Dikensove iskazane podrške na mojoj martovskoj premijeri Crnog i belog, opštili smo međusobno prilično retko i krajnje zvanično (naročito u poređenju s našom prisnošću iz ranijih godina). Iako smo i dalje potpisivali pisma sa „privrženo, tvoj“, činilo se da je na obe strane preostalo veoma malo privrženosti.

Dok sam putovao u Gadshil, zurio sam kroz prozor železničkog vagona i pitao se zašto me je jedinstveni u stvari zvao i šta bih mu mogao saopštiti o njemu samom a što bi ga iznenadilo. Veoma sam uživao u tome da Dikensa nečim iznenadim. Mogao sam mu opisati svoj izlet u Gornji grad mesecima pre toga, 9. juna, dok su on, Filds, Dolbi i Ejting obilazili ćumeze pod zaštitom svog policajca, ali time bih isuviše otkrio. (A nisam imao nikakav izgovor za to što sam ih pratio te noći.)

Svakako sam mogao da iznenadim Dikensa, Filđsove i sve one koji još budu u gostima kod Jedinstvenog ovog vikenda, opisujući navodno slatke grimase, podrigivanje i druge slične banalne dečje anegdote svoje male Marijan, ali tek time bih definitivno isuviše otkrio. (Što manje Čarls Dikens i njegova svita ulizica zna o mom privatnom životu, to bolje.)

Čime onda da ga zabavim?

Mogao sam sasvim sigurno da ih sve izvestim o tome kako dobro napreduje moja nova knjiga, Gospodin i gospođa. Kad bi mi Dikens bio jedini sagovornik, možda bih mu ispričao o pismima koja mi je gospođa Elizabet Harijet (Kerolajn) Klou sada slala gotovo svakog meseca - s pojedinostima o emocionalnom otuđenju i fizičkom kažnjavanju koje je primenjivao taj klipan, njen muž vodoinstalater. Bilo je to sjajno za istraživanje. Trebalo je samo da zamenim nepismenog klipana vodoinstalatera oksfordskim klipanom sportistom - kad se malo bolje razmisli, između te dve klase ljudi ima vrlo malo razlika - i batine i zaključavanje u podrum koje je Kerolajn trpela smesta bi se pretvorili u patnje moje junakinje plemićkog porekla koja je završila u nesrećnom braku.

Šta još?

Mogao bih, kad bismo na duže vreme ostali nasamo i iole obnovili staru prisnost, ispričati Čarlsu Dikensu o tome kako me je kasno uveče 9. juna posetio mladić koga je on izvukao iz olupine kod Stejplhersta upravo na taj dan pre četiri godine - naš gospodin Edmond Dikenson.

Dikenson ne samo što je zauzeo moju stolicu za pisanje iza stola i položio prljave čizme preko izvučene donje fioke već se drsko derište nekako popelo i do moje spavaće sobe, otključalo ormar i snelo dole osamsto stranica mojih snova o Bogovima Crnih zemalja koje su bile ispisane uskim, kosim rukopisom Drugog Vilkija.

„Šta znači ovaj upad?“, prasnuo sam. Moj pokušaj gospodarskog držanja donekle je bio oslabljen činjenicom da sam i pored te pelerine na sebi bio sasvim mokar kao mačak lutalica, pa je voda s mene curila i skupljala se u lokvicama na podu i persijskom tepihu moje radne sobe.

Dikenson se nasmejao i prepustio mi stolicu (premda ne i rukopis). Obišli smo oko stola oprezno kao učesnici tuče noževima u kakvoj birtiji na Nju kortu.

Seo sam na svoju stolicu za pisanje i zalupio donju fioku, a Dikenson se spustio u fotelju za goste ne zatraživši dozvolu. Kako sam seo na pelerinu, ispod mene su se začuli vlažni, gnjecavi zvuci.

„Izgledate sasvim bedno, ako mi dozvolite da tako kažem“, rekao je Dikenson.

„Ništa zato. Vratite mi ono što mi pripada."

Dikenson je pogledao u gomilu papira koju je držao u rukama i iskrivio lice u karikaturi iznenađenja. „Što vama pripada, gospodine Kolinse? Vi znate da ni vaši snovi o Crnoj zemlji niti ove beleške ne pripadaju vama."

„Pripadaju. I hoću da mi ih vratite." Izvadio sam Hačerijev pištolj iz džepa pelerine, oslonio teški kundak, dršku ili kako se već to kog đavola zove o površinu stola, pa obema rukama povukao teški otponac sve dok se nije nategao i škljocnuo. Cev je bila uperena pravo u grudi Edmonda Dikensona.

Nesnosni mladić se nasmejao. Ponovo sam primetio koliko su mu zubi čudni: bili su beli i zdravi kada sam ga video za Božić 1865. godine. Zar su se toliko pokvarili, ili su toliko isturpijani da su se pretvorili u škrbe i šiljke?

„Je li ovo vaš rukopis, gospodine Kolinse?"

Oklevao sam. Drud se sastao s Drugim Vilkijem pre tačno godinu dana. Ovaj Drudov izaslanik je to morao znati.

„Hoću da mi vratite stranice", rekao sam. Prst mi je sada bio na obaraču.

„I smerate da pucate u mene ako vam ih ne vratim?"

„Da."

„A zašto biste pa to uradili, gospodine Kolinse?"

„Možda kako bih se uverio da niste utvara za koju se izdajete", kazao sam tiho. Bio sam veoma umoran. Kao da su prošle nedelje, a ne pukih desetak sati otkad sam posmatrao kako Dikens vodi svoje goste na ručak na groblje Kuling.

„O, krvariću ja ako me pogodite", rekao je Dikenson istim izluđujuće zadovoljnim glasom kojim je uspevao da me razbesni u Gadshilu pre toliko vremena. „I umreću, ako dovoljno dobro naciljate."

„Hoću", kazao sam ja.

„Ali s kojim ciljem, ser? Vi znate da ti dokumenti pripadaju Gospodaru."

„Kad kažete Gospodar, mislite na Druda."

„Na koga drugog? Nema nikakve sumnje da ću otići sa ovim stranicama - radije bih se suočio s vašim pištoljem na udaljenosti od tri koraka nego s Gospodarevim najmanjim nezadovoljstvom sa hiljadu puta veće daljine - ali, kad ste me Već doveli u ovaj donekle nezgodan položaj, možda želite nešto da saznate pre nego što pođem?"

„Gde je Drud?", zapitao sam.

Dikenson se samo ponovo nasmejao. Možda me je prizor tih zuba nagnao da postavim sledeće pitanje.

„Jedete li ljudsko meso najmanje jednom mesečno, Dikensone?"

Smeh i osrneh su iščezli. „A gde ste vi to čuli, ser?"

„Možda ja znam više o vašem... Gospodaru... i njegovim robovima nego što vi mislite."

„Možda", rekao je Dikenson. Spustio je bradu i pogledao me je očiju podignutih, a čela spuštenog na neobično uznemirujući način. „Ali treba da znate", dodao je, „kako nema nikakvih robova... samo učenika i onih koji s ljubavlju i drage volje služe Gospodaru."

Na mene je došao red da se nasmejem. „Obraćate se nekome ko nosi u mozgu jednog od prokletih skarabeja vašeg Gospodara, Dikensone. Ne pada mi na pamet gora vrsta ropstva."

„Našem zajedničkom prijatelju Dikensu bi mogla pasti“, kazao je Dikenson. „Zbog toga je odlučio da saraduje s Gospodarem kako bi postigli zajednički cilj.“

„O čemu vi to trabunjate?", prasnuo sam ja. „Dikens i Drud nemaju nikakvih zajedničkih ciljeva."

Mladič - nekada okruglog lica toliko da je podsečao na anđelčiča, sada krajnje upalih obraza - odmahnu glavom. „Večeras ste bili na Nju kortu, Blugejt fildsu i okolini, gospodine Kolinse", rekao ie tiho.

Otkud zna da sam bio tamo?, pomislio sam, donekle uspaničeno. Zar su uhvatili i mučili jadnog, poludelog Barisa?

„Gospodin Dikens shvata kako se tom društvenom zlu mora stati na kraj", nastavio je Dikenson.

„Društvenom zlu?"

„Siromaštvu, ser", kazao je Dikenson donekle uspaljeno. „Društvenoj nepravdi. Tome da deca ostaju na ulici bez roditelja. Majkama koje su postale... uličarke... iz čistog očajanja. Tome da bolesna deca i žene nikada ne budu lečeni, da muškarci nikada ne dođu do posla u sistemu koji..."

„Ma poštedite me tih komunističkih priča", rekao sam ja. Voda mi je kapala s brade na površinu stola, ali pištolj sam i dalje držao neumoljivo uperen u njega. „Dikens je skoro čitavog života bio reformator, ali on nije revolucionar."

„Grešite, ser", rekao je Dikenson veoma tiho. „On sarađuje s našim Gospodarem upravo zbog revolucije koju će Gospodar najpre podići u Londonu, a potom i ostatku sveta u kojem su deca ostavljena da gladuju. Gospodin Dikens će pomoči našem Gospodaru da vaspostavi Novi poredak, u kojem boja kože ili količina novca kojom neko raspolaže nikada neće više omesti pravdu."

Ponovo sam bio prisiljen da se nasmejem, i ponovo je moj smeh bio iskren. Pre četiri godine, u leto 1865, rulja crnaca s Jamajke napala je sudnicu u Morant Beju. Naš tamošnji guverner Er postarao se da 439 tih crnaca bude streljano ili povešano, a još 600 išibano. Neki među našim zavedenijim liberalima suprotstavili su se ponašanju guvernera Era, ali Dikens mi je rekao kako bi voleo da je odmazda i kazna bila još teža. „Potpuno se protivim", rekao je on tada, „tom navodnom saučešću prema crncima - ili domorocima, ili đavolima - i smatram da je moralno potpuno pogrešno postupati prema Hotentotima kao da su oni istovetni s ljudima u čistim košuljama iz Kambervola..

Za vreme pobune u Indiji, mnogo pre nego što sam ga upoznao, Dikens je klicao britanskom generalu koji je uzvratio na ustanak tako što je zarobljene buntovne Indijce vezivao ispred topovskih cevi i slao ih „kući" u komadićima. Dikensov gnev i prezir, u Sumornoj kući i desetak drugih njegovih romana, odavno je bio obrušen na kretenske misionare koji su se više brinuli za patnje smeđih i crnih domorodaca u inostranstvu nego za dobre Engleze, Engleskinje i belu decu ovde, kod kuće.

„Vi ste budala", rekao sam te junske noći mladom Edmondu Dikensonu. „Vaš Gospodar je budala ako misli da Čarls Dikens smera da kuje zavere protiv belaca u korist laskarskih, induskih, kineskih i egipčanskih ubica."

Dikenson se stegnuto osmehnuo i ustao. „Treba da isporučim Gospodaru ovaj deo beležaka pre zore."

„Stanite", zaustavio sam ga, podigao pištolj i uperio mu ga u lice. „Zadržite te proklete papire, ali recite mi kako da izbacim skarabeja iz tela. Iz glave."

„On će otići kada mu to Gospodar zapovedi, ili kada budete umrli", rekao je Dikenson, ponovo s tim gladnim, zadovoljnim ljudožderskim izrazom na licu. „Ne pre toga."

„Čak ni kada bih ubio nedužnu osobu?", rekao sam ja.

Mladić je podigao svetle veđe. „Čuli ste, znači, za taj ritualni izuzetak? Vrlo dobro, gospodine Kolinse. Možete probati. Ne mogu vam zajamčiti da će delovati, ali možete pokušati. Šam ću izaći. O, i budite uvereni da mlada dama koja me je večeras pustila unutra neće sutra pamtiti da je to uradila."

I bez ijedne nove reči, okrenuo se na peti i otišao.

A ispostavilo se da je Dikenson s pravom izjavio da se Keri neće sećati njegove posete; kad sam je ujutro upitao šta ju je najviše uznemirilo u pojavi našeg posetioca, pogledala me je čudno i rekla kako se ne seća nikakvog posetioca, već samo pamti ružan san o nepoznatom čoveku koji je po kiši lupao na vrata i zahtevao od nje da ga pusti unutra.

Da, mislio sam dok smo ulazili u stanicu gde će me neko sa imanja Gadshil čekati u kočiji ili karucama, pripovedanje moje priče o svršetku te burne junske noći moglo bi iznenaditi Jedinstvenog.

Ali opet, pomislio sam, kako bi strašno bilo kada ga to ne bi iznenadilo.

U nedelju tog prijatnog vikenda, dok sam bio na imanju Gadshil - i čak mi je i sada teško zaboraviti ili naglasiti koliko su zaista prijatna bila ta druženja u Dikensovom domu - bio sam u odajama Džejmsa Fildsa i razgovarao s njim o književnom životu u Bostonu, kada se začulo kucanje na vratima, jedan od starijih Dikensovih slugu stupio je u sobu svečano kao kakav dvoranin koji prilazi kraljici Viktoriji, lupnuo potpeticama i predao Fildsu poruku ispisanu lepim kaligrafskim rukopisom na svitku finog pergamenta. Filds mi je to pokazao, a onda pročitao naglas:

Gospodin Čarls Dikens šalje sve komplimente pune uvažavanja časnom Džejmsu T. Fildsu (iz Bostona, Mas., SAD) i rado če primiti časnog Dž. T. F.-a u maloj biblioteci, kada to časnom Dž.T.F.-u bude odgovaralo.

Filds se zakikotao, a onda zakašljao postiđen zbog toga što je to pročitao naglas, pa mi je rekao: „Siguran sam da Čarls misli kako obojica treba da mu se pridružimo u biblioteci."

Osmehnuo sam se i klimnuo glavom, ali bio sam siguran da Dikens nije namenio Šaljivi poziv i meni. On i ja nismo privatno fazmenili ni dve reči za četiri dana koliko sam proveo na imanju Gadshil i bilo je sve očiglednije da Jedinstveni nema nameru da promeni to nesrečno stanje javne učtivosti i privatnog muka među nama. Bez obzira na to, pošao sam za Fildsom kada je Amerikanac pohitao dole, u malu biblioteku.

Dikens nije mogao sasvim da prikrije mrštenje kada je video da ulazim, premda mu je taj izraz bio na licu samo đelić sekunde - samo je stari prijatelj koji ga poznaje već mnogo godina mogao da primeti treptaj iznenađenosti i nezadovoljstva - ali on se odmah osmehnuo i uskliknuo: „Dragi moj Vilki - kakva sreća! Poštedeo si me napornog pisanja pozivnice. Krasnopis mi nikada nije bio jača strana i plašio sam se da će mi zatrebati još pola sata da završim taj dokument! Uđite obojica! Sedite, sedite."

Dikens je sedeo na ivici malog stola za čitanje, a kraj njega je bila gomilica stranica rukopisa. Postavio je samo dve stolice za publiku. U Jednom donekle Vrtoglavom trenutku bio sam siguran kako namerava da pročita beleške sopštvenih snova o Bogovima Crne žemlje.

„Zar smo mi jedina publika za ovo... šta god bilo?", upitao je očigledno oduševljeni Džejms T. Filds. Ta dva čoveka su se izgleda veselila kad god su bili zajedno, bezmalo bukvalno su stresali sa sebe godine i išli u svoje đečačke pustolovine, a ja sam u proteklih nekoliko dana u Dikensu naslutio setu. Pa, zašto da ne?, pomislio sam u tom trenutku. Kada Pilds i njegova žena Ove nedelje krenu za Ameriku, njih dvojica če se videti poslednji put. Dikens če biti mrtav mnogo pre nego Šio Pilds ponovo dođe u Englesku.

„Vas dvojica, dragi prijatelji, uistinu ste jedina publika za ovo čitanje", rekao je Dikens, koji je lično otišao da zatvori vrata biblioteke, a onda se vratio svom ugodnom mestu na ivici stola s tankim nogarama.

„Poglavlje Prvo, Osvit", pročitao je Dikens. „Drevni engleski grad s katedralom? Otkud drevni engleski grad s katedralom ovde! Poznati veliki sivi četvrtasti toranj njegove stare katedrale? Otkud to ovde! Nema klina od zarđalog gvozda u vazduhu, između oku i njega, iz bilo koje tačke ili perspektive. Kakav je to klin koji interveniše, ikoga je postavio? Možda je tupo sultanovom naređenju, da se na njega nataknu horde turskih pljačkaša, jedan po jedan. Tako je, jer cimbala trešte, a sultan prolazi na putu prema svojoj palati u dugačkoj povorci. Deset hiljada krivih sablji blistaju na suncu, dok trideset hiljada devojaka igra i baca pred njega cveče. Zatim slede beli slonovi u opremi bezbroj divnih boja..."

I tako je čitao još gotovo devedeset minuta. Džejms Filds je očigledno bio opčinjen. Što sam duže slušao, to sam veću jezu osećao na koži temena i u vršcima prstiju.

Poglavlje prvo bilo je impresionistički (i senzacionalistički) opis pušača opijuma koji se budi iz svojih snova u opijumskoj jazbini očigledno zasnovanoj na onoj koju je držala Opijumska Sal. I Šal je tamo - ispravno opisana kao „oronula žena hrapavog šapata" - zajedno $ komatoznim Kinezom i laskarom. Lik pripovedača, očito belac koji se budi iz sopstvenog opijumskog sna, sve vreme mrmlja „Nerazumljivo" dok sluša nesuvislog Kineza (s kojim se i bori) te obeznanjenog laskara koji ipak nešto mrmlja. On odlazi, vraća se u „grad s katedralom", očigledno Ročester (pod nezgrapnim pseudonimom Klojsteram), a tamo u drugom poglavlju susrećemo koloplet uobičajenih dikensovskih likova, uključujući i nižeg kanonika, velečasnog Šeptimusa Krispsparkla koji je jedan od onih dobrodušnih i nedotupavih, ali dobronamernih „Mišićavih hrišćana" kakve sam ja upravo parodirao u sopstvenom romanu u nastajanju.

U drugom poglavlju takođe postaje jasno da je odbegli uživalac opijuma koga smo načas opazili u prvom poglavlju izvesni Džon Džasper, svetovni horovođa u katedrali. Džasper, to odmah shvatimo, ima divan glas (začudo, u nekim prilikama divniji nego obično) i mračnu, nedokučivu dušu.

Takođe u drugom poglavlju, upoznajemo Džasperovog nećaka, plitkoumnog, nezrelog, nemarnog ali očigledno lenjog i samozadovoljnog gospara Edvina Druda... priznajem da sam bukvalno poskočio kada je Dikens pročitao to ime naglas.

U trećem poglavlju čujemo izvesne dobro napisane, ali mračne opise Klojsterama i njegove drevne istorije, a potom upoznamo još jednu u gotovo beskrajnom nizu Dikensovih savršenih, rumenih, devičanskih i mladih junakinja, s romansom na pomolu: ovoj je ime krajnje bljutavo - Roza Bad. Posle nekoliko stranica na kojima se o njoj govori, nisam odmah poželeo da je zadavim - kao što je bio slučaj s mnogim njegovim mladim, devičanskim, dikensovski savršenim heroinama poput Male Dorit - a kada su Edvin Drud i Roza Bad pošli zajedno u šetnju (saznajemo da su oni još od detinjstva vereni zahvaljujući roditeljima koji su se tako zgodno poznavali, ali su sada pokojni, kao i da je mladi Edvin snishodljivo zadovoljan Rozom i čitavim aranžmanom, dok Roza hoće da se izvuče iz cele priče), osetio sam odjeke Dikensovog otuđenja od Elen Ternan posle njihovog razgovora koji sam čuo one večeri ispred železničke stanice u Pekamu.

I Dikens je, u tim prvim poglavljima koja smo Filds i ja čuli, svog Druda - ni dečaka ni muškarca Edvina Druda - opisao kao mladog inženjera koji odlazi da promeni Egipat. A tamo će, kako kaže neka glupača u sirotištu gde Roza živi (zašto, o zašto sve Dikensove mlade device moraju uvek biti siročad!), biti sahranjen u piramidama.

„Ali zar ona ne mrzi Arape, Turke, felahe i sav taj svet?", pita Roza dok govori o izmišljenoj savršenoj družbenici za Edija Druda.

„’Svakako ne.’ Veoma čvrsto.“

„Ali u najmanju ruku ona mora mrzeti Piramide? Hodi, Edi.“

„Ali, Rozo, zašto bi ona trebalo da bude tako sitna - mislim, naduvena - duša pa da mrzi piramide?"

„Ah! Treba da čuješ samo kako je gospođica Tvinklton, često klimajući glavom i uživajući veoma u slatkišima, tupila o njima, pa onda ne bi ni pitao. Dosadna, stara groblja! Izide i Ibisi, Keopsi i Faraonci; kojoš za njih mari? A onda i onaj Belconi, ili tako neko, koga su za noge izvukli, poluzadavljenog šišmišima i prašinom. Sve devojke vele: tako mu i treba, dabogda ga bolelo, a da je neke sreće, sasvim bi se zadavio.“

I video sam da Dikens smera na stalno i sasvim izvesno nategnuto poređenje prašine kripti i grobova u Klojsteramu - što će reći, u Ročesteru i njegovoj krajnje stvarnoj katedrali - sa istinskim istraživačima egipatskih grobnica poput Belconija, „poluzadavljenog šišmišima i prašinom".

Njegovo treće poglavlje - poslednje koje nam je pročitao tog dana - završilo se tako što je ta koketna (ali i dalje nezainteresovana, makar Za Edvina) Roza rekla tom Drudu:

„Reci sada, šta vidiš?"

„Šta vidim, Rozo?"

„Ama, mislila sam da vi, momci Egipćani, umete da pogledate u dlan i vidite kojekakve prikaze. Zar ne vidiš srećnu budućnost?"

„Zasigurno, niti jedno od njih ne vidi srećnu sadašnjost, dok se kapija otvara i zatvara, a jedno ulazi, dok drugo odlazi."

Bilo je to kao da se Dikens pretvorio u mene i napisao ono što sam video između Elen Ternan i njega na pekamskoj stanici.

Kada je Dikens spustio poslednju stranicu svog kratkog rukopisa - čitao je tiho, profesionalno, hladno, za razliku od prenaglašene glume na nedavnim turnejama, a naročito kada je bilo posredi njegovo ubistvo - Džejms Filds je počeo burno da aplaudira. Amerikanac kao da je bio na ivici suza. Ja sam sedeo u tišini i zurio.

„Kapitalno, Čarlse! Apsolutno kapitalno! Izvanredan početak! Čudesan, provokativan, intrigantan i zabavan početak! Nikada tvoja veština nije bila tako blistavo iskazana."

„Hvala ti, dragi moj Džejmse", rekao je Dikens tiho.

„Ali naslov! Nisi nam rekao. Kako nameravaš da nazoveš ovu divnu novu knjigu?"

„Naslov će joj biti Misterija Edvina Druda", rekao je Dikens, pogledavši u mene preko naočara za čitanje.

Filds je zatapšao da iskaže svoje odobravanje i nije primetio kako sam ja oštro udahnuo na to. Ali siguran sam da Čarls Dikens jeste.

Filds se popeo da se presvuče za večeru, a ja sam pošao za Dikensom u njegovu radnu sobu i rekao: „Moramo da popričamo."

„Zar?“, upitao je Jedinstveni dok je stavljao pedesetak stranica rukopisa u kožnu mapu i zaključavao je u fioku radnog stola. „U redu, izađimo dalje od radoznalih ušiju porodice, prijatelja, dece, slugu i pasa."

Oktobar je bio topao i Dikens me je u blago predvečerje poveo u svoju vilu. U to doba vila je obično bila zatvorena zbog nastupajuće vlažne zime, ali ne i ove godine. Žuto i crveno lišće letelo je preko travnjaka i hvatalo se za žbunje i crveni zdravac bez cvetova posađen duž prilaznog puta. Dikens je krenuo sa mnom pravo preko druma, umesto kroz tunel. Tog nedeljnog popodneva nije bilo saobraćaja, ali video sam da su ispred gostionice Falstaf u redovima privezani temperamentni i dobro uvežbani konji. Grupa lovaca na lisice navratila je da se osveži posle lova.

Gore, na spratu vile, Dikens mi je pokazao da sednem u vindzor fotelju, a onda se smestio u svoju. Po uredno poredanim kutijama papira bež i plave boje, perima, mastionicama i njegovim malim statuama žaba koje se mačuju videlo se da Dikens tu odnedavno piše.

„Pa, dragi moj Vilki, o čemu to moramo da popričamo?"

„Znaš ti to vrlo dobro, dragi moj Dikense."

Osmehnuo se, izvadio naočari iz kutije i stavio ih na nos kao da smera da još malo čita. „Pretpostavimo da ne znam, pa pođimo od toga. Zar ti se ne dopada početak moje nove knjige? Napisao sam još toga, znaš. Možda bi se posle još jednog ili dva poglavlja i tvoje interesovanje probudilo."

„Ovo su opasne stvari, Čarlse."

„O?" Činilo se da njegovo iznenađenje nije sasvim odglumljeno. „Šta je opasno? Pisanje priče o misterijama? Rekao sam ti pre više meseci da su me neki elementi tvog Mesečevog kamena dovoljno zaintrigirali - opijumska zavisnost, hipnoza, orijentalni zlikovci, krađa kao središnja misterija - da se možda i sam okušam s jednim takvim romanom. Tako da to sada i radim. Ili sam makar započeo."

„Koristiš Drudovo ime“, rekao sam tako tiho da je zazvučalo kao očajnički šapat. Čuo sam kako se iz obližnje gostionice muški glasovi bučno javljaju u vinskoj pesmi. „Dragi moj Vilki", uzdahnuo je Dikens. „Zar se ne bi saglasio kako je došlo vreme da prevaziđemo - ili da ti prevaziđeš - strah od svih tih drudovskih stvari?"

Šta sam mogao da kažem na to? Za trenutak sam zanemeo. Nikada nisam ispričao Dikensu o Hačerijevoj smrti - o sivim sjajkastim trakama u kripti. Ili o svojoj noći u Drudovom hramu. Ili o upadu inspektora Filda u Donji grad i onome što sam sada znao o teškim posledicama toga čina po Filda i njegove ljude. Ili o Redžinaldu Barisu - prljavom, bradatom, kako živi u prnjama, hrani se otpacima i skriva u strahu - ili o hramovima-skrovištima u Gornjem gradu koje mi je Baris pokazao samo četiri meseca pre toga...

„Da večeras imam vremena", rekao je Dikens, kao da razmišlja naglas, „izlečio bih te od te opsesije. Oslobodio te nje."

Ustao sam i nestrpljivo počeo da koračam tamo-amo po maloj sobi. „Oslobodićeš ti sebe života objaviš li tu knjigu, Čarlse. Jednom si mi rekao da je Drud zahtevao od tebe da napišeš njegovu biografiju... ali ovo je parodija

„Ni najmanje", nasmejao se Dikens. „Biće to veoma ozbiljan roman koji istražuje slojeve, nivoe i protivrečnosti zločinačkog uma - u ovom slučaju, uma jednog ubice, ali isto tako i zavisnika od opijuma, te ujedno i majstora i žrtve hipnoze."

„Kako neko može biti ujedno i majstor i žrtva hipnoze, Čarlse?"

„Budi toliko dobar i pročitaj moju knjigu kada bude gotova, dragi moj Vilki, pa ćeš videti. Mnogo će se toga otkriti... ne samo u vezi s misterijom, već možda delimično i u vezi s tvojom dilemom."

Nisam obratio pažnju na to pošto nije imalo smisla. „Čarlse", rekao sam ozbiljno, naslonio se na sto i pogledao ga odozgo dok je on i dalje sedeo, „zar zaista misliš da od pušenja opijuma čovek sanja blistave sablje, desetine i desetine igračica i - kako ono beše? - ’bezbroj slonova koji se ljuljaju u mnoštvu zamamnih boja?’"

„...beli slonovi u opremi bezbroj divnih boja s nebrojenim slugama", ispravio me je Dikens.

„U redu", rekao sam ja, odstupio i skinuo naočari da ih obrišem maramicom. „Ali zar zaista misliš da se u pravom opijumskom snu uopšte javljaju zaljuljani slonovi u svojoj opremi i blistave sablje?"

„Uzimao sam ja opijum, znaš", kazao je Dikens tiho. Činilo se kao da ga sve to zabavlja.

Priznajem da sam na tu vest zakolutao očima. „Frenk Bird mi je to rekao, Čarlse. Malčice laudanuma, i to samo nekoliko puta, kada nisi mogao da zaspiš u vreme jedne od tvojih poslednjih turneja."

„Opet, dragi moj Vilki, laudanum je laudanum. Opijum je opijum."

„Koliko si minima upotrebio?“, upitao sam dok sam i dalje šetkao levo-desno, od jednog do drugog otvorenog prozora. Možda sam bio toliko uzbuđen zbog povećane doze laudanuma koju sam uzeo tog jutra.

„Minima?", rekao je Dikens.

„Kapi destilisanog opijuma u vinu“, kazao sam ja. „Koliko kapi?“

„O, pojma nemam. Dolbi mi je to davao u nekoliko prilika kada sam isprobavao taj medicinski pristup. Rekao bih, dve.“

„Dve minime... dve kapi?“, ponovio sam.

„Da."

Čitav minut nisam mogap ništa da kažem. Samo tog dana, kao gost na imanju Gadshil, kud sam poneo tek pljosku i mali vrč za dopunu u prtljagu za produženi vikend, ja sam ispio najmanje dvesta minima, a možda i dvostruko više od toga. Onda sam rekao: „Ali ne možeš me ubediti, dragi moj Čarlse, niti bilo koga ko je istraživao tu drogu kao ja, da si sanjao slonove, sablje i zlatne kupole."

Dikens se nasmejao. „Dragi moj Vilki, baš kao što si ti rekao da si... ’isprobao’, mislim da si tu reč upotrebio... sposobnost svog lika Frenklina Blejka iz Mesečevog kamena da uđe u spavaću sobu svoje verenice dok ona spava...“

„U salon kraj njene spavaće sobe", ispravio sam ga. „Moj urednik je insistirao na tome radi pristojnosti."

„A, da“, rekao je Dikens sa osmehom. On je bio taj urednik, naravno. „Dakle, ušao je u salon kraj spavaće sobe svoje verenice kako bi ukrao dijamant, sve vreme u snu, samo pod dejstvom laudanuma koji nije ni znao da je uzeo...“

„Već si izrazio svoje sumnje u realističnost toga", kazao sam kiselo. „Iako sam ti rekao da sam eksperimentisao sa sličnim situacijama pod dejstvom droge."

„Upravo to i hoću da kažem, dragi moj Vilki. Rastegao si to kako bi poslužilo zapletu. Otud i moji debelokošci pod punom opremom i blistave sablje - da bi poslužili jednoj većoj priči.

„Nije u tome stvar, Čarlse."

„Nego u čemu?" Dikens je izgledao zaista radoznalo. Isto tako, izgledao je zaista iscrpljeno. U dane kada nije čitao drugima ili prisustvovao igrama, Jedinstveni je izgledao uistinu kao starac u kojeg se iznenada pretvorio.

„Stvar je u tome što će te Drud ubiti ako objaviš tu knjigu", rekao sam ja. „I sam si mi ispričao da on želi biografiju koju bi mogao privatno da rastura, siguran sam u to, a ne senzacionalistički roman pun opijuma, hipnoze, kojekakvih egipčanskih drangulija i sa slabim likom po imenu Drud..."

„Slab je, ali važan za pripovest", prekinuo me je Dikens.

Samo sam odmahnuo glavom. „Ne želiš da poslušaš moje upozorenje. Možda, da si video lice jadnog inspektora Filda onog jutra pošto je ubijen..."

„Ubijen?", rekao je Dikens, uspravivši se najednom. Skinuo je naočari i trepnuo. „Ko kaže da je Čarls Frederik Fild ubijen? Dobro znaš da je Tajms za njega objavio kako je umro u snu. I kakve su to priče o viđanju njegovog lica? Ti ga svakako nisi mogao videti, dragi moj Vilki. Sećam se da si u to vreme nedeljama ležao bolestan i nisi čak ni znao da je jadni Fild umro dok ti ja to nisam rekao, mnogo meseci potom."

Oklevao sam, razmišljajući o tome da li da ispričam Dikensu o Barisovom objašnjenju stvarne propasti inspektora Filda. Ali onda bih morao da objasnim i ko je Baris, i gde sam ga video, i sve ono o hramovima u Gornjem gradu...

Dok sam oklevao, Dikens je uzdahnuo i rekao: „Vilki, tvoje verovanje u Druda je zabavno na svoj mračan način, ali možda je došlo vreme da se to okonča. Možda je bila greška što je uopšte i započelo."

„Verovanje u Druda?", prasnuo sam. „Smem li da te podsetim, dragi moj Dikense, da sam se na osnovu tvoje priče o tome kako si ga upoznao kod Stejplhersta i tvoje kasnije priče o sastancima s čudovištem u Donjem gradu zapravo i umešao u sve ovo? Malčice je kasno, rekao bih, da mi kažeš kako treba da prestanem da verujem, kao da je on duh, Marlijev, ili Narednog Božića."

Pomislio sam da će se Dikens nasmejati na taj poslednji verbalni napad, ali on je samo izgledao još tužnije nego pre i rekao je, kao da se obraća sebi: „Možda i jeste prekasno, dragi moj Vilki. A možda i nije. Ali definitivno je prekasno ove nedelje. Moram u kuću, da se spremim za jedan od možda poslednjih obroka koje ću podeliti s dragim Džejmsom i Eni.

Glas mu je bio toliko tih i ispunjen tugom na kraju te rečenice da sam se morao napregnuti kako bih čuo reči pored buke koju su dizali lovci na lisice dok su se jašući udaljavali od gostionice Falstaf.

„Razgovaraćemo drugi put o tome", rekao je Dikens i ustao. Primetio sam da mu leva noga načas nije mogla izdržati težinu, pa se pridržao desnom rukom za sto, povrativši ravnotežu i balansirajući tamo na trenutak, mlatarajući beskorisno levom rukom i nogom kao beba koja treba da prohoda, a potom se ponovo osmehnuo - ovog puta žalosno, učinilo mi se - i odšepao kroz vrata pa niza stepenice, te smo pošli u glavnu zgradu.

„Razgovaraćemo drugi put o tome", ponovio je.

I razgovarali smo, dragi čitaoci. Ali kao što ćete videti, prekasno da se izbegnu nastupajuće tragedije.

ČETRDESET PETO POGLAVLJE
drud

Poslednje jeseni, zime i proleća u životu Čarlsa Dikensa, on je nastavio da piše svoj roman, a ja sam nastavio da pišem svoj.

Dikens je - kao Dikens - insistirao, naravno, na samoubilačkoj ludosti da koristi Drudovo ime u naslovu svog novog dela, iako sam čuo od Vilsa, Forstera i onog feminiziranog tikvana Persija Ficdžeralda (koji je praktično zauzeo moje mesto u redakciji časopisa Preko cele godine i Dikensovom neposrednom okruženju) kako su ranije zamisli Jedinstvenog za naslov bile Gubitak Džejmsa Vejkfilda i Mrtav? Ili živ?. (Očito nikada nije ozbiljno pomišljao da upotrebi ime Edmonda Dikensona kao što mi je pomenuo prethodnog proleća - to je samo bio mamac za mene.)

Ja sam svoju knjigu započeo mesecima pre nego je Dikens započeo svoju, pa sam tako prodao i pripremio Gospodina i gospođu za objavljivanje u nastavcima u Kaselovom časopisu od januara 1879, a prodao sam prava na serijsko objavljivanje i svom starom dobrom Harperovom magazinu u Njujorku te - kako bih izbegao piratisanje - uredio da Harper svoje nastavke objavljuje dve nedelje pre Kasela. Dikensov prvi deo Misterije Edvina Druda, objavljenog u sveskama sa zelenim koricama kod Čapmana i Hola, biće u štampi tek u aprilu. Umesto u predviđenih dvanaest mesečnih nastavaka, završiće se posle šestog.

Moj brat Čarli angažovan je da ilustruje taj zlosrećni roman i mada se ispostavilo da zbog teške bolesti nije bio u stanju da dovrši svoj rad, Dikens mora da je osetio poriv da obezbedi svom zetu (te tako i svojoj kćerki) nekakav prihod. Mogao sam takođe da zamislim kako mu Dikens daje taj posao samo da bi Čarli imao da radi još nešto pored ležanja kod kuće ili na imanju Gadshil, bez posla i u bolovima. Došlo je dotle da je čak i puki pogled na mog brata mogao da razjari Čarlsa Dikensa.

Nastavivši da radi na delovima romana, Dikens je prekršio svoje ranije bezuslovno pravilo - to jest, da nikada ne radi na romanu istovremeno dok čita u javnosti ili se priprema za te nastupe - pošto je dvanaest „oproštajnih nastupa" koje je izmolio i na silu iskamčio trebalo da počne u januaru.

Što se mene tiče, nastavci Gospodina i gospođe lako su tekli, uz znatnu pomoć pisama koja su mi sada od Kerolajn stizala jednom mesečno, i u kojima je ona dokumentovala bujicu zlostavljanja kojom ju je zasuo njen vodoinstalater. Ljubomoran, Džozef Klou ju je zaključavao u podrum za ugalj kad god je odlazio na duže od kuće. Pošto je bio pijanica, šutirao ju je i mlatio posle sati i sati lumpovanja. Onako razmetljiv, dovodio je prijatelje da piju, kockaju se, govore vulgarnosti i prostote o Kerolajn, i smejao se sa ostalim uštvama dok je njegova nevesta crvenela i pokušavala da pobegne u svoju sobu. (Ali Klou je skinuo vrata s njihove malene spavaće sobe upravo da ona tamo ne bi mogla da se krije.) Kao prava materina maza, dopuštao je Kerolajninoj svekrvi da je neprestano vređa i šamarao je moju bivšu ljubavnicu samo ako bi iole prkosno pogledala u staricu.

Na sve te poruke pune jada i bede odgovarao sam samo učtivim potvrdama prijema i neodređenim saučešćem - a pisma sam, kao i uvek, slao preko Keri (pretpostavljajući da će ih Kerolajn spaliti posle čitanja, pošto bi je Klou mogao ubiti ako bi otkrio da od mene prima poruke) - ali i pojedinosti i ton njenih pisama završavali su u mom Gospodinu i gospođi.

Lik mog zavodnika - Džefrija Delamejna - bio je (i za moje književno oko ostaje i dalje) zaista izvrstan: trkač na duge staze vrhunske fizičke građe i majušnog mozga, učesnik u mnogim sportovima, ignorant sa oksfordskim obrazovanjem; grubijan, bitanga; čudovište.

Kritičari su već posle prvih nastavaka Gospodina i gospođe moj roman nazivali ogorčenom i ljutitom knjigom, A ja vam priznajem, dragi čitaoci, da je ona to upravo i bila. Isto tako, bila je veoma iskrena. Ja sam u Gospodina i gospođu sipao ne samo svoj bes zbog same zamisli da neko može biti primoran na brak - onako kako je na brak mene htela da primora Kerolajn i onako kako je sa istim ciljem u to vreme spletkarila Marta R., gospođa Doson - nego i gnev pravednika zbog toga kako je Kerolajn propuštao kroz prljave šake i pesnice grubijan iz niže klase koga je ona konačno uspela primorati na brak.

Misterija Edvina Druda Čarlsa Dikensa nije bila ljutit niti ogorčeni roman, ali istine i lična otkrovenja koje je on ulivao u njega, kako ću razumeti tek mnogo kasnije, bila su mnogo neverovatnija od onih koje sam mislio da toliko iskreno iznosim u sopstvenoj knjizi.

Kada se završila poslednja jesen Dikensovog života, on je nastavio da radi i čitave svoje poslednje zime i zašao u proleće. Tako svi mi pisci dajemo dane, godine i decenije svog života u zamenu za gomile iškrabanog papira. A kada Smrt pozove, koliko bi nas zamenilo sve te stranice, sve te silne žvrljotine stečene zahvaljujući bolno straćenom životnom veku, za samo još jedan dan, još jedan potpuno proživljen i iskušan dan? I kakvu bismo samo cenu mi pisci platili za taj jedan jedini dan viška proveden sa onima koje smo zanemarivali dok smo sedeli zaključani i škrabali u arogantnim godinama svoje solipsističke izolacije?

Da li bismo trampili sve te stranice za samo jedan sat? Ili sve svoje knjige za jedan stvarni minut?

Nisam dobio poziv na imanje Gadshil za Božić.

Moj brat je otišao tamo sa Kejt, ali Čarli je kod Jedinstvenog bio u još većoj nemilosti, i oni su se vratili u London ubrzo posle samog božićnog dana. Dikens je završio drugi nastavak Misterije Edvina Druda krajem novembra i pokušavao je da ubrza izradu slike za korice i prvih unutrašnjih ilustracija, ali posle skiciranja te korice na osnovu Dikensovih povremeno nejasnih obrisa same priče, Čarli je u decembru zaključio da ne može crtati tom brzinom a da dodatno ne ugrozi sopstveno zdravlje. Pokazavši svoje nestrpljenje - možda čak i gađenje - Dikens je požurio u London, posavetovao se sa svojim izdavačem Frederikom Čapmanom, pa su se dogovorili da uzmu novog ilustratora, mladog Luka Fildsa.

Zapravo, kako je to već najčešće bivalo, Dikens je tako odlučio, ovog puta zahvaljujući preporuci slikara Džona Evereta Milea koji je boravio na imanju Gadshil i pokazao Jedinstvenom Fildsovu ilustraciju u prvom broju časopisa Grafika. Kada je Filds razgovarao s Dikensom u prostorijama Frederika Čapmana, mladi skorojević je čak bio toliko drzak da kaže kako je on „ozbiljnog kova“ te stoga najbolji kao ilustrator onih težih aspekata u romanima Jedinstvenog (za razliku od Čarlija i brojnih ranijih Dikensovih ilustratora, poput „Fiza“ koji je najviše voleo komične prizore). Dikens se saglasio - zapravo, njemu se dopao i Fildsov moderniji stil i ozbiljniji pristup - te je tako moj brat, već posle skice za korice i dva unutrašnja crteža, zauvek završio karijeru kao ilustrator Čarlsa Dikensa.

Ali Čarliju, koji je bio u sopstvenom paklu zbog borbe s problemima u sistemu za varenje, to kao da nije smetalo (izuzev gubitka prihoda, koji je upropastio planove supružnika).

Ni meni nije smetalo što me Dikens nije pozvao u Gadshil za Božić posle toliko godina prijatne oprečne tradicije.

Moj brat i drugi saznali su da je Dikensovo levo stopalo toliko nateklo da je najveći deo Božičnog dana proveo u biblioteci, gde su mu stavljali obloge, i te večeri je za trpezarijskim stolom sedeo sa otečenom i ufačlovanom nogom podignutom na stolicu. Uz tuđu pomoć, odšepao je u dnevnu sobu posle večere, na uobičajene igre porodice Dikens, iako je njegovo učešće bilo netipično: on koji je voleo da se pridruži igrama ležao je na sofi i posmatrao kako se drugi takmiče.

Za doček Nove godine, Dikens je prihvatio poziv da taj petak i subotu (jer te je godine doček padao u petak) provede u Forsterovom luksuznom stanu, ali po rečima Persija Ficdžeralda, koji je to čuo od Vilsa, koji je to opet čuo od samog Forstera, Dikens je trpeo jake bolove u levom stopalu (i dalje sa oblozima) i levoj šaci. Ipak, on se šegačio s tom neprijatnošću i pročitao je drugi nastavak Edvina Druda s toliko srčanosti i dobrog raspoloženja da bi samoproklamovani novi ilustrator Filds gotovo sigurno teško mogao pronaći prizor za ilustrovanje ukoliko mu je ozbiljnost zaista bila jedini kriterijum.

Sa uobičajenom preciznošću, Dikens je tempirao trijumfalni završetak čitanja okupljenima tačno kada otkuca ponoć. Tako je 1870. za Čarlsa Dikensa započela onako kako će se i nastaviti sve do njegovog kraja - mešavinom ekstremnog bola i glasnog aplauza.

Pomišljao sam da priredim još jednu zabavu s večerom za doček Nove godine na Gloster plejsu broj devedeset, ali setio sam se da ona lane nije baš protekla sjajno. Isto tako, pošto su mi Lemanovi i Birdovi bili među omiljenim gostima - a njihova deca besna na mene zbog toga što saopštavam istinu o sportistima (pa i meni je i dalje bilo malčice neprijatno u Frenkovom društvu kada to nije imalo veze s njegovom profesijom, zbog toga što je prošlog leta porodio Martu R.) - odlučio sam da to veče provedem sa svojim bratom i njegovom ženom.

Veče je bilo tiho - čulo se kuckanje njihova dva najglasnija časovnika - i Čarliju je bilo loše, pa je na pola večere morao da se izvini i popne na sprat da legne. Obećao je da če pokušati da se probudi i pridruži nam se u ponoć, ali sudeći po bolnim borama koje su mu se usecale u lice, sumnjao sam da će se to dogoditi.

I ja sam ustao i predložio da odem (pošto drugih gostiju nije bilo), ali Kejt mi je maltene naredila da ostanem. To bi svakako izgledalo prirodno - dok sam živeo sa Kerolajn, a mislim da sam to možda već pomenuo, često sam odlazio u pozorište ili drugde ostavljajući je s našim muškim gostima bez ikakve primisli - ali između Kejt i mene vladala je napetost posle dana Kerolajninog venčanja, pre više od godine.

Pored toga, Kejt je popila mnogo vina pre i za vreme večere, a sada je iznela konjak, kada smo se posle večere smestili u salon gde je časovnik kucao najglasnije. Nije govorila nerazgovetno (Kejti je bila gospodarica samokontrole), ali video sam po njenom krutom držanju i kamenom izrazu lica da piće utiče na nju. Devojka koju sam tako dugo poznavao kao Kejti Dikens bila je - iako još u svojim dvadesetim godinama - na ivici da se pretvori u ogorčenu staricu.

„Vilki“, rekla je iznenada i glas joj je bio gotovo preneražavajuće jak u maloj, mračnoj prostoriji s navučenim zavesama, „znaš li zašto te je moj otac u oktobru zvao u Gadshil?"

Pravo da kažem, to pitanje me je donekle uvredilo. Ranije nikada nije bio potreban razlog da budem pozvan na imanje Gadshil. Njušeći konjak kako bih prikrio nelagodnost, osmehnuo sam se i rekao: „Možda zato što je tvoj otac želeo da čujem početak njegove nove knjige."

Kejt je odmahnula na to s prilično surovim nipodaštavanjem. „Ma kakvi, Vilki. Slučajno znam da je otac tu čast rezervisao za svog dragog prijatelja gospodina Fildsa, te da je bio šokiran kada si sišao sa Fildsom u biblioteku. Ali nikako nije mogao da ti kaže kako je to bilo zamišljeno kao privatno čitanje."

Sada sam se zaista uvredio. Pokušao sam da opravdam ovo činjenicom da je Kejt očito pijana. Trudeći se i dalje da zvučim prijazno, čak donekle razveseljeno, rekao sam: „Pa, zašto me je onda pozvao tog vikenda, Kejti?"

„Zato što je Čarls - tvoj brat, moj muž - bio duboko uznemiren time što ste se ti i moj otac toliko udaljili", kazala je oštro. „Otac je mislio da će vikend u Gadshilu opovrgnuti nešto od glasina o tom udaljavanju i malčice oraspoložiti Garlsa. Avaj, nije se dogodilo niti jedno od toga."

„Nismo se nimalo udaljili jedan od drugog, Kejti."

„Ma hajde!", kazala je ona i ponovo odmahnula rukom. „Zar misliš da ja ne vidim istinu, Vilki? Tvom prijateljstvu s mojim ocem došao je bezmalo sam kraj, a niko, ni unutar porodice ni izvan nje, nije sasvim siguran zbog čega to."

Nisam znao šta da kažem, pa sam otpio malo konjaka i oćutao. Kazaljka koja je pokazivala minute na glasnom časovniku na polici iznad kamina vukla se isuviše sporo prema ponoći.

Umalo nisam poskočio kada je Kejti iznenada prozborila: „Čuo si glasine, sigurna sam, kako sam našla ljubavnike?"

„Taman posla!", odvratio sam. Ali naravno da jesam - u svom klubu i drugde.

„Te glasine su tačne", kazala je Kejti. „Pokušala sam da nađem ljubavnike... čak sam probala i s Persijem Ficdžeraldom pre nego što se oženio onom svojom šarmantnom uspijušom, s jamicama u obrazima, prsatom, a bez trunke mozga."

Ustao sam i spustio čašu. „Gospođo Kolins", rekao sam zvanično, začudivši se koliko mi je neobično što je druga žena sada preuzela ime i titulu moje majke, „moguće je da smo oboje malčice preterali sa uživanjem u ovom divnom vinu i konjaku. Kao Čarlsov brat - a ja ga veoma volim - smatram da postoje stvari koje ne treba da čujem."

Nasmejala se i ponovo odmahnula prstima. „Zaboga, Vilki, sedi. Sedi! Tako, budi dobar. Baš si smešan kada glumiš da si besan. Čarls zna da sam našla ljubavnike, a zna i zbog čega. A ti?"

Pomislio sam da ponovo ustanem i odem bez ijedne reči, ali sam umesto toga ostao da sedim, sav jadan. Sećate se, ona je već jednom u Gadshilu pokušala da raširi tu glasinu kako moj brat nikada nije konzumirao njihov brak. Tada sam promenio temu. Sada sam mogao samo da odvratim pogled od nje.

Potapšala me je po šakama koje sam sklopio u krilu. „Dragi moj sirotan", kazala je. Pomislio sam da govori o meni, ali nije. „Čarli nije kriv za to. Zaista nije. Čarls je slab, u mnogo čemu. Moj otac... pa, njega znaš. Čak i na samrti - a on jeste na samrti, Vilki, od neke boljke koju niko od nas ne može da shvati, pa ni doktor Bird - ali čak i na samrti on je i dalje jak. Pred sobom. Pred svima ostalima. Zbog toga on ne trpi da viđa tvog brata za doručkom ili večerom. Otac se oduvek gnušao slabosti. Zbog toga ti nisam ni dozvolila da dovršiš svoju ponudu za brak, posle Čarlsove smrti, naravno, koju si izneo one noći kada se venčala... ona tvoja životna saputnica."

Ponovo sam ustao. „Kejt, zaista moram poći. A ti bi trebalo da se popneš i obiđeš muža pre ponoći. Može da mu zatreba tvoja pomoć. Oboma vam želim najbolju od svih novih godina."

Ustala je, ali se nije ni pomerila iz salona dok sam ja ulazio u predvorje i oblačio kaput, stavljao šešir i šal, te tražio svoj štap. Njihova jedina sluškinja otišla je pošto nam je pripremila večeru.

Prišao sam vratima salona, dodirnuo obod šešira i rekao: „Laku noč, gospođo Kolins. Hvala vam na divnoj večeri i odličnom konjaku."

Kejtine oči su bile zatvorene, a dugim prstima je dodirivala rukohvat sofe kako bi se pridržavala, dok je govorila: „Vratićeš se ti, Vilki Kolinse. Znam te. Kada Čarli bude u grobu, vratićeš se pre nego mu se leš ohladi. Vratićeš se kao ker - kao onaj očev stari irski krvoslednik Sultan - i kevtaćeš za mnom kao da sam kuja koja ima teranje."

Dodirnuo sam ponovo obod šešira i žurno isteturao napolje, da pobegnem u noč.

Bilo je veoma hladno, ali bez oblaka. Zvezde su bile strašno svetle. Moje uglačane čizme zvučale su veoma glasno dok su po pločniku i kaldrmi krčkale po ostacima snega koji je te nedelje napadao. Odlučio sam da prepešačim do kuće.

Ponoćna zvona su me iznenadila. Po čitavom Londonu, crkvena i gradska zvona oglašavala su Novu godinu. Čuo sam viku nekoliko dalekih glasova u pijanom slavlju, a odnekud dalje prema reci, nešto nalik na zvuk pucnja iz muškete.

Na licu sam najednom osetio hladnoću i pored šala, a kada sam podigao ruku u rukavici do obraza, zabezeknuo sam se ustanovivši da plačem.

Prvi Dikensov nastup u novoj i završnoj seriji londonskih čitanja bio je u Dvorani sent Džejmsa, 11. januara uveče. Za ostatak meseca bilo je planirano da čita dvaput nedeljno - utorkom i petkom - i jednom nedeljno posle toga sve dok serija nastupa ne bude završena 15. marta.

Naravno, Frenk Bird i drugi njegovi lekari potpuno su se protivili tim nastupima, a još su se više protivili tome da Dikens često putuje u grad železnicom. Da bi ih umirio, Dikens je zakupio kuću Milera Gibsona na Hajd park plejsu broj pet (odmah spram Marbl arča) od januara pa do prvog juna, iako je ponovo svima rekao kako je to učinio da bi njegova kćerka Meri imala gde da odsedne kada se više bude društveno angažovala te zime i proleća.

Pošto je Dikens sad bio bezmalo stalno u Londonu, čovek bi pomislio da će mi se put ukrštati s njegovim jednako često kao u prošlosti, ali kada nije čitao, on je radio na novoj knjizi, a ja sam nastavio da radim na svojoj.

Frenk Bird me je pitao da li bih se pridružio Čarliju i njemu u redovnim odlascima na večernja čitanja Jedinstvenog, ali ja sam to odbio kako zbog posla, tako i zbog sopstvenog zdravlja. Bird je tamo bio svake večeri za svaki slučaj i priznao mi je kako se uistinu brine da bi Dikens mogao umreti na sceni. Te noći prvog nastupa, Frenk je rekao Dikensovom sinu: „Čarli, dao sam da postave stepenice i ako vidiš da ti otac iole posustaje, pohitaj, prihvati ga i donesi do mene, ili će, tako mi neba, umreti naočigled publike."

Dikens nije umro te prve noći.

Čitao je odlomke iz Davida Koperfilda i večito popularno „Suđenje" iz Pikvika, a veče je, po njegovim sopstvenim kasni-, jim rečima, „proteklo krajnje briljantno". Ali kasnije, kada je Jedinstveni klonuo na svoju sofu u garderobi, Bird je ustanovio da se Dikensov puls s normalnih 72 popeo na 95.

I nastavio je da raste za vreme i posle svakog sledećeg nastupa.

Dikens je dva svoja nastupa ugovorio za popodneva, pa čak i jedno jutro, na zahtev glumaca i glumica koji su želeli da ga vide kako čita, ali nisu mogli doći kasnije tokom dana niti uveče. I upravo na tom neuobičajenom jutarnjem nastupu 21. januara, kada su sedišta bila puna čavrljavih i rastorokanih mladih glumica, Dikens je prvi put ponovo čitao scenu ubistva. Nekoliko mladica se onesvestilo, druge su morale da izađu uz tuđu pomoć, a čak se i nekoliko glumaca u publici oglasilo zabrinutim povicima.

Dikens je potom bio previše iscrpljen da bi iskazao uobičajeno oduševljenje takvom reakcijom. Bird mi je kasnije rekao da je piščev puls tog jutra, u pukom iščekivanju Nensinog ubistva, porastao na 90, a posle nastupa, dok je Dikens ležao na sofi pokušavajući bezuspešno da dođe do vazduha - „dahtao je kao samrtnik“, tačno je glasio Birdov opis - puls Jedinstvenog bio je 112, a petnaest minuta kasnije spao je samo na 100.

Za dva dana - susretao se s Karlajlom poslednji put - Dikensova ruka bila je u povezu.

Ali on je nastavio dalje, i održavao je nastupe u nizu kao što je i bilo planirano. Puls mu se digao na 114 - pa na 118 -potom na 124.

Za vreme svake pauze, dvojica Birdovih snagatora bila su spremna da Dikensa gptovo prenesu u sobu, gde je Jedinstveni ležao bez daha, previše zadihan da bi izgovarao išta izuzev besmislenih slogova ili nesuvislih zvukova, najmanje deset punih minuta pre nego što je autor tolikih dugačkih knjiga bio u stanju da izgovori jednu jedinu suvislu rečenicu. Tada bi Bird ili Dolbi pomogli Dikensu da otpije nekoliko gutljaja slabog konjaka pomešanog s vodom i on bi ustao, zataknuo svež cvet za rever i pohitao natrag na pozornicu.

Puls je nastavio da mu raste sa svakim novim nastupom.

Prve večeri u martu 1870, Dikens je poslednji put čitao iz svog obožavanog Davida Koperfilda.

Dana 8. marta, ubio je Nensi poslednji put. Nekoliko dana potom, slučajno sam sreo Čarlsa Kenta na Pikadiliju, i Kent mi je za ručkom ispričao kako mu je Dikens, dok je išao na scenu radi tog konačnog ubistva, šapnuo: „Sam ču sebe rastrgnuti na komade."

Po rečima Frenka Birda, on je već rastrgnuo sebe rta komade. Ali nastavljao je dalje.

Bilo je to sredinom marta - upravo kada su ga napori od turneje najgore pogodili - kada je kraljica pozvala Dikensa u Bakingemsku palatu u audijenciju.

Dikens prethodne večeri niti tog jutra nije bio u stanju da hoda, ali uspeo je da odšepa pred Njeno veličanstvo. Po dvorskoj etikeciji nije bilo dopušteno da sedi (premda je prethodne godine, kada je doživeo istu počast, stari Karlajl izjavio da je on slabašni starac, uzeo stolicu i etikeciju oterao do đavola).

Dikens je ostao na nogama tokom tog razgovora. (Ali je ostala i Viktorija, mada se malo oslanjala na naslon sofe - što je bila prednost uskraćena piscu koji je stajao pred njom izmučen bolovima.)

Taj razgovor je zakazan prevashodno zato što je Dikens pokazao neke fotografije iz Američkog građanskog rata gospodinu Arturu Helpsu, sekretaru Državnog saveta, a Helps ih je pomenuo Njenom veličanstvu. Dikens je njoj te fotografije prosledio.

Uobičajeno sklon nestašlucima, Dikens je zlosrećnom Helpsu poslao poruku u kojoj je izjavio kako navodno smatra da ga u palatu zovu da bi ga učinili baronetom. „Mi bismo da nam se uz titulu baroneta doda i ’od Gadshila’“, napisao je, . .zbog božanskog Viljema i Falstafa. Pod tim uslovom, moj blagoslov i oproštaj su u prilogu."

Postoje izveštaji o tome kako su gospodin Helps i drugi dvorjani bili van sebe od stida zbog nesporazuma, sve dok im neko nije objasnio Dikensov smisao za humor.

U razgovoru s kraljicom, Dikens je brzo skrenuo temu na proročki san koji je predsednik Abraham Linkoln navodno usnio - i o njemu ispričao drugima - u noći pre atentata na njega, Takva predskazanja neposredne smrti očigledno su Jedinstvenom bila na umu i on je pomenuo Linkolnov san mnogim svojim prijateljima.

Njeno veličanstvo ga je podsetilo da je pre trinaestak godina gledala Zamrznuti ponor. Njih dvoje su nekoliko trenutaka razgovarali o očiglednoj sudbini Frenklinove ekspedicije, zatim o trenutnom stanju istraživanja Arktika, a onda su nekako došli na dugogodišnji problem s poslugom. Odatle se razgovor prilikom te duge kraljevske audijencije prebacio na nacionalno obrazovanje i užasno skupo meso u kasapnicama.

Mogu samo da zamislim i sebi predstavim, dragi čitaoci, baš kao što to morate zamisliti i vi, toliko decenija posle svega ovoga, kako je izgledala i zvučala ta audijencija kada je Njeno veličanstvo stajalo kraj sofe i ponašalo se, kako je Dikens kasnije rekao Džordžini, „neobično stidljivo... u neku ruku kao devojčica", a Dikens uspravno kao motka, opet naizgled opušteno, možda ruku sklopljenih na leđima, dok su mu leva noga, stopalo i leva ruka pulsirali i boleli ga, preteći da ga izdajnički nateraju da se sruši.

Pre nego što se audijencija okončala, Njeno veličanstvo je navodno tiho reklo: „Znate, ponajviše žalimo zbog toga što nikada nismo bili u prilici da čujemo neko vaše čitanje."

„I ja zbog toga jednako žalim, gospo", kazao je Dikens, „ali od pre samo dva dana, s tim nastupima je konačno svršeno. Posle svih ovih godina, moja čitanja su okončana."

„A privatno čitanje ne bi došlo u obzir?", upitala je Viktorija.

„Plašim se da ne bi, Vaše veličanstvo. U svakom slučaju, ne bih mario za to da čitam privatno. Vidite, gospo, mešana publika je suštinski važna za uspeh mojih čitanja. Tako možda nije s drugim piscima koji čitaju publici, ali je oduvek važilo za mene."

„Razumemo", reklo je Njeno veličanstvo. „Isto tako razumemo da bi od vas bilo nedosledno da izmenite svoju odluku. Slučajno znamo, gospodine Dikense, kako ste vi jedan od najdoslednijih ljudi." Tada se osmehnula i Dikens je kasnije priznao Forsteru da je bio siguran kako je ona mislila na ono vreme pre trinaest godina kada je glatko odbio da se pojavi pred Njenim veličanstvom još u kostimu i sa šminkom posle komične farse koja je sledila iza Zamrznutog ponora.

Na kraju razgovora, kraljica mu je poklonila potpisani primerak svog Dnevnika o našem životu u planinama Škotske i zamolila ga za komplet njegovih dela. „Voleli bismo, ako je ikako moguće", kazala je, „da to dobijemo danas po podne."

Dikens se osmehnuo i blago naklonio, ali je rekao: „Molim Vas ponovo da mi ljubazno dodelite malo više vremena kako bih svojim knjigama podario povez prikladniji za Vaše veličanstvo."

Kasnije joj je poslao komplet svojih dela povezan u marokansku kožu, u zlatotisku.

Taj poslednji nastup koji je on pomenuo kraljici zbio se 15. marta.

Te poslednje večeri, čitao je iz Božične pesme i „Suđenja". To su publici oduvek bili omiljeni odlomci. Njegova unuka, malena Mekiti, te večeri je prisustvovala prvi put i Kent mi je kasnije rekao kako je uzdrhrtala kada je njen deda - Poštivani, kako ga je ona nazivala - govorio tuđim glasovima. I ridala je neutešno kada je videla da njen Poštivani plače.

Ja sam te večeri bio u publici - pozadi, nenajavljen, u senkama. Nisam mogao da se uzdržim i ne dođem.

Poslednji put na ovom svetu, shvatio sam, engleska publika čuje kako Čarls Dikens daje glas Semu Veleru, Ebenezeru Skrudžu, Bobu Krečitu i Malom Timu.

Publike je bilo sijaset i previše. Gomila se okupila ispred dva ulaza u dvoranu u Ridžent stritu i na Pikadiliju satima pre predstave. Kasnije, Dikensov sin Čarli rekao je mom bratu kako je pomislio da nikada nije čuo da Dikens čita tako dobro i s toliko malo napora.

Ali ja sam bio tamo i primetio sam koliki trud on ulaže kako bi ostao pribran. Onda se scena suđenja iz Pikvikovog kluba završila i Dikens je - kao i uvek - jednostavno napustio pozornicu.

Ogromna publika je podivljala. Stojeći, priređivali su mu ovacije koje su se graničile sa čistom histerijom. Dikens se nekoliko puta vraćao na binu i odlazio, ali su ga iznova dozivali natrag. Konačno je umirio gomilu i održao kratak govor na kojem je očigledno već neko vreme mukotrpno radio, i sada je morao da suzbije osećanja koja su ga vidno prožimala - pod gasnim svetlom videlo se da mu suze teku niz obraze a njegova je unuka ridala u loži za porodicu.

„Dame i gospodo, bilo bi još gore no uzaludno - jer bilo bi to dvolično i b'ezosećajno - kada bih prikrivao činjenicu da završavam ovu epizodu svog života osećajući znatan bol.“

Govorio je kratko o tih petnaest godina koliko je čitao publici - o tome kako je na ta čitanja gledao kao na obavezu prema svojim čitaocima i javnosti - i govorio je o saučestvovanju tih čitalaca i javnosti koje je dobijao zauzvrat. Kao da želi da nadoknadi gubitak zbog odlaska, pomenuo je da će se uskoro pojaviti

Misterija Edvina Druda (publika je bila previse zanesena, tiha i skamenjena da bi zatapšala na tu radosnu vest).

„Iz ovog drečavog svetla", zaključio je, stupivši malo bliže gasnim svetiljkama i zanemeloj pubhci (ako se izuzme tihi plač), „sad nestajem zanavek, uz iskreno, zahvalno, poštovanjem i privrženošču ispunjeno zbogom."

Tada je odšepao s pozornice, ali neumoljiva tutnjava aplauza vratila ga je još jednom, poslednji put.

Obraza vlažnih od suza, Čarls Dikens je poljubio svoju ruku, mahnuo i potom odšepao sa scene poslednji put.

Dok sam se te martovske noči peške vraćao na Gloster plejs broj devedeset po lakom pljusku, s novim i neotvorenim pismom od Kerolajn Klou u džepu - koje je sigurno bilo ispunjeno pažljivim i detaljnim opisima novih zlostavljanja - potezao sam žestoko iz svoje srebrne pljoske.

Dikensova publika - rulja od publike koju sam koliko te večeri video i čuo kako urla - insistiraće da njen prokleti voljeni pisac, kad god da umre, bude sahranjen na groblju Vestminsterske opatije kraj velikih pesnika. Sada sam bio siguran u to. Smestiće ga tamo makar morali da nose njegov leš na ramenima prekrivenim grubom vunom i makar mu sami iskopali raku.

Odlučio sam da sutradan - u sredu - uzmem slobodan dan, bez pisanja, odem u Ročester do katedrale, potražim gospodina Drejdlsa i tamo konačno pripremim Čarlsu Dikensu smrt i ukop kakve je zaista zaslužio.

ČETRDESET ŠESTO POGLAVLJE
drud

Eve ga blok“, šapnuo je Drejdls potapšavši lice kamenog zida koji je ličio na sve druge u pomrčini. „A eve je i alatka za njega.“ Pri slabom svetlu fenjera, video sam da je posegnuo u duboke slojeve flanela, pamučne tkanine i prljavog platna, pa izvukao pajser dugačak kao moja podlaktica. „A tu na vrhu, vi’te, gos’n Bili Vilki Kolinse, ser, jeste urez koji sam ukleso. Vi’te, lako ko kad otključavate rođenu kuću.“

Nisam zaista video udubljenje na vrhu bloka tamo gde se on spajao s malterom, ali pljosnati deo pajsera ga je pronašao. Drejdls je podrignuo isparenja ruma u mene kada je svom težinom upro u gornji deo šipke. Kamen je vrisnuo.

Napisao sam da je „vrisnuo", dragi čitaoci, a ne da je „zaškripao“, „zastrugao“ ili da se „oglasio jakim zvukom" zato što je buka koju je taj kameni blok napravio kada je kliznuo unazad za desetak centimetara sa svog starog mesta u zidu kripte bio upravo nalik na ženski vrisak.

Pomogao sam Drejdlsu da ukloni iznenađujuće težak blok i spusti ga na mračan, vlažan kamen zakrivljenih stepenica kripte. Fenjer je otkrio četvrtastu rupu koja je svakako bila premala za ono što sam smerao. Kada je Drejdls ispustio gvozdenu šipku na pod iza mene, priznajem da sam prilično poskočio.

„’Ajde samo, nagnite se i zvirnite, upoznajte se sa starima unutra", zacerekao se kamenorezac. Otpio je ponovo iz vrča od kojeg se nije odvajao dok sam ja držao fenjer blizu otvora i pokušavao da zavirim unutra.

Po tome što sam video, i dalje mi je izgledalo premalo za ono što sam imao na umu. Manje od trideset centimetara prostora razdvajalo je taj spoljni zid od prvog unutrašnjeg zida stare kripte, i mada sam video da se taj uski procep spušta nekih pola metra ispod nivoa spoljnog prolaza i poda na kojem smo čučali, dobar deo te šupljine protezao se na obe strane rupe koju smo napravili, do polovine ispunjen izlomljenim kamenjem, drevnim bocama i drugim otpacima.

Čuo sam kako se Drejdls kikoće levo od mene. Sigurno je video moj užasnuti izraz pri svetlu fenjera.

„Mislite da je suviše uzano, je l’da, gos’n Bili Vilki Kolinse? Ali ja jok. Baš je savršeno. Gurnite tu, postrance."

Pridržao sam fenjer dok se Drejdls u čučnju primicao napred. Potapšao je ispupčene džepove i najednom mu se u desnoj ruci našla životinjska dugačka nožna kost.

„Odakle vam to?“, šapnuo sam.

„Od jednog od oni’ vaši’ većih probnih kučića u krečnoj jami, naravski. Sad tamo ja grabuljam, je l' da? Gledajte sad i učite."

Drejdls je gurnuo dugačku pseću butnu kost, ili šta već, pobočno kroz mali otvor i ubacio je unutra trznuvši kratko prstima. Čuo sam kako je začangrljala na otpacima dole, oko metar s jedne strane.

„Tu se može turiti cela štenara kučeći’ kostura", rekao je preglasno. „Ali mi to nećemo da se kučići pridruže starima i njinim biskupskim štapovima, je l' da?"

Oćutao sam.

Drejdls je ponovo potapšao džepove prljave, prašnjave odeće i najednom je držao ljudsku lobanju kojoj je nedostajala samo vilična kost.

„Ko je... ko je to bio?“, šapnuo sam ja. Mrzeo sam drhtavi zvuk svog glasa u tom uskom, ali odjekujućem prostoru.

„O, jašta, imena su važna za mrtvace, al’ opet, ne za nji’ već za nas žive, a?“, nasmejao se Drejdls. „Nazovimo ga Jorik."

I opet, starac je sigurno video izraz mog lica u svetlu fenjera, jer se glasno nasmejao - odjek tog pijanog laveža dopro je do nas iz zasvođenih grobnica s gornjeg nivoa i od zidova zakrivljenog hodnika sa stepeništem koji se spuštao i gde smo stajali, te iz nezamislivih prostorija, tunela i jama u apsolutnom mraku duboko pod nama.

„Gos’n Bili Vilki Kolins ne sme da misli kako kamenoresci ne znaju za Barda i ne umeju da ga recituju", šapnuo je starac. „Dajte sad da se pozdravimo sa sirotim Jorikom." I na to je pažljivo uneo lobanju kroz uski prostor, držeći je jednom rukom, a onda je hitnuo ulevo u usku šupljinu, van vidokruga. Digla je veliku buku kada je dole udarila u kamen, boce i otpatke.

„Lobanje su uvek najteže", rekao je Drejdls zadovoljno. „Kičma, čak i kad su svi pršljenovi celi, može da se izuvija ko okamenjena zmija i nema veze ako se koje parče odlomi. Al’ tamo ’de može lobanja da prođe, proći će i ceo čovek. Ili deset celih ljudi. Ili sto. Je l' dosta bilo, gos’n Bili Vilki?“

„Jeste."

„Budite onda dobri pa mi pomoz’te da ovu kamenčinu uglavim natrag na mesto. Kad ovde svršite svoje, samo jav’te starom Drejdlsu, pa ću ja da sredim malter tako da niko nikad neće moći da kaže kako je taj tu zid taknut još od prepotopskih dana."

Napolju, na hladnom martovskom vetru, .dao sam starom kamenorescu trista funti u novčanicama različite veličine. Dok sam ih brojao, Drejdlsov dugačak, suvi jezik stalno je izbijao napolje kao u kakvog guštera sa Galapagosa, oblizujući prašnjave čekinje na obrazima i gornju usnu u zaprepašćujućim ružičastosivim naletima.

„I svake godine će biti još po sto funti", šapnuo sam. „Do kraja vašeg života."

Zaškiljio je u mene. Glas mu je, kada je progovorio, bio previše, previše glasan. „Ne misli valjda gos’n Bili Vilki Kolins kako mora da kupuje ćutnju od starog Drejdlsa? Drejdls ume da ćuti ko svaki drugi dobar ćova. Ili zao, kad smo već kod toga. Ako neko ko uradi to što vi smerate misli da mora plaćati za ćutanje, mož’ bit pomisliće i da uradi još štogod kako bi bio siguran u tu ćutnju. To bi bila greška, gos’n Bili Vilki. Svakako da bi. Ja sam svom šegrtu ispričo sve o ovom posliću i zakleo ga da ćuti pod pretnjom smrti od Drejdlsovog gneva, ali zna taj, ser, zna taj. I dojavio bi drugima kad bi se nešto loše desilo njegovom starom, dobrom, pouzdanom Drejdlsu."

Na tren sam pomislio na njegovog šegrta - ako se dobro sećam, bio je to gluvonemi kreten. Ali rekao sam: „Besmislice. Smatrajte to godišnjom otplatom. A godišnja otplata usluga i vaših ulaganja u naš zajednički..."

„Zna Drejdls šta je godišnja otplata, baš ko što zna da je stari Jorik kog smo tamo ostavili bio čovek beskrajno šaljiv, mladi ’Oracio. Samo vi Drejdlsu jav’te kad ’oćete da kamen, koji sad izgleda sasvim fino i staro, bude zamalterisan za čitavu večnost." I s tim se okrenuo na izlizanoj potpetici i udaljio, dotaknuvši prstom mesto gde bi mu bio obod šešira da ga je imao na glavi, bez osvrtanja.

Mesečna prodaja nastavaka Gospodina i gospođe nije bila toliko impresivna kao kad je posredi bio Mesečev kamen. Nije bilo dugačkih redova koji bi čekali na mesečno objavljivanje nastavaka. Reakcija kritike bila je mlaka, neprijateljska čak. Engleske čitaoce je, kao što sam i očekivao, razbesneo moj pažljiv i precizan opis zlostavljanja i samozlostavljanja sportiste, mišićavog hrišćanina. Od braće Harper mi je iz Njujorka stigla vest da se američki čitaoci slabo zanimaju i još manje potresaju zbog nepoštenih bračnih propisa u Engleskoj po kojima je dozvoljeno - podsticano čak - hvatanje jednog od dvoje ljudi u zamku neželjenog braka.

Ništa od svega toga ni najmanje mi nije smetalo.

Dragi čitaoci, ako niste pročitali mog Gospodina i gospođu tamo, u budućnosti (premda se iskreno nadam da se roman i dalje štampa posle stotinu i više godina), dozvolite da vam ga ovde donekle dočaram. U ovoj sceni iz Pedeset četvrtog poglavlja (sa stranice 226 prvog izdanja), dovodim Hester Detridž, svoju jadnu junakinju uhvaćenu u zamku neželjenog braka, do zastrašujućeg (makar za mene) susreta:

Stvorenje se iskralo napolje, mračno i tajanstveno na prijatnom suncu. Isprva sam videla samo nejasnu žensku priliku. Malo kasnije, postala je jasnija, kao da se osvetljava spolja - sve svetlija, svetlija i svetlija, dok se preda mnom nije obrela vizija MENE SAME ponovljene kao da stojim pred ogledalom - moja dvojnica, koja me je gledala mojim rođenim očima... i stvorenje mi je reklo, mojim rođenim glasom: „Ubij ga.“

Kaselov časopis mi je platio avans od 500, i ukupno isplatio 750 funti. Ugovorio sam kompanijom F. S. Elis da objave Gospodina i gospođu u tri toma, i da se prvo izdanje pojavi 27. januara. I pored skromne prodaje u Americi, urednik Harpera je bio toliko oduševljen kvalitetom prvih nastavaka da mi je poslao potpuno neočekivan ček na 500 funti. Isto tako, pisao sam roman Gospodin i gospođa s čvrstom namerom da uradim i scensku adaptaciju - u neku ruku, taj i moji budući romani bice praktično stenografski pozorišni tekstovi - i rado sam očekivao dalje prihode od tog veoma brzog postavljanja na londonsku i američku scenu.

Uporedite sve to s tim što nije bilo novih književnih dela Čarlsa Dikensa u proteklih godinu dana i više.

Tim pre je za mene bilo razdražujuće kada sam jednog majskog dana svratio u redakciju časopisa Preko cele godine u Ulici Velington kako bih razmotrio (zahtevao) povraćaj svojih autorskih prava od Vilsa ili Čarlija Dikensa - i ustanovio da su obojica izašla na ručak - i dok sam tumarao od jedne do druge kancelarije, po svom starom običaju, naišao sam na otvoreno pismo sa obračunom od Forstera i Dolbija.

Bio je to pregled zarade od Dikensovih nastupa, i dok sam gledao u njega, skarabej mi je dotrčao iza desnog oka, a obruč neizdržive glavobolje stegao mi se oko čela. Kroz tu sve jaču agoniju pročitao sam sledeće knjigovodstvene kolone ispisane Dolbijevim sitnim rukopisom:

Čarls Dikens je protekle godine održao ukupno 423 plaćena nastupa, uključujući i 111 u vreme kada je Artur Smit vodio računa o finansijama Jedinstvenog, 70 pod Tomasom Hedlendom i 242 pod Dolbijem. Izgleda da Dikens nikada nije precizno beležio svoju zaradu u vreme Smita i Hedlenda, ali ovog proleća ta zarada je procenjena na oko 12.000 funti. Pod Dolbijevom upravom, zarada je dostigla gotovo 33.000. To je bilo ukupno oko 45.000 funti - u prošeku više od 100 funti po jednom nastupu - i sudeći po priloženom dopisu od Dikensa, predstavljalo je bezmalo polovinu njegove čitave trenutne imovine procenjene na oko 93.000 funti.

Devedeset tri hiljade funti. Cele prošle i ove godine, zbog svog ličnog ulaganja u pozorišnu postavku Crnog i belog, preteranih pozajmica Fehteru, stalno rastućih troškova oko velike kuće na Gloster plejsu (i plata za dvoje slugu i kuvaricu), velikodušnih davanja Marti R., te naročito stalne potrebe za kupovinom velikih količina i opijuma i morfijuma usled ličnih medicinskih razloga, ja sam imao finansijskih poteškoća. Frederiku Lemanu napisao sam prethodne godine (kada je taj dobar prijatelj ponudio da mi pozajmi novac): „Platiću za Umetnost, đavo da je nosi!"

Pošto je vreme bilo loše, tog popodneva sam iz Ulice Velington krenuo kući kočijom; ugledao sam Dikensovu kćerku Meri (koju su porodica i prisni prijatelji porodice poput mene nazivali Mami) kako pešači Strandom po kiši. Odmah sam rekao kočijašu da zaustavi kola, pritrčao joj i doznao da hoda sama i nezaštićena po pljusku (vraćajući se u kuću Milnera Gibsona posle ručka u gradu) zato što nije mogla da naći kočiju. Pomogao sam joj da se popne u moju, zakuckao štapom po tavanici i doviknuo kočijašu: „Hajd park plejs broj pet, preko puta Marbl arča.“

Dok je s nje kapalo po sedištima - ponudio sam joj dve čiste maramice da makar obriše lice i ruke - video sam da su joj se oči zacrvenele i shvatio da je plakala. Razgovarali smo dok se kočija kretala polako prema severu zakrčenim ulicama i dok se ona brisala. Kiša je tog popodneva dobovala po krovu kočije s naročitom upornošću.

„Kako si ti dobar", izustila je rastrojena mlada žena (premda se teško moglo reći za nju da je mlada u toj poodmakloj dobi od 32 godine). „Oduvek si bio veoma dobar prema našoj porodici, Vilki."

„Kao što ću uvek i biti", promrmljao sam ja. „Pošto sam od vaše porodice toliko godina primao samo bezgraničnu dobrotu." Kočijaš iznad nas je vikao i pucao bičem po kiši, ne na sopstvenog sirotog konja već na vozača nekih teretnih kola koja su mu presekla put.

Mami kao da me nije slušala. Vratila mi je mokre maramice, uzdahnula i rekla: „Bila sam preksinoć na kraljičinom balu, znaš, i tako mi je bilo zabavilo! Tako veselo! Trebalo je da me otac prati, ali u poslednjem trenutku je morao odustati..

„Nadam se da razlog nije bilo njegovo zdravlje", rekao sam ja.

„Da, nažalost, jeste. Kaže da mu se stopalo - a to su njegove reči, pa mi moraš oprostiti - pretvorilo u džak bola. Jedva može da odšepa do stola kako bi svakodnevno pisao."

„Užasnut sam zbog te vesti, Mami.“

„Da, da, svi isto osećamo. Dan pre kraljičinog bala, oca je posetila veoma mlada devojka s književnim stremljenjima, kojoj je lord Liton preporučio da pođe mom ocu i poslao je kod nas - i dok joj je otac objašnjavao koliko uživa dok piše knjigu o tom Drudu za objavljivanje u nastavcima, ta mala skorojevićka bila je toliko drska da ga pita: ’Ali šta ako umrete pre nego što knjiga bude napisana?’"

„Nečuveno", promrmljao sam ja.

„Da, da. Pa, otac je - znate kako se ponekad usred razgovora osmehuje, ali sad kao da se najednom zagledao u nešto veoma daleko - tada rekao: ’Ah! Palo mi je to nekoliko puta na pamet.’ A devojka se postidela...“

„Što je i zaslužila", kazao sam ja.

„Da, da... ali kada je otac video da ju je posramio, obratio joj se veoma tiho, najljubaznijim glasom: ’Znate, čovek samo može da radi dalje - da radi dok je živ.’"

„Sasvim tačno", potvrdio sam. „Svi mi pisci isto mislimo o tome."

Mami je zapetljala nešto, oko šešira, kako bi doterala mokru kosu i klonule uvojke, i ja sam imao trenutak da razmislim o prilično tužnoj budućnosti koja čeka obe Dikensove kćerke. Mlađa Kejti je bila udata za veoma bolesnog mladića i trenutno izopštena iz društva kako zbog očeve rastave od njene majke, tako i zbog svog flertovanja i ponašanja. Jezik joj je oduvek bio preoštar za uvo društva, i za uši većine muškaraca koji bi joj mogli biti bračni partneri. Mami je bila manje inteligentna od Kejt, ali njeni mahniti pokušaji da postigne da je društvo prihvati uvek su se zbivali na obodu tog istog društva, obično usred vira zlobnih tračeva, ponovo zbog političkih stavova njenog oca, ponašanja njene sestre i njenog sopstvenog statusa usedelice. Mamin poslednji izgledni mladoženja bio je Persi Ficdžerald, ali on se - kako je Kejti ono rekla na prošlom dočeku Nove godine - zadovoljio onom „šarmantnom uspijušom" i propustio poslednju priliku da se orodi s Dikensovima.

„Jedva čekamo da se vratimo na imanje Gadshil“, kazala je Mami iznenada kada je sredila karnere na suknjama i popravila vlažnu čipku na gornjem delu haljine tako da joj izgled makar podseća na pristojan.

„O, zar tako brzo odlazite iz kuće Milnera Gibsona? Imao sam utisak da ju je Čarls zakupio na duži rok.“

„Samo do prvog juna. Otac je nestrpljiv da se vrati u Gadshil i tamo provede leto. Hoće da budemo tamo kada je kuća otvorena i puna zadovoljstva, tako da ćemo se u njoj ponovo nastaniti drugog ili trećeg juna. Tada će imati veoma malo razloga da dolazi u grad do kraja leta, znaš. Otac sada veoma teško podnosi putovanje železnicom, Vilki. Isto tako, za Elen će biti lakše da nam dolazi u posetu tamo nego ovde, u gradu."

Trepnuo sam na to, a onda skinuo naočari da ih obrišem jednom od natopljenih maramica i sakrijem svoju reakciju.

„Gospođica Ternan vas još tamo posećuje?", pitao sam nehajno.

„O, da, Elen nam je redovna gošća proteklih nekoliko godina - pa to su ti tvoj brat ili Kejti svakako rekli, Vilki! Kad malo bolje razmislim, čudno da ti nisi tamo dolazio u goste u periodima kada je Elen odsedala. Ali opet - ti si toliko zauzet!"

„Da", potvrdio sam.

Dakle Elen Ternan je i dalje bila česta gošća u Gadshilu. To je bilo iznenađujuće. Siguran sam da je Dikens zakleo svoje kćeri da to kriju kao tajnu - bio bi to još jedan razlog da ih društvo odbaci - ali lakomislena Mami je zaboravila na to. (Ili je pretpostavljala da sam i dalje toliko blizak prijatelj s njenim ocem da bi mi on to rekao.)

U tom trenutku sam shvatio da niko od nas - niko od Dikensovih prijatelja ili porodice, pa čak nijedan njegov biograf iz budućeg doba poput vašeg, dragi čitaoci - nikada neće saznati stvarnu priču o njegovom čudnom odnosu s glumicom Elen Ternan. Zar su zaista pokopali dete u Francuskoj kao što sam ja pretpostavljao pošto sam prisluškivao delić njihovog razgovora na pekamskoj stanici? Zar sada žive samo kao brat i sestra, ostavivši strast zauvek za sobom - ukoliko su uopšte i dopuštali da ih ona od početka vodi? Ili se ta strast vratila u novom obliku, sve bliža obznani - možda u krajnje skandaloznom razvodu i novom braku za ostarelog romanopisca. Da li bi Čarls Dikens ikada pronašao tu sreću sa ženom koja kao da mu je izmicala tokom strastvenog, naivnog, ljubavlju progonjenog života?

Romanopisac u meni se zainteresovao za to. Ostali deo moje ličnosti nije ni najmanje mario za odgovore. Stari prijatelj u meni maglovito je priželjkivao da Dikens pronađe sebi sreću za života. Ostali deo je shvatao: Dikensov život treba da se okonča, a on nestane - iščezne, izgubi se, precrta, izbriše, da mu se leš nikad ne pronađe - kako ga rulja obožavalaca ne bi sahranila na groblju Vestminsterske opatije. To je bilo veoma važno.

Mami je brbljala o nečemu - mlela je o nekome s kim je plesala i flertovala na kraljičinom balu - ali kočija se najednom zaustavila, ja sam provirio kroz kišom isprskane prozore i ugledao Marbl arč.

„Otpratiću te do vrata", rekao sam, izašao i sačekao da glupava usedelica siđe.

„O, Vilki“, kazala je, uzevši me za ruku, „uistinu nema boljeg čoveka od tebe.“

Nekoliko noći posle tog slučajnog susreta vraćao sam se peške kući iz teatra „Adelfi“, kada je neko zašištao na mene iz mračnog sokaka.

Stao sam, okrenuo se i podigao štap s bronzanom drškom kao što bi učinio svaki džentlmen kome usred noći zaprete razbojnici.

„Gossspodine Kolinssse", prošištala je tamna ljudska prilika u uskom otvoru.

Drud, pomislio sam. Srce mi je zalupalo, a bilo počelo da bubnja u slepoočnicama. Ukočio sam se, nesposoban za bekstvo. Ščepao sam štap obema rukama.

Tamno obličje je prišlo za dva koraka ulazu u sokak, ali nije se sasvim pomolilo na svetlu. „Gospodine Kolinssse... ja sam to, Redžinald Barisss." Mahnuo mi je da mu pridem.

Nisam hteo da uđem u sokak, ali kroz otvor te smrdljive, crne pukotine video sam trapezoid svetlosti daleke ulične lampe koji je obasjao lice tamnog obličja. Bila je to ista ona prljavština, ista raščupana brada, iste skrivene oči čoveka u bekstvu, koje samo streljaju tamo-amo. Ugledao sam tek naznaku zuba u slabom svetlu, ali činilo se da su propali. Nekada zgodan, siguran i stamen, detektiv Redžinald Baris pretvorio se u to potajno, strašljivo stvorenje koje mi je šaputalo iz uličice.

„Mislio sam da ste mrtvi“, šapnuo sam.

„Nisam daleko od toga“, rekla je ta senka od čoveka. „Posssvuda me love. Ne daju mi vremena ni da ssspavam ni da jedem. Moram ssstalno biti u pokretu."

„Kakve vesti imate?“, upitao sam. Još sam držao teški štap u pripravnosti.

„Drud i njegovi posssluššššnici odredili su datum kada će uzeti vašššeg prijatelja Dikensssa“, zašištao je on na mene. Dah mu je bio kužan, čak i s jednog metra udaljenosti. Shvatio sam da tako drudovski šišti zato što mu fale zubi.

„Kada?“

„Devetog juna. Za nepune tri nedelje.“

Na petu godišnjicu, pomislio sam ja. Imalo je smisla. Upitao sam: „Kako to mislite da će ga uzeti? Hoće li ga ubiti? Oteti? Odvesti u Donji grad?“

Prljava ljudska prilika slegnula je ramenima. Navukao je dublje obod iskrzanog šešira kako bi mu se lice ponovo stopilo s tamom.

Pitao sam: „Šta da radim?“

„Možete ga upozoriti", zastrugao je Baris. „Ali on nema gde da sse sssakrije - nema te zemlje u kojoj bi bio sssigurran. Kada Drud jednom nešššto odluči, gotovo je. Ali možda možete reći Dikenssssu da dovrši svoje possslove."

Puls mi je i dalje jurcao. „Mogu li učiniti nešto za vas?"

„Ne", rekao je Baris. „Ja sam već mrtav."

Pre nego što sam stigao bilo šta novo da pitam, mračna prilika je uzmaknula, a potom se učinilo da se stapa s prljavom kaldrmom. Tamo je sigurno bilo stepenište koje je vodilo u neki podrum, a ja ga nisam mogao videti, ali mojim očima je to izgledalo kao da se tamna ljudska prilika vertikalno istopila i sasvim iščezla s vidika u mračnom sokaku.

Deveti jun. Ali kako da sam uredim svoje poslove s Dikensom pre tog datuma? On će se uskoro vratiti na imanje Gadshil, a obojica marljivo radimo, svaki na svom romanu. Kako da ga odmamim - pogotovo tamo gde treba da ga odvedem - da bih uradio ono što uraditi moram? I to pre devetog juna, pre te godišnjice Stejplhersta koju je Dikens uvek rezervisao za sastanak s Drudom?

Te poslednje nedelje u maju 1870, napisao sam prilično hladno pismo Vilsu sa zahtevom da mi se vrate autorska prava nad svim mojim pričama i romanima koji su izašli u časopisu Preko cele godine, a otpisao mi je Dikens lično.

Čak je i poslovni deo pisma bio iznenađujuće prijateljski - uveravao me je kako se upravo pripremaju papiri i kako će mi, iako takav povraćaj autorskih prava nismo ugovorili, sva ona smesta biti vraćena. Ali njegova visokoparna rečenica na kraju zvučala je setno, gotovo usamljenički.

Dragi moj Vilki, napisao je on, Ne dolazim ti zato što ne želim da ti smetam. Možda bi ti ipak bilo drago da me vidiš. Kć zna?

Savršeno.

Odmah sam napisao Dikensu toplu poruku, zatraživši da se vidimo čim mu to bude odgovaralo, ali najbolje pre godišnjice koju tako redovno poštuje svake godine u ovo doba. Ukoliko Dikens i ne spali tu poruku, kao što ima običaj, te reči biče sasvim dovoljno tajanstvene za svakoga ko ih kasnije bude pročitao.

Kada mi je prvog juna od Dikensa stigao topao i potvrdan odgovor, dovršio sam poslednje pripreme i pokrenuo finale trečeg čina.

ČETRDESET SEDMO POGLAVLJE
drud

Gde sam?

Kod Gadshila. Ali ne na imanju Gadshil, već kod Gadshila, tamo gde je Falstaf pokušao da opljačka kočiju, ali ga je zaskočilo „trideset razbojnika" - zapravo samo princ Hal i njegov prijatelj - te umalo i sam nije bio opljačkan pre nego što je u panici pobegao.

Crna kočija koju sam iznajmio stoji uz jedan zid gostionice Falstaf. Prilično liči na mrtvačka kola, što je sasvim prikladno. Gotovo da se ne vidi u senkama ispod visokog drveća dok blede poslednji tragovi sutona. Kočijaš na sedištu nije kočijaš, već mornar koga sam unajmio za tu jednu noč i dao mu šestomesečnu kočijašku platu. Loše upravlja kočijom, ali je barem tuđin. Ne ume da govori engleski (komuniciram s njim svojim nemačkim iz školskih dana i jezikom znakova) i ne zna ništa o Engleskoj ili slavnim Englezima. Za deset dana će ponovo biti na moru i možda se nikada neće vratiti na engleske obale. Ništa ga ne zanima. Grozan je kočijaš - konji osećaju da je ne vest i ne poštuju ga ni najmanje - ali za ovu noć je savršen.

A kada se ovo zbiva?

Blago je veče 8. juna 1870, dvadeset minuta po zalasku sunca. Laste i šišmiši strelovito izleću kroz senke na videlo, krila šišmiša i račvasti repovi lasta čine spljoštena slova V spram bistrog, bledog akvarela sutona.

Vidim kako Dikens kaska preko druma - ili pokušava da kaska, pošto malčice šepa. Ima na sebi tamnu odeću koju sam mu predložio za ovaj izlet i nekakav meki, nemarno natakaren šešir. I pored očigledno bolnog stopala i noge, večeras ne nosi štap. Otvaram vrata, on uskače u kočiju i seda kraj mene.

„Nikome nisam rekao kuda idem“, kaže on bez daha. „Baš kao što si tražio, dragi moj Vilki."

„Hvala ti. Takva tajnovitost će biti potrebna samo ovaj put."

„Sve je ovo krajnje tajanstveno", kaže on, a ja kucnem teškim štapom po tavanici kočije.

„Tako i treba", velim ja. „Večeras ćemo, dragi moj Čarlse, i ti i ja pronaći odgovor na po jednu veliku tajnu - s tim što je tvoja veća od moje."

On na to oćuti i samo jednom prokomentariše ljuljanje i krivudanje, cimanje i trzaje kočije koja se kotrlja drumom na istok. Mornar-kočijaš tera konje previše brzo i naleće na rupe te mahnito skreće čim ugleda da mu bilo šta nailazi u susret, pa smo iz trena u tren u opasnosti da se preturimo u vlažni jarak i kočija i mi.

„Tvom kočijašu se, izgleda, đavolski žuri", kaže Dikens.

„Tuđin je", objasnim ja.

Nešto kasnije, Dikens se naginje preko mene i gleda kroz levi prozor u sve bliži šiljati toranj ročesterske katedrale koji se uzdiže kao crni klin spram potamnelog neba. „Ah", kaže on, ali mislim da u tom slogu pronalazim pre potvrdu nego iznenađenje.

Kočija škripi i cvili dok se zaustavlja pred ulazom u groblje, i mi izlazimo - ja nosim mali neupaljen fenjer i obojica se krećemo pomalo kruto usled drmusanja i poskakivanja tokom nemirne vožnje - a onda kočijaš ponovo ošine bičem i crna kočija zatutnji dalje u sve dublji sumrak.

„Ne želiš da nas kočija sačeka?“, upita Dikens.

„Kočijaš će se vratiti po mene kad za to dođe vreme", kažem ja.

Ako i primećuje da sam kazao „po mene" umesto „po nas", ne komentariše to. Ulazimo na groblje. Crkva, taj stari deo grada i groblje prazni su i tihi. Oseka je i osećamo zadah raspadanja s blatnih ravnih obala, ali odnekud iza toga dopire sveži slani miris mora i zvuk sporih talasa. Svetli samo tanušni mesečev srp.

Dikens kaže tiho: „Šta sad, Vilki?"

Izvlačim pištolj iz sakoa - petljam na tren kako bih otkačio istureni otponac i nišan od postave džepa - i ciljam u njega.

„Ah", ponavlja on, i opet se ne čuje ni najmanji prizvuk iznenađenja. U mom uhu, kroz tutnjavu pulsa, taj slog zvuči tek tužno, možda čak kao olakšanje.

Stojimo tamo tako načas, kao neobična i nezgrapna živa slika. Vetar s mora šušti u granama bora nedaleko od mesta gde nas grobljanski zid krije od ulice. Peševi i raskopčani okovratnik dugačkog letnjeg sakoa lepršaju oko Dikensa kao crni barjak. On diže ruku da pridrži obod mekog šešira.

„Znači, krečna jama?", pita Dikens.

„Da." Dvaput izustim i tek se onda ta reč začuje kako treba. Usta su mi veoma suva. Umirem za gutljajem iz pljoske s laudanumom, ali ne želim ni na tren da skrenem pogled s Dikensa.

Pokažem pištoljem i Dikens krene prema crnilu zadnjeg dela groblja gde čeka otvorena jama. Ja ga sledim sa udaljenosti od nekoliko stopa i pazim da mu se ne približim previše za slučaj da Jedinstveni iznenada ne posegne za pištoljem.

On najednom stane, te tako uradim i ja, a onda uzmaknem za još dva koraka, podignem pištolj i nanišanim u njega.

„Dragi moj Vilki, smem li izreći jedan zahtev?" Glas mu je toliko tih da reči gotovo i ne čujem od šištanja vetra u krošnjama malobrojnog drveća i bujnoj močvarnoj travi.

„Ovo i nije baš vreme za zahteve, Čarlse."

„Možda", kaže Dikens i ja vidim kako se osmehuje na slaboj mesečini. Ne dopada mi se što me posmatra niti što je tako okrenut prema meni, Nadao sam se da će mi ostati okrenut leđima dok ne dođemo do krečne jame i dok sve ne bude završeno. „Ali ja ipak hoću nešto", nastavi on tiho. Izluđuje me što ne primećujem nikakav strah u njegovom glasu, mnogo mirnijem od mog. „Ali samo jedno,"

„Šta to?"

„Može zvučati čudno, Vilki, ali već nekoliko godina predosećam da ću umreti na godišnjicu nesreće kod Stejplhersta. Dopuštaš li da uzmem časovnik iz prsluka?"

Zbog čega?, pomislio sam ošamućeno. Da bih se pripremio za to veče, popio sam gotovo dve uobičajene doze laudanuma i ubrizgao sebi dvaput više morfijuma, te sam sada osećao učinak tih lekova ne toliko u jačanju odlučnosti koliko kao vrtoglavicu i čudnu nesvesticu. „Da, ali brzo", uspevam da izustim.

Dikens mirno vadi časovnik, zagleda ga na mesečini i navija ga sporo i izluđujuće, a onda ga vraća u džep. „Prošlo je nekoliko minuta posle deset", kaže. „Letnji sumrak traje vrlo dugo u ovo doba godine, a mi smo krenuli kasno. Još malo pa će ponoć. Ne mogu objasniti zašto - pošto ti je očigledno cilj da niko ne zna kako sam i kad umro i gde sam pokopan - ali meni bi nešto značilo ako bi mi bilo dozvoljeno da ispunim razna predskazanja i napustim ovaj svet devetog juna, a ne osmog."

„Nadaš se da će neko naići ili da će ti se ukazati prilika da pobegneš", prozborim svojim novim i drhtavim glasom.

Dikens samo slegne ramenima. „Ako neko uđe na groblje, i dalje možeš da pucaš u mene i pobegneš kroz morsku travu, a onda se vratiš do kočije koja te u blizini čeka."

„Pronašli bi tvoje telo", rekao sam ravnim glasom. „I sahranili bi te na groblju Vestminsterske opatije."

Dikens se tada nasmeje. To je isti onaj glasan, neobuzdan, bezbrižan i zarazan smeh koji sam od njega čuo već toliko puta. „Zar je u tome stvar, dragi moj VUki? Vestminsterska opatija? Hoće li tvoje strahove umiriti ako ti kažem kako sam u svojoj poslednjoj volji već naložio da moj pogreb bude jednostavan i mali? Bez ikakvih ceremonija, ni u Vestminsterskoj opatiji ni bilo gde drugde. Jasno sam zahtevao da u poslednjoj pogrebnoj povorci ne bude više od tri kočije, a da na sahrani ne bude više ljudi nego što staje u tri male kočije."

Tutnjava mog bila - a sada i tutnjava glavobolje - kao da se trudila da se uskladi s dalekom tutnjavom talasa na nekom peščanom sprudu na istoku, ali nepravilni ritam vetra onemogućio je tu sinkopu.

Kažem: „Neće biti nikakve pogrebne povorke."

„Očito neće", potvrdi Dikens i razbesni me još jednim osmejkom. „Tim pre, eto razloga da mi ukažeš još tu jednu, poslednju, malu ljubaznost pre nego što se zauvek raziđemo."

„Čemu to?“, upitam konačno.

„Govorio si o tome da ćemo obojica večeras razrešiti po jednu tajnu. Pretpostavljam da će se večeras razrešiti ono što je meni tajnovito: šta se zbiva posle smrti i zbiva li se išta. Ali šta je tebi nepoznato, Vilki? Koju si ti tajnu želeo da razrešiš ove divne večeri?“

Oćutim.

„Usudiću se da pogađam", kaže Dikens. „Voleo bi da znaš kako bi se okončala Misterija Edvina Druda. I saznati možda u kakvoj je vezi moj Drud s tvojim Drudom."

„Da.“

On ponovo pogleda na časovnik. „Ostalo je još samo devedeset minuta do ponoći. Poneo sam pljosku s konjakom - na tvoj predlog (premda bi se Frenk Bird užasnuo kada bi to saznao) - a siguran sam da si i ti sam poneo nekakvo osveženje. Hajde da pronađemo zgodno mesto i sednemo, da porazgovaramo poslednji put pre nego što zvona u tom tornju ne oglase moj sudnji dan?"

„Misliš da ću se predomisliti", kažem sa zlobnim osmehom.

„Uistinu, dragi moj Vilki, ni na sekund ne bih poverovao da hoćeš. A nisam siguran ni da bih želeo da to uradiš. Veoma sam... umoran. Ali nemam ništa protiv poslednjeg razgovora i ukusa konjaka ove noći."

S tim se Dikens okrene na peti i potraži među okolnim nadgrobnim pločama mesto gde će sesti. Mogu da biram ili da ga sledim, ili da ga ubijem tu i njegov leš odvučem do metrima udaljene krečne jame koja ga čeka. Nadao sam se da ću izbeći tu poslednju nedostojnost radi obojice. I pravo da kažem, nemam ništa protiv zamisli da posedim nekoliko minuta dok ne prođe ova moja privremena ošamućenost.

Dve ravne nadgrobne ploče koje on bira za naše stolice, razmaknute gotovo metar i dvadeset, razdvojene jednom dužom, širom nadgrobnom pločom koja bi mogla biti niski sto, podsećaju me na onaj dan proveden na istom ovom groblju kada je Dikens glumio kelnera za Elen Ternan, njenu majku, i mene.

Dobivši dozvolu, Dikens vadi pljosku s konjakom iz džepa sakoa i stavlja je na kameni sto ispred sebe, a ja činim isto sa svojom srebrnom pljoskom. Shvatam da je trebalo da Jedinstvenom opipam džepove čim sam uperio pištolj u njega. Znao sam da Dikens u Gadshilu drži pištolj u fioci i sačmaricu kojom je ubio Sultana. To što Dikensa očigledno nije iznenadio cilj našeg „tajanstvenog izleta" nagoni me da pomislim kako je poneo skriveno oružje... a to može objasniti i njegovu inače neobjašnjivu bezbrižnost.

Ali sada je prekasno. Samo ću ga držati na oku ovo kratko preostalo vreme.

Neko vreme sedimo u tišini. Onda zvona u visokom tornju odbroje jedanaest i napregnuti živci umalo me ne nateraju da slučajno povučem obarač pištolja koji još držim uperen u Dikensovo srce.

On primećuje moju reakciju, ali ne kaže ništa dok ja polažem pištolj kraj butine i kolena, i dalje uperen u njega, prsta sada izvučenog iz onoga što je Hačeri nazivao, kako mislim, štitnikom obarača.

Dikensov glas me posle duge tišine ponovo tera da iskočim iz kože. „To je oružje koje nam je jednom pokazao detektiv Hačeri, zar ne?“

„Jeste."

Trava načas zašušti na vetru. Kao da se plašim ove tišine, kao da mi ona slabi volju, primoravam sebe da kažem: „Znaš da je Hačeri mrtav?“

„O, da.“

„A da li znaš i kako je umro?"

„Da", kaže Dikens. „Znam. Rekli su mi prijatelji iz Metropoliten policije."

Nemamo šta više da kažemo o toj temi. Ali to me navodi na pitanje je li Čarls Dikens još živ samo zbog tog poslednjeg, dodatnog sata. „Iznenadio sam se kada si u Edvina Druda uveo junaka Dečerija - očito prerušenog detektiva ogromne glave i s lažnom kosom“, kažem. „Takvo parodiranje sirotog Hačerija, pogotovo ako se imaju u vidu... ah... žalosne pojedinosti njegove smrti, teško se može smatrati prihvatljivim."

Dikens gleda u mene. Kako su mi se oči prilagodile mraku groblja, daleko od najbližih uličnih svetiljki ili prozora nastanjenih domova, tako nadgrobne ploče oko nas - a naročito ta ravna, od lakog mermera, koja leži između Dikensa i mene poput ploče za igru na kojoj smo rešili da odigramo poslednju partiju pokera - kao da reflektuju mesečinu u Dikensovo lice u slabim imitacijama uperenih gasnih lampi koje je postavljao za svoja čitanja.

„Nije to parodiranje", kaže on. „Več uspomena ispunjena privrženošću."

Otpijem iz pljoske i odmahnem na to. Nije važno. „Ali tvoj Drud nije stigao još ni do polovine - odštampana su samo četiri mesečna nastavka, do danas si dovršio samo polovinu knjige - a ti si mladog Edvina Drada već ubio. Pitam te kao profesionalac - i to onaj koji svakako ima više iskustva, i možda je vičniji pisanju o misterijama - kako se uopšte nadaš da održiš interesovanje, Čarlse, kada si počinio ubistvo tako rano u romanu, a opet imaš jednog jedinog logičnog ubicu... sasvim očiglednog zlikovca, Džona Džaspera?"

„Pa“, kaže Dikens, „kao profesionalac ti kažem da moramo upamtiti kako... čekaj! “

Pištolj mi se trgne u ruci i ja trepnem da se otresem i vratim pažnju dok mu i dalje ciljam u srce sa udaljenosti od oko metar i dvadeset. Da nije neko ušao na groblje? Zar pokušava da mi odvrati pažnju?

Ne. Izgleda da je Jedinstvenom nešto naprosto palo na pamet.

„Otkud to, dragi moj Vilki“, nastavi Dikens, „znaš za Dečerija i za ubistvo sirotog Edvina kada se te scene, ti brojevi čak, nisu još pojavili i... ahh... Vils. Nekako si dobavio od Vilsa završen deo rukopisa. Vilijam Henri je drag čovek, pouzdan prijatelj, ali nije sasvim čitav od one nezgode, još mu sva ta vrata škripe u glavi i s lupnjavom se zatvaraju."

Oćutim.

„Dakle, da nastavim", kaže Dikens. „Znaš da je mladi Drud ubijen na Badnje veče. Znaš da je Krispsparkl pronašao Edvinov časovnik i iglu za kravatu u reci, premda telo nije nađeno. Znaš da je sumnja pala na vatrenog i temperamentnog mladog stranca sa Cejlona, Nevila Lendlesa, brata prelepe Helen Lendles, i da je krv pronađena na Lendlesovom štapu. Znaš da je Edvinova veridba s Rozom raskinuta i znaš da se Edvinov stric, uživalac opijuma Džon Džasper, onesvestio posle ubistva kada je saznao da veridbe više nije ni bilo, te da je njegova očigledna ljubomora bila bezrazložna. Trenutno imam šest napisanih delova od ugovorenih dvanaest. Ali šta si ono hteo da me pitaš?"

Osećam toplinu laudanuma u rukama i nogama i nestrpljenje mi raste. Skarabej u mom mozgu još je nestrpljiviji od mene. Osećam kako mi trčkara tamo-amo iza izbočine nosa, viri mi najpre kroz jedno, pa kroz drugo oko, kao da traži što bolji pogled.

„Džon Džasper je ubistvo počinio na Badnje veče", kažem ja, pomerivši pri tom malčice pištolj. „Mogu čak da navedem i oružje kojim ga je ubio... taj dugačak crni šal koji si se svojski potrudio da pomeneš najmanje triput, bez velikog razloga. Indicije ti nisu ni najmanje suptilne, Čarlse!"

„Trebalo je to da bude izuzetno dugačka kravata ili mašna", kaže on s novim osuđujućim osmehom. „Ali izmenio sam u šal."

„Znam", kažem nestrpljivo. „Čarli mi je rekao da si naglasio kako se kravata mora videti na ilustraciji, a potom si Fildsu kazao da je izmeni u šal. Mašna, šal, nije šija nego vrat. Pitam i dalje - otkud si se nadao da ćeš zadržati pažnju čitalaca u čitavoj drugoj polovini knjige ako svi znamo da će Džon Džasper biti razotkriven kao ubica?"

Dikens kratko ćuti pre nego odgovori, kao da mu je nešto važno palo na pamet. Pažljivo spušta pljosku s konjakom na izlizani kamen. Iz nekog razloga, stavio je naočari - kao da mi u toj raspravi o njegovoj knjizi koja nikada neće biti dovršena mora nešto naglas pročitati - a mesečeva svetlost, sada u dvostrukom odsjaju, pretvara sočiva njegovih naočara u mlečne, srebrnastobele diskove.

„Ti hoćeš da dovršiš knjigu", šapne on.

„Šta!"

„Čuo si me, Vilki. Hoćeš da se obratiš Čapmanu i kažeš mu kako bi rado da dovršiš roman umesto mene: Vilijam Vilki Kolins, slavni pisac Mesečevog kamena, preuzima na sebe da nastavi rad svog palog prijatelja, preminulog nekadašnjeg saradnika u pisanju. Vilijam Vilki Kolins, reći ćeš dragom, ožalošćenom Čapmanu i Holu, jedini je čovek u Engleskoj - jedini čovek u onom delu sveta koji govori engleski - jedini čovek na čitavom svetu! - koji je dovoljno dobro poznavao um Čarlsa Dikensa, tako da on, Vilijam Vilki Kolins, može dovršiti misteriju tako tragično prekinutu kada je pomenuti gospodin Dikens iznenadno iščeznuo, gotovo sigurno oduzevši sam sebi život. Ti hočeš da dovršiš Misteriju Edvina Druda, dragi moj Vilki, te da me tako i sasvim bukvalno zameniš u srcima čitalaca i u analima o velikim piscima našeg doba.“

„To je apsolutno apsurdno", vičem tako glasno da se sav skupim i obazrem posramljeno. Glas mi se odbio od katedrale i njenog tornja. „Apsurdno", šapnem očajnički. „Uopšte ne pomišljam niti pretendujem na to. Nikada nisam pomišljao niti pretendovao na to. Pišem ja sopstvene besmrtne knjige - Mesečev kamen se prodavao bolje od tvoje Sumorne kuće ili ove sadašnje priče! - a roman misterije poput Mesečevog kamena - kao što sam ti već ukazao na to večeras - bio je beskrajno pažljivije smišljen i promišljen od ove konfuzne priče o ubistvu Edvina Druda."

„Da, naravno", potvrdi Dikens tiho. Ali osmehuje se ponovo tim nestašnim dikensovskim osmehom. Da mi je šiling za svaki put kada sam video taj osmeh, nikad više ne bih morao da pišem.

„Osim toga", kažem, „znam tvoj u tajnu. Znam za ’Veliko iznenađenje’, tvoj stožer zapleta od kojeg očito zavisi ova priča, prilično providna po mojim profesionalnim standardima."

„O?“, kaže Dikens sasvim ljubazno. „Molim te, budi toliko dobar pa me poduči, dragi moj Vilki. Kao novajlija u tom poslu s misterijama, možda sam propustio da vidim sopstveno Veliko iznenađenje."

Ne obrativši pažnju na njegov sarkazam, dokono uperivši pištolj u njegovu glavu, kažem: „Edvin Drud nije mrtav."

„Nije?’

„Ne. Džasper je pokušao da ga ubije, to je sasvim jasno. I Džasper možda čak misli da je uspeo. Ali Drud je preživeo, živ je, i udružiće se s tim tvojim tako providnim junacima - Rozom Bad, Nevilom i njegovom sestrom Helenom Lendles, s tvojim mišićavim hrišćaninom, nižim kanonikom Krispsparklom, pa čak i sa onim mornarom koga uvlačiš tako kasno u priču..S mukom pokušavam da se setim imena tog lika.

„Poručnik Tartar", pripomaže mi Dikens.

„Da, da. Junački poručnik Tartar koji se vere uz uže, i koji se tako momentalno i zgodno zaljubi u Helen Lendles, i u sve te druge... dobrostive anđele... zaveriće se sa Edvinom Drudom kako bi zajedno raskrinkali ubicu... Džona Džaspera!“

Dikens skida naočari, posmatra ih na tren sa osmehom, a onda ih pažljivo sklapa i odlaže u kutiju, koju vraća u džep sakoa. Želim da povičem na njega: Baci ih! Te naočari ti više neće trebati! Ako ih sada zadržiš, moraću samo da ih kasnije vadim iz krečne jame!

On kaže tiho: „A hoće li Dik Dečeri biti jedan od tih... dobrostivih anđela... koji će vaskrslom Edvinu pomoči da otkrije svima ko je pokušao da ga ubije?“

„Ne“, kažem ja, i ne mogu da sakrijem likovanje u glasu, „jer je takozvani Dik Dečeri zapravo sam Edvin Drud... pod maskom!"

Dikens sedi na svojoj nadgrobnoj ploči i razmišlja načas o tome. Već sam ranije viđao taj nemi, nepomični stav Ćarlsa Dikensa koji je inače uvek bio u pokretu, ali samo kada bih ga matirao u nekoj od malobrojnih partija šaha iz koje sam izlazio kao pobednik,

„Ti si... to zaključivanje je... veoma pametno, dragi moj Vilki", kaže on konačno.

Ne osećam potrebu da progovorim. Ponoć sigurno samo što nije. Istovremeno sam i uznemiren i željan da dodem do krečne jame, svršim taj noćni posao, a onda odem kući i prepustim se veoma vreloj kupki.

„Ali molim te, samo jedno pitanje", kaže on tiho, kucnuvši po pljoskimanikiranim kažiprstom.

„Šta?"

„Ako je Edvin Drud već preživeo pokušaj ubistva koji je počinio njegov stric, zašto se onda toliko muči... ostaje skriven, regrutuje saveznike, prerušava se u gotovo komičnog Dika Dečerija? Zašto se prosto ne pokaže i ne kaže vlastima kako ga je njegov stric pokušao ubiti na Badnje veče? Pokušao, možda, čak u toj meri da je svalio Edvinovo navodno mrtvo, ali zapravo obeznanjeno telo u jamu sa živim krečom (gde se ovaj sigurno probudio i ispuzao kada je kisela supstanca počela da mu izjeda kožu i odeću... izvrsna scena, priznajem ti to, kao profesionalac, ali ne i scena koju sam - Što takođe priznajem - imao razloga da napišem)... ali mi tu svakako nemamo ubistvo, već samo , ludog strica koji pokušava da ubije, a Edvin Drud nema nikakvog razloga da ostane skriven. Nema ubistva Edvina Druda, baš kao ni bogzna kakve misterije."

„Postoje razlozi koji nagone Druda da se skriva sve dok ne kucne pravi čaš“, kažem ja sa samopouzdanjem. Pojma nemam koji bi to razlozi mogli biti. Otpijam dugi gutljaj laudanuma ali vodim računa o tome da ne zatvorim oči ni na tren.

„Pa, srećno ti bilo, dragi moj Vilki“, kaže Dikens i lagodno se smeje. „Ali treba da znaš sledeće pre nego što pokušaš da dovršiš knjigu po sinopsisu koji nikada nisam napisao... mladi Edvin Drud je mrtav. Džon Džasper, pod dejstvom istog tog opijumskog laudanuma koji ti upravo piješ, ubio je Edvina na Badnje veče, baš kao što čitalac podozreva u tom trenutku, na polovini knjige

„Apsurdno", ponovim ja. „Džon Džasper je toliko ljubomoran na svog bratanca zbog Roze Bad da ga ubije? Ali šta onda... polovinu romana koja preostaje možemo da popunimo samo... čime? Ispovešću Džona Džaspera?"

„Da“, veli Dikens sa uistinu zlobnim osmehom. „Baš tako. Ostatak Misterije Edvina Druda je zaista - ili je makar njegova srž trebalo da bude - ispovest Džona Džaspera i njegove druge ličnosti, Džaspera Druda.“

Odmahujem glavom, ali samo osećam još jaču ošamućenost.

„A Džasper nije Drudov stric, kako smo navedeni da pomislimo", nastavi Dikens. „On je Drudov brat."

Smeram da se nasmejem na to, ali začuje se samo prilično glasno frktanje. „Brat!“

„O, da. Mladi Edvin, sigurno se toga sećaš, planira da ode u Egipat kao član ekipe inženjera. Namerava da zauvekpromeni Egipat, možda da tamo nađe novi dom. Ali Edvin ne zna, dragi moj Vilki, da je njegov polubrat (a ne stric) Džasper Drud, a ne Džon Džasper, rođen tamo... u Egiptu. I tamo je stekao svoje mračne moći.“

„Mračne moći?“ Stalno zaboravljam da nišanim pištoljem, ali sada ponovo podižem cev.

„Hipnozu", promrmlja Dikens. „Kontrolu nad tuđim umom i postupcima. I to nije samo ona hipnoza na nivou naših engleskih salonskih igara, Vilki, već ozbiljna vrsta kontrole uma koja se bliži pravom čitanju misli, odnosno istinskoj telepatiji. To je upravo ona vrsta mentalnog kontakta koju smo u knjizi videli između mladog Nevila Lendlesa i njegove lepe sestre Helen Loles. Oni su uvežbali sposobnosti svog uma na Cejlonu. Džasper Drud je svoje stekao u Egiptu. I kada se Helen Loles i Džasper Drud konačno susretnu na hipnotičkom bojištu - a hoće - biće to prizor o kojem će čitaoci vekovima pričati sa strahopoštovanjem."

Helen Lendles, pomislim. Elen Loles Ternan. Čak ni u tom poslednjem nedovršenom fragmentu propale knjige, Dikens ne može da se uzdrži od toga da poveže najlepšu i najtajanstveniju ženu u romanu sa sopstvenom fantazijom i opsesijom. Sa Elen Ternan.

„Slušaš li ti mene, dragi moj Vilki?“, pita Dikens. „Izgledaš kao da samo što nisi zadremao."

„Ni najmanje", kažem ja. „Ali sve i da je Džon Džasper zaista Džasper Drud, mnogo stariji brat žrtve ubistva, zašto bi to zanimalo čitaoca koji mora da istrpi još nekoliko stotina stranica puke ispovesti?“

„Nikada to nije puka ispovest“, kikoće se Dikens. „U ovom romanu, dragi moj Vilki, mi ćemo biti u umu i svesti ubice onako kako to nijedan čitalac ranije nije iskusio u istoriji književnosti. Jer Džon Džasper - Džasper Drud - sastoji se od dva čoveka, vidiš - od dve celovite i tragične ličnosti, obe zarobljene u mozgu klojsteramskog horovođe, mozgu razorenom opijumom...“ On zaćuti načas, pa mahne teatralno prema tornju i velikoj građevini iza njega.

„...horovođe Ročesterske katedrale. I upravo u tim kriptama..."

Ponovo mahne i moj ošamućeni pogled sledi njegov pokret. „.. .upravo u tim kriptama će Džon Džasper / Džasper Drud sakriti živim krečom izjedene kosti i lobanju svog voljenog bratanca i brata Edvina."

„To je čisto sranje“, kažem tupo.

Dikens se glasno nasmeje. „Možda", kaže, smejući se i dalje. „Ali sa svim preokretima i novim stvarima koje ga čekaju, čitalac će... čitalac bi bio... oduševljen da sazna za mnoga otkrovenja što leže... što bi ležala... pred njim u toj priči. Na primer, dragi moj Vilki, naš Džon Džasper Drud je izvršio ubistvo pod istovremenim dejstvom hipnoze i opijuma. Ovaj potonji, opijum koji je uzimao u sve većim i većim količinama, bio je okidač za prethodno - za hipnotičku naredbu da ubije svog brata."

„To nema nikakvog smisla", kažem ja. „Ti i ja smo iznova i iznova raspravljali o činjenici da nema tog hipnotizera koji uspešno može nekome zapovediti da izvrši ubistvo... da počini bilo kakav zločin... protivno svesnim moralnim i etičkim ubeđenjima hipnotisane osobe."

„Da", veli Dikens. Ispija poslednji gutljaj konjaka i zavlači pljosku u levi gornji unutrašnji džep (a ja pamtim gde je to za kasnije). Kao i uvek kada raspravlja o kakvom sredstvu zapleta ili elementu sopstvene umetnosti, glas Čarlsa Dikensa je mešavina profesionalca veterana i uzbuđenog dečaka koji jedva čeka da ispriča priču. „Ali nisi me slušao, dragi moj Vilki, kada sam objasnio da bi dovoljno močan hipnotizer - ja, na primer, ali svakako Džon Džasper Drud ili ti drugi egipatski likovi koje još nismo sreli, a prisutni su ispod površine ove priče - mogao da hipnotiše čoveka poput horovođe Klojsteramske katedrale tako da ovaj živi u fantastičnom svetu gde bukvalno ne zna šta radi. A upravo opijum i možda - recimo - velike količine morfijuma - potpaljuju tu stalnu fantaziju i mogu ga navesti, a da on to i ne shvati, na ubistvo i još gore od toga."

Naginjem se napred. Pištolj mi je u ruci, ali na njega sam zaboravio. „Ako Džasper ubije svog bratanca... svog brata... dok je pod hipnotičkom kontrolom tog tajanstvenog Drugog", šapnem, „ko je onda Drugi?"

„Ah“, usklikne Čarls Dikens i pljesne se oduševljeno po kolenu. „To je onaj deo misterije, dragi moj Vilki, koji najviše pleni i pruža najveće zadovoljstvo! Niti jedan čitalac u hiljadu - ne, niti jedan čitalac u deset miliona - pa čak niti jedan kolega pisac među stotinama koje poznajem i uvažavam - neće, sve do samog kraja ispovesti Džona Džaspera Druda, biti kadar da pogodi kako je hipnotizer i pravi ubica u misteriji Edvina Druda niko drugi do..

Zvona u visokom tornju iza Dikensa oglase se zvonjavom.

Trepnem očima prema njima. Dikens se okrene na svom nadgrobnom kamenu kako bi posmatrao, kao da će toranj učiniti još nešto pored toga što nemo, hladno i slepo čuva u sebi zvona koja objavljuju njegovu propast.

Pošto odzvoni svih dvanaest puta i poslednji odjeci zamru iznad niskih, mračnih ulica Ročestera, Dikens se okrene ponovo prema meni i osmehne. „Čuli smo ponoćna zvona, Vilki."

„Šta si ono rekao?", podstaknem ga da nastavi. „O identitetu hipnotizera? Stvarnog ubice?"

Dikens prekrsti ruke preko grudi. „Ispričao sam dovoljno o tome za ovu noć.“ Odmahne glavom, uzdahne i uputi mi jedva primetan osmeh. „I za ovaj životni vek.“

„Ustani", kažem. Toliko sam ošamućen da se umalo ne srušim kada se uspravim. Teško mi je da pravilno držim pištolj i neupaljeni fenjer, kao da sam zaboravio kako da istovremeno radim dve stvari. „Napred", zapovedam, mada nisam siguran da li to naređujem Dikensu ili rođenim nogama.

Kasnije shvatam koliko je Dikensu bilo beskrajno lako da umakne za tih kratkih nekoliko trenutaka dok smo zalazili do zadnjeg dela groblja, u gušću travu na ivici rita gde je čekala krečna jama.

Da je Dikens potrčao - da ga je moj prvi ishitreni hitac promašio - za njega bi bila dečja igra da otrči, otpuzi i sakrije se u visokoj močvarnoj travi. Tamo bih ga teško pronašao i po danu, a po noći bi to bilo gotovo nemoguće, čak i s malim fenjerom koji sam nosio uza se. Čak bi i zvuke njegovog trčanja ili puzanja prikrio sve jači vetar i razbijanje dalekih talasa.

Ali on ne beži. Vodi me. Čini se da nešto tiho pevuši u pola glasa. Ne prepoznajem melodiju.

Pošto stanemo, on je na ivici krečne jame, ali okrenut prema meni. „Moraš upamtiti", veli on, „da se metalni predmeti u mojim džepovima neće istopiti u kreču. Časovnik, koji mi je dala Elen... pljoska... igla za kravatu i..

„Žnam“, stružem ja. Najednom mi je veoma teško da dišem.

Dikens se osvrne prema kreču, ali ostane okrenut prema meni. „Da, ovo je upravo mesto gde bi kod mene Džasper Drud, po sopstvenom priznanju, doneo leš Edvina Druda... Džasper je mlađi i od tebe i od mene, Vilki, i premda mu je opijum fizičke sposobnosti umanjio za polovinu, ne bi se pomučio noseći mrtvog momka nekoliko stotina metara..."

„Tišina", zapovedim.

„Hoćeš da se okrenem?", pita Dikens. „Da te ne gledam? Da se okrenem prema jami?"

„Da. Ne. Kako god hoćeš."

„Onda ću nastaviti da gledam u tebe, dragi moj Vilki. Moj nekadašnji prijatelju, saputniče i svojevremeno revnosni saradniče."

Opalim iz pištolja.

Neverovatna buka koju on pravi i neočekivani trzaj u mojoj ruci umalo me ne nateraju da ispustim oružje - ne bih mogao pošteno potvrditi da se uistinu sećam onih trenutaka kada sam prošle zime pucao iz njega na stepeništu za poslugu.

„Bože blagi", kaže Dikens. Još stoji tamo. Pipa se po grudima, trbuhu, preponama i butinama, gotovo komično. „Mislim da si promašio", kaže.

I opet ne beži.

U pištolju su, znam to, još tri metka.

Dok mi cela ruka drhti, ovaj put nišanim i ponovo pucam.

Dikensu peš sakoa poskoči otprilike do visine struka. Ponovo se opipa. Sada drži sako na mesečini i vidim da mu kažiprst prolazi kroz rupu koju je načinio metak. Promašio sam mu kuk za manje od dva centimetra.

„Vilki", kaže Dikens veoma tiho, „možda bi za obojicu bilo bolje da..."

Ponovo pucam.

Sada metak pogodi Dikensa u gornji deo grudi - zvuk je sasvim jasan, kao težak malj koji udara u hladno meso - i on se obrne jednom na petama i padne na leđa.

Ali ne u krečnu jamu. Leži na njenoj ivici.

I još je živ. Čujem glasno, bolno struganje njegovog daha. Čini se da nešto grgolji i brboće, kao da u njegovim plućima ima krvi. Prilazim mu bliže, sa one strane dalje od živog kreča, i nadnosim se nad njega. Pitam se da li me, dok gleda uvis, vidi kao strašnu siluetu spram zvezda.

U svojim delima sam morao u nekoliko prilika upotrebiti taj ružan francuski termin, coup de grace - i iz nekog razloga nikad se nisam mogao setiti kako se piše. Ali bez ikakvih problema pamtim kako se izvodi - poslednji hitac mora otići u mozak, sigurnosti radi.

A u Hačerijevom pištolju je preostao samo još jedan metak.

Kleknem na jedno koleno kraj Jedinstvenog, tog tvorca budala poput Dedloksa, Barnaklsa, Dombija i Gregijusa, ali isto tako i zlikovaca, parazita i mračnih duša: Fejgina, Artfula Dodžersa, Skvirsa, Kazbija, Slajmsa, Peksnifa, Skrudža, Volesa, Smolvida, Vega, Fledžbija, Bamblova, Lamlija, Hokova, Fengova, Tigova i...

Prislanjam grubo cev teškog Hačerijevog pištolja uz slepoočnicu Čarlsa Dikensa koji stenje. Shvatam.da dižem praznu levu šaku ispred lica, kao nekakav štit od rasprsnutih delića lobanje, krvi i moždane materija čija će erupcija uslediti za sekund ili dva.

Dikens mumla, pokušava da progovori.

„Nerazumljivo...", čujem kako stenje. A zatim: „Budi se... probudi se... Vilki, budi se...“

Zabludeli jadnik pokušava da se probudi jer misli da je ovo nekakav strašan košmar. Možda tako svi odlazimo iz ovog života, stenjemo, krivimo lice i molimo se odsutnom i bezosećajnom Bogu da se probudimo.

„Budi se..kaže on i ja povlačim obarač.

Gotovo je. Mozak koji je zamislio i oživeo Davida Koperfilda, Pipa i Ester Somerson, Juraju Hipa, Barnabija Rudža, Martina Čazlvita, Boba Kračita, Sema Velera, Pikvika i stotine drugih živih bića koja i dalje obitavaju u glavama miliona čitalaca, sada je rasut duž ivice krečne jame u sivocrvenoj traci sluzi koja pod mesečinom izgleda masno. Samo su razbijeni delići lobanje beli.

I pored onog korisnog upozorenja, umalo da zaboravim da mu povadim zlatne i metalne predmete pre nego što leš otkotrljam u jamu.

Gnušam se dodira i trudim se da pipam samo tkaninu, što jeste bilo moguće kada sam uzimao časovnik, pljosku, novčiće iz njegovog džepa i iglu za kravatu, ali da skinem prstenje i dugmad na manžetama, primoran sam da dotaknem njegovo meso koje se hladi.

Palim zaklonjeni policijski fenjer zbog tog poslednjeg postupka i zapažam - sa izvesnim malim zadovoljstvom - da mi je ruka mirna dok krešem šibicu i prinosim je fitilju. Poneo sam smotanu platnenu torbu u spoljnom džepu sakoa i sada stavljam sve metalne predmete u nju, postaravši se da ništa ne ispustim u visoku travu tu, blizu jame.

Konačno sam gotov i stavljam vrećicu u ispupčeni džep, kraj pištolja. Ne smem smetnuti s uma da bacim pištolj i vrećicu u duboku vodu obližnje reke.

Dikens leži opružen u tom nemoguće nemarnom položaju kakav zauzimaju samo mrtvi. Dok stojim s čizmom spuštenom na njegove okrvavljene grudi, pomišljam da kažem nešto, ali odlučujem da to ipak ne uradim. Postoje situacije u kojima su reči izlišne, čak i za jednog pisca.

Potrebno je više napora nego što sam mislio, ali posle nekoliko snažnih pogurivanja čizmom i konačnog šuta, Dikens se prevrne jednom i sklizne u živi kreč. Prepušteno samo sebi, telo bi plutalo i ostalo vidljivo dok ne dođe dan, ali ja uzimam dugačku gvozdenu šipku koju sam ostavio u korovu za tu noć i guram, bockam, oslanjam se o nju svom težinom - osećaj je prilično nalik utiskivanju šipke u veliki džak mekog loja - sve dok telo ne potone ispod površine i tamo ne ostane.

A onda, prinevši lampu blizu, taman toliko da proverim nemam li na sebi krvi ili drugih izdajničkih materija, utrnem svetlost i vratim se do druma da pozovem mornara-kočijaša koji čeka sa svojom kočijom. Zviždim tihu melodiju dok se vraćam između obasjanih nadgrobnih ploča. Možda je to, pomišljam, ista ona melodija koju je Dikens pevušio u pola glasa pre samo nekoliko minuta.

„Probudi se! Vilki... budi se! Budi se.“

Zastenjao sam, okrenuo se, stavio podlakticu preko čela, ali sam uspeo da otvorim jedno oko. Glavobolja od prevelike doze laudanuma i morfijuma tutnjala je svoju pesmu u mojoj lobanji. Tanana mesečina je bojila nameštaj u mojoj spavaćoj sobi nasumičnim prugama. I lice udaljeno od mog samo nekoliko centimetara.

Drugi Vilki sedi na ivici moje postelje. Nikada mi se nije toliko približio... nikada.

Progovorio je.

Ovog puta njegov glas nije bio moj, čak ni izmenjena imitacija mog glasa. Bio je to glas stare, čangrizave žene, glas jedne od triju veštica iz uvodnih scena Makheta.

Osoba me je dotakla po goloj mišici i to nije bio dodir živog bića.

„Vilki...", prodahtalo je to na mene, gotovo dodirujući bradatim licem moje. Njegov dah - moj dah - zaudarao je na crkotinu. „Ubij ga. Probudi se. Slušaj me. Završi svoju knjigu... pre devetog juna. Brzo dovrši Gospodina i gospođu, sledeče nedelje. A onog dana kada knjigu završiš, ubij ga.“

ČETRDESET OSMO POGLAVLJE
drud

U odgovoru na pismo koje sam mu poslao posle one njegove uvertire - „Možda bi ti ipak bilo drago da me vidiš. Ko zna?" - Dikens me je pozvao na imanje Gadshil u nedelju, petog juna. Javio sam mu porukom da ću stići do tri po podne, pošto Jedinstvenom prođe uobičajeno vreme za pisanje nedeljom, ali sam zapravo došao ranijim vozom i poslednjih nekoliko kilometara prepešačio.

Lepota tog junskog dana bila je gotovo zaprepašćujuća. Posle vlažnog proleća, sve što je moglo da ozeleni nadmašilo je sebe u zelenoj boji, a sve što je uopšte moglo i da sanja da će procvetati bilo je u cvatu. Sunčeva svetlost je bila pravi blagoslov. Lahori su bili tako mazno blagi i intimni na koži da se čovek gotovo morao postideti. Nekoliko belih, paperjastih oblaka kretalo se poput vazdušnih ovaca iznad zelenih talasastih polja prema unutrašnjosti, ali na strani prema vodi bilo je samo još plavetnila, još sunca. Vazduh je bio toliko čist da se London video sa udaljenosti od preko trideset kilometara. Seoski predeli iza prozora mog vagona i sa obe strane prašnjavog druma dok sam peške prevaljivao poslednja dva kilometra bili su puni razigrane teladi, ustrčalih ždrebaca, a tu i tamo se videla i pokoja grupa seoske dečurlije obuzete igrama kojih se takva sorta igra po livadama i šumama u rano leto. Bilo je to gotovo dovoljno da jednog okorelog stanovnika grada poput mene natera da poželi da kupi farmu - ali gutljaj laudanuma propraćen malom količinom rakije iz druge, manje pljoske, izlečio me je od tog prolaznog idiotskog poriva.

Tog dana me niko nije dočekao na prilaznom putu imanja Gadshil, čak ni dva psa čuvara - siguran sam u to, začeo ih onaj smaknuti Grendel među psima, Sultan - koje je Dikens obično držao privezane kraj stubova na ulazu.

Crveni zdravac (i dalje Dikensov omiljeni cvet, koji su piščevi baštovani svake godine sadili u proleće i ostavljali, po njegovom nalogu, što je moguće duže ujesen) nalazio se posvuda - duž prilaznog puta, u sunčanom delu kraj izbočenih prozora Dikensove kancelarije u glavnoj kući, paralelno uz živicu, napolju uz drum - i kao i uvek, ne znajući zašto, ustuknuo sam od tih nizova napadnih crvenih mrlja, uistinu užasnut.

Pretpostavivši da je Dikens možda u svojoj vili tog savršenog dana, ušao sam u prohladni tunel - premda na drumu iznad gotovo i da nije bilo saobraćaja - i izašao blizu spoljnog stepeništa koje je vodilo u njegovu kancelariju na prvom spratu.

„Alo, vi na mostu!", doviknuo sam.

„Alo, vi dole u jedrilici", začuo se odozgo snažan Dikensov glas.

„Dozvoljavate da se ukrcamo?"

„Kako glasi ime vaše lađe, gospodine? I odakle ste, te kud ste naumili?"

„Moja uboga barka zove se Meri Džejn“, doviknuo sam uz stepenište, potrudivši se što sam bolje mogao da oponašam američki naglasak. „Isplovili smo iz Sent Luija, a zaputili smo se za Kalkutu, preko Samoe i Liverpula."

Dikensov smeh začuo se odozgo kao blagi lahor. „Onda se, kapetane, neizostavno popeti morate!"

Dikens je pisao za svojim stolom i, kada sam ušao, odlagao je stranice rukopisa u nauljenu kožnu mapu. Levu nogu je držao na jastuku koji je postavio na hoklicu, ali ju je spustio dok sam ulazio. Iako mi je Dikens mahnuo da sednem na jedinu preostalu stolicu u prostoriji, bio sam previše uzbuđen da bih seo pa sam se zadovoljio .time da koračam od jednog do drugog prozora i natrag.

„Baš mi je drago što si rešio da prihvatiš moj poziv", govorio je Dikens dok je odlagao pribor za pisanje i zakopčavao mapu.

„Bilo je vreme", rekao sam ja.

„Izgledaš mi malo teži, Vilki."

„Ti meni izgledaš mršaviji, Čarlse. Izuzev stopala, koje kao da je nabacilo koji kilogram."

Dikens se nasmejao. „Naš dragi i zajednički prijatelj Frenk Bird ima upozorenja i za tebe i za mene, zar ne?“

„Ovih dana se nešto rede viđam s Frenkom Birdorn“, kazao sam ja i premestio se od istočnog do južnog prozora. „Njegova ljupka đeca su proglasila ratno stanje sa mnom otkad sam raskrinkao dvoličnost mišićavog hrišćanstva."

„O, ne mislim ja da je decu razljutilo tvoje raskrinkavanje dvoličnosti, Vilki. Pre će biti da je posredi jeretično osporavanje njihovih raznih sportskih junaka. Nisam imao vremena da pročitam nastavke Gospodina i gospođe, ali čujem da su podigli prilično prašine."

„I prodaju se pri tom u sve više i više primeraka", rekao sam ja. „Pre nego što prođe ovaj mesec, smeram da to objavim kao trotomnu knjigu kod kompanije F. S. Elisa."

„Elis?", rekao je Dikens, osovio se na noge i mašio se za štap sa srebrnom drškom. „Nisam znao da Elisova firma objavljuje knjige. Mislio sam da se bavi razglednicama, kalendarima, takvim stvarima."

„Ovo im je prvi poduhvat", kazao sam ja. „Prodavače za proviziju, a ja ću dobijati deset procenata od svake prodate knjige."

„Izvanredno!", ushitio se Dikens. „Izgledaš mi danas malčice nemirno - možda uznemireno, čak - dragi moj Vilki. Hoćeš li sa mnom u šetnju?"

„Možeš li uopšte da šetaš, Čarlse?" Gledao sam u njegov štap koji je, uistinu, bio pomagalo, od onih s dugačkom drškom kakve sam viđao u rukama ćopavih staraca, za razliku od otmenih štapova za šetnju kakve su više voleli mlađi kao što sam ja. (Kao što možda pamtite, dragi čitaoci, tog leta 1870. bilo mi je četrdeset šest godina, dok je Dikens imao pedeset osam i na njemu se videla svaka godina i mesec te poodmakle starosti, pa i više od toga. Ali opet, nekoliko ljudi je nedavno pomenulo sede u mojoj bradi, moj sve veći i veći trbuh, otežano disanje i izvesnu pogrbljenost kojoj se moje umorno telo odnedavno prepuštalo, dok su neki čak bili toliko drski da mi ukažu na to kako ja izgledam mnogo starije nego što zapravo jesam.)

„Da, mogu da hodam", rekao je Dikens, ne uvredivši se zbog mog komentara. „I pokušavam to da činim svakodnevno. Već je kasno pa zato neću da ti predložim ozbiljnu šetnju do Ročestera ili kakvog drugog obeshrabrujućeg odredišta, ali možda bismo mogli malo da se prođemo livadama."

Klimnuo sam glavom i Dikens je pošao prvi niza stepenice, ostavivši - pretpostavio sam - mapu sa svojim nedovršenim rukopisom Misterije Edvina Druda na radnom stolu u vili, gde je svako mogao da uđe s druma i ukrade ga.

Pošli smo preko druma prema njegovoj kući, zaobišli oko bočnog dvorišta, kraj konjušnica, kroz zadnje dvorište gde je on svojevremeno svu svoju prepisku spalio na lomači, pa napolje na livadu gde je Sultan skončao pre nekoliko jeseni. Trava, koja je tada bila mrtva i smeđa, danas je bila zelena, visoka i njihala se na lahoru. Dobro utabana staza vodila je prema talasastim brdima i šumarku kraj širokog potoka što se spuštao do reke koja se ulivala u more.

Ni on ni ja tog dana nismo trčali, ali ako je Dikens iole sporije hodao, ja to nisam primetio. Huktao sam i brektao kako bih održao korak s njim.

„Frenk Bird mi reče da si morao dodati morfijum svojoj farmakopeji kako bi mogao da zaspiš", rekao je Dikens, podižući brzo i spuštajući štap levom rukom (ranije ga je uvek nosio u desnoj). „I da je, premda si mu rekao da si prekinuo s tom praksom, nestao špric koji ti je pozajmio pre nekog vremena."

„Bird je drag čovek", kazao sam ja, „kome često manjka diskretnosti. Ceo svet je znao koliki ti je puls bio za vreme poslednje turneje čitanja, Čarlse."

Moj drug u šetnji nije na to imao šta da kaže.

Konačno sam dodao: „Kćerka mojih slugu Džordža i Besi - koji me još služe, makar zasada - krala je koješta. Morao sam da je oteram."

„Mala Agnes?", uskliknuo je Dikens. „Kradljivica? Neverovatno!"

Prešli smo preko vrha prvog niskog brda i ostavili iza sebe imanje Gadshil, drum i drvored kraj njega. Staza je tu neko vreme vijugala kraj šumarka, a onda prelazila preko mostića.

„Da li bi ti smetalo da stanemo načas, Čarlse?"

„Ni najmanje, dragi moj Vilki. Ni najmanje!"

Naslonio sam se na ogradu lučnog mostića i otpio tri gutljaja iz srebrne pljoske. „Danas je neprijatno toplo, zar ne?"

„Misliš? Meni je gotovo savršeno."

Krenuli smo dalje, ali Dikens se ili zamarao, ili je sporo hodao zarad mene.

„Kako tvoje zdravlje, Čarlse? Čovek svašta čuje. A što se tiče zlokobnih pretnji našeg dragog Frenka Birda, nikad se ne zna šta je istina. Jesi li se oporavio od svojih turneja?"

„Ovih dana mi je mnogo bolje", odgovorio je. „Ili makar pojedinih dana. Juče sam rekao jednom prijatelju kako sam siguran da ću živeti i raditi do svojih kasnih osamdesetih. I osećao sam se kao da je to istina. Drugim danima... pa, znaš kako je kad su dani teški, prijatelju. Drugim danima čovek čini ono što mora kako bi izvršio obaveze i posvetio se samom radu."

„A kako napreduje Edvin Drud?" upitao sam ja.

Dikens me je okrznuo pogledom pre nego što je odgovorio. Retko smo, i jedan i drugi, pokretali raspravu o delu u radu. Kraj njegovog štapa, okovan metalnim prstenom, zamahnuo je sa slatkim, letnjim švić-švić po visokoj travi sa obe strane staze.

„Mislim da Drud sasvim lepo napreduje", rekao je najzad. „Ta je knjiga mnogo komplikovanija, po zapletu, preokretu i razotkrivanju, od većine koje sam pokušao da pišem u prošlosti, dragi moj Vilki. Ali ti to znaš! Ti si majstor forme misterije! Trebalo je da ti se obratim sa svim svojim nevoljama jednog novajlije kako bi me poput Vergilija učio sredstvima misterije i napetosti mnogo pre ovoga! A kako napreduju tvoji Gospodin i gospođa?"

„Očekujem da završim s tim za dva ili tri dana."

„Izvanredno!", uskliknuo je Dikens ponovo. Sada više nismo videli potok, ali njegovi tihi zvuci pratili su nas dok smo prolazili kroz novi šumarak i izbijali na sledeću livadu. Staza je dalje vijugala prema dalekom moru.

„Kada knjigu završim, Čarlse, voleo bih da mi učiniš jednu veliku uslugu."

„Ako je to u mojoj jadnoj i sve slabijoj moći, svakako ću pokušati."

„Verujem da ćemo moći da razrešimo dve misterije iste noći... to jest, ako si voljan da u sredu ili četvrtak uveče pođeš sa mnom na tajni izlet."

„Tajni izlet?", nasmejao se Dikens.

„Te misterije će verovatno lakše biti razrešene ako ni ti ni ja ne kažemo nikome - ama baš nikome - da te večeri izlazimo."

„E to stvarno zvuči misteriozno", rekao je Dikens dok smo nailazili na vrh novog brda. Tu se, raštrkano u hrpe nalik na humke, nalazilo velike kamenje - deca i seljaci nazivali su ga druiđskim kamenjem, iako uopšte nije imalo veze s tim. „Kako će skrivanje našeg izleta povećati izglede da takav izlet bude uspešan?"

„Ukoliko mi se pridružiš nekih pola sata posle sutona u sredu ili četvrtak, veliki su izgledi da otkriješ odgovor na to pitanje, Čarlse."

„U redu“, odlučio je Dikens. „Sreda ili četvrtak uveče, kažeš? Četvrtak je deveti jun. Možda ću te večeri imati neku obavezu. Da li bi ti odgovarala sreda?“

„Savršeno", potvrdio sam.

„Dobro", odvratio je Dikens. „A sad ja hoću da razgovaram o nečemu s tobom, dragi moj Vilki. Da pronađemo donekle udobno mesto na ovom velikom porušenom kamenju i sednemo? Neće potrajati dugo, ali zbog toga sam te pozvao danas ovamo i zaista je donekle značajno."

Čarls Dikens da prekine šetnju i sedne?, pomislio sam. Nisam verovao da ću dočekati taj dan. Ali pošto sam bio sav znojav od naše šetnje i pošto sam šištao kao ratni konj s kuršumom u plućima, rado sam prihvatio.

„Odani sam vam sluga, ser", rekao sam i mahnuo mu da pođe prvi i odabere za nas srušeni kamen.

„Pre svega, Vilki, dugujem ti duboko i iskreno izvinjenje. Nekoliko izvinjenja, zapravo, ali iznad svega zbog toga kako sam se prema tebi ophodio, toliko nepošteno i pogrešno da uistinu ne znam odakle bih počeo.”

„Ma nije važno, Čarlse. Ne mogu zamisliti ništa što bi...“ Dikens me je ućutkao podignutim dlanom. S visokog kamena mogile na kojem smo sedeli pucao je vidik na Kent opražen u talasima na sve strane oko nas. Video sam londonsku jaru u jasnom svetlu, kao i Kanal levo od nas. Toranj Ročesterske katedrale bio je nalik na sivi klin šatora u daljini.

„Možda nećeš biti u stanju da mi oprostiš, dragi moj Vilki", nastavio je. „Ja ne bih hteo... ne bih mogao... da ti oprostim da su uloge nekako obrnute."

„Za ime sveta, o čemu ti to, Čarlse?"

Dikens je mahnuo prema dalekim krošnjama druma i svom domu, kao da time nešto objašnjava. „Sada već gotovo pet godina - ove nedelje će biti tačno pet - ti i ja smo se šegačili jedan s drugim o stvorenju po imenu Drud...“

„Šegačili?", rekao sam donekle nestrpljivo. „Ja svakako ne bih upotrebio reč segačenje."

„Upravo zbog toga i hoću da ti se izvinim, prijatelju dragi. Naravno, ne postoji nikakav Drud... nikakav egipatski hram u Donjem gradu...“

Šta li je sad naumio? Kakvu to igru Dikens sada sa mnom igra? Zapitao sam: „Dakle, Čarlse, sve tvoje priče o Drudu, još od same nesreće, bile su laži?“

„Baš tako", rekao je Dikens. „Laži zbog kojih ti se ponizno i potpuno izvinjavam. I to sa stidom koji ne mogu čak ni da izrazim rečima... a ja dobro znam šta je stid."

„Ne bi bio ljudsko biće da nije tako", kazao sam suvo. I opet sam se samo zapitao šta li je to naumio. Nisam bio toliko plitkouman da na osnovu Dikensovih priča procenjujem da li je Drud stvaran - jednako stvaran kao i ono belo jedro koje smo obojica u tom trenu videli kada smo pogledali prema moru - onda bi Jedinstveni možda i imao zbog čega da se izvinjava.

„Ne veruješ mi", rekao je Dikens pogledavši me podozrivo. „Ne razumem te, Čarlse. Znaš, ti nisi jedini koje video Druda i trpeo zbog njegovih postupaka. Zaboravljaš da znam i za druge žive ljude i žene koji su postali Egipćaninovi robovi. Šta je s rečnom gondolom u Donjem gradu i s dvojicom maskiranih ljudi koji su njome upravljali one noći kad smo sišli duboko ispod kripti i katakombi? Zar mi govoriš da su ta gondola i ti ljudi koji su te odvezli bili puke utvare?"

„Ne", rekao je Dikens. „To su bili moji baštovani Goven i Smit. A ’gondola’, kako je ti nazivaš, bila je obična rečna barka s Temze s grubim drvenim ukrasima koji su bili ofarbani i prikucani za pramac i krmu. Ne bi to prošlo proveru ni u najgoroj amaterskoj predstavi - niti na ma kom mestu sa iole osvetljenja. Ovako, Goven i Smit su se đavolski namučili da tu trošnu barku snesu niz beskrajna stepeništa kojima se ulazi u kanalizaciju - nikada je nisu ni vratili gore, samo su je ostavili tamo.“

„Ti si s njima otišao u Drudov hram“, rekao sam ja.

„Sedeo sam u čamcu i veslali smo oko krivine u tom smrdljivom kanalu, sve dok nismo izmakli tvom oku, a potom sam satima peške tražio put natrag kroz susedne tunele“, kazao je Dikens. „Te noći se umalo nisam zauvek izgubio. A bilo bi i pravično da jesam."

Nasmejao sam se. „Slušaj samo šta govoriš, Čarlse. Čovek bi morao da bude potpuno lud pa da isplanira i izvede tako komplikovanu podvalu. To bi bilo ne samo surovo, već i sasvim bezumno."

„Ponekad se s tobom slažem u vezi s tim, Vilki“, uzdahnuo je Dikens. „Ali ne smeš zaboraviti da je silazak u Donji grad i gondola trebalo da budu poslednja scena te podvale, bar što se mene tiče. Kako sam mogao znati da će se zbog dublje svesti jednog romanopisca i ogromnih količina opijuma nastaviti ta predstavu u tvojoj glavi još godinama zatim?“

Odmahnuo sam glavom. „Drudovi ljudi u gondoli nisu bili jedini umešani u to. Staje s detektivom Hačerijem? Da li uopšte znaš da je siroti Hačeri mrtav?"

„Znam“, odgovorio je Dikens. „Čuo sam za to po povratku iz Amerike i potrudio se da se raspitam u Detektivskom odseku Metropoliten policije, kako bih saznao šta mu se dogodilo."

„I šta su ti rekli?“

„Da je bivši detektiv Hibert Hačeri ubijen u istoj onoj kripti na groblju Svete mrtvačke glave gde sam te ja odveo nešto ranije u našu lažnu ekspediciju u podzemni svet.“

„Ne vidim šta je to bilo lažno u našem silasku u pakao", kazao sam ja. „Ali to sada više nije važno. Da li su ti rekli i kako je Hačeri umro?"

„Onesvešćen je u pokušaju pljačke, a onda su ga rasporili", rekao je Dikens tiho. Činilo se da mu te reči nanose bol. „Pretpostavljam, u vreme kada si ti sasvim izvesno bio tamo - dole, u Lazarijevoj jazbini - i znam da ti je sigurno bilo užasno kada si se popeo i pronašao njegov leš.“

Morao sam da se osmehnem. „A ko je, po mišljenju Detektivskog odseka, bio odgovoran za to, Čarlse?“

„Četiri Indusa, mornara, koji su pobegli s broda. Razbojnici. Očigledno su pratili tebe i Hačerija do kripte - naravno, policija to nije znala, Vilki, ali ja sam pretpostavio da si ti bio ispod u jazbini Kralja Lazarija i da ništa o tome nisi znao - sačekali da grmalj od detektiva zaspi u kripti nešto pre zore, i pokušali da ga opljačkaju. Očito su želeli njegov časovnik i novac koji je imao u džepu."

„Apsurdno", rekao sam ja.

„Imajući u vidu to koliki je naš pokojni prijatelj detektiv bio, slažem se“, kazao je Dikens. „A Hačeri je uspeo da slomi šiju jednom napadaču. Ali to je nagnalo ostale, kada su onesvestili Hiberta nekakvom palicom... da mu urade to što su mu uradili."

Baš zgodno, pomislio sam. Skotlandjard uvek ima objašnjenje za sve što ne može da razume. „A otkud su u Detektivskom odseku znali da su to bila četvorica mornara Indusa?", upitao sam.

„Zato što su uhvatili trojicu preživelih", rekao je Dikens. „Uhvatili su ih pošto je telo četvrtog pronađeno kako pluta Temzom. Uhvatili su ih i naterali da priznaju. Još su imali Hačerijevizgravirani časovnik, novčanik, porodične fotografije i nešto novca. Policija nije bila nežna prema njima... mnogi policajci su poznavali Hačerija."

Morao sam da trepnem na to. Kada lažu, onda to zaista rade temeljno. „Dragi moj Čarlse", rekao sam tiho, ali i donekle razdraženo, „o tome ničeg nije bilo u novinama."

„Naravno da nije. Kao što rekoh, policija se nije nežno ophodila prema tim induskim ubicama policajca. Nijedan nije poživeo toliko da vidi suđenje. Što se štampe tiče, niko nikada nije uhapšen zbog ubistva Hiberta Hačerija. Štaviše, nijedna pojedinost o ubistvu nikada nije ni došla do štampe, Vilki. Sve u svemu, Metropoliten policija je dobra institucija koliko to može da važi za državne organe, ali i oni imaju svoju mračnu stranu, baš kao i svi mi.“

Odmahnuo sam glavom i uzdahnuo. „I zbog toga si hteo da mi se izviniš, Čarlse? Zbog toga što si me slagao za Druda? Zbog organizacije farse s kriptom i gondolom? Zbog toga što mi nisi rekao kako je - po tvom uverenju - umro detektiv Hačeri?" Pomislio sam na mnoge one prilike kada sam video Druda, razgovarao o Drudu sa inspektorom Fildom, slušao kako mi detektiv Baris priča o Drudu, viđao Edmonda Dikensona pošto je prebegao Drudu, kao i Drudove poslušnike u Donjem gradu i njegovim gornjogradskim hramovima. Video sam poruku od Druda, a video sam i samog Druda kako sedi i razgovara s Dikensom u mojoj kući. Dikensova prosta laž izrečena ove divne nedelje neće me naterati da poverujem kako sam poludeo.

„Ne“, nastavio je on, „nije to ono zbog čega uglavnom hoću da se izvinim, premda čini deo mog šireg izvinjenja. Vilki, sećaš li se onog prvog dana kada si došao u moj dom i kancelariju posle nesreće kod Stejplhersta?"

„Naravno. Tada si mi sve ispričao o svom prvom susretu s Drudom."

„Pre toga. Kada si tek ušao u sobu. Sećaš li se šta sam radio i o čemu smo pričali?"

Morao sam da se pomučim kako bih se togaprisetio, ali sam na kraju rekao: „Igrao si se svojim časovnikom i kratko smo razgovarali o hipnozi."

„Tada sam te hipnotisao, dragi moj Vilki.“

„Ne, Čarlse, nisi. Zar se ne sećaš, rekao si kako si hteo to da uradiš pa si zanjihao časovnik, ali sam ja samo odmahnuo rukom na sve to? I sam si se saglasio kako je moja volja isuviše jaka da bi bila podvrgnuta bilo kakvoj vrsti magnetnog uticaja. A onda si odložio časovnik i ispričao mi o nesreći kod Stejplhersta."

„Da, rekao sam da je tvoja volja previse jaka da bi bio hipnotisan, Vilki, ali to je bilo deset minuta pošto sam te podvrgnuo hipnotičkom transu.“

Na to sam se glasno nasmejao. Šta li sad hoće s tim? Podesio sam obod šešira tako da mi sunce ne bije u oči. „Čarlse, sada me lažeš... ali zbog čega?“

„Bilo je to svojevrstan opit, Vilki", rekao je Dikens. Bukvalno je obesio glavu i podsetio me je na Sultana. Da sam tada imao sačmaricu, postupio bih prema Dikensu upravo onako kako je Dikens postupio prema Sultanu.

„Još tada", nastavio je Dikens, „još tada, razmišljao sam o tome da napišem roman u kojem čovek vrši određene... radnje... pod neverovatno produženim dejstvom sugestije upućene tokom hipnotičkog transa. Priznajem da me je naročito zanimalo to kako bi takva sugestija i verovanje uticali na kreativnog umetnika. Što će reći, na nekoga sa izoštrenom profesionalnom maštom, za početak, i - priznajem, čak i više - na takvu kreativnu osobu, pisca koji je još i tada koristio velike količine opijuma, pošto je opijum trebalo da bude lajtmotiv u toj priči o misteriji koju sam imao na umu."

Tu ne samo što sam se nasmejao, već sam se i pljesnuo po nozi. „Vrlo dobro! O, vrlo dobro, Čarlse! I hoćeš da kažeš kako si mi naredio - preko svoje hipnotičke kontrole - da poverujem u priču o Drudu koju si mi ispričao kada si me probudio iz transa?"

„Nisam ti ja naredio da poveruješ u to", odvratio je Dikens mrzovoljno. „Samo sam ti to sugerisao.“

Pljesnuo sam se obema rukama po kolenima. „O, predivno. I sad ćeš mi reći da si izmislio sve o našem prijatelju Drudu, od samog početka, koristeći tu neverovatnu maštu Čarlsa Dikensa i njegovu ljubav prema morbidnom!"

„Ma kakvi", rekao je Dikens. Pogledao je na zapad i mogao sam se zakleti da su mu u očima bile suze. „Sanjao sam Druda prethodne noći - sanjao sam da se to stvorenje kreće među mrtvima i samrtnicima kod Stejplhersta, baš kao što sam ti to opisao, dragi moj Vilki, mešajući i preplićući fantaziju o Drudu sa užasom stvarnog iskustva."

Nisam mogao prestati da se široko osmehujem. Skinuo sam naočari, obrisao čelo šarenom maramicom, i zavrteo glavom u divljenju pred drskošću onoga što mi je govorio i igre koju je igrao. „Dakle, sada tvrdiš kako si odsanjao Druda i tako ga stvorio."

„Ne“, rekao je Dikens. „Prvi put sam legendu o Drudu čuo od inspektora Čarlsa Frederika Filda, više od decenije pre Stejplhersta. Nikada neću znati zbog čega sam upleo opsesivnu fantaziju starog inspektora u sopstveni košmar o onome što se zbilo kod Stejplhersta."

„Fildova fantazija?", uskliknuo sam. „Sad je inspektor Fild taj koji je smislio Druda!"

„Još pre nego što smo se ti i ja upoznali, dragi moj Vilki. Sećaš se da sam pisao serijal eseja o zločinu i gradu koji su objavljeni u mom starom časopisu Reči o domaćinstvu još 1852. godine. Sa inspektorom Fildom su me upoznali glumci koji su ga znali iz vremena kada je on bio glumac-amater u starom pozorištu u Ulici Ketrin, više od decenije pre toga. Ali zaista mi je policijski detektiv Čarls Frederik Fild, za vreme naših dugih šetnji noćnim ulicama Velike pećnice početkom pedesetih, ispričao o Drudu, utvari koja mu se vrzmala po glavi."

„Utvari", ponovio sam ja. „Znači, inspektor Fild je bio lud."

„Verujem da isprva nije", rekao je Dikens. „Kasnije sam o tome razgovarao s mnogim njegovim kolegama i nadređenima u Detektivskom odseku i sa čovekom koji je Filda nasledio kao policijski komesar kada je detektiv zaista doživeo slom živaca."

„Doživeo slom zbog Druda", rekao sam sarkastično. „Zbog svoje fantazije o egipćanskom okultnom ubici Drudu."

„Da. To isprva nije bila fantazija. U vreme kada je Čarls Frederik Fild postao šef detektiva, desio se niz neverovatnih ubistava - i nijedno nije bilo rešeno. Neka su, izgleda, bila u vezi sa slučajevima koje detektiv Fild nije uspeo da reši ranijih godina. Neki medu laskarima, Malajcima, Kinezima i Indusima koje je policija pohapsila u to doba pokušali su da za to okrive avetno stvorenje po imenu Drud - pojedinosti su uvek bile nejasne, ali su se makar slagale u osnovi, da je to čudovište Egipćanin, serijski ubica, da može kontrolisati ljude zahvaljujući moći svog uma i ritualima svog drevnog kulta, te da živi u nekom ogromnom hramu u podzemlju - ili po rečima nekih zlikovaca i uživalaca opijuma, u hramu pod samom Temzom.“

„Hoćemo li natrag?“, upitao sam.

„Još ne, Vilki“, kazao je Dikens. Načas je spustio drhtavu šaku na moju podlakticu, ali ju je povukao kada je video kako sam se zapiljio u njega. „Shvataš li, dakle", nastavio je, „kako je za Filda to najpre postala opsesija, a zatim i fantazija? Po rečima mnogih policajaca i detektiva s kojima sam kasnije pričao, uključujući i Hačerija, upravo kada je lord Lukan ubijen tako grozno, dok je bio pod ličnom zaštitom Čarlsa Frederika Filda, te identitet ubice nikada nije otkriven... šta je smešno, Vilki?"

Nisam mogao prestati da se smejem. Ta priča, taj zaplet, bili su tako divno barokni, a opet tako uredno logični. Sve je bilo tako... dikensovsko.

„Na kraju je ta fantazija o izmišljenom vrhunskom zločincu Drudu koštala Filda najpre posla, a zatim i penzije", nastavio je Dikens. „Inspektor Čarls Frederik Fild nije mogao poverovati da bi strašni zločini koje je viđao, i za koje su mu javljali svakodnevno tokom radnog veka, mogli biti tako nasumični... tako besmisleni. U njegovom sve zbrkanijem umu, morao je postojati jedan jedini vrhunski zločinac koji stoji iza sve te strave i bede koju je video i iskusio. Jedan jedini zlikovac. Vrhunski zločinac, arhineprijatelj dostojan njega, velikog inspektora Čarlsa Frederika Filda. I to arhineprijatelj koji i nije ljudsko biće, ali koji će - kada bude uhvaćen (zahvaljujući inspektoru Čarlsu Frederiku Fildsu, naravno) - okončati bukvalno beskrajan niz brutalnosti koje je Fild čitavog života posmatrao.“

„Dakle, Čarls Frederik Fild, ugledni šef detektiva koga smo obojica poznavali, na kraju je zaista poludeo."

„Totalno, i to mnogo godina", kazao je Dikens. „Njegova idee fixee prerasla je u opsesiju, opsesija u fantaziju, fantazija u košmar iz kojeg nije mogao da se probudi."

„Sve je to vrlo zgodno, Čarlse", rekao sam tiho. To su bile takve besmislice da mi se čak ni puls nije ubrzao zbog njih. „Ali zaboravljaš da ima i drugih koji su videli Druda."

„Kojih drugih?", upitao je Dikens tiho. „Pored moja dva baštovana, mene koji sam lagao i tebe, te tvojih hipnotičkih halucinacija, dragi moj Vilki, ne sečam se nikoga ko bi poverovao u fantoma Druda - izuzev možda Fildovog sina."

„Sina?"

„Imao je vanbračnog sina s nekom mladom ženom sa Kariba, s kojom se nekoliko godina viđao. Ona je živela nedaleko od jazbine Opijumske Sal koju smo ti i ja tako dobro upoznali - ti bolje nego ja, rekao bih. Inspektorova žena nikada nije saznala za dečakovu majku (koja je umrla, kako sam saznao, ubrzo posle porođaja, verovatno od prevelike doze opijuma) niti za dečaka, ali Fild se prema momku dolično poneo, platio je da ga podigne dobra porodica daleko od dokova, poslao ga u dobre javne škole i konačno na Kembridž, ili sam tako makar čuo."

„Kako se zvao taj dečak?", upitao sam ja. Usta su mi najednom bila veoma suva. Poželeo sam da mi je u pljosci voda, a ne laudanum.

„Mislim da je Redžinald", kazao je Dikens. „Nisam se prošle godine raspitivao o njemu, ali čini se da je mladić nestao posle očeve smrti. Možda je otišao u Australiju."

„A šta misliš, kako je umro inspektor Čarls Frederik Fild, Čarlse?"

„Od srčanog udara, dragi moj Vilki. Baš kao što je javljeno u novinama. Raspravljali smo već o tome."

Skliznuo sam s kamena i stao na noge, koje su mi trnule zbog prekinute cirkulacije. Ne mareći za to da li me Dikens posmatra, otpio sam poprilično iz pljoske. „Treba da se vratim", rekao sam nesigurno.

„Svakako možeš ostati na večeri. Tvoj brat i Kejti su došli za vikend. Doći će i Persi Ficdžerald i njegova žena i..

„Ne“, prekinuo sam ga. „Moram natrag u grad. Treba da radim. Treba da završim Gospodina i gospođu.“

Dikens se morao odupreti štapom kako bi se osovio na noge. Video sam da je u pravoj agoniji zbog levog stopala i noge, premda je odbijao da to i pokaže. Izvadio je časovnik i lanac iz prsluka.

„Dozvoli da te hipnotišem, Vilki. Sada. Ovog trena."

Ustuknuo sam od njega. Smeh kojim sam se oglasio čak je i meni zazvučao uplašeno. „Mora da se šališ."

„Nikad nisam bio ozbiljniji, dragi prijatelju. Nisam pojma imao, kada sam te hipnotisao u junu 1865, da će sugestija posle transa uopšte moći ovoliko da potraje. Potcenio sam i moć opijuma, i moć mašte jednog romanopisca."

„Ne želim da budem hipnotisan", rekao sam ja.

„Trebalo je to da uradim pre nekoliko godina", rekao je Dikens. I njegov glas je bio nesiguran, kao da je na ivici suza. „Ako se sećaš, dragi moj Vilki, pokušao sam u više navrata da te ponovo hipnotišem - kako bih mogao poništiti hipnotičke sugestije i probuditi te iz tog beskrajno konstruisanog sna u kojem živiš. Čak sam pokušao da naučim Kerolajn da te hipnotiše, rekavši joj šifru, jednu jedinu reč koju sam usadio u tvoje nesvesno biće. Kada čuješ tu ključnu reč dok si u hipnotičkom transu, konačno ćeš se probuditi iz ovog produženog sna...“

„A kako glasi ta komanda... ta šifra?", upitao sam.

„’Nerazumljivo’", rekao je Dikens. „Odabrao sam određenu reč koju nećeš čuti baš svakog dana. Ali da bi delovala, moraš biti u hipnotičkom snu."

„’Nerazumljivo’", ponovio sam. „Tu reč si, kažeš, upotrebio na dan nesreće kod Stejplhersta."

„I jesam je upotrebio tada“, rekao je Dikens. „Bila je to moja reakcija na užas."

„Mislim da si ti taj koji je lud, Čarlse", kazao sam ja.

Odmahnuo je glavom. I jeste plakao. Jedinstveni, koji plače na osunčanoj travnatoj livadi. „Ne očekujem da mi oprostiš, Vilki, ali tako ti Boga - tako ti sebe samog - dozvoli da te sada podvrgnem magnetnom uticaju i oslobodim te ove slučajne kletve koju sam na tebe bacio, pre no što bude prekasno!"

Kročio je prema meni, podigavši obe ruke, i časovnik u njegovoj desnoj šaci blesnuo je zlaćano na suncu, a ja sam odstupio za dva koraka. Mogao sam samo da nagađam kakve su mu stvarne namere, a sva ta nagađanja bila su zaista veoma mračna, inspektor Fild je jednom rekao da je sve ovo trosmerna partija šaha između njega, Druda i Dikensa. Sada sam ja zauzeo inspektorove mesto kao glumac u ovoj veoma stvarnoj trosmernoj igri života i smrti.

„Zaista želiš da me hipnotišeš, Čarlse?", prozborio sam prijateljskim i razumnim glasom.

„Moram, dragi moj Vilki. Jedino tako mogu početi da ti se odužujem za verovatno najsuroviju šalu koju sam ikada - koliko god nenamerno - priredio bilo kome. Samo stoj tu, opusti se i ja ću..."

„Ne sad", rekao sam, ustuknuvši za još jedan korak, ali sa isturena oba dlana prema njemu u smirenom, molećivom gestu. „Sada sam ionako previše uznemiren i uzbuđen da bih bio uspešan subjekt. Ali u sredu uveče..."

„U sredu uveče?", zapitao je Dikens. Najednom je izgledao zbunjeno, poraženo, kao bokser koji se pesničio mnogo rundi preko onoga za šta je po fizičkoj spremi bio kadar, ali još stoji zahvaljujući pukom refleksu, premda nesposoban da se brani od novih udaraca. Gledao sam ga kako poskakuje, pomoću štapa, pošto nije mogao da se osloni na očito natečenu i bolnu levu nogu i stopalo. „Šta je to u sredu uveče, Vilki?"

„Tajni izlet na koji si pristao da pođeš sa mnom", rekao sam tiho. Prišao sam bliže, uzeo časovnik iz njegove ruke - metal je bio veoma vreo - i zataknuo mu ga u džep prsluka. „Pristao si da pođeš sa mnom u kratku pustolovinu tokom koje ćemo, kako sam obećao, rešiti najmanje dve misterije. Sećaš se kada smo ono istraživali ukletu kuću u Češantu?"

„U Češantu", ponovio je Dikens. „Ti i Vils ste krenuli prvi kolima. Džon Holingshed i ja smo hodali do sela."

„Dvadeset pet kilometara, ako dobro pamtim", rekao sam i potapšao ga po ramenu. „Davno je to bilo." Dikens je najednom bio neopozivo star.

„Ali nismo pronašli nikakve duhove, Vilki."

„Ne, ali smo se sjajno proveli, zar ne? Izvrsna zabava! Baš kao i ova, nastupajuće srede uveče, osmog juna. Ali nikome ne smeš reći da ideš sa mnom."

Pošli smo natrag i Dikens je bolno šepao, ali najednom je stao i pogledao me. „Poći ću u tu... ekspediciju... ako mi obećaš, dragi Vilki... ako mi odmah obećaš, i daš svoju časnu reč... da ćeš mi dozvoliti te noći da te najpre hipnotišem. Hipnotišem i oslobodim te surove zablude koju sam ti nametnuo iz sopstvene puke arogancije i nedostatka zdravog razuma."

„Obećavam, Čarlse", rekao sam ja. A pošto je nastavio da zuri u mene, dodao sam: „Prvi posao biće nam da me hipnotišeš i da ti ja u tom nastojanju pomognem. Možeš izgovarati svoju čarobnu reč... ’nerazumljivo’... koliko god ti srce ište, pa ćemo videti šta će se dogoditi. Dajem ti časnu reč."

Progunđao je nešto i mi smo nastavili da sporo ćopamo prema imanju Gadshil. Pošao sam iz švajcarske vile sa sredovečnim muškarcem ispunjenim krivicom, stvaralačkom energijom i željom za životom. Vraćao sam se u društvu bogalja na samrti.

„Vilki“, promrmljao je on dok smo se približavali hladu ispod drveća. „Jesam li ti ikada pričao o trešnjama?"

„O trešnjama? Ne, Čarlse, mislim da nisi.“ Slušao sam kako zbrkani starac drnda vunu, ali želeo sam da ga održim u pokretu, kako bi nastavio dalje da ćopa. „Pričaj mi o trešnjama."

„Pre mnogo godina, dok sam bio nezgodan londonski mladić... to mora da je bilo posle one grozne fabrike imalina... da, definitivno posle fabrike imalina." Slabašno me je dodirnuo po mišici. „Podseti me da ti ispričam jednog dana o fabrici imalina, dragi moj Vilki. Nikada nikome u životu nisam pričao o fabrici imalina, iz mog detinjstva, mada je to bilo nešto najstrašnije što sam ikad...“ Činilo se da su mu misli odlutale.

„Obećavam da ću te jednog dana pitati za to, Čarlse. Šta si ono pričao o trešnjama?"

Hladovina drveća je bila dobrodošla. Hodao sam dalje. Dikens je ćopao.

„O trešnjama? O, da... kada sam bio prilično nezgodan londonski mladić pre toliko godina, jednog dana sam išao Strandom iza nekog radnika koji je na ramenima nosio dete prilično velike glave. Pretpostavljam da je dečak bio radnikov sin. Tad sam i poslednji novčić dao za prilično veliku kesu zrelih trešanja...“

„Ah“, rekao sam, upitavši se da Dikensa nije udarila sunčanica. Ili moždana kap.

„Da, trešanja, dragi moj Vilki. Ali ono što je u svemu tome bilo sjajno, vidiš, beše to što me je dete gledalo na određeni način... na sasvim izveštan način... i ja sam počeo da ubacujem trešnje tom glavatom detetu u usta, jednu za drugom, a ono je pljuvalo koštice krajnje tiho. Njegov otac to nije čuo, niti se okrenuo. Pojma nije imao. Mislim da sam tog glavatog dečaka nahranio svim svojim trešnjama - do poslednje. A onda su radnik i dečak na njegovim ramenima zavili iza ćoška, ja sam nastavio pravo i otac nikada nije saznao da sam ja osiromašio - makar za te trešnje - dok je glavati dečak ostao deblji i srećniji.“

„Očaravajuće, Čarlse", rekao sam ja.

Dikens je pokušavao da brže ćopa, ali njegovo stopalo sada uopšte nije moglo da nosi nikakvu težinu. Morao je da se svom težinom oslanja o štap, sa svakim bolnim korakom. Pogledao me je. „Ponekad, Vilki, osećam kao da je čitava moja književna karijera bila samo nastavak tih minuta kada sam ubacivao trešnje u usta glavatog dečaka koji je sedeo na očevim ramenima. Ima li to tebi smisla?"

„Naravno, Čarlse."

„Obećavaš da ćeš mi dozvoliti da te hipnotišem i oslobodim te svojih surovo nametnutih magnetnih sugestija?", rekao je iznenada, oštro. „U sredu, osmog juna uveče? Daćeš mi reč za to?"

„Dajem ti svoju časnu reč, Čarlse."

Kada smo stigli do lučnog mostića preko potoka, zviždukao sam melodiju koju sam upamtio iz sna.

ČETRDESET DEVETO POGLAVLJE
drud

Završio sam svoj roman Gospodin i gospođa u rano popodne te srede, 8. juna 1870.

Rekao sam Džordžu i Besi - koji ionako neće još dugo raditi za mene - da hoću u mir u kući kako bih mogao da spavam i poslao ih na dan odmora, da posete koga god žele. Keri je otišla na nedelju dana, na put s Vordovima.

Pismom sam obavestio svog urednika u Kaselovom časopisu, a i F. S. Elisa, svog budućeg izdavača knjige, da je rukopis završen.

Poslao sam poruku Dikensu da sam završio knjigu i podsetio ga na naš sastanak zakazan za sutradan, 9. juna po podne. Naravno, nismo se dogovorili za sastanak 9. juna - bio je planiran za tu noć, 8. juna - ali bio sam siguran da će mu poruka stići tek sutradan ujutro, te će poslužiti kao ono što mi, koji smo proučavali pravo, nazivamo njegovim latinskim imenom - alibi. Isto tako sam poslao prijateljske poruke Lemanovima, Birdovima i drugima, rastrubivši da sam završio Gospodina i gospođu, te da - posle duge noći dobrodošlog i zasluženog sna - nameravam da proslavim završetak knjige tako što ću otići na imanje Gadshil, sledećeg popodneva, 9. juna.

Krajem popodneva, odeven u crnu odeću za put, s plaštom i podignutom kapuljačom, iznajmio sam kočiju do Gadshila i ostavio je ispod najstarijeg drveća kraj gostionice Falstaf dok je sunce zalazilo, i dok je tama pružala prste iz šume iza tog svratišta.

Nisam uspeo da pronađem mornara Indusa spremnog da za deset dana napusti Englesku (i nikad se ne vrati). Isto tako ni nemačkog, američkog, čak ni engleskog mornara spremnog da mi bude kočijaš. Niti sam pronašao crnu kočiju kakvu sam zamišljao uz pomoć opijuma i morfijuma. Stoga sam lično upravljao te noći zapregom - nisam imao mnogo iskustva u vožnji kočija ili kola, pa sam milio prema Gadshilu daleko sporije nego što bi to izveo kočijaš Indus iz moje fantazije - a to vozilo bila je malena otvorena kočija jedva veća od karuca s ponijem u kojima me je Dikens ranije dočekivao.

Ali stavio sam mali policijski fenjer ispod jednog jedinog sedišta iza sebe, a Hačerijev pištolj - sa sva četiri metka neispaljena i ugnežđena u ležištima - u džep sakoa kraj platnene vrećice za metalne predmete, baš kao što sam i planirao. U stvari, to što sam lično vozio imalo je mnogo više smisla: nije me mogao ucenjivati nikakav kočijaš, pa bio on Indus ili nešto drugo.

A ni veče nije bilo onako savršeno, junsko, kakvo sam predvideo.

Za vreme zamorne vožnje padala je jaka kiša, a povremen pljusak tukao je po sumanuto niskoj nadstrešnici te minijaturne kočije, pa sam bio sav mokar kad sam stigao do gostionice Falstaf, odmah posle sutona. A sam suton je pre podsećao na sivo, zamrljano, vodenasto prisećanje na dan nego na divan prizor koji sam oslikao u mislima.

Smestio sam tog jednog (starog) konja i rasklimatanu kočiju što sam dalje mogao ispod drveća kraj gostionice, ali kiša me je svakako kvasila kada bi dunuo vetar, a posle pljuska, s drveća se voda i dalje slivala na mene. Udubljenje za: noge u tesnom prostoru kočije punilo se lokvama.

A Dikens nije došao.

Dogovorili smo se da se sastanemo pola sata posle zalaska sunca (i njemu se moglo oprostiti što nije primetio tačno vreme zbog tog oblačnog antiklimaksa sutona), ali ubrzo je otkucao čitav sat posle zalaska sunca, a Dikensu i dalje ni traga ni glasa.

Možda, pomislio sam, nije mogao da vidi moju crnu kočiju, crnog, mokrog konja i crnog, mokrog mene u tami ispod drveća. Pomislio sam da upalim jednu od lampi na boku kočije.

Na bokovima te jeftine kočije nije bilo nikakvih lampi, baš kao ni pozadi. Pomislio sam da upalim policijski fenjer i stavim ga kraj sebe na krov. Onda bi me Dikens video iz kuće ili svog prednjeg dvorišta, shvatio sam, ali isto tako bi me uočili i svi koji dolaze u gostionicu Falstaf ili odlaze odatle, pa čak i oni koji samo prolaze drumom.

Pomislio sam da uđem u gostionicu, naručim vreli rum na buteru i pošaljem momka na imanje Gadshil kako bih javio Dikensu da ga čekam.

Ne budi kreten, došapnuli su mi oni delovi mozga koji su pripadali izučenom pravniku i piscu knjiga o misterijama. I tu se ponovo javila ta čudna reč, ali i neophodan koncept - alibi.

Devedeset minuta posle zalaska sunca, a Čarlsu Dikensu, možda najtačnijem pedesetosmogodišnjaku u čitavoj Engleskoj, i dalje ni traga ni glasa. Bližilo se deset uveče. Ako ubrzo ne krenemo za Ročester, celo putovanje može propasti.

Privezao sam đremljivog konja za granu, proverio da li je jadna kočnica kočije povučena i krenuo napred između stabala prema Dikensovoj švajcarskoj vili. Sa svakim naletom hladnog noćnog vetra, grane jela i liščara sipale su nove Nijagare vode po meni.

Primetio sam najmanje tri kočije koje su se dovezle Dikensovim prilaznim putem za proteklih devedeset minuta, a dve su se još videle. Zar je moguće da je Dikens zaboravio naš sastanak radi tajnog putovanja ili je odlučio da prenebregne dogovor? (Na trenutak sam bio jezivo siguran da je moja lažna poruka o našem sutrašnjem sastanku nekako stigla u Gadshil još ovog popodneva, ali onda sam se setio da sam je namerno poslao kasno. Nije bilo tog kurira u istoriji Engleske koji bi tako brzo predao poruku; zapravo, biće znak izuzetne revnosti ako to podsećanje stigne na imanje Gadshil kasno u petak (a ovo je bila sreda uveče).

Dodirnuo sam pištolj u spoljnom džepu i odlučio da pridem kući kroz tunel.

Šta da radim ako provirim kroz jedan od prozora nove staklene bašte pozadi (pridodate koliko tog proleća, na Dikensovu veliku radost) i vidim da Jedinstveni još sedi za svojim trpezarijskim stolom? Ili čita kakvu knjigu?

Kucnuću po staklu, pozvaću ga napolje, uperiti pištolj u njega i oteti ga. Bilo je to sasvim jednostavno. I svodilo se na to.

Pod uslovom da u blizini ne budu Džordžina i drugi koji zavise od Dikensovih sredstava i prihoda kao zmijuljice koje parazitiraju na krupnijoj ribi. (A u tu grupu iz riblje metafore morao sam da uključim i svog brata Čarlsa.)

U tunelu je bilo veoma mračno i zaudaralo je na tragove divljih stvorenja koja su tu možda ispraznila creva. Osećao sam se te noći kao jedno od njih i, onako pokisao, nisam prestajao da drhtim.

Kada sam izašao iz tunela, izbegao sam bučni šljunak glavnog prilaznog puta i pošao kroz nisku živicu u prednje dvorište. Tamo su se tri kočije tiskale na unutrašnjem kružnom puteljku - premda je bilo suviše mračno da bih prepoznao ijednu - i jedan konj najednom je podigao glavu i frknuo kao da me je nanjušio. Ponovo sam se upitao nije li nanjušio grabljivca.

Pomerivši se desno, izdigao sam se na vrhove prstiju da provirim preko živica i nižih potkresanih kedrova i pogledam između belih zavesa. Izbočeni prozori Dikensove radne sobe bili su tamni, ali to je, izgleda, bila jedina neosvetljena prostorija u kući. Video sam kako glava neke žene - Džordžine? Mami? Kejti? - prolazi kraj jednog od prednjih prozora. Da li se to ona kreće donekle žurno, ili sam takav utisak stekao samo zahvaljujući svojim napetim živcima?

Odstupio sam nekoliko koraka kako bih bolje video gornje osvetljene prozore, i izvadio težak pištolj iz džepa.

Metak nepoznatog ubice koji razbija prozorsko staklo, ubija najslavnijeg pisca svih... Kakav je to sad kretenluk? Dikens nije samo morao da umre; morao je da iščezne. Bez traga. I to noćas. A čim bude izašao na ta vrata, setivši se okasnelo da ima sastanak sa mnom, tako će i biti. Zakleo sam se tako ne samo Bogu, već i svim Bogovima Crnih zemalja.

Najednom su me otpozadi dograbile mnoge ruke, upola podigle i upola povukle, dalje od kuće.

Ova rečenica ne može dočarati sve nasilje koje je nad mojom ličnošću tog trenutka počinjeno. Bile su to ruke nekoliko ljudi, i to snažnih. A vlasnici tih grubih ruku nisu imali nikakvih obzira prema mojoj dobrobiti dok su me vukli kroz živicu, kroz nisko granje nekog drveta, i kad su me bacili na kamenje i leju gusto zasađenog zdravca oštrih grančica.

Crveni zdravac! Ispunio mi je vidik - zajedno s bleskom zvezda posle udarca lobanjom o tie - i crvenilo cvetova pogodilo me je jasno, nemoguće, čak i u mraku.

Dikensov crveni zdravac. Krvavi pupoljci. Cvet posle hica iz pištolja koji pupi na belom polju svečane košulje. Crveni zdravac Nensinog ubistva, kada joj Bil Sajks prosipa mozak močugom.

Moji košmari su bili predskazanja, osnažena možda opijumom koji je takođe osnaživao moju kreativnost kad bi sve drugo omanulo.

Pokušao sam da ustanem, ali snažne ruke su me primorale da sednem natrag u blato i ilovaču. Tri bela lica zalebdela su iznad mene kada sam načas opazio srp meseca koji je klizio između crnih oblaka u pokretu.

Kao da dokazuje moju vidovitost, lice Edmonda Dikensona pojavilo se u vidokrugu, tek tridesetak centimetara od mog lica. Zubi su mu bili zašiljeni u malene bele bodeže. „Polako, ssssamo, gosssspodine Kolinsssse. Ssssamo polako. Večerassss nema vatrometa, ser. Ne večerassss.“

Kao da objašnjavaju tu zagonetnu tvrdnju, druge snažne ruke uklonile su pištolj iz moje trzave šake. Zaboravio sam da sam ga uopšte i držao.

Mesto Dikensonovog lica pojavilo se lice Redžinalda Barisa. Snagator se osmehivao ili grozno krivio lice - nisam mogao da uočim razliku - i ja sam shvatio da tamna mesta u njegovom osmehu, kad sam ga ugledao u onom uskom sokaku, nisu bila posledica kvarnih zuba. Baris je isto tako sastrugao zube u oštre šiljke. „Ovo je našššša noč, gosssspodine Kolinsssse", zašištalo je bledo lice.

Otimao sam se, ali badava. Kada sam ponovo pogledao, nada mnom je lebdelo Drudovo lice.

Namerno koristim glagol „lebdelo". Činilo se da čitav Drud lebdi iznad mene, ruku ispruženih nalik na ruke čoveka koji stupa u duboku vodu, lica zagledanog odozgo u mene, tela u crnom plaštu paralelno uz moje, uzlebdelog na nevidljivim strujama, na svega oko metar iznad zemlje.

Mesta gde je trebalo da budu Drudovi kapci i nozdrve bila su toliko crvena i sirova da su izgledala kao da ih je pre samo nekoliko minuta neko odsekao skalpelom. Zaboravio sam kako dugačak jezik tog stvora palaca napolje i ponovo unutra, kao gušterski.

„Ne smeš ubiti Dikensa!", zabrektao sam. „Ti ne smeš ubiti Dikensa. Ja moram biti taj koji će...“

„Tišššššše", reklo je plutajuće, lebdeče, belo lice, sve šire i šire. U Drudovom dahu osećao se smrad zemlje iz rake i otužni miris mrtvih, naduvenih tela koja plutaju kanalizacijom prema donjogradskoj reci. Razrogačene oči bile su mu oivičene i prošarane krvlju. „Tišššššše sad“, zašištao je Drud, kao da umiruje kakvo demonsko dete. „Večerassss uzimamo dušššu Čarlsssa Dikenssssa. Vi uzmite ono šššto preosssstane, gosss’n Bili Vilki Kolinssssse. Šššštogod preossstane, vašššše je.“

Otvorio sam usta da vrisnem, ali u tom trenutku je lebdeči stvor po imenu Drud izvadio namirisanu maramicu od crne svile iz džepa operskog ogrtača i pritisnuo mi je uz napregnuto lice.

PEDESETO POGLAVLJE
drud

Kasno ujutro probudila me je Kerolajnina kćerka Keri, iako je - kako sam već pomenuo - trebalo da otputuje iz grada s Vordovima, porodicom u kojoj je službovala kao guvernanta. Plakala je dok je uporno kucala, a onda, kada se nisam javio, ušla je u moju spavaću sobu.

Uspravio sam se omamljeno na krevetu i privukao prekrivač na sebe. Tako bunovan, pomislio sam jedino to da se Keri ranije vratila kući i otvorila zaključanu kutiju iz zaključane donje fioke komode, gde sam čuvao pisma njene majke. U najnovijem pismu koje sam primio samo pre tri dana žalila se na jednu od kasnih noćnih pijanki svog muža Džozefa s drugarima, ljubiteljima sporta, te da je došla svesti sutradan, zaključana u podrum, s jednim okom sasvim zatvorenim od otoka, sigurna da ju je silovalo više muškaraca.

Ali Keri nije plakala zbog toga.

„Vilki, gospodin Dikens... Čarls Dikens, tvoj prijatelj... mrtav je!“

Keri mi je kroz jecaje objasnila kako su njeni poslodavci, moji prijatelji Edvard i Henrijeta Vord, bili na proputovanju za Bristol kada su čuli za Dikensovu smrt od prijatelja koga su sreli na stanici, pa su se smesta okrenuli i vratili u grad da bi Keri bila sa mnom.

„Kad... samo pomislim... na to koliko je puta gospodin Dikens... bio gost za našim st... stolom... dok je majka ovde stanovala... “ Keri je ridala.

Protrljao sam bolne oči. „Budi dobra i sidi“, rekao sam konačno. „Neka Besi pristavi kafu i spremi kasni doručak..

„Džordž i Besi nisu tu“, rekla je ona. „Morala sam da uzmem ključ koji krijemo u senici."

„A, da“, kazao sam ja, trljajući i dalje lice. „Dao sam im slobodnu noč i dan... kako bih mogao da spavam. Keri, sinoć sam završio svoju knjigu."

Činilo se da nije naročito impresionirana tom činjenicom i nije je komentarisala. Ponovo je zaplakala, premda nisam imao pojma zbog čega oseća tako ličan gubitak na vest o smrti jednog starog džentlmena koji već mnogo meseci nije dolazio u posetu i koji je nju godinama nazivao Batlerom. „Idi onda iza ćoška i dovedi kuvaricu", rekao sam joj. „Budi dobra i najpre pristavi kafu i čaj. O, i svrati u duvandžinicu iza trga i donesi sve novine koje nađeš. Pođi sad!“

Kada je otišla, zbacio sam prekrivač i pogledao se. Izgleda da Keri to nije primetila kroza suze, ali na sebi sam umesto pižame imao uprljanu belu košulju i pantalone. Čizme su mi još bile zapertlane, a čaršav umrljan blatom koje je isuviše ličilo na izmet, a tako je i zaudaralo.

Ustao sam, zaključao vrata i otišao da se okupam i presvučeni pre nego što se Keri vrati.

Kako je dan odmicao, tako je sve više delića pouzdanih informacija pristizalo na svoje mesto.

Pošto je dan 8. juna započeo ćaskanjem uz doručak s Džordžinom, Dikens je prekršio sopstvena uobičajena pravila i radne navike: čitavog dana je radio u vili, vratio se u kuću oko jedan po podne na ručak, i potom ponovo otišao u svoje visoko gnezdo da piše do kasnog popodneva.

Kasnije sam video poslednju stranicu Misterije Edvina Druda koju je tog dana napisao. U redovima je bilo manje ispravki i precrtavanja na kakve sam navikao na stranicama prve verzije rukopisa. Bio je tu i sledeči pasus, očigledno opis divnog jutra u Ročesteru, veoma sličnog lepom jutru kakvo je upravo bilo u Gadshilu. Počinjao je rečima: glistavo jutro sija nad starim gradom“ i prelazio na...

Promene veličanstvene svetlosti s granja u pokretu, ptičje pesme, mirisi iz bašta, šuma i s polja - ili pre iz te jedne velike bašte čitavog kultivisanog ostrva u moru vremena - prožimaju katedralu, nadvladavaju njen zemljani miris i propovedaju o Vaskrsenju i Životu. Vekovima stare hladne kamene grobnice postaju tople, a mrljice sjaja strelovito lete u najstrože mermerne čoškove građevine, da tamo zalepršaju poput krila.

Poslednje reči koje je napisao za Misteriju Edvina Druda tog popodneva glasile su: „...apotom prione s apetitom na to.“ Dikens je izašao iz vile i otišao u svoju radnu sobu pre večere. Tamo je napisao dva pisma (po rečima Kejti, koja je mnogo kasnije ispričala mom bratu o tome, a on izvestio mene) - jedno namenjeno Čarlsu Kentu u kojem ga je obavestio da če doći u London sutradan (9. juna) i da bi voleo da se tog popodneva sastane s Čarlsom u tri sata. Premda, dodao je: „Ali ako ne dođem - pa, onda neću doći."

Drugo pismo bilo je upućeno svešteniku i u njemu je Jedinstveni naveo upozorenje koje je fratar Lorenco uputio Romeu - „Ta nasilna zadovoljstva nasilno se i okončaju.“

Onda je Dikens sišao na večeru.

Džordžina je kasnije rekla mom bratu da je, čim su seli zajedno da obeduju, pogledala preko stola u njega i veoma se zabrinula zbog izraza na njegovom licu.

„Čarlse, nije ti dobro?", upitala je.

„Ne, uopšte mi nije dobro. Ne osećam se... dobro... već čitav sat.“

Džordžina je htela da odmah pošalje po lekara, ali Dikens joj je mahnuo da se vrati na mesto i insistirao da nastave obed. „Moramo večerati", rekao je malčice rastrojeno, „jer posle večere moram odmah poći. Moram otići... u London... smesta. Posle večere. Imam... sastanak sutra, danas, večeras."

Najednom je počeo da se trese kao usred silovitog napada. Džordžina je to opisala Kejti kao da je „nekakav duh pokušavao da mu zauzme telo, a siroti Čarls se trudio da se tom zaposedanju odupre".

Dikens je izgovarao reči koje su Džordžini bile besmislene. Najednom je povikao: „Smesta moram u London!" i odgurnuo od stola svoju stolicu presvučenu grimiznim damastom.

Ustao je, ali pao bi da Džordžina nije pohitala i uhvatila ga. „Hodi u salon", rekla je, prestravljena njegovim pepeljastim, nepomičnim licem. „Hajde da legneš."

Pokušala je da ga povede do sofe, ali on nije mogao da hoda i telo mu je brzo postajalo sve teže i teže u njenim rukama. Nikada pre toga, kazala je kasnije Kejti, nije zaista shvatala izraz „mrtav teret".

Džordžina je odustala od pokušaja da ga dovede do sofe i spustila ga je na pod. Položio je oba dlana na tepih, klonuo teško na levi bok i promrmljao jedva čujno: „Da. Na zemlju." A onda se obeznanio.

U to vreme, ja sam ostavljao za sobom poslednje ostatke londonske gužve na drumu za Gadshil i psovao kišu. Ali tamo nije padalo. Još ne.

Da sam bio u mraku ispod drveća gde ću uskoro čekati, video bih kako jedan od mladih slugu (možda Smit ili Goven, baštovan-gondolijer iz Dikensove priče) mahnito jaše Njumana Nogsa, ponija koji je mene tako često kasom vukao od stanice do kuće, kako bi pozvao tamošnjeg lekara.

Taj lekar, gospodin Stil, stigao je u pola sedam, i dalje prilično pre mog prispeća, te zatekao Dikensa kako „leži na podu trpezarije usred napada".

Druge sluge prenele su dugačku sofu u trpezariju i gospodin Stil je nadgledao dok su obeznanjenog pisca, koji se sve vreme trzao, smeštali na nju. Onda je Stil klistirao pacijenta i primenio „druge vrste lečenja", ali bez ikakvog uspeha.

U međuvremenu, Džordžina je ispaljivala telegrame kao što ratna lađa s tri palube ispaljuje bočne salve iz topova. Jedan je bio upućen Frenku Birdu, koji je krenuo odmah i stigao kasno te noći, možda dok su mene odvozili - obeznanjenog poput Dikensa - mojom iznajmljenom kočijom.

Upitao sam se tada, a pitam se i sad, ko me je te noći dovezao u grad, pretresao mi džepove da pronađe ključ moje kuće, odneo me u krevet i pokrio. Drud očigledno nije. Dikenson? Redžinald Baris-Fild? Neki drugi sluga, živi mrtvac, koga nisam ni video prilikom napada u mraku?

Ko god to bio, ništa nije ukrao. Pronašao sam čak i svoj pištolj - Hačerijev pištolj - i dalje sa četiri poslednja metka u burencetu, zaključan u fioci u kojoj sam ga uvek čuvao.

Otkud su znali gde ga čuvam?

I šta je bilo, zapitao sam se, s mojom iznajmljenom kočijom? Čak ni moja plodna mašta romanopisca nije mogla sebi dočarati sliku nekog Drudovog čudovišnog pomoćnika s crnim operskim plaštom koji je vraća u Kriplgejt, gde sam kočiju iznajmio, i zahteva povraćaj depozita za slučaj oštećenja. Naravno da sam je iznajmio daleko od kuće, pod lažnim imenom samo za tu transakciju - zapravo, preuzeo sam Dikensov omiljeni pseudonim, Čarls Tringam - ali gubitak tog depozita desio mi se u finansijski veoma teškom periodu? Uostalom, i ta kočija je bila krajnje mala i bedna.

A nikada nisam pronašao ni policijski fenjer.

Kada su Kejt Dikens, moj brat Čarls i drugi prizvani Džordžininom telegramskom baražnom vatrom pristigli veoma kasno te noći, zatekli su Dikensa i dalje obeznanjenog na sofi, nesposobnog da reaguje na njihova pitanja ili dodire. (Tri kočije koje sam video na prilaznom putu bile su tek početak invazije.)

Čitave te duge noći - pa, kratke noći, da budemo precizniji, pošto se bližio letnji solsticij - čitave te kratke noći njegova porodica, Bird i moj brat na smenu su držali Jedinstvenog za ruku i stavljali mu zagrejane cigle uz stopala.

„Već negde oko ponoći", rekao mi je brat kasnije, „Dikensove šake i stopala pretvorili su se u hladne udove leša.“

Rano ujutro, Dikensov sin je poslao telegram Raselu Rejnoldsu, jednom slavnijem londonskom lekaru, koji je pročitao ime „Dikens" i smesta krenuo iz Londona prvim ekspresom, tako da je stigao u Gadshil u sam osvit prolećnog dana. Ali presuda doktora Rasela Rejnoldsa bila je istovetna sa onima koje su dali gospodin Stil i Frenk Bird - pisac je pretrpeo jak „paralizujući moždani udar" i za njega se nije moglo ništa učiniti.

Kejti su poslali u London da prenese vest o tome majci i pripremi je za još gore novosti. Niko s kime sam razgovarao nije primetio reakciju Ketrin Dikens, žene s kojom je Jedinstveni bio u braku dvadeset godina i oterao je od sebe, majke njegovo desetoro dece, niti je iko izvestio o tome. Sasvim sam siguran da sam Dikens za to ne bi ni mario ni pitao.

Elen Ternan je stigla rano po podne, otprilike u vreme kada se Kejti vratila.

Ranije tog proleća, kad sam Dikensa posetio za vreme kratke pauze između njegovih nastupa, pokazao mi je svoju tek sagrađenu staklenu baštu s mesta gde se u nju ulazilo iz trpezarije. Pokazao mi je kako ona propušta sunčevu svetlost i mesečinu u nekada mračne sobe i - činilo se da mu je to bilo najvažnije kada se razmetao staklenom baštom sa oduševljenjem dečaka koji s drugom deli novu igračku - rekao kako će sada moći da ispunjava kuću mešavinom svog omiljenog cveća. Sveprisutni crveni zdravac (isti onaj cvet koji je nosio u reveru na svojim nastupima kad god je mogao) nije imao pravi miris cveta, naravno, ali njegovo lišće i stabljike odavale su zemljani, mošusni miris, baš kao i stabljike plave lobelije. Tog devetog dana juna vreme je bilo lepo i blago i svi prozori na imanju Gadshil bili su širom otvoreni, kao da nude put za bekstvo duši još zarobljenoj u propalom telu na sofi, tamo gde se trpezarija otvarala prema zelenim biljkama i grimiznim cvetovima u staklenoj bašti.

Ali tog se dana u vazduhu najjače osećao miris jorgovana. Dikens bi gotovo izvesno prokomentarisao taj miris da je bio pri svesti i da se bavio ubijanjem Edvina Druda. Ovako, njegov sin Čarli - koji je skoro ceo dan presedeo sa svojom sestrom Kejt napolju, na stepenicama, gde je miris jorgovana bio mnogo jači - kasnije uopšte nije trpeo da bude u blizini tog cveta.

Kao da je duboko uđisao taj miris koji će njegov sin mrzeti do kraja svog života, Dikens je disao sve glasnije i nepravilnije dok se popodne pretapalo u rano veče. S druge strane druma - kojim su ljudi putovali ne znajući za dramu što se zbiva u lepom i tihom domu - senke istovetnih kedrova padale su na švajcarsku vilu u kojoj tog dana nije bila napisana nijedna stranica. (Niti će ikada više biti napisana.)

Izgleda da se niko iz glavne kuće nije skandalizovao kada je Elen Ternan uzela ruku obeznanjenog čoveka u svoju i držala je. Oko šest po podne, Dikensovo disanje postalo je slabije. Na njegovu sramotu - makar bih ja tako pomislio da sam bio tamo - obeznanjeni Jedinstveni počeo je da se oglašava jecajima. Oči su mu ostale zatvorene i nije uzvraćao nikakvim stiskom Eleninoj nadom ispunjenoj, beznađem ophrvanoj ruci, ali oko šest i deset, jedna jedina suza potekla mu je iz desnog oka i spustila mu se niz obraz.

A onda ga više nije bilo.

Čarls Dikens je bio mrtav.

Moj prijatelj, protivnik, konkurent i saradnik, moj mentor i moj monstrum, poživeo je tačno još četiri meseca i dva dana posle svog pedeset osmog rođendana.

Naravno, bilo je to gotovo u sat na petu godišnjicu železničke nesreće kod Stejplhersta i njegovog prvog susreta s Drudom.

PEDESET PRVO POGLAVLJE
drud

Oni koji su me u to vreme poznavali međusobno su i kasnije komentarisali kako sam reagovao prilično hladno na Dikensovu smrt.

Na primer, i pored toga što se javno znalo da smo se Dikens i ja međusobno udaljili, nedavno sam bio predložio Vilijamu Tindelu da se Gospodin i gospođa oglase tako što će se ubaciti list papira u boji u julski broj Edvina Druda, koji je tada objavljivan u nastavcima. U postskriptumu sam dodao: „Dikensov tiraž je veliki i uticajan... ako se ovde traži privatan uticaj, mogu ga iskoristiti.“ Tindel je odgovorio 7. juna, dan pre nego što je Dikens kolabirao, da ne podržava tu zamisao.

Devetog juna sam mu napisao (a desetog poslao):

Potpuno ste u pravu. Osim toga, posle vašeg poslednjeg pisma, njega više nema. Juče sam završio Gospodina i gospođu - zaspao sam od čistog premora - a kada sam se probudio, saznao sam za Dikensovu smrt

Oglašavanje na stanicama je odlična zamisao.

Drugom prilikom, brat mi je pokazao skicu olovkom koju je 10. juna uradio Džon Everet Mile. Kao što je već bila tradicija u naše doba, kad bi preminuo kakav velikan (a pretpostavljam da tako može biti i u vaše doba, dragi čitaoci), porodica je pohitala da pozove slikara (Milea) i vajara (Tomasa Vulnera) da ovekoveče Dikensovo lice dok je leš ležao na odru. I Mileov crtež koji mi je Čarli pokazao i posmrtna maska koju je izradio Vulner (po rečima mog brata) prikazivali su lice podmladeno ublažavanjem dubokih bora koje mu je urezala briga i bol. Na Mileovom crtežu, neizbežni veliki zavoj ili peškir privezan je ispod Dikensove brade kako mu vilica ne bi zjapila.

„Zar ne izgleda smireno i dostojanstveno?", rekao je Čarli. „Zar ne izgleda kao da samo spava - da je u jednom od onih svojih kratkih dremeža - spreman da se probudi, skoči sa onim karakterističnim pokretom, i ponovo počne da piše?"

„Izgleda mrtav", rekao sam ja. „Mrtav da mrtviji biti ne može."

Kao što sam i predvideo, nacionalna - ma ne, bezmalo globalna - povika i halabuka sa zahtevom da Dikens bude sahranjen u Vestminsterskoj opatiji započela je pre nego što je rigor mortis popustio svoj stisak.

Londonski Tajms, stari Dikensov neprijatelj i protivnik svakog političkog i reformskog predloga koji je Jedinstveni ikada javno izneo (da ne pominjem i to da je ta publikacija s prezirom otpisivala bezmalo sve njegove novije romane), vikao je u svom uokvirenom uvodniku:

Državnici, naučnici, filantropi, priznati dobročinitelji svoje rase mogu preminuti a da opet ne ostave za sobom prazninu kakvu je izazvala Dikensova smrt... Zaista, takav položaj ne stekne čak niti jedan čovek u svoje doba. Za to je potrebna izuzetna kombinacija intelektualnih i moralnih kvaliteta... pre nego što se svet saglasi da ustoliči nekog čoveka kao svog nedostižnog i trajnog miljenika. To je mesto gospodin Dikens imao kod engleske, pa i američke publike, čitavu trećinu veka... Vestminsterska opatija je naročito počivalište za engleske književne genije; i među onima čiji sveti prah tamo leži, ili čija su imena zapisana na zidovima, malobrojni više od Čarlsa Dikensa zaslužuju takav dom. Još manje ih je, verujemo, koji će biti sve više uvažavani kako vreme prolazi, i njegova veličina služi nam na čast.

Kako sam samo stenjao dok sam to čitao! I kako bi se Čarls Dikens samo grohotom smejao da je mogao pročitati kako njegov stari novinarski neprijatelj puzi u sopstvenom dvoličnom uvodniku.

Poglavar Vestminsterske opatije daleko od toga da je bio gluv na takve glasne zahteve, pa je javio Dikensovoj porodici kako je „spreman da primi poruku o sahrani od porodice".

Ali Džordžina, Kejti, Čarli i ostatak porodice (Harije pohitao kući iz Kembridža prekasno da vidi oca još u životu) već su bili obavešteni da je malo groblje ispod Vestminsterskog zamka pretrpano, te se tamo više ne sahranjuje. Dikens je, s vremena na vreme, govorio kako bi voleo da bude sahranjen u crkvi u Kobamu ili onoj u Šornu, ali se ispostavilo da je i tamo ista situacija. Stoga, kada je pristigla ponuda od poglavara Ročesterske katedrale da se Dikensovi zemni ostaci pohrane tamo, u samoj katedrali - gde je već bio pripremljen grob u kapeli svete Marije - porodica Jedinstvenog je to privremeno prihvatila, ali je onda stigla poruka od Stenlija, poglavara Vestminstera.

O, dragi čitaoci, kako mi je samo godila ironija u zamisli da Dikens bude sahranjen za čitavu večnost na samo nekoliko metara od kripte u Ročesterskoj katedrali, pune otpadaka, u čiji sam zid ja smerao da ubacim njegovu lobanju i kosti! Još sam imao kopiju ključa kripte koju mi je Drejdls napravio! Još sam imao kratki pajser kojim sam mogao da pomerim kamen u zidu, onaj koji mi je Drejdls dao (ili bi tačnije bilo reći: prodao za 300 funti i doživotne anuitete od po 100 funti).

Baš divno! Sjajno, izvrsno! Čitao sam sve to u pismu koje sam tog jutra dobio od Čarlija i plakao za doručkom.

Ali avaj, nije bilo suđeno. Bjlo je previše savršeno da bi bilo istinito.

Pošto je Dikensov leš počeo da se raspada u kući na junskoj toploti, Forster (kako li je samo uživao u tom prvenstvu koje mu je konačno pripalo!) i Čarli Dikens došli su u London da popričaju s poglavarom Vestminstera.

Izvestili su ga da ih Dikensova poslednja volja obavezuje sasvim jasnim odredbama na apsolutno privatnu i nenajavljenu sahranu bez ikakve mogućnosti da mu javnost oda počast. Poglavar Stenli se saglasio da želje velikana treba ispuniti do poslednjeg slova - ali da treba poslušati i „želje naroda".

I tako su sahranili Čarlsa Dikensa u Vestminsterskoj opatiji.

Da bi sve bilo još gore - kako je to gotovo uvek i bilo za te dve decenije koliko sam imao posla s Dikensom, dragi čitaoci - i ja sam dobio ulogu u toj neceremonijalnoj ceremoniji. Četrnaestog juna sam otišao na Čering kros da sačekam specijalni voz iz Gadshila i „primim" kovčeg sa zemnim ostacima Čarlsa Dikensa. Kovčeg je stavljen, po pokojnikovim uputstvima, na gola mrtvačka kola bez ikakvih pogrebnih ukrasa (sa zapregom konja bez crnog perja). Vozilo i zaprega izgledali su kao najobičnija teretna kola.

Opet kako bi se poštovale Dikensove zapovesti, bilo je dozvoljeno da samo tri kočije isprate mrtvačka kola do opatije.

U prvoj kočiji bilo je četvoro Dikensove dece koja su još . živela u Engleskoj - Čarli, Hari, Meri i Kejti.

U drugoj kočiji bili su Džordžina, Dikensova sestra Letiša, koju je brat uglavnom zanemarivao, žena njegovog sina Čarlija, i Džon Forster (on je nesumnjivo priželjkivao da je u prvoj kočiji, ako već ne u samom kovčegu, zajedno sa svojim učiteljem).

U trećoj kočiji vozili smo se Dikensov advokat Frederik Uvri, njegov uvek odani (premda ne uvek i diskretni) lekar Frenk Bird, moj brat Čarls i ja.

Zvono crkve svetog Stefana označilo je pola deset pre podne kada je naša mala povorka stigla do ulaza u poglavarevo dvorište. Nigde nije procurila ni reč o ovoj sahrani - što je bio mali trijumf volje Jedinstvenog nad običajima štampe - i usput na ulicama nismo videli gotovo nikoga. Opatija je tog dana bila zatvorena za javnost.

Dok su naše kočije ulazile u dvorište, zazvonila su sva velika zvona. Uz pomoć petorice mlađih ljudi, preneli smo sanduk kroz vrata zapadnog hodnika, duž broda pa u južni poprečni brod, do Ćoška pesnika.

O, dragi čitaoci, da su samo ostali nosači kovčega i ožalošćeni mogli da mi pročitaju misli dok smo spuštali tu jednostavnu kutiju od hrastovine u Ćošak pesnika. Pitam se da li se na takve skarednosti i maštovite psovke ikada pomišljalo u opatiji Vestminsterske katedrale, premda bi neki među pesnicima koji su tamo sahranjeni svakako bili dorasli takvom zadatku da im je mozak funkcionisao umesto što je istrunuo u prah.

Malo je šta rečeno. Ne sećam se ko je govorio, niti šta. Nije bilo pojaca, niti hora, ali neki nevidljivi orguljaš zasvirao je Posmrtni marš kada su se ostali okrenuli i izašli jedan po jedan. Ja sam otišao poslednji i stajao sam tamo neko vreme. Bas tonovi ogromnih orgulja vibrirali su samim kostima u mom zamašnom telu, i zabavljala me je pomisao na to da Dikensove kosti na sličan način vibriraju u njegovom sanduku.

Znam da bi više voleo da su te kosti ispuštene bez ikakvog obeležja u zid Drejdlsove omiljene kripte starih u Ročesteru, uputio sam misao svom prijatelju i neprijatelju dok sam gledao odozgo u njegov jednostavni kovčeg. Dobra engleska hrastovina bila je ukrašena samo rečima ČARLS DIKENS.

Ovoje ipak previše, pomislio sam kada sam se konačno okrenuo da pođem i pridružim se ostalima napolju, na suncu. I te kako previše. A tek je počelo.

Ispod visokih kamenih svodova opatije bilo je veoma sveže i prikladno mračno. U poređenju s tim, jarko sunce je napolju izgledalo surovo.

Prijateljima je bilo dozvoljeno da posete još otvoren grob i kasnije tog dana, pa sam se posle mnogih doza laudanuma i nešto morfijuma vratio s Persijem Ficdžeraldom. Na pločama kod uznožja Dikensovog sanduka stajao je venae ruža, a kraj uzglavlja ogroman zid od neverovatno zelene paprati.

U Panču, nekoliko dana kasnije, nesnosna elegija je vrečala:

Spava sad kao što i treba - među velikanima
U staroj opatiji, gde je tek nekolicina,
od hiljada slavnih Engleza čija je sudbina
da sa svojim monarsima leže - jednaki sa njima.

A to je, pomislio sam ponovo kada smo Persi i ja izašli u večernje senke i mirise junskog vrta, tek početak.

Poglavar Stenli je dao dozvolu da grob ostane otvoren nekoliko dana. Još tog prvog dana, novine su rastrubile vest. Bacile su se na to onako kako je dobri stari Sultan skakao na svakog čoveka u uniformi - da ga glođe, kida, žvaće, a onda još malo glođe.

U vreme kada smo Persi i ja otišli i kada se opatija zatvorila, nekoliko minuta posle šest sati - gotovo u minut tačno pet dana pošto je Dikens zajecao, isplakao jednu jedinu suzu i konačno se udostojio da prestane da diše - hiljadu ljudi koji još nisu bili primljeni unutra čekalo je u tihom i svečanom redu.

Grob je ostao otvoren još dva dana, i još dva dana je kraj njega prolazila povorka isuviše dugačka i beskrajna da joj iko pronađe začelje. U grob su pale na hiljade suza i cvetova. Čak i pošto je grob konačno zatvoren i pošto je veliki kameni blok s Dikensovim imenom namaknut na njega - mesecima posle tog teorijskog svršetka - ožalošćeni su i dalje dolazili, cveće se pojavljivalo, suze lile. Njegova nadgrobna ploča uskoro se više nije videla pod ogromnom humkom mirisnih, živopisnih pupoljaka, i takva će ostati još godinama.

A to je tek početak.

Kada smo Persi - koji je ridao jednakom žestinom kao i Dikensova malena unuka Mekiti kada je prethodnog proleća videla kako njen Poštivani plače i govori tuđim glasovima na sceni - i ja otišli te večeri 14; juna, izvinio sam se, pronašao prazan i zagrađen prostor iza visokih živica u obližnjim vrtovima, i grizao sebi zglavke prstiju sve dok mi nije potekla krv, samo da bih zaustavio krik koji je narastao u meni.

A to je tek bio početak.

Kasno te noći 14. juna, šetkao sam se tamo-amo po svojoj praznoj kući.

Džordž i Besi su se vratili sa svog celodnevnog odmora 9. juna i ja sam ih odmah otpustio, naredivši im da se spakuju iste večeri. Nisam naveo nikakav razlog za to što više ne rade kod mene, niti sam im napisao preporuke. Još nisam bio stigao da angažujem njihove zamene. Keri će navratiti sutradan - u sredu, sedmicu posle dana kada smo se Dikens i ja dogovorili da se nađemo po zalasku sunca ispred gostionice Falstaf- ali biće to kratak prekid jer će se potom zaputiti u svoju mesečnu posetu majci, u kuću Džozefa Kloua.

U međuvremenu, bio sam sam u ogromnoj kući. Kroz visoko podignute prozore je iz letnje noći dopirala samo povremena tutnjava kasnog saobraćaja i šuštanje rastinja kada je blagi lahor njihao grane. Kroz taj zvuk, tu i tamo se čulo grebuckanje i struganje - kao kada suvo granje ili trnje okrzne debelo drvo, - onoga što je preostalo od sirote male Agnes koja je grebala po zakovanim vratima stepeništa za poslugu.

Prva dva dana pošto sam čuo za Dikensovu smrt, bol od reumatskog gihta mi je zaprepašćujuće minuo. Još me je više zaprepastilo - i uzbudilo - odsustvo ma kakvog kretanja u lobanji. Postao sam uveren u to da mi je Drud uklonio skarabeja iz mozga kada su me, sedmicu pre te noći, on lično, Dikenson, Baris-Fild i Drud lično nekako onesvestili usred crvenog zdravca Dikensove leje.

Ali tog dana, za vreme nošenja sanduka do Ćoška pesnika i kasnije s Persijem, vratio mi se stari pritisak i bol, trčkaranje iza mojih očiju, pa čak i zvuk kopanja bube po mozgu.

Dao sam sam sebi tri dobre injekcije morfijuma povrh uobičajene noćne doze laudanuma, ali i dalje nisam mogao da zaspim. Uprkos toploti i otvorenim prozorima, naložio sam veliku vatru u kaminu svoje radne sobe.

Nešto za čitanje... nešto za čitanje!

Koračao sam među visokim policama, izvlačio knjige za koje sam svojevremeno obećao da ću ih pročitati ili dovršiti, stajao kraj kamina, blizu sveća na policama ili kraj svetiljke na radnom stolu, gde sam čitao stranicu ili dve, a potom gurao knjige natrag na mesto.

Te noći, i svakog dana i noći potom, prizor praznog mesta na policama gde je nedostajala knjiga podsećao me je na kamen koji je trebalo da izvadim iz zida Drejdlsove kripte. Koliko je kostiju, lobanja i skeleta strpano u prazninu takvih nedostajućih ili nenapisanih knjiga?

Konačno sam skinuo divan primerak Sumorne kuće u kožnom povezu koji mi je Dikens posvetio i poklonio ubrzo pošto smo se upoznali.

Odabrao sam Sumornu kuću a da nisam aktivno o tome razmišljao, zato što sam, sad u to verujem, istovremeno osećao prema toj knjizi i divljenje i mržnju, baš kao i prema svemu što je taj mrtvac ikada napisao.

Ustezao sam se da pričam bilo kome, osim nekolicini malobrojnih prisnih prijatelja, o tome koliko je za mene apsurdna bila ta Dikensova hvaljena knjiga. Njegovo povremeno pripovedanje u prvom licu, iz ugla Ester Samerson, bilo je vrhunac tog apsurda.

Dragi čitaoci, ukoliko je ta bezvredna knjiga preživela do vašeg doba, u šta krajnje sumnjam - premda uistinu verujem da Mesečev kamen to hoće i jeste, pogledajte samo staje Dikens odabrao kao prvenstvenu metaforu kojom otvara tu knjigu - tu maglu! Pojavljuje se, postaje stožerna metafora, a onda se iskrade da nikada ponovo ne bude tako upotrebljena.

Kakvo amatersko pisanje! Kakav neuspeh teme i namere!

I pogledajte samo, dragi čitaoci - baš kao što sam ja luđački to radio one noći posle Dikensove sahrane, prelistavajući je revnosno kao advokat u potrazi za presedanom pomoću kojeg će spasti (ili u ovom slučaju, osuditi) svog klijenta - koliko su smešne i potpuno neuverljive slučajnosti u toj knjizi ili... kako je neuverljivo surov lik večitog deteta Harolda Skimpola, pošto smo u to vreme svi znali da je on Skimpola zasnovao na našem zajedničkom poznaniku Liju Hantu, ili... kako bedno omane njegov element misterije tako kasno u knjizi, u svemu inferioran prema onom iz Mesečevog kamena, ili promenljivi i protivrečni utisci o Esterinom izgledu pošto je preležala velike boginje (hoću reći, je li bila unakažena, ili nije? sad jeste! sad ni najmanje! kako se tu samo zaverila autorska nesposobnost s narativnim nepoštenjem!), a onda... ali pogledajte najpre ovo! Pogledajte, moliću lepo, čitavu tu pripovest Ester Samerson! Šta kažete na to? Šta možete - ili šta može bilo koji pošteni čitalac koji sudi o delu - kazati na to!

Ester počinje svoju pripovest sa stanovišta slabo obrazovanog i naivnog deteta, kakvo se i može očekivati od takvog - govori gotovo dečjim rečenicama kao što je (listao sam i kidao stranice kako bih ovo pronašao): „Draga moja stara lutko! Bila sam tako stidljiva da sam se retko usuđivala da otvorim usta, a nikad se nisam usudila da otvorim srce, nikom drugom... O, ti draga i odana lutkice, znala sam da me očekuješ!"

Prihvatam vaše izvinjenje, dragi čitaoci, ako ste iznenada morali - baš kao ja - da pohitate do kupatila i ispovraćate se zbog te rečenice.

Ali Dikens je zaboravio da Ester tako razmišlja i govori! Nedugo zatim, Ester opisuje jednostavne prizore sa čistom dikensovskom aliteracijom i lakom asonancom - „časovnik je kuckao, vatra je puckala" - i nedugo posle toga ta slabo obrazovana devojka pripoveda čitave stranice, kompletna poglavlja, sa razornom čarobnom elokvencijom Čarlsa Dikensa, i samo Čarlsa Dikensa. Kakav neuspeh! Kakva čista travestija!

A onda, te noći posle Dikensove sahrane - ili je to najverovatnije već bio sledeći dan, jer nisam li čuo da je časovnik, satima pre neprimećen, otkucao ponoć iznad puckave vatre? - luđački sam listao sada iscepanu knjigu kako bih našao još municije za bitku (ako ne i rat) da vas ubedim, dragi čitaoci (kao i možda samog iscrpljenog sebe), u davno prenebregavano mediokritetstvo novopečenog mrtvaca, i naišao na sledeći pasus. Ne, nije pasus, zapravo, više kao fragment... ne, puki delić fragmenta pasusa, ono što je Dikens neprestano na brzinu skicirao bez kasnije revizije ili bez ikakvog ozbiljnog i svesno uloženog napora.

Vidite, Ester je otputovala u gostionicu u gradu nedaleko od luke Dil da se vidi s Ričardom, budućim mužem njene najbolje prijateljice, i mladićem oko koga, na golim granama novembarskog drveta, čuče u iščekivanju Sudbina, Nesreća, Opsesija i samonanesena Tragedija kao jato vrana (ili onoga što Amerikanci nazivaju lešinarima) na golim granama novembarskog drveta - čuče u iščekivanju oko njega, čekaju da kucne njihov neumitni čas, baš kao što su uvek čekale i čekaju i dalje oko mene.

Preko Esterinog ramena, Dikens nam dopušta da načas ugledamo luku. Tamo je mnogo lađa, i nove se pojavljuju, kao čarolijom, dok se magla polako diže. Poput Homera u Ilijadi, Dikens kratko popisuje brodove koje se ukazuju, uključujući i veliki i plemeniti Indijac koji samo što je doplovio iz Indije. A pisac to vidi - i nas tera da vidimo - baš „kad je sunce zasijalo kroz oblake i ostavilo srebrnasta jezerca u tamnom moru“.

Srebrnasta jezerca u tamnom moru.

Jezerca u moru.

Jedina fizička aktivnost u koju se upuštam, dragi čitaoci, jeste unajmljivanje posade za plovidbu jahtom duž obale. Upravo na jednom takvom izletu ja sam upoznao Martu R. Viđao sam sunčevu svetlost na moru hiljadama puta i često je opisivao u svojim knjigama i pričama - možda i stotinama puta. Koristio sam reči „azurno“, „plavo“, „svetlucavo", „poigravajuće", „sivo“, „zapenjeno", „zlokobno", „preteče" pa čak i „ultramarinsko".

I video sam taj fenomen sunca koje „ostavlja srebrnasta jezerca u tamnom moru" s tim brzim, sigurnim i pomalo nejasnim zvukom piskavih suglasnika koje je Dikens odabrao kako bi to opisao.

A onda, ne zastavši čak ni da udahne (i verovatno čak ni da umoči pero), Dikens je podigao maglu u luci preko Esterinog ramena, napisavši „te su lađe bile obasjane, osenčene i izmenjene...“, i ja sam u tom trenu znao, dok su mi uzbuđene oči terane skarabejem samo prelazile preko tih nekoliko reči u tim kratkim rečenicama, kako nikada - baš nikada, sve i da doživim sto godina i ostanem pri zdravoj svesti do samog poslednjeg trena tog života i karijere - kako nikada neću moći tako da razmišljam i pišem.

Knjiga je stil, a stil je čovek sam. A taj čovek jeste - taj čovek je bio - Čarls Dikens.

Bacio sam skupi primerak Sumorne kuće u marokanskoj koži i sa zlatotiskom, s posvetom, u kuckavu, puckavu, zacerekanu i j—nu vatru.

Onda sam se popeo u svoju sobu i strgnuo sa sebe odeću. Bila je natopljena znojem i kunem se i dan-danas da sam osetio na njoj ne samo nesnosno sladunjav miris grobljanskog cveća, sve do donjeg veša koji se slepio za mene, već isto tako i još sladunjaviji smrad zemlje u hrpi kraj rake - te konačne praznine - za hrastov sanduk koji čeka (koji nas čeka sve).

Nag, uz glasan smeh i dreku (premda sam zaboravio šta sam to vikao i zbog čega sam se smejao), iskopao sam odnekud ključ, a onda zapetljao oko brava koje su se isprečile na mom putu do Hačerijevog pištolja.

Metalni predmet je bio teži nego inače. Meci su bili, kao što sam vam već bezbroj puta napomenuo, još u burencetu.

Povukao sam palcem srećni otponac i prislonio okrugli prsten cevi uz znojavu slepoočnicu. Onda sam se setio. Nepce. Najmekši put do mozga.

Počeo sam da zavlačim dugački čelični falus u usta, ali ipak nisam mogao. Bacio sam beskorisnu stvar u fioku s rubljem, ne spustivši otponac natrag. Pištolj nije opalio.

Onda, pre nego što sam se okupao, obukao sam pižamu i kućni ogrtač, seo za mali sekreter u spavaćoj sobi (blizu mesta gde Drugi Vilki obično sedi dok mu diktiram o Bogovima Crnih zemalja) i napisao kratko, ali veoma jasno i koncizno pismo. Odloživši ga jer ga neću poslati poštom nego lično uručiti sledećeg dana, konačno sam otišao da se okupam, a zatim legao u postelju i zapao u san, trčkarao skarabej po mojoj glavi ili ne.

Ostavio sam otključana ulazna vrata, i prozore širom otvorene za provalnike - ako bi se iko uopšte usudio da provali u dom koji je Gospodar Drud počastvovao svojom posetom - i upaljene sveće, kerozinske lampe i vatru u kaminu. Nisam čak ni vratio paravan kamina na mesto pošto sam spalio Sumornu kuću.

Šta god da sam znao i nisam znao te noći, 14. juna 1870, bio sam van svake sumnje siguran kako mi nije suđeno da umrem u kućnom požaru.

PEDESET DRUGO POGLAVLJE
drud

Tog četvrtog dana jula, 1870, na drugi rođendan moje kćerkice Marijan, rano sam završio s poslom (radio sam na adaptaciji Gospodina i gospođe za pozorišnu scenu) i povezao se vozom koji je predveče polazio za Ročester. Poneo sam mali, vezeni jastuk za sofu koji mi je Marta napravila pre nego što je prvi put došla u London. Neka deca u vagonu primetila su jastuk koji sam nosio zajedno sa svojom kožnom torbom, počela da pokazuju prstom i smeju se - starac od svojih četrdeset šest godina i gotovo sedam meseci, proćelave glave, prosede brade i slabih očiju, nosio je sopstveni jastuk verovatno iz fizičkih razloga previše apsurdnih da ih Mladost uopšte i preispituje - a ja sam im se zauzvrat osmehnuo i mahnuo.

U Ročesteru sam prepešačio nepuna dva kilometra od stanice do katedrale. Izašao je Dikensov najnoviji nastavak Misterije Edvina Druda i taj grad i katedrala, sa susednim grobljem - jednako loše prerušeni u Klojsteram i Klojsteramsku katedralu kao i Dik Dečeri, na istim tim stranicama, koji je stalno zaboravljao da ima veliku periku - već su za pažljivog čitaoca poprimili književnu i misterioznu rezonancu.

Sunce tek što je zašlo i ja sam sačekao sa svojim jastukom i torbom da poslednji posetioci - dva sveštenika koja su se neobično držala za ruke (očigledno su došli da ugljenom kopiraju zapise na nadgrobnim pločama) - odu kroz otvorenu kapiju i nestanu prema centru grada i dalekoj stanici.

Začuo sam dva glasa sa udaljene zadnje strane groblja, ali pogled na dvoje ljudi zaprečilo mi je talasasto grobljansko zemljište, drveće, guste živice koje su zaklanjale taj siromašniji deo kraj močvarne trave, pa čak i viši nadgrobni spomenici koje su podigli toliko arogantni ali nesigurni ljudi poput gospodina Tomasa Sepsija, još živog episkopa koji je mogao da uživa u dugačkom epitafu na spomeniku svojoj ženi (koji je sam o sebi napisao, naravno, da bi ga u kamen uklesao Drejdls, živopisni kamenorezac, stručnjak za nadgrobne spomenike). Treba da naglasim da je Sepsi još bio živ, hodao i služio kao episkop samo na stranicama romana u nastavcima koji je sada hrlio prema svom preranom prekidu jednako sigurno kao što je popodnevni voz iz Folkstona u 14.39 nezaustavljivo hrlio prema prekidu u nosačima šina kod Stejplhersta pre pet godina i nešto manje od mesec dana.

„Ovo je kretenska ideja“, dreknuo je muški glas.

„Mislila sam da bi moglo biti zabavno", začuo se ženski glas. „Kao neki večernji piknik kraj mora."

Stao sam na manje od šest metara od posvađanog para, ali sam ostao skriven iza visokog, debelog mermernog monolita - sepsijevskog obeliska za nekog tamošnjeg zvaničnika čije je ime, ionako nikada naročito poznato, sada gotovo sasvim izbrisala so iz kiše i morskih vetrova.

„Prokleti piknik na prokletom groblju!", povikao je muškarac. Bilo je očigledno čak i najnezainteresovanijem (i najudaljenijem) slušaocu da se taj čovek nikada nije stideo sopstvene dreke.

„Pogledaj samo kako ovo - ovaj kamen ovde - lepo može da posluži kao sto", začuo se umoran ženski glas. „Samo sedi i opusti se malo dok ti ne otvorim pivo."

„Ma nek se nosi pivo!", dreknuo je muškarac. Začulo se razbijanje krtog porcelana koji je bio zavitlan na večiti - ili makar monumentalni - kamen. „Spakuj sve to. Daj mi prvo čašu i to vedro s pivom. Kravo glupa. Sad ima sati da prođu dok ne budem jeo. A ima da zaradiš i isplatiš karte za voz ili... ko si sad pa... šta vi radite ovde? Šta vam je to u rukama? Jastuk?"

Osmehivao sam se sve dok nisam prišao na pola metra čoveku koji je jedva imao vremena da se uskobelja na noge, trudeći se istovremeno da ne prospe kofu i čašu s pivom.

I dalje sa osmehom, čvrsto sam pritisnuo jastuk uz njegova žućkasta prsa i povukao obarač pištolja koji sam držao iza tog jastuka. Pucanj je bio neobično prigušen.

„Šta!?“, kriknuo je Džozef Klou. Zateturao se nekoliko koraka unazad. Nije se mogao resiti, činilo se, hoće li gledati u mene, i dalje s jastukom u ruci - s jastukom koji se malo dimio - ili nadole, u sopstvene grudi.

Jedan jedini cvet zdravca propupeo je na licu njegove jeftine, ali zato besprekorno bele košulje. Pridigao je šake prljavih noktiju do raskopčanog prsluka i slabašno zagrebao po toj procvetaloj košulji, otkinuvši dugmad.

Gurnuo sam ponovo jastuk uz njegovo golo, ćosavo meso, samo pedalj iznad grudnjače, i opalio dvaput. Nijedan metak nije me izdao.

Klou se teturao unazad još nekoliko koraka sve dok potpeticama nije zakačio drugi niski, vodoravni kamen sličan onome na kojem su se spremali da obeduju. Tada se preturio nauznak, prevrnuo jednom i ostao na leđima.

Otvorio je usta da vrisne, ali nije se začulo ništa osim brbotanja i grgoljenja koje mu nije dopirala - shvatio sam to - iz grla, već iz upravo izbušenih pluća. Zakolutao je očima i pokazao beonjače, u potrazi za pomoći. Dugačke noge su mu se već trzale i grčile.

Kerolajn je pohitala tamo, klekla kraj svog muža i uzela mali jastuk iz mojih smirenih ruku. Dok je klečala, obema rukama je stiskala zadimljeni jastuk čvrsto preko razjapljenih, napregnutih usta i iskolačenih očiju Džozefa Kloua.

„Ostao ti je još jedan metak", rekla mi je. „Upotrebi ga. Odmah.“

Utisnuo sam cev pištolja u jastuk s takvom žestinom da se činilo kao da hoču tako da nabijem perje i tkaninu u Klouovu razjapljenu gubicu kako bih ga udavio. Njegovo stenjanje i pokušaji da vrisne bili su potpuno prigušeni. Povukao sam obarač i verni pištolj je opalio poslednji put. Začuo se zvuk pucanja lobanje kao da je skrckan ogroman orah, znan mi iz morfijumskog sna.

Izgazio sam tinjajući jastuk da ga ugasim.

Kerolajn je zurila odozgo u belocrveno lice i njegov razoren, ali sada za večnost zamrznut izraz. Njen je, opet, izraz bio apsolutno nedokučiv, čak i za nekoga ko ju je tako dugo poznavao kao ja.

Onda smo se oboje obazreli oko sebe, očekujući da začujemo povike i noge u trku. Ne bi me iznenadilo ni da je niži kanonik Krispsparkl muževno istrčao preko travnatog brežuljka koji je ležao između nas i katedrale i ulice.

Ali tamo nije bilo nikoga. Čak se nije začuo ni upitni povik iz daljine. Vetar je te večeri duvao prema moru, ne od njega. Močvarna trava se jednoobrazno povijala.

„Uzmi ga za noge“, rekao sam tiho. Obavio sam Klouovu razbijenu glavu peškirom kako ne bi ostao trag od krvi i moždine. Onda sam izvadio iz torbe dugačku žutu kecelju na koju me je Kerolajn podsetila u svom pismu; rekla mi je čak i u kojoj fioci u kuhinji Gloster plejsa da nađem peškir i kecelju. „Ne smemo dozvoliti da pete ostave brazde u busenju", dodao sam. „Za ime sveta, šta radiš to?“

„Kupim njegovu dugmad s košulje", rekla je Kerolajn sa mesta gde je čučala. Govorila je veoma mirno, a njeni dugi prsti, uvežbani šivenjem i igranjem karata, spretno su plesali po travi dok su pronalazili male rožnate krugove. Nije žurila.

Onda smo poneli telo Džozefa Kloua dvadesetak metara dalje do jame sa živim krečom. Bio je to verovatno najrizičniji trenutak (ja sam ga držao ispod pazuha i bio sam zahvalan za kecelju koja je upijala razmazanu sadržinu njegovog potiljka, premda pojma nisam imao otkud je Kerolajn znala da bi to moglo predstavljati problem; ona ga je držala za gležnjeve), ali iako sam stalno okretao glavu, nisam video nikoga na groblju niti izvan njega. Čak sam podozrivo gledao prema moru, znajući da oni što se bave plovidbom gotovo uvek nose male teleskope ih kakve druge durbine. Iznenada, ona se nasmejala i ja sam se toliko zaprepastio od tog zvuka da umalo nisam ispustio naš tovar.

„Zaboga, šta ti je toliko zabavno?", zabrektao sam. Nisam ostao bez daha zato što sam nosio Kloua - mrtav vodoinstalater kao da je bio šupalj, toliko je bio lak - već jednostavno od hodanja.

„Mi“, rekla je Kerolajn. „Možeš li da zamisliš na šta ličimo - ja sva povijena kao grbavac, a ti u svojoj svetložutoj kecelji, i oboje okrećemo glave kao marionete kakvog lošeg lutkara..."

„Ne vidim u tome ništa smešno", kazao sam kada smo doneli Kloua do njegovog privremenog odredišta, a ja blago spustio njegovu gornju polovinu kraj ivice jame - daleko blaže nego što su okolnosti nalagale, siguran sam.

„Uvidećeš jednog dana, Vilki", rekla je Kerolajn dok je otirala ruke jednu o drugu pošto je ispustila svoj deo tovara. „Ti se pobrini za sve ovde. Ja idem da popakujem stvari za piknik." Pre nego što se vratila tamo, pogledala je prema vodi, a onda ponovo uvis, u toranj. „Ovo bi zapravo moglo biti veoma prijatno mesto za piknik. O - ne zaboravi na vrećicu u tvojoj torbi i na prstenje, časovnik, novčiće, pištolj..."

Iako sam imao više iskustva od nje sa svim tim (ili mi se tako samo činilo), da me nije podsetila, zaista bih zaboravio - i stumbao bih Kloua u jamu sa sve prstenjem, zlatnom ogrlicom s medaljonom koji ću uskoro pronaći (sa ženskom slikom unutra, ali ne Kerolajninom), te časovnikom i mnogobrojnim novčićima, koje bi mi bilo teško a možda i nemoguće da pronađem u živom kreču kad se vratim za nedelju ili dve. Ovako, metalni predmeti, uključujući i Hačerijev sada prazan i nemoćan pištolj (prema kojem nisam osećao nikakvu nostalgiju), bili su u platnenoj vrećici samo minut kasnije, a Klou je nestao s vidika i ispod površine živog kreča dva minuta posle toga.

Bacio sam metalnu šipku koju sam tako dugo držao skrivenu u korovu i vratio se na mesto nekadašnjeg piknika. „Šta sad radiš?“, upitao sam, i glas mi je čudno zazvučao. Nisam mogao da dođem do daha, kao da smo se verali na nekakve visove u Alpima, a ne stajali na groblju u nivou mora.

„Pronalazim i sklapam sve komade tanjira koji je polomio. Bio je to lep tanjir.“

„O, zabo...“ Prekinuo sam kada sam čuo bučne glasove iz pravca druma. Tuda je prolazila nekakva otvorena kočija. Muškarac, žena i dvoje dece smejali su se i pokazivali prema ružičastim oblacima tamo gde je sunce zašlo, u smeru suprotnom od katedrale i groblja. Glave i pogledi nisu im se okrenuli prema nama dok sam ih posmatrao.

„Treba da uradiš nešto sa ovim“, kazala je Kerolajn i pružila mi umrljani i počrneli jastuk koji je iznutra još tinjao.

Tada je došao red na mene da se nasmejem, ali odupro sam se tom porivu pošto nisam bio siguran da ću biti u stanju da prestanem ako jednom počnem.

„I za boga miloga, Vilki“, rekla je ona, „skini tu svetlu kecelju!"

Učinio sam to i odneo jastuk i kožnu advokatsku torbu s predmetima za bacanje do jame sa živim krečom. Klou se nije video. Iz svojih eksperimenata sa psećim truplima različite veličine saznao sam sledeče: čak i kada truplo pluta zbog naduvenosti i gasova od raspadanja, dovoljno je da se potisne duboko ispod površine, jer sve što se nađe duboko u gustom kreču obično ostane ispod površine dok se ne izgrabulja napolje.

Ali šta da radim s jastukom? Živi kreč će ga vero vatno izjesti za dan ili dva, baš kao i različite vrste odeće koje sam tu bacao radi ispitivanja - dugmad i kaiševi (bez mesinganih kopči), naramenice, pertle i donovi čizama bili su najtvrdokorniji predmeti - ali da li bi jastuk ostao ispod površine? A ja sam već bacio gvozdenu šipku i nisam naročito želeo da gacam po mulju i trskama da je pronađem.

Na kraju sam smeđi, vezeni predmet bacio što sam dalje mogao prema moru. Da je to bio jedan od mojih romana misterije - ili Dikensovih - siguran sam da bi jastuk bio glavni trag i ključ moje (i Kerolajnine) propasti. Neko, pametnija verzija inspektora Bakita ili narednika Kafa, možda čak i Dika Dečerija, detektiva, pronašao bi nas, dok bismo se Kerolajn i ja peli uz trinaest stepenika do vešala, oboje bismo mislili: Taj prokleti jastuk! (Premda ja niti jednoj ženi ne bih podario takav rečnik.)

Ali ovako, bedni jastuk - jedva vidljiv u sve slabijem svetlu, pošto sjajni mesec još nije izašao - samo je poleteo u luku daleko iznad trski i rogoza, a onda nestao u močvari i glibu.

Setivši se ko mi je darovao taj vezeni košmar, konačno sam se osmehnuo na pomisao: To može biti najveći doprinos Marte R. mojoj budućoj sreći.

Kerolajn je bila spremna, krhotine njenog razbijenog tanjira bile su pokupljene i spakovane u korpu za piknike, i otišli smo s groblja zajedno. Uhvatićemo isti ekspres za London u pola deset, ali nećemo sedeti zajedno - pa čak ni u istom vagonu. Još ne.

„Jesu li sve tvoje stvari spakovane i otpremljene?", upitao sam tiho dok smo išli uskim starim ulicama Ročestera prema svetlima stanice.

Klimnula je glavom.

„Nema potrebe da se vraćaš?"

„Nikakve."

„Tri nedelje", kazao sam. „A ja imam adresu malog hotela kraj Vokshol gardena u kome će odsesti gospođa G."

„Ali bez ikakvog kontakta dok ne prođu tri nedelje", šapnula je Kerolajn kada smo izašli na prometniju ulicu. „Ipak, zar zaista misliš da ću moći da se uselim natrag do prvog septembra?"

„Apsolutno sam siguran u to, draga moja", rekao sam ja. I bio sam.

PEDESET TREĆE POGLAVLJE
drud

Neposredno pre nego što ću ovo ispisati, dragi čitaoci, malo posle osvita, i tek što sam ugasio lampu kraj fotelje u kojoj se odmaram, napisao sam sledeću poruku za Frenka Birda: Umirem - dođi ako možeš.

Nisam mislio da zaista umirem kada sam to napisao, ali sada se zaista osećam gore i mogao bih svakog trena početi da umirem, a dobar pisac planira unapred. Vidite, možda neću imati energije da napišem poruku kasnije, pa ću je držati pri ruci. Nisam je još poslao, ali možda ću zamoliti Marijan ili Harijet da je ubrzo pošalju Frenku, koji je jednako mator, umoran i istrošen kao i ja. Ali ne mora da prevali dalek put. Vidim njegov dom odavde, kroz prozor spavaće sobe.

Sada biste me možda upitali: A kad ovo pišeš?

Prvi put na ovom našem dugom zajedničkom putovanju, dragi čitaoci, odgovoriću vam na to pitanje.

Završavam ovaj vama namenjen dugačak rukopis u trećoj nedelji septembra godine 1889. Ovog leta sam bio veoma bolestan - ali i dalje sam privodio kraju ove memoare - a s nastupanjem jeseni, osećao sam se mnogo bolje. Trećeg septembra sam napisao sledeću poruku Frederiku Lemanu:

Zaspao sam i lekar zabranjuje da me bude. Sanje moj lek, veli on, i zaista se uzda u mene. Ne mari za krmače, rukav kućnog ogrtača mi je prevelik, ali ruka mi je još mirna. Zbogom, zasad, dragi stari prijatelju; uistinu se možemo nadati danima boljeg zdravlja.

Ali nedelju dana pošto sam to napisao, dobio sam respiratornu infekciju povrh drugih boljki i vidim da je dragi stari Fenk Bird - premda mi to nije rekao u lice - izgubio svaku nadu za mene.

Verujem da ćete primetiti, ali i oprostiti iste te krmače u poslednjim poglavljima ovog rukopisa koji sam ostavio za vas. Rukav kućnog ogrtača mi je zaista prevelik i, da budem iskren prema nama onako kako oklevam da budem prema Frederiku, Frenku, Kerolajn, Harijet, Marijan ili Vilijamu Čarlsu, vid i koordinacija pokreta nisu mi kao nekad.

Koliko ovog maja 1889. jedan radoznao i bezobrazan mladi dopisnik otvoreno me je pitao za glasine o mom dugotrajnom uzimanju stimulansa, i evo kako sam mu odgovorio:

Pišem romane proteklih trideset i pet godina i redovno sam imao naviku da olakšavam umor koji sledi i posledice po rad uma - kako reče Žorž Sand, taj najdepresivniji od svih oblika smrtnog premora -povremeno šampanjcem, povremeno brendijem (starim konjakom). Ako doživim sledeči januar, biće mi šezdeset šest godina, a i sada radim na novom proznom delu. Takvo je moje iskustvo.

Pa, ovog hladnog 23. septembra, verujem da neću doživeti sledeči januar, kad bi mi za rođendan zvona zazvonila šezdeset šest puta. Ali već sam poživeo pet godina duže od svog oca trezvenjaka i dvadesetak godina duže od dragog brata Čarlsa, koji nikada, do kraja života, nije uzeo stimulans jači od ponekog gutljaja viskija.

Čarli je preminuo 9. aprila 1873. Umro je od raka želuca i čreva, a Dikens je oduvek uporno tvrdio da Čarli boluje upravo od toga, iako smo svi tvrdili suprotno. Jedina uteha mi je to što je Dikens bio mrtav bezmalo već tri godine u vreme kada je Čarli konačno podlegao bolesti. Jamačno bih morao da ubijem Čarlsa Dikensa da sam ga čuo kako seiri zbog tačnosti svoje dijagnoze kad je reč o mom dragom bratu.

Da sumiram devetnaest godina koje sam proživeo od leta kada je umro Jedinstveni? To teško da vredi truda, kako mog, tako i vašeg, dragi čitaoci, i izvan je svrhe i opsega ovih memoara. A siguran sam, i podjednako izvan kruga vašeg interesovanja. Ovde je reč bila o Dikensu i Drudu, i za to se vi zanimate, a ne za svog skromnog i beznačajnog pripovedača.

Dovoljno će biti da kažem kako se Kerolajn G. vratila u moj dom na Gloster plejsu broj devedeset početkom jeseni 1870, samo nekoliko nedelja... nekoliko nedelja pošto je Dikens umro i pošto je njen tadašnji muž iščeznuo. (Budući da je majka Džozefa Kloua u to doba pretrpela niz moždanih udara, činilo se da niko nije primetio da su nestali i on i njegova žena. Nekoliko mlako zainteresovanih ljudi raspitivalo se za njih, ali kad je ustanovljeno da je par nestao, videlo se da su svi računi gospodina i gospođe Klou plaćeni, svi dugovi vraćeni, kirija za njihovu malenu kuću isplaćena do kraja jula, a kuća uredno zaključana i ispražnjena, bez ijednog komada odeće ili ličnog predmeta - a onda je kuću s nekoliko komada jeftinog nameštaja ponovo preuzeo onaj koji im ju je i izdao pod kiriju - dok su oni malobrojni koji su uopšte poznavali Klouove pretpostavili da su se pijandura i njegova nesrečna nevesta odselili. Većina njegovih prijatelja grubijana smatrala je da su se zlosrećni vodoinstalater i njegova nezgodama sklona žena odselili u Australiju, pošto je Klou posle nekoliko pića uvek pretio upravo takvim iznenadnim odlaskom.

Od marta 1871. ponovo sam legalno navodio gospođu Kerolajn G. u parohijskom popisu kao svoju kućepaziteljku. Keri je bila oduševljena što joj je majka kod kuće i nikada - koliko ja znam - nije postavila niti jedno pitanje o tome kako se Kerolajn izvukla iz nesrećnog braka.

Dana 14. maja 1871, moju mlađu kći Harijet - koja je ime dobila po mojoj majci, naravno - rodila je gospođa Marta Doson. Marta i ja smo dobili i treće dete - Vilijama Čarlsa Kolinsa Dosona - koji je rođen na Božić 1874.

Ne moram ni da napominjem kako je Marta nastavila da se goji za vreme i posle svake trudnoće. Posle Vilijamovog rođenja, nije se ni pravila kako pokušava da se ratosilja velikih naslaga sala. Kao da je digla ruke od toga da pazi na svoj izgled. Jednom sam za Martu R. napisao da je dobar primer tipa devojke koji mi se dopadao, „fina, mesnata, mlada Engleskinja koja se govedinom hrani". Ali ta mesna ishrana govedinom imala je predvidljiv učinak. Da je neko zatražio da prepravim tu rečenicu 1874, glasila bi: „ona je savršen primer ogromnog, mesnatog goveda koje se Engleskinjama hrani“.

Ako je Kerolajn G. ikada čula za Martu i decu, čak i pošto sam ih sve presđio na Tonton plejs broj deset kako bi im bilo udobnije i kako bi bili bliže mom domu, nijednom to nije pomenula niti priznala da zna. Ako je Marta R. ikada čula ili saznala da Kerolajn G. živi sa mnom na Gloster plejsu broj devedeset (a zatim, u nekoliko proteklih godina, u Ulici Vimpol) od 1870. naovamo, nijednom to nije pomenula niti priznala da zna.

Ukoliko želite da saznate kako se razvijala moja književna karijera posle Dikensove smrti, dragi čitaoci, sumiraću vam je jednom jedinom surovom rečenicom: svet je smatrao i nju i mene uspešnim, dok sam ja sve vreme znao kako smo se moja karijera i ja zaverili da se pretvorimo u najgori mogući neuspeh.

Kao i Dikens pre mene, na kraju sam i ja počeo da čitam na javnim nastupima. Prijatelji su mi za njih govorili da su izvrsni i uspešni. Ja sam znao, a to su izvestili pošteni kritičari i ovde i u Americi - da su to bile mumlajuće, beživotne, nesuvisle katastrofe.

Kao i Dikens pre mene, nastavio sam da pišem knjige i pretvaram ih u pozorišne komade kad god je to bilo moguće. Svaka knjiga bila je slabija od prethodne, a sve su bile slabije od mog remek-dela, Mesečevog kamena, iako sam već mnogo godina uviđao kako Mesečev kamen nije nikakvo remek-delo. (A to sam uvideo upravo zahvaljujući nedovršenoj Misteriji Edvina Druda.)

Možda je moja nepopularnost kod publike - jer o tome i jeste reč, dragi čitaoci iz moje budućnosti - započela samo nekoliko dana posle smrti Čarlsa Dikensa, jer tada sam se privatno obratio Frederiku Čapmanu iz izdavačke kuće Čapman i Hol i predložio mu da ja dovršim Misteriju Edvina Druda za njihov račun, ako tako odluče. Stavio sam im do znanja da se Dikens, iako ne postoje nikakve beleške o ostatku knjige - i tačno je da nikakve Dikensove uobičajene zabeleške na marginama i sionopsisi na plavoj hartiji za nedovršene delove Druda nikada nisu ugledali svetlost dana - meni (i samo meni) poverio pre samog kraja. Ja - i samo ja - mogao sam da dovršim pisanje čitave druge polovine Misterije Edvina Druda za čisto nominalnu naknadu i podjednako pravo da budem naveden kao autor (baš kao što je bilo registrovano koautorstvo za naša ranija zajednička dela).

Čapmanov odgovor me je potpuno iznenadio. Izdavač se razbesneo. Stavio mi je do znanja da nema tog čoveka u Engleskoj, koliko god nadaren pisac bio, ili mislio da jeste - nagovestivši tu kako on mene ne smatra naročito nadarenim - koji bi ikada mogao da zauzme mesto Čarlsa Dikensa, pa sve i da ima stotinu dovršenih sinopsisa u džepu. „Bolje da svet nikad ne sazna koje ubio Edvina Druda - ili štaviše,je li Edvin Drud uopšte mrtav“, napisao mi je on, „nego da neki nedostojniji um podigne palo Majstorovo pero."

Smatrao sam tu metaforu krajnje zbrljanom i grotesknom.

Čapman se čak zakleo kako nikome neće ni šapnuti o mojoj ponudi (i upozorio me da nikome o njoj ne pričam) iz straha da neumitno i nepovratno ne postanem „najomrznutiji i svakako najumišljeniji i najpretenciozniji čovek u vasceloj Engleskoj, Carstvu i Svetu".

Ni dan-danas ne znam kako je jedan izdavač i urednik mogao tako bedno da piše i da se izražava u jednoj toliko poremećenoj rečenici.

Ali tada su ipak započele glasine i šaputanja protiv mene i u to vreme je - kao što rekoh - aktivna netrpeljivost publike prema meni, izgleda, istinski započela.

Kao i Dikens pre mene, i ja sam bio na turneji čitanja po Sjedinjenim Državama i Kanadi. Bilo je to 1873. i 1874. i objektivno, turneja se mogla nazvati pravom propašću. Putovanje brodom, vozom i kočijom iscrpio me je i pre nego stoje turneja uistinu i krenula. Činilo se da je američka publika saglasna sa engleskom u tome da mom čitanju nedostaje energičnost, čujnost čak. Tokom čitave turneje bio sam bolestan i došao sam dotle da čak ni ogromne doze laudanuma - koji sam neobično teško pronalazio i kupovao u Americi - nisu mogle da mi vrate nimalo energije ili zadovoljstva. U američkoj publici su bili sve sami kreteni. Čitava nacija sastojala se od puritanaca, priučenih poznavalaca i neotesanaca. Dok mi Francuzi nisu pravili nikakve probleme zbog toga što je Kerolajn putovala sa mnom, Amerikanci bi se skandalizovali na samu pomisao da u mojoj sviti bude žena koja mi nije supruga - pa sam u tim dugim mesecima u Americi morao da se zlopatim na putovanjima i trpim bolest i večernja poniženja na sceni bez njene pomoči.

A nisam imao ni Dolbija da mi organizuje život na turneji. Upravnik koga sam unajmio da nadgleda postavljanje jednog mog komada u Njujorku i Bostonu - jedne od nekoliko pozorišnih premijera koje sam ugovorio za svoju tamošnju turneju - pokušao je da me opelješi.

U februaru 1874, u Bostonu i drugim urbanim bubuljicama na tom praznom, belom platnu od mape koju nazivaju Novom Engleskom, provodio sam vreme sa svetionicima američke književnosti i intelektualnog života - sa Longfelouom, Markom Tvenom, Vitijeom i Oliverom Vendelom Holmsom - a ako su ti ljudi bili „svetionici", onda moram reći da je sjaj književnosti i intelektualnog života u Sjedinjenim Državama bio uistinu veoma bled. (Premda sam uživao u pesmi koju je Holms napisao i javno odrecitovao u moju čast.)

Tada sam shvatio i verujem i dalje da je većina Amerikanaca u tim gužvama što su se laktale da me vide ili plaćale da me čuju kako čitam - činila to samo zato što sam bio prijatelj i saradnik Čarlsa Dikensa. Dikens je bio duh kojeg nisam mogao ostaviti za sobom. Dikens je bio Marlijevo lice na zvekiru koje me je dočekivalo kad god bih prišao novim vratima.

Video sam Dikensovog starog prijatelja Džejmsa T. Fildsa i njegovu ženu u Bostonu - izveli su me na dobru večeru, a zatim i u operu - ali primetio sam da Eni Filds nema bogzna kakvo mišljenje o meni i nisam se iznenadio kada sam, nešto kasnije, pročitao sledeči njen zapis o meni; načinila ga je privatno, ali je on brzo našao put do javne štampe:

Nizak muškarac čudne figure i čela i ramena prevelikih naspram njegovog tela. Govorio je brzo i prijatno, ali ne naročito nadahnjujuče... Čovek koga je londonsko društvo mazilo i pazilo, čovek koji je preterano jeo i pio, bolovao, gihtičan je i ukratko, nije naročito divan primerak ljudskog bića.

Sve u svemu, u svim tim mesecima u Americi jedino sam se zaista prijatno i opušteno proveo sa svojim starim prijateljem, francusko-engleskim glumcem Fehterom, onim koji je Dikensu za Božić darovao švajcarsku vilu, na svojoj farmi blizu Kvekertauna, u provinciji Pensilvaniji.

Fehter je postao pijanica i mahniti paranoik. Nekada zgodan glumac (mada ne i naročito lep, i zato se i specijalizovao za zlikovce) postao je - svi su tako mislili - odvratan i naduven, kako u pojavi tako i u ponašanju. Pre nego što je zanavek napustio London, Fehter se posvađao sa svim svojim tamošnjim pozorišnim partnerima - naravno, svima je dugovao novac - a onda se posvađao i s Karlotom Leklerk, svojom glavnom partnerkom, i javno je uvredio. Kada je otišao u Pensilvaniju, u Ameriku, i oženio se Lizi Prajs - još jednom glumicom, ali bez ikakvog primetnog talenta - niko nije smatrao pristojnim da pomene gospođici Prajs kako Fehter u Evropi već ima ženu i dvoje dece.

Fehter je umro 1879, od ciroze jetre - „opšte prezren i izopšten“, kako je stajalo u jednoj londonskoj čitulji. Njegova smrt je za mene bila naročit udarac pošto je čak i u vreme kada sam ga posetio u Kvekertaunu, šest godina pre njegove smrti, još jednom pozajmio od mene novac i nikada mi ga nije vratio.

Godinu dana pre nego što ovo pišem (s krmačama), ili je to možda bilo još godinu ranije - 1887 - u svakom slučaju, ubrzo pošto sam se preselio s Gloster plejsa broj devedeset na adresu gde sada živim (i umirem), u Ulicu Vimpol broj osamdeset dva (Agnes je počela da vrišti, razumete, i mislim da je nisam samo ja čuo, pošto su gospođa Veb i druge nove sluge po svaku cenu izbegavale da prilaze zakovanom ulazu na stepenište) - i... Gde sam ono stao?

O, da, prošle ili pretprošle godine, upoznao sam se s Holom Kejnom (mogu samo da se uzdam, dragi čitaoci, u to da znate ko je on - ko je on bio - i ko beše Roseti, zahvaljujući kome smo se sreli) i Kejn me je dugo posmatrao, a njegovi utisci o meni kasnije su došli u štampu:

Oči su mu bile krupne i izbuljene, a pogled nejasan i snen, kao ponekad kod slepih, ili čoveka kome su upravo dali hloroform.

Ali nisam tada bio toliko slep da ne primetim kako me užasnuto odmerava. Rekao sam tog dana Kejnu: „Vidim da ne možete odvojiti oči od mojih očiju, te bi trebalo da kažem kako se moj giht trudi iz sve snage da me oslepi. “

Samo što sam tada, naravno, kao i mnogo godina pre toga, upotrebio reč „giht“ sa značenjem „buba“ - odnosno „skarabej" - odnosno „Drudov insekt ukopan u mozgu iza mojih bolnih očiju”. I zaista se trudio iz sve snage da me oslepi. Oduvek je to radio.

U redu... čitaoci. Znam da vas nije ni najmanje briga za moj istorijat bolova, pa čak ni za činjenicu da umirem dok, mučeći se, ovo pišem za vas. Želite samo da čujete šta je s Dikensom i Drudom, Drudom i Dikensom.

Prozreo sam vas od samog početka... čitaoci. Nimalo niste marili za moj udeo u ovim memoarima. Čitali ste dalje uvek samo zbog Dikensa i Druda, ili Druda i Dikensa.

Započeo sam ove memoare pre više godina sanjajući i nadajući se da znate za mene i - što je mnogo važnije - da znate za moje delo, da ste čitali moje knjige, gledali moje komade. Ali ne, čitaoci iz te ravnodušne budućnosti, sada znam da nikada niste pročitali Ženu u belom, pa čak ni Mesečev kamen, a kamoli moje Gospodina i gospođu, Sirotu gospođicu Finč, Novu Magdalenu, Zakon i ledi, Dve sudbine, Ukleti hotel, Život otpadnika, Opalo lišće, Džezabelinu kći, Crnu odoru, Srce i nauku, „Kažem ne“, Zlog genija ili Kainovu ostavštinu - niti knjigu na kojoj sada tako prilježno radim, kada uopšte mogu da pišem, i koja u nastavcima izlazi u Ilustrovanim londonskim novinama, moju Slepu ljubav.

Ne prepoznajete ništa od svega toga, zar ne... čitaoci?

I dok u svojoj arogantnoj budućnosti klizite prema knjižari u kolima bez konja, pa se vraćate u svoj podzemni dom osvetljen drečavim električnim svetlom, možda čitate u kočiji sa električnim svetlom unutra (sve je moguće) ili klizite do pozorišta uveče - pretpostavljam da pozorišta još imate - ne verujem da ste na sceni videli moj Zamrznuti ponor (onaj koji nikada nije bio Dikensov, i koji je prvi put izveden u Mančesteru), Crno i belo (čija je premijera bila u „Adelfiju“), Ženu u belom (premijera je bila u „Olimpiku“), Gospodina i gospođu (sa premijerom u Princu od Velsa), Novu Magdalenu (koja je prvi put prikazana u „Olimpiku", ali je doživela premijeru i u Njujorku u vreme kada sam ja bio tamo), Gospođicu Gvilt (čija je premijera bila u „Gloubu“), Mrtvu tajnu (prvi put prikazanu u teatru „Licej") ili - na kraju krajeva - Mesečev kamen (s premijerom u „Olimpiku") te...

I samo pisanje ovog pasusa iscrpio me je, ukralo mi i poslednju snagu.

Sve te hiljade i hiljade dana i noći u pisanju - pisanju i pored neopisivog bola. nepodnošljive samoće i duboke strepnje - a vi... čitaoci... niste pročitali niti bili publika ijednom od tih dela.

Do đavola s tim. Do đavola s vama.

Druda i Dikensa hoćete vi. Dikensa i Druda. U redu, onda - evo, s poslednjim kapima svoje životne energije - prošlo je devet uveče - daću vam Druda. Nabijte Druda u svoje rutavo prkno, čitaoci. Na ovoj je stranici više krmača no reči, ali ne izvinjavam se. Niti se izvinjavam zbog jezika. Muka mi je od izvinjavanja. Čitav moj život bio je samo jedan beskrajni niz izvinjenja za izvinjenjem bez ikakvog razloga...

Nekada sam mislio da mogu proniknuti u budućnost - prekognicija je izraz koji oni na samim rubovima nauke koriste za tu sposobnost - ali nikada nisam bio siguran je li to moje šesto čulo stvarno ili ne.

Sada sam siguran. Mogu da vidim svaku pojedinost ostatka svog života i moja sposobnost da jasno vidim budućnost - iako me rođene oči izdaju - nije ništa manje impresivna usled činjenice da se „ostatak mog života" sada sastoji od nepuna dva sata. Stoga molim da mi oprostite što koristim buduće vreme. Biće to - kako kažu - kratkog veka. Sada mogu ovo da napišem, dok sam još u stanju, zato što vidim unapred to vreme, kasnije ovog istog prepodneva, sve do samog kraja života, virim napred u te poslednje trenutke kada više neću biti u stanju da pišem.

Drud je bio sa mnom, ovako ili onako, svakog dana tih devetnaest godina i tri meseca otkad je umro Čarls Dikens.

Kada bih pogledao napolje u kišu za kakvog hladnog jesenjeg dana ili zimske noći, ugledao bih kako preko puta mene stoji i zuri u me neki Drudov poslušnik - Baris ili Dikenson, pa čak i Guzberi, mrtav dečak čudnih očiju... Dok sam šetao ulicama Londona i pokušavao da izgubim nešto sala koje me neće napustiti sve dok na meni ne istruli, čuo sam iza sebe korake Drudovih ljudi, Drudovih nadzirača. A u uličicama je uvek bilo tamnih obličja i sjajnih očiju.

Zamislite, čitaoci, ako možete, kako izgleda kad se nađete u nekom selu bogu iza leđa, poput recimo Olbenija, u provinciji Njujork, gde ima više pljuvaonica nego ljudi, i čitate u nekoj velikoj, promajnoj i ledenoj mračnoj dvorani dok napolju divlja mećava - ljubazno su mi rekli da je tamo šesnaest godina ranije čitanju Čarlsa Dikensa prisustvovalo više od devet stotina ljudi, a u mojoj publici je bilo možda dvadeset petoro. Ali među njima, iznad njih, na rasklimatanom starom balkonu koji je bio zatvoren za taj večernji nastup, sedeo je Drud i gledao netremice očima bez kapaka, s nepokolebljivim osmehom punim oštrih zuba.

A provincijalni Amerikanci su se još i čudili zbog čega čitam tako nejasno, ukočeno i beživotno.

Drud i njegovi poslušnici, kao i njegov skarabej, cedili su život iz mene, čitaoci, iz dana u dan, iz noći u noč.

Kad god sam otvorio usta prilikom nekog od sve češćih pregleda kod Frenka Birda, očekivao sam da on usklikne: „Pobogu!

Vidim da ti je grlo zapušeno crnim lubom neke ogromne bube, Vilki! Proždire te živog tim svojim kleštima!"

Drud je bio prisutan na svakoj premijeri mojih komada i pri svakom neuspehu mojih romana.

Jeste li prokljuvili igru otkrovenja koju sam igrao pomoću svojih naslova, čitaoci?

Dve sudbine. Nekada sam to imao. Ali Dikens i Drud su za mene odabrali onu strasniju.

Mrtva tajna. To je bilo moje srce. Prema ženama koje su delile sa mnom postelju (ali nikada i prezime) i prema deci koja dele sa mnom krv (ali isto tako nikada i prezime).

Život otpadnika. Ne moram čak ni da komentarišem.

Gospodin i gospođa. Jedina zamka koju sam uspeo da izbegnem, iako sam bio u kavezu svih ostalih.

„Kažem ne“. Čitav moj život.

Zli genije. Drud, naravno.

Kainova ostavština. Ali jesam li bio Kain, ili Avelj? Nekada sam Čarlsa Dikensa smatrao bratom. Jedino zbog čega se kajem u vezi sa svojim pokušajem da ga ubijem jeste to što ga nisam ostvario, što mi je Drud oteo to zadovoljstvo.

Vidite... čitaoci? Vidite koliko je gnusna i strašna bila kletva koju je Čarls Dikens bacio na mene?

Nisam tada, baš kao ni sad, ni na sekund poverovao da je Drud bio nekakva hipnotička sugestija, stvorena iz običnog hira u junu 1865. da bi nastavila da živi svakog dana mog života posle toga. Ali ako je Dikens zaista to uradio - ako Drud ne postoji - kako li je tek zloban i odvratan čin to bio. Dikens bi zaslužio da umre i da mu meso sagori i pootpada u jami sa živim krečom, samo zbog tog zločina.

Ali ako mi nije sugestijom usadio Druda u nesvesni, opijumom prožeti spisateljski um u zaboravljenom (što se mene tiče) činu hipnoze 1865. godine, koliko je tek surovija, proračunatija i neoprostivo strašna bila činjenica da mi je rekao kako jeste to učinio - kako ima lek za Druda u seansi od nekoliko minuta sa zaljuljanim časovnikom i jednostavnom komandom - „nerazumljivo" - koja će me probuditi iz košmara u kojem sam živeo.

Dikens je i samo zbog toga zaslužio da umre. Mnogo puta.

I najviše od svega... čitaoci... Dikens je zaslužio da umre i bude proklet zato što je, i pored svih svojih slabosti i mana (kako kao pisac, tako i kao čovek), Čarls Dikens bio književni genije, a ja nisam.

Ta kletva - to stalno saznanje, jednako bolno i nepovratno kao grozno Adamovo buđenje pošto je bio zaveden da pojede jabuku sa Drveta znanja - bilo je još gore i od Druda. A od Druda nema ničeg goreg.

Slepa ljubav. To je knjiga koju sam pisao i čiju sam prvu verziju završio. Neću, to ovog trenutka znam, poživeti dovoljno dugo da je izbrusim.

Ali Slepa ljubav prema kome?

Ne prema Kerolajn G. niti Marti R. Moja ljubav prema njima bila je provizorna, racionalna i razdeljena, nevoljna u najboljim trenucima, i uvek - uvek - vođena požudom.

Ne prema deci koja su odrasla ili tek rastu - prema Marijan, Harij et i Vilijamu Čarlsu. Drago mi je što su živi. Ne mogu reći više od toga.

Nie prema knjigama niti prema mukama kroz koje sam prošao da bih te knjige stvorio. Nisam voleo nijednu od njih. Bile su, kao i moja deca, puki proizvodi.

Ali, Bog neka mi pomogne, voleo sam Čarlsa Dikensa. Voleo sam njegov iznenadni, zarazni smeh, njegove dečačke apsurde, priče koje je pričao i utisak - kad je čovek u njegovom društvu - da je svaki trenutak važan. Mrzeo sam tog genija koji je pomračivao mene i moje delo dok je bio živ i koji me je još više pomračivao sa svakom godinom posle smrti, te koji će me - siguran sam u to, neverni čitaoci - još više pomračivati u vašoj nedostižnoj budućnosti.

Često sam pomišljao, u proteklih devetnaest godina, na poslednju pričicu koju sam čuo od Dikensa, kako on, kao siroti mladić, hoda ulicama Londona i hrani trešnjama iz svoje kese glavatog dečaka koji sedi na očevim ramenima. Dečak je pojeo sve trešnje. Njegov otac o tome pojma nije imao.

Mislim da je Dikens tu priču ispričao naopako. Mislim da je on krao trešnje iz dečakove smeđe kese. A otac o tome pojma nije imao. Baš kao ni čitav svet.

Ili je to možda bila moja tajna priča. Ili je možda Dikens krao trešnje od mene dok sam ja sedeo na njegovim ramenima.

Za jedan sat, poslaću Marijan s porukom za Frenka Birda. Umirem - dođi ako možeš.

Naravno da će doći. Bird je uvek dolazio.

I doći će brzo. Kuća mu je preko puta. Ali neće stići na vreme.

Biću u svojoj velikoj fotelji, baš kao i sada. Iza glave će mi biti jastuk, baš kao i sada.

Vatra će i dalje goreti iza rešetke.

Neću moći da osetim njenu toplotu.

I izvinjavam se zbog ovih krmača. Rukav mog kućnog ogrtača uistinu je preveliki.

Sunčeva svetlost će sijati kroz visoki prozor baš kao i sada, samo će se malo podići, jednako kao što će ugalj u kaminu malo više sagoreti. Biće malo posle deset pre podne. I uprkos suncu, soba će iz minuta u minut biti sve mračnija.

Neću biti sam.

Oduvek ste znali, čitaoci, da na kraju neću biti sam.

Nekoliko prilika biće u sobi sa mnom i primicaće se bliže dok ja - možda - i dalje budem pokušavao da pišem, ali šaka će mi biti oduzeta, moje pisanje okončano zauvek, a pero će ostavljati samo nejasne ogrebotine i krmače.

Naravno, Drud će biti tu. Palacaće jezikom. Baššš će hteti da podeli jednu tajnu sssa gossspodinom Kolinssssom.

Iza Druda, levo, mislim, videću Barisa, sina isnpektora Filda. I Fild će biti tamo, iza svog sina. Obojica će mi pokazati svoje ljudožderske zube. Desno od Druda stajaće Dikenson, koji ipak nije bio Dikensov usvojeni sin. On jeste i uvek će biti Drudov poslušnik. A iza njih će stajati i drugi. Svi će biti u crnim odelima i ogrtačima. Izgledaće glupavo na sve bledem suncu.

Neću moći jasno da im razaznam lica. Skarabej će mi, konačno, progristi oči i izaći kroz njih.

Ali sasvim pozadi nazreću ogromnu, nejasnu mrlju. Mogao bi to biti detektiv Hačeri. Jedva ću uspeti da zapazim strašno ulegnuće ispod crnog prsluka i pogrebnog odela, kao neku vrstu negativne trudnoće.

Ali, čitaoci (prokljuvio sam ja vas - znam da za to marite više nego za mene), Dikens neće biti tamo, među njima. Dikensa tamo nema.

Ali verujem da će mene biti. I već sam tamo.

Tada ću čuti korake dragog Birda na stepenicama, ali prilike u mojoj spavaćoj sobi najednom će početi da se tiskaju bliže i govore šve istovremeno, zasuče me šištanjem, razvučenim govorom, struganjem i pljuvanjem, govoreći i trabunjajući sve odjednom. Prekriću oba uha rukama, ako budem mogao. Zatvoriću ono što mi bude preostalo od očiju, ako budem mogao. Jer lica će biti strašna. I larma će biti nepodnošljiva. I biće to veoma bolno, onako kako bol nikada nisam osetio.

Još četrdeset pet minuta preostaje dok se to ne dogodi - dok ne pošaljem poruku Frenku Birdu i dok Drugi ne stignu pre njega - ali sve je već bolno, strašno, neizdrživo i nerazumljivo.

Nerazumljivo.

IZJAVE ZAHVALNOSTI

Želim da zahvalim za pomoć i izvanredan urednički rad Rigenu Arturu, izvršnom uredniku kod Litla, Brauna, kao i za zaista izuzetan doprinos glavne lektorke Betsi Urig. Siguran sam da u ovom romanu ima još neusklađenosti i grešaka, ali u gotovo svim takvim slučajevima, krivica za to je moja. (Da je tvrdoglavost vrlina, več bih jednom nogom bio u raju.)

Ovde mogu navesti samo delimičan spisak biografskih i drugih izvora koji se odnose na Čarlsa Dikensa i njegovo doba a koje sam koristio, ali naročito bih želeo da pomenem sledeče:

Dikens Pitera Akrojda © 1990, izdavača Harper-Kolinsa; Čarls Dikens: Njegova tragedija i trijumfi Edgara Džonsona, © 1952, izdavača Sajmona i Šustera; Dikens: Biografija Freda Kaplana, © 1988, izdavača Džon Hopkins juniverziti pres; Čarls Dikens kakvog sam poznavao: Priča o turnejama čitanja po Velikoj Britaniji i Americi (1866-1870) Džordža Dolbija, © 1887, izdanje Popularne edicije T. Fišer Unvina, London; Čarls Dikens Džejn Smajli, © 2002, izdanje korporacije Pengvin Putnam; Kembrički priručnik za Čarlsa Dikensa, priredio Džon O. Džordan, © 2001, izdanje Kembridž juniverziti pres; Život Čarlsa Dikensa Džona Forstera, © 1874; Misterija Edvina Druda Čarlsa Dikensa, © 1870, Reči o domaćinstvu; izdanje Oksford juniverziti pres © 1956.

Rado ću pomenuti i druge izvore o Dikensu i njegovom dobu:

Dikens i njegova porodica V. H. Bouena, © 1956; Život Čarlsa Dikensa razotkriven u njegovim delima Persija Ficdžeralda, © 1905; Promenljivi svet Čarlsa Dikensa, priredio R. Gidins, © 1985; Viktorijanski ljudi i ideje Ričarda D. Altika, © 1973; Svet Čarlsa Dikensa (Pitkinov vodič) Majkla Sen-Džon Parkera, © 2005; Podzemni gradovi: Svet ispod Pariza i Londona, 1800-1945. Dejvida L. Pajka, © 2005; Dikens i kći Gledis Stori, © 1939; Dikens, Rid i Kolins: Senzacionalistički romanopisci V. Č. Filipsa, © 1919; London 1808-1870: Pakleni otok Frensisa Šeparda, © 1971; Čarls Dikens, Vaskrsitelj Endrua Sendersa, © 1982; Govori Čarlsa Dikensa, priredio K. Đž. Filding, © 1950; Glumac u Dikensu Dž. B. van Amerongena, © 1926; Opijum i romantičarska mašta Aletije Hejter, © 1968; Dikens i hipnoza: Skrivena vrela proze Freda Kaplana, © 1988; Šekspirovski neredi; Osveta, drama i smrt u Americi devetnaestog veka Najdžela Klifa, © 2007.

Izvori na Internetu koji se odnose na Dikensa i njegov svet previše su brojni da bi se potpuno naveli, ali naročito želim da ovde uvrstim nekolike:

„Inspector Charles Frederick Field“ na www.ric.edu/rpotter/ chasfield.html; „Victorian London - District - Streets - Bluegate Fields" na www.victorianlondon.org / districts/bluegate.html; „Dickens’ London" na www.fidnest.com / ~dap.1955/dickens/ ddickens_london_map.html; „Reprinted Pieces by Charles Dickens" na www.classicbookshelf.com / library/charles_dickens/reprinted_pieces/19.html; „Housing and Health (deaths from cholera in Broad Street, Golden Square, London, and the neeighbourhood, 19 August to 30 September, 1854)“ na www.st-andrews.ac.uk / ~city19/viccity/househealth.html; „Beetles as Religious Dymbols, Cultural Entomology, Digest 2“ na www. insects.ord/ced2/beetles_rel_sym.html; „Modern Egyptian Ritual Magic: ceremony of Blessing and Naming a New Child" na www.idolhands.com/egypt/netra/naming.html. Bäןʞãñdövvñןôãd.

Želim da pomenem čudesno predavanje koje je na koledžu Velesli održao Vladimir Nabokov, važno za razumevanje Sumorne kuće Čarlsa Dikensa (iako me je Nabokov odveo na stranputicu jednom stožernom rečju u moćnom citatu, tako da tu grešku uopšte nisam primetio, iako sam upravo bio ponovo pročitao Sumornu kuću - ali je grešku uhvatila jedinstvena lektorka Betsi Urig). To predavanje se nalazi u zbirci Predavanja o književnosti koju je priredio Fredson Bauers, © 1980, izdanje korporacije Harkort.

Navodim i sledeće izvore za istraživanja o Vilkiju Kolinsu:

Tajni život Vilkija Kolinsa Vilijama Klarka, © 1988, izdanje Saton pablišing limited; Javno lice Vilkija Kolinsa; Sakupljena pisma, tom I-IV, priredili Vilijam Bejker, Endru Gason, Grejam Lo, Pol Luis, © 2005, izdanje Pikering i Čato; Kralj izumitelja: Život Vilkija Kolinsa Ketrin Piters, © 1991, izdanje Martina Sekera i Vorberga; Vilki Kolins: Biografija Keneta Robinsona, © 1952, izdanje Makmilan kompanije; Neka prisećanja na jučerašnjim Natanijela Birda, © 1894, objavljeno u Tempi baru, broj CII; Sećanja na pola veka R. Č. Lemana, 1908, izdanje Smita Eldera; Mesečev kamen Vilkija Kolinsa, prvi put objavljeno u Tempi baru © 1874, Hesperusovo klasično izdanje Hesperus Pres limited.

Onima koji se interesuju za Vilkija Kolinsa, preporučujem izuzetno koristan sajt na Internetu - „Wilkie Collins Chronology" na www.wilkie-collins. info/wilkie_collins_chronology.html

Konačno, kao i uvek, najdublju zahvalnost i najprivrženiju ljubav ukazujem svom prvom čitaocu, glavnom lovcu na greške i krajnjem izvoru nadahnuća - Karen Simons.

O AUTORU

Den Simons je nagrađivani autor nekoliko romana, među kojima su i bestseleri Njujork tajmsa Olimp i Teror. Živi u Koloradu.

U ovoj jezivoj povesti o profesionalnoj ljubomori i mogućem ludilu, Vilki Kolins pripoveda o svom prijateljstvu i rivalitetu sa Čarlsom Dikensom, i o tajanstvenom stvorenju po imenu Drud, koji ih obojicu prati, Dikens i Kolins silaze beskrajnim stepeništima u londonsku kanalizaciju u potrazi za obitavalištem te gnusne aveti. U međuvremenu, bivši detektiv upozorava Kolinsa da je Drud odgovoran za više od sto trideset devet ubistava, i da će uništiti Dikensa u svojoj potrazi za besmrtnošću. Kolins je sitničav, tašt i surov, ali i najnepouzdaniji pisac, zavisnik od opijuma, sklon košmarnim vizijama.

A Dikens je odlučio da napiše Drudovu biografiju...

Da li su Drud i Dikens načinili FAUSTOVSKU POGODBU?

1 Engl.: dread - strah, užas. (Prim. prev.)

2 Izraz za mornare iz Malajskog arhipelaga. (Prim. prev.)

3 Tijest, mikenski kralj koji je, ne znajući to, jeo meso rođenih sinova na gozbi koju mu je priredio rođeni brat Atrej kako bi mu se osvetio zbog toga što mu je Tijest zaveo ženu i oteo presto. (Prim. prev.)

4 Misli se na reku Flit, danas izmeštenu i podzemnu pritoku Temze, koja je nekada tekla kroza sam London i bila važna saobraćajnica zbog svojih brojnih pristaništa, ali samim tim i stecište sirotinje, poroka i svakovrsnih zala; zato se i poredi sa četiri hadske reke u ovoj parodičnoj hvali. (Prim. prev.)

5 Stih se odnosi na opevane putnike, Šeldona i Hejdona, za koje se pretpostavlja da su aluzija na dva tadašnja pisca popularne i niskokvalitetne literature. (Prim. prev.)

6 Prepev na srpski: Dubravka Srećković Divković. (Prim. prev.)

7 Neprevodiva igra rečima: engl. rood - raspeće koje simbolizuje krst na kojem je razapet Isus Hrist. (Prim. prev.)

8 Po liku iz Dikensovog romana Naš zajednički prijatelj, gospodinu Podsnepu, koji je namerno prenebregavao sve ono što će, po njegovim rečima, naterati mladu osobu da porumeni. (Prim. prev.)

9 Doktor Vilijam Palmer (1824-1856) osuđen je i pogubljen zbog ubistva Džona Parsonsa Kuka, ali su postojali dokazi da je otrovao i svoju ženu Anu, te brata Voltera; njegova figura stajala je 127 godina u Muzeju madam Tiso, kraj voštanih figura masovnih i serijskih ubica. (Prim. prev.)

10 Igra rečima: turkey, engl. ćurka, ali i neuspelo umetničko delo. (Prim. prev.)

11 Kristofer Marlou (1564-1593), engleski pesnik i dramski pisac, umro od uboda nožem U kafanskoj tuči. (Prim. prev.)

12 Opera „Čarobni strelac" Karla Marije fon Vebera. (Prim. prev.)

13 „Na svadbeni su sto / Hladni kolači daće izneseni." Šekspir, Hamlet. (Prim. prev.)

14 Dana 29. jula 1860, Semjuel i Meri Kent, imućni supružnici iz jednog sela u Viltširu, probudili su se i ustanovili da njihov trogodišnji sin Savil nije u krevecu u dečjoj sobi. Njegovo telo je pronađeno u poljskom klozetu, preklano sve do kičmenog stuba, umotano u krvavo ćebe. Džonatan Vičer, detektiv iz Skotland jarda, pozvan da ponovo izvrši istragu koju je loše obavila lokalna policija, zaključio je da je ubistvo počinila Konstanca, polusestra malog Savila Kenta. I bio je u pravu. Konstanca Kent je pet godina kasnije priznala ubistvo i postala najpoznatija devojka u Engleskoj; njena voštana figura izložena je u Muzeju Madam Tiso u Londonu. (Prim. prev.)

15 Engl.: gooseberry - ogrozd. (Prim. prev.)

16 Prepev: Dubravka Srećković Divković

17 Aluzija na početak Dikensove Božićne pesme. (Prim. prev.)